Veronika Hrachovcová (Nika Peas)

Tetralogie bratří Maclachlanů 02. Cena za rozkoš

Svatební veselí vrcholilo. Před pár hodinami si Stephenův mladší bratr Ryan vzal za ženu malou blondýnku Vivien. Teprve když řekla ANO, opadla z ženicha nervozita. Jako by se bál, že mu ta kráska uteče.

Stephen se musel smát.

Kde je ten playboy, se kterým vždycky soupeřil? Tytam jsou prohýřené noci plné ochotných krásek, od kterých nad ránem chvatně spěchali z hotelových pokojů a smáli se, ještě když se v rychlosti oblékali a platili na recepci.

Hm, teď už na tohle povyražení zbyl sám.

Byl hlava rodiny, nejstarší ze čtyř bratrů, ale také nejdivočejší. Tvrdě pracoval v čele rodinné banky, a když měl volno, pak si rád užíval. Pro jeho výstřelky míval pochopení právě jen Ryan. Nikdy mu neřekl ne a pouštěl se s ním do dobrodružství, o kterých gentleman mlčí. Jejich dva mladší bratři byli za všech okolností vzor ctností. Wallace byl majitel nadnárodní společnosti v oblasti gastronomie a s tím spojeného dovozu. Vždy se vyhýbal publicitě a nikdy nechtěl, aby se jeho obličej spojoval s vydělanými miliony. Pochopitelně i on měl svá milostná tajemství, o kterých však bratrům nenaznačil zhola nic. Nejmladší Stuart pak vlastnil detektivní agenturu a rozsáhlou síť bezpečnostních agentur. V jeho povolání tudíž bylo pochopitelné, že pokud někde popustil uzdu sebekázni, nepřijde na to ani Interpol, se kterým běžně spolupracoval. Nemluvě o jeho povaze věčného romantika.

„No co, alespoň mám všechny krásky pro sebe,“ hodil do sebe Stephen zbytek drinku a rozhodl se věnovat krásným družičkám, nevěstiným kolegyním z práce. Však už po něm delší dobu pokukovaly.

Na to byl ovšem zvyklý – nebyl přespříliš marnivý, ale byl si svých předností vědom. Od přírody vysokou postavu pravidelně týral v posilovně, a jak jen to šlo, plaval ve svém venkovním bazénu. Tím pádem byl opálený, jako by spíše než v kanceláři pracoval u moře. Kombinace snědé svalnaté postavy, usměvavého oválného obličeje a hnědých očí měla na ženy devastující účinky. A stejně tak tomu bylo i tady, na Ryanově panství ve Skotsku. Jen se Stephen pomalým krokem přiblížil k osvětlenému tanečnímu parketu uprostřed zahrady, mezi svobodnými dívkami to zašumělo. Najednou všechny začaly nenápadně vypínat ňadra, uhlazovat si šaty a pohazovat vlasy.

Stephen se musel usmát – tyhle němé signály miloval. Očima přelétl zástup krásek a zastavil se na štíhlé hnědovlásce v přiléhavých minišatech. Dlouhé nohy na jehlových podpatcích byly magnetem pro mužské oči. Pomalu přejížděl očima po její postavě, až se zastavil u očí. Byly hnědé, stejně hnědé jako jedny oči, které ho před necelým rokem uhranuly.

Dost, tohle už je uzavřené téma, zavrtěl Stephen hlavou a okamžitě si vybral brunetčinu kamarádku, vysokou zrzku. Vyrazil za ní krokem dravce, který sleduje kořist. Neuhýbala, jen se plaše usmívala.

„Copak dělá taková kráska sama, bez partnera, uprostřed svatební oslavy?“ zeptal se a zvedl si její ruku k ústům.

„Pokud jsi tu s někým, právě o tebe přišel,“ zašeptal a políbil ji do dlaně. Zrzka zatajila dech a přitulila se k němu.

„To se zrovna tak já můžu ptát, proč jsi tady sám.“

„Nemám nikoho, kdo by na mě čekal,“ rozehrál patetickou konverzaci a levou rukou si prohrábl vlasy tak pomalu, aby si stačila všimnout, že nemá snubní prstýnek.

„Hm, a chtěl bys?“ koketně nadhodila.

„Kdo by nechtěl krásku, která mu bere dech,“ lichotil zastřeným hlasem. Objal ji kolem pasu a zašeptal jí do vlasů:

„Chtěl bych ti ukázat pár romantických míst. Znám to tady a vím, že tu má bratr schovaný rozkošný altánek.“

Dívka se zachichotala a ochotně se nechala vést od rušné společnosti do temné části zahrady.

Tak to jsem zlomil rychlostní rekord, spokojeně konstatoval Stephen sám pro sebe a naposledy přelétl očima svatební veselí. Setkal se s pohledem Ryana, který s nesouhlasně zvednutým obočím sledoval, jak si jeho bratr vede kořist do temných stínů.

Ještě není ani den ženatý, a už by mi dělal kázání, zašklebil se Stephen a zvednutými prsty si brnkl o čelo v náznaku salutování. Ryan podrážděně semkl rty do úzké čárky – tohle gesto předváděl ještě nedávno spolu s bratrem matce, když jim dávala dlouhé kázání o tom, že by se měli chovat dospěle, usadit se a pořídit jí vnoučata. Nechal Stephena jeho milostnému dobrodružství a otočil se ke své krásné nevěstě.

„Co se stalo?“ přejela mu prsty po tváři.

„Proč by se mělo něco stát,“ snažil se nedat na sobě znát, že se mu protiví bratrovo flirtování s jejími kamarádkami.

„Tak trošku tě znám, miláčku,“ usmála se a nechala se obejmout. „Jestli je to proto, že si Stephen ulovil Lauru, tak můžeš být v klidu. Zítra se bude moc divit.“

„Proč?“ vyděšeně pohlédl dolů na tu krásnou drobnou blondýnku, svou ženu.

„Laura je lovec stejně jako on. Té se jen tak nezbaví. Nemá šanci jí uletět ani se schovat, minimálně ho to bude stát velmi drahý dárek, aby na něj zapomněla,“ smála se a jiskřily jí oči.

„A to je tvoje kamarádka?“ vytáhl překvapeně obočí. Nějak mu po penězích lačnící žena nešla dohromady s jeho upřímnou a plachou manželkou. Ta ale pokrčila rameny: „Ona je v podstatě hrozně hodná, jen to bere při seznamování za špatný konec. Nemá cenu ji měnit, na to si musí přijít sama.“

„Jako jsem musel já přijít na to, jaký jsem byl hlupák, když jsem tě chtěl jen jako milenku,“ zastřeně pošeptal do něžného ouška. „Vivien, moje maličká vílo, můžeme už jít pryč? Chci tě jen pro sebe.“

„Ty jsi ale prostopášný manžel, copak by tomu řekli všichni pozvaní hosté?“ durdila se naoko.

„No co? Že mám neskutečné štěstí, že jsi moje, a že jsem hrozně žárlivý, protože se o tvou přítomnost nechci s nikým dělit.“

„Tak s tebou můžou temné vášně cloumat, a staršímu bratrovi to vyčítáš?“ smála se Vivien, ale začala se loučit se všemi okolo, a pomaličku směřovala k domu, kde na ni čekala Ryanova velká postel.

Stephen ospale zamžoural do sluníčka, které pronikalo skrze záclony do pokoje. Chtěl se ještě chvilku propadnout do snů, ale na boku ucítil měkké teplo. Pomalu otočil hlavu a setkal se s vášnivým pohledem rozcuchané zrzky.

Sakra! Jak to, že jsem si ji vzal na pokoj? Co se to se mnou děje, rozčiloval se v duchu a snažil se vzpomenout si, jak se kráska jmenuje. Včera, když ji zatáhl do setmělého altánku a strhal z ní šaty, byla tak vášnivá, že porušil základní pravidlo a po sdílené rozkoši neutekl. Místo toho jí oblékl své sako a odnesl si ji do pokoje v Ryanově domě! Sice

se spolu bavili málem až do rána, ale co si s ní teď má počít? Vždycky těmhle rozpačitým okamžikům předcházel, a teď je v tom až po uši.

„Copak, čumáčku? Ty jsi po ránu nějaký špatně naložený,“ vrněla zrzka a jela rudě nalakovaným nehtem po jeho hrudníku dolů k břichu. „Věděla bych, jak ti zvednout náladu.“

„Hm, to jsi hodná… ehm…“

„…Lauro!“ štípla ho do břicha za to, že si nepamatoval její jméno.

„Jasně, Lauro. No, je to lákavá nabídka,“ chytil všetečný prstík a druhou rukou si vytáhl peřinu přes břicho. „Ale já nemám času nazbyt. Ještě dneska odlétám pracovně do zahraničí.“

„Já vím, musíš na několik týdnů do New Yorku,“ vrkala a nevšímala si Stephenova překvapení. „Měl bys letět sám, dneska v noci první třídou. Ale já ti nahradím tvoji nemocnou asistentku. Do večera si stihnu zabalit.“

Stephen měl pocit, že se mu to zdá! Nejenže si byl jistý, že s ní o pracovní cestě nemluvil, ale už vůbec netušil, co to povídá o nepřítomnosti jeho asistentky.

„Vůbec netuším, co to tady…“ v tom mu padl pohled na noční stolek – telefon! Ona mu prošla zprávy a emaily na telefonu!

Tak to je jak ve špatném filmu!

Tolika fatálních chyb se nikdy nedopustil. Zakládal si na tom, že žádná z jeho příležitostných milenek o něm nevěděla nic konkrétního. Nechal je důkladně prozkoumat jeho tělo, ale to bylo všechno! Žádná jména, adresy, natož telefonní čísla. Jenže tahle zrzka teď má všechno. A to jenom proto, že ho včerejší romantická svatební nálada zlomila. Kdykoliv se podíval na Ryana, viděl zamilovaného muže, který má oči jen pro svou krásku. Něžně se jí dotýkal, líbal ji do vlasů a ani pohledem nezavadil o okolní ženy. Není divu, že když pozoroval bratra, podlehl tlaku okamžiku a vykašlal se pro jednu noc na svá pravidla sexuálních dobrodružství. Ale teď je ráno a okamžitě musí nastalou situaci řešit: Musím se jí co nejrychleji zbavit.

Odhodil přikrývku a sebral mobil ze stolu.

„To už pojedeme, čumáčku?“ protáhla se Laura v posteli a nechala schválně vyniknout výstavnímu poprsí.

„Ne, musím zařídit spoustu věcí. Jsem bratr ženicha a teď už mě čekají u snídaně,“ popadl chvatně ze skříně džíny a košili a uháněl pryč.

„Za chvilku jsem u tebe,“ zaslechl, ještě než zabouchl dveře.

„To mi chybělo,“ vrčel a chvatně si zapínal knoflíčky.

Do knihovny, kde byla posvatební snídaně, dorazil jako poslední. V pohodlných sedačkách a křeslech seděli s hrnky čaje v rukou jeho bratři. Ryan si na klíně tiskl růžovolící Vivien a něžně ji hladil po tváři.

„Kde jsi byl? Čekáme už jen na tebe,“ vyskočila Vivien a vlepila Stephenovi pusu. „Sedni si, dej si něco k jídlu a já začnu rozbalovat,“ švitořila a vrhla se na hromadu svatebních darů.

Všichni čtyři bratři ji se shovívavým úsměvem sledovali. Byla jako malá holčička o Vánocích. Bosa, zabalená v Ryanově županu, nevěděla, který z barevných balíčků otevřít jako první.

„Začni tímhle,“ sáhl Stephen pro maličkou krabičku, kterou tam včera sám položil. Vivien se vrhla na krabičku a opatrně rozvazovala stříbrnou stužku.

„Copak tě zdrželo,“ pochechtával se Ryan, jen co se Stephen svalil na volné křeslo.

„Nebo kdopak?“ rýpl si druhý nejmladší, Wallace, který podobně jako Vivien seděl v županu a dlouhé nohy měl ledabyle natažené před sebou. Neformální rodinnou atmosféru doplňovala milovaná máma, která právě nalévala čaj Vivienině babičce usazené v hlubokém křesle.

„Měl jsem na práci něco, co zrovna vám nebudu vykládat,“ zavrčel a otočil se k Vivien, která v ruce otáčela velký svazek klíčů. Některé byly starožitné, ale byly tam i s dálkovým ovládáním a dokonce plastová kartička s čipem. Když nenašla žádnou cedulku ani návod, podívala se rozpačitě na manžela.

„Na mě nekoukej, maličká, to je bráchův dárek.“

„Můžeš si vybrat, má krásná švagrová, v jakém pořadí a kdy jednotlivé klíče použiješ,“ napil se Stephen čaje a vypočítával. „Je tam klíč od bytu v Paříži, klíč od jachty kotvící v Monte Carlu, klíč od mého Astona Martina, karta k apartmá v Římě, klíč od firemního letadla…“ víc už Stephen nestačil říct, protože mu na klín skočila rozesmátá Vivien a vlepila mu pusu na tvář.

„Děkujeme,“ objala ho kolem krku a Stephen, kterému prošly postelí zástupy žen, najednou nevěděl, co má dělat. Opatrně dívku jednou rukou objal kolem pasu a omluvně se podíval na Ryana. Ten se spokojeně usmíval.

Překvapený a nejistý výraz v očích nejstaršího bratra byl totiž výmluvný. Než ale stačil promluvit, vstoupila do místnosti Laura.

„To je ale roztomilá rodinná sešlost. O co jsem přišla, čumáčku?“ pronesla sladkým hlasem, ale oči měla jako led.

V místnosti se rozhostilo ticho. Tohle byla čistě rodinná záležitost, a příležitostná milenka, navíc oblečená do minisukně, na vysokých podpatcích a s vrstvou make-upu, se mezi ostatní hodila asi jako kaktus na Aljašku. Rozpačité ticho opět prolomila Laura, kráčejíc k bufetovému stolu.

„Mám hlad jako vlk. Před dnešním letem se potřebuju posilnit,“ usmála se a začala si bezostyšně nakládat snídani, ignorujíc zlostný pohled Ryana i jeho matky.

„Čumáčku?“ dusil smích nejmladší Stuart a šťouchal pobaveně do Wallace.

„Počkej, tohle bude pokračovat,“ tiše mu odpovídal bratr a nespouštěl ze sexy vetřelkyně oči.

„Co tu děláš?“ vstal Stephen a něžně postrčil zkoprnělou Vivien do manželovy náruče.

„Jdu se nasnídat, abych na tebe měla dost sil,“ zahustila Laura už tak trapnou atmosféru a vzdorovitě pohodila vlasy.

Kdyby pohledy mohly zabíjet, skácela by se mrtvá k zemi, protože rodina si ji rozhodně neměřila přátelsky.

„Právě jsi dojedla,“ chytil Stephen milenku za loket a táhl ji pryč z místnosti.

„Hezký den, ještě se uvidíme,“ volala zrzka drze přes rameno a snažila se neklopýtnout na ultravysokých podpatcích.

Jen za nimi zaklaply dveře, Stephen ji hrubě otočil čelem k sobě.

„Co si myslíš, že děláš?“ syčel nenávistně.

„A jako co to vypadá?“ koketně mu odpovídala a jela prstem po jeho hrudníku.

„Nevím, na co jsi zvyklá ty, ale já někam jdu, teprve když dostanu pozvání. A já si nevzpomínám, že bych tě zval na tak intimní sešlost, jako je ranní setkání s novomanželi!“

„Nebuď rozmrzelý, než dneska odletíme, dám ti masáž.“

„Cože? Posloucháš mě vůbec?“

„Jistěže tě poslouchám. Dokonce z tebe nemůžu ani spustit oči,“ švitořila medovým hlasem. Stephen se nadechoval, že jí pěkně od plic vynadá, ale v ten moment se mu rozdrnčel telefon. Muselo to být důležité, všichni věděli, že ho nesmí až do zítřka rušit. Rychlý pohled na display potvrdil jeho domněnku – volal firemní právník.

„Co se děje?“ zavrčel do telefonu.

„Pane Maclachlane, netroufal bych si vás obtěžovat, kdyby to nebylo naléhavé.“

„Jistě, jistě, tak stručně,“ přešel Stephen do klidnějšího tónu a druhou rukou chytil a odsunul Lauru, která se k němu snažila stále víc a víc tulit.

„Máme tu problém s bezpečností a únikem informací…“

„Jakého druhu?“

„Jde o vás a vaše soukromí.“

„Podrobnosti teď nechci slyšet, řekněte mi to nejdůležitější.“

„Jedna žena vás určila jako otce svého dítěte.“

„To není nic nového, prostě pokračujte jako vždycky,“ utnul hlášení Stephen. Na nájezdy zlatokopek byl zvyklý. Ale všechny měly smůlu. On si soukromí hlídal. Nikdy nedopustil, aby se miloval bez kondomu. Byl všem na očích a jeho tvář pravidelně zdobila titulky společenských časopisů, proto bylo pochopitelné, že ho ženy zkoušely zlákat

do své náruče i tak pochybným způsobem, jako je obvinění ze zplození potomků.

„No ano, pane, řídil jsem se obvyklými procedurami, jenže je tady precedens, který nelze přehlédnout ani ignorovat…“ koktal právník.

„Ty se mi nechceš věnovat?“ vztekle prskla Laura a plácla ho přes ruku.

„Pane, haló, slyšíte mě?“

„Proč jsi na mě najednou takový. V noci jsi byl tak sladký, a teď jsi jako led.“

„Pane, tohle vážně nepočká…“

„Tak proč už mě nechceš?“

„Dost!“ zařval Stephen.

Jak právník na telefonu, tak žena před ním zmlkli. V nastalém tichu si uvědomil, že na něj ze dveří kouká půlka rodiny. Nestávalo se často, aby ztrácel trpělivost, natož aby křičel. Musel se několikrát zhluboka nadechnout, aby byl schopen klidně uvažovat.

„Hned jsem u vás,“ usmál se na rodinu.

„Zavolám vám později,“ houkl do telefonu a mezitím tlačil Lauru chodbou ke schodišti. Když byl z doslechu svých nejbližších, postavil si zrzku proti sobě.

„Asi jsem se nevyjádřil dost výstižně. Milá, krásná Lauro, žádné „my“ neexistovalo a ani existovat nebude. Jsi půvabná žena, a já bych ti jen zlomil srdce. Nejsem připravený na vážný vztah. Nejsem připravený ani na nevážný vztah, takže vidíš, že bys se mnou štěstí neudělala. Prosím, zabal si, a můj řidič tě odveze, kam si budeš přát. Nech mu svou adresu, rád bych ti poslal květiny a nějakou drobnost jako omluvu,“ vychrlil ze sebe a byl překvapený, že se Laura neurazila. Naopak koketně našpulila rty.

„Nemysli si, že z toho vyjdeš lacino,“ pohodila hlavou a svůdně rozvlnila boky, jak kráčela po schodišti nahoru. Stephen si rukou přejel přes obličej. Byl unavený, ale musel se vrátit k rodině a usmívat se.

Vydechl si, až když na skotskou krajinu padla tma a on uháněl směrem k letišti. Pozoroval z okénka okolí a těšil se, že si v příštích týdnech v New Yorku odpočine. Paradoxně mu práce najednou připadala jako lákavá představa. V momentě, kdy zahlédl letištní budovu, si vzpomněl na právníka. Počkal, až řidič zastaví před vchodem a odnese mu kufry k odbavení.

„Haló, už vás poslouchám,“ vychrlil, jen se na druhém konci ozval právníkův hlas.

„Pane Maclachlane, moc mě to mrzí, ale před šesti měsíci jsme podcenili situaci.“

„Jak před šesti měsíci? Vysvětlete mi to,“ dožadoval se odpovědi, zatímco rázoval po letištní hale.

„Tehdy jsme totiž definitivně uzavřeli šetření ohledně další ženy, jež vás udala jako otce svých dětí. Tedy dítěte.“

„Počkejte. Tak jednoho, nebo celé školky?“ chtělo se mu smát. Zvedl oči a úsměv mu ztuhl na tváři. U VIP odbavení, kam řidič odnesl jeho kufry, stála atraktivní zrzka a ovívala se letenkou!

No to snad ne! zarazil se Stephen a zapomněl poslouchat, co mu říká právník. Probral ho až naléhavý dotaz, co mají dělat.

„Co byste si představoval, že vám na to řeknu?“

„Omlouvám se, pane, ale podobnou situaci jsme ještě neřešili.“

„Budete postupovat jako vždy! Chci naprostou diskrétnost a obhájení svých zájmů. Tu ženu vyplaťte, pohrozte jí soudem, prostě se jí zbavte. Nemám chuť stýkat se se zlatokopkami,“ vztekle štěkal Stephen. Měl dost ženského pokolení. Měl dost jejich her. A hlavně měl dost zlost. Nedokázal pochopit, proč tenhle víkend tak žalostně selhal. Místo elegantního vycouvání z milostného románku si k sobě pustil tu nejúlisnější zlatokopku ze všech. Musel to se zrzkou skončit hned a na nějaké formality ohledně další ženy, snažící se ho k sobě připoutat, neměl čas ani náladu.

„Ale pane Maclachlane, tohle je jiný případ! Tady je prokazatelný precedens…“

„Co jste nepochopil na tom, že nemám chuť nic řešit?! Od toho vás platím, a to víc než královsky! Zbavte se té ženy, seberte jí ten váš nevyvratitelný precedens, a už o ní nechci nic slyšet. Vracím se za čtyři týdny, do té doby to vyřešte, jinak máte padáka,“ s tím ukončil hovor, zhluboka se nadechl a vykročil směrem k usmívající se zrzce.

„Teď se zbavím tebe, a potom se už snad můžu soustředit jen a jen na práci.“

Kapitola 1

Když se Stephen konečně posadil do příjemného křesla v první třídě, uvolněně vydechl. Rozhovor s Laurou nebyl vůbec pěkný. Dívka se mu snažila za každou cenu vysvětlit, že je přece normální, že s ním poletí. Fakt, že si letenku nemocné asistentky přebukovala prostřednictvím jeho emailu a kopii si opět jeho jménem nechala poslat na soukromou adresu, brala jako drobnost. Stephenem ještě teď cloumal vztek, když si uvědomil, jak choulostivé informace mohla prostřednictvím jeho mobilu získat. Pohrůžka právníkem a žalobou nakonec dosáhla kýženého výsledku. Laura na letišti sice ztropila scénu, za jakou by se nemusela stydět žádná Sicilanka, ale podvolila se. Když nakonec odkráčela, většina kolemstojících mužů Stephena vyprovázela soucitným pohledem. Blahořečil si, že dal své firemní letadlo k dispozici bratrově novomanželce! Kdyby jím teď měl letět, těžko by se neodbytné Laury zbavil.

„Můžu vám nabídnout něco k pití?“ naklonila se k němu letuška.

Jako blesk jím projela vzpomínka na jiné letadlo a jinou letušku. Na jiný let do New Yorku, který mu zůstal v podvědomí, ačkoliv to byl skoro rok, co se ho medovým hlasem zeptala, jestli by si dal nějaké občerstvení. Najednou byl myšlenkami o rok zpátky…

Díval se na ženu, která se ho na něco ptala. Oči jako dvě studánky, tváře lehce růžové a kaštanově hnědé vlasy spoutané sponkami a uvězněné pod malinkým čepečkem. Let firemním letadlem do New Yorku měl být pohodlný, zvlášť když mu přidělili tak milou letušku.

Vlastně mu vyrazila dech, a ani nevěděl proč. Měl spousty nádherných žen, které ho vábily sexy postavou, rozkošnými rtíky, koketním chováním nebo bujným dekoltem. Niké, jak si přečetl na malém štítku na kapsičce uniformy, byla proti nim průměrná. A přece z ní nemohl spustit oči. Byla svým způsobem okouzlující. Možná ho lákalo, jak se nesnažila stavět svou ženskost na odiv – místo rudě nalakovaných nehtů použila něžně růžový lak. Broskvovou pleť nedusil žádný make-up. Tenký řetízek podtrhoval štíhlou linii krku a kamínkový náramek upozorňoval na křehká zápěstí. Firemní uniforma zdůrazňovala ženské tvary. Právě to v něm okamžitě probudilo dravce. Chtěl ji vyloupnout z té ochranné ulity, do které se schovávala. Chtěl si ji obléknout do nejjemnějšího saténu a krajek a pak ji kousek po kousku svlékat a laskat. To všechno mu proletělo hlavou, když se na ni poprvé podíval.

„Promiňte, dáte si něco k pití?“ zeptala se ho znovu. Její hlas byl jako med. Obtáčel se kolem něj a lákal ho vztáhnout ruku a pohladit ji po tváři.

„Whisky,“ zachraptěl a fascinovaně sledoval hnědé jiskřící oči.

Usmála se na něj a odešla pro pití. Houpání boků vzdalující se ženy mu rozpoutalo bouři ve slabinách. Zoufale chtěl stisknout ty štíhlé obliny a přitlačit si ji do klína, aby cítila, co s ním nevědomky provádí.

No co, mají před sebou dlouhý noční let, a on je jediným pasažérem v letadle, nebude problém získat si její pozornost.

„Vaše whisky,“ podávala mu po chvilce skleničku. Než ji ale odložila na stoleček, chytil do dlaně její prsty.

„Sedněte si ke mně.“

„To nejde, je to proti firemním regulím.“

„Ty regule, jak říkáte, jsem stanovil já. Tak si je také můžu porušovat. Sedněte si ke mně. Je to dlouhý let, a já nemám chuť spát,“ usmál se a palcem ji hladil po prstech.

S nejistým úsměvem se posadila naproti němu, a tím se osvobodila z jeho dlaně. Přepadl ho pocit ztráty. Překvapeně se podíval na ruku, která už svírala jen skleničku. Tohle se mu nestávalo. Měl svá pravidla, jak nesklouznout k sentimentálnímu chování, a ženám nedával nic víc než tělesnou rozkoš. Jemu to pochopitelně přinášelo kýžené uvolnění, ale ani kousíček závazků. Nechtěl s milenkami vést rozhovory o tom, kam se jejich budoucnost ubírá. Ani proč jí nezavolal. Nebo hůř, kdy ji představí rodině! Pevně vystavěnou hráz sebeovládání doposud nic nenarušilo. Žádné krásce se nepodařilo vyvolat v něm majetnické touhy. A pak si přijde tahle hnědovláska a jediným dotekem mu rozbouří v těle hormony! Asi už dlouho neměl vášnivou milenku, která by řádně zaměstnala jeho tělo, mávl v duchu rukou nad svou nečekanou reakcí.

„Tedy, Niké, co děláte, když zrovna nelétáte?“ snažil se Stephen začít rozhovor. Jen co vypustil první slova z pusy, hned by je vzal zpátky!

Odkdy je tak zoufale nudný? To se tedy moc nepředvedl.

Naštěstí se pohledná hnědovláska usmála a tvářila se, že je to ta nejoriginálnější otázka, jakou kdy dostala.

„Je toho hodně. Stejně jako vy se snažím zaměstnat stále něčím novým.“

„Jak víte, co mě zaměstnává?“

„Umím číst,“ usmála se. Než se stačil ohradit, že nesmí věřit všemu, co o něm píšou v časopisech, pokračovala dál.

„Beru to ale s rezervou…“

„To jsem rád.“

„…prý jste ještě horší!“

„Cože?“ málem se zadusil vlastní whisky. Nevěděl, jestli je víc pobavený její odvahou říct mu něco takového do očí, nebo nervozitou, která se jí teď zračila v obličeji. Nejistě si kousala spodní ret a očima těkala po jeho obličeji.

„Jestli jsem vás urazila, tak se omlouvám. Ale než jsem k vaší firmě nastoupila, slyšela jsem o vás hotové romány.“

„A to jste neslyšela, že se takové věci šéfům obvykle neříkají? Prý za to dávají hodinové výpovědi,“ prohlížel si ji přísně přes okraj sklenky. Musela ale zahlédnout, jak mu pobavením jiskří oči, protože místo strnulého postoje se v křesle uvolnila.

„Já o vás slyšela něco úplně jiného.“

„Ohromte mne,“ také se uvelebil v křesle a čekal, co mu poví.

„Nebudu vám zvyšovat už tak přebujelé mužské ego…“

Víc nestačila říct. Stephen vybuchl smíchy. Nestávalo se mu, aby mu někdo mimo rodinu říkal pravdu do očí. Místo rozčarování se příjemně bavil a pozoroval Niké, která se snažila opatrně volit slova. Jako by ta její náhlá odvaha měla pevně stanovené hranice.

„…chtěla jsem říct, že nechci mluvit o tom, jak působíte na ženy. Ani o vaší schopnosti dopoledne vydělávat miliony a večer oslňovat v barech a VIP klubech. Mě zajímalo, jaký jste šéf. A to, co jsem se dozvěděla, mi stačí.“

Stephen čekal, že ji okouzlil postavou, vydělanými penězi nebo netajenou štědrostí k náhodným milenkám. To byly věci, které k němu ženy obvykle přitahovaly. Jenže, jak se zdá, tahle bytůstka nic z toho nechce. Protože mlčela, chtěl ji povzbudit.

Vstal a došel do kuchyňky pro šampaňské a dvě skleničky. Protesty, že to je její práce, utnul jediným pohledem. Teprve když naléval perlivý mok do úzkých skleniček, po očku si ji prohlížel a vyzvídal.

„Takže já na vás jako muž nepůsobím, ale jako šéf ano?“

„Takhle přesně bych to neřekla, ale v podstatě máte pravdu.“

„Jaký muž bych musel být, abych vás zaujal?“

„Nezajímá vás spíš, proč jsem si vás vybrala za šéfa?“ překvapeně se na něj podívala přes okraj sklenky a její oříškově hnědé oči byly jako tůňky.

„Ne, to mě opravdu nezajímá. Musel bych být víc svalnatý? Víc vysoký?“ Stephen se podvědomě narovnal a dal

tak vyniknout své 185 cm vysoké postavě. Byl si vědom, že mu košili přes hrudník napínají pevné svaly a v pase mu trochu plandá. Protože se pravidelně trápil v posilovně, byl na své tělo náležitě pyšný a bezostyšně ho používal při svádění žen. Jenže u Niké mu to kladné body nepřineslo. Dál ho po očku sledovala, ale jejím pohledem neprobleskla ani malá jiskřička zájmu.

Po chvilce se přestal naparovat jako kohout, sedl si na sedačku a rozhodil rukama: „Chcete snad mláďata? Ujišťuji vás, že mi čtyřicet bude až za dva roky!“

„Ne, věkem to není. A ani postavou. Prostě vás respektuji jako šéfa, a tudíž se nenechám ničím rozptýlit.“

„Takže vás rozptyluji,“ chytil ji za slovo. Se svůdným úsměvem se předklonil a položil jí ruku na koleno. Líbilo se mu, že na rozdíl od ostatních letušek měla nohy holé. Žádná dlouhá sukně, žádné punčochy. Okamžik si užíval jemnosti té svůdné pokožky, než si nohy zkřížila pod sebe.

„Ne, vůbec mě nerozrušujete,“ téměř vyštěkla, ale hlas ji prozradil. Pohled už neměla tak pevný a sem tam mu sklouzla očima do výstřihu ležérně rozepnuté košile.

No počkej, koťátko, tak tebe si vychutnám, usmál se Stephen v duchu. Tenhle typ žen ho bavil nejvíc. Nechaly se svádět a přemlouvat. Ale ne z čisté koketérie, ale protože se prostě bály flirtu na jednu noc. Jenže právě z nich se vždycky vyklubaly ty nejvášnivější milenky, jaké kdy v posteli měl. Proto klidně podstoupil pro jiné muže zdlouhavé dvoření a nenápadné přesvědčování.

U tebe se mi to mnohonásobně vyplatí! Ještě mě budeš prosit, abych nikdy nepřestal, až si tě v posteli zkrotím, maloval si budoucnost.

„Dobrá, ať je po tvém. Takže jsi v mé přítomnosti úplně klidná,“ přešel okamžitě k důvěrnému tykání, naklonil se ještě blíž a jedním prstem ji pohladil po tvářičce. Znachověla a bezděčně polkla.

„Naprosto.“

„Tak dobrá. V tom případě mi můžeš povědět, jaké mám klady jako šéf,“ neutrálním hlasem pokračoval, ale prstem dál sledoval linii její tváře, brady, krku a pak jel zase zpátky.

„Říká se o vás, že jste zásadový, v práci tvrdý, ale spravedlivý a u svých podřízených a spolupracovníků vyžadujete plné nasazení a naprostou loajalitu,“ sypala ze sebe Niké, jako by stála ve škole a byla zkoušená.

„Hm, a tohle všechno jsi mi ochotná dát?“ ztišil hlas a prsty jí přejel po plném spodním rtu.

„Já se budu… totiž, chtěla jsem říct, že se snažím…“

„To já taky očekávám,“ mrkl na ni a pohladil ji po tváři. „Takže můj první požadavek zní: Sundej si ten čepeček a rozpusť si vlasy.“

„Někdo by to považoval za sexuální nátlak,“ chabě zaprotestovala.

„Koťátko, kdybych chtěl tvoje tělo, už bychom dávno leželi na támhleté pohovce,“ lhal Stephen. „To, co chci, je bavit se s přitažlivou a inteligentní ženou, a ne zaměstnankyní spoutanou v přísné firemní uniformě.“

Usmála se a udělala, co požadoval. Záplava čokoládově hnědých vln jí spadla až do půli zad. Stephen zalapal po dechu a přivřel oči. Už si představoval, jak ji bude halit jen ta záplava vlasů. Omotá si pramen kolem ruky a přitáhne si ji k sobě. Svůdně se jí zhoupnou touhou nalitá ňadra, až se nad něj nakloní v posteli. Jednou rukou jí zajede do vlasů a druhou jí zmáčkne kulaťoučký zadeček. Po chvilce laskání ji oběma rukama uchopí za boky, zvedne a vlhký střed ženství si posadí na svoje ztopořené mužství…

„Chtěla jsem si je ostříhat už dávno, těžko je krotím podle firemních regulí, ale nenašla jsem odvahu sáhnout po nůžkách,“ probral ho ze snění hlas Niké.

„Ať tě to ani nenapadne! Změním firemní nařízení ohledně oblékání letušek!“

To ji pobavilo. Jiskřivě zvonivý smích zaplnil kabinu letadla a obtáčel se kolem Stephena jako medová řeka. „Jenom proto, že se mi vlasy nevejdou pod čepeček od uniformy, budete měnit pravidla?“

„Proč ne, ty mi za to stojíš,“ sáhl po telefonu a vytočil číslo své první osobní asistentky.

„Paní Jonesová, s okamžitou platností ruším u stejnokroje našich firemních letušek upjatý vzhled v účesech. Už nikdy nechci vidět ty děsivě nudné čepečky. Dlouhé vlasy budou mít letušky od teď rozpuštěné.“ Sklouzl pohledem Niké na nohy a pokračoval. „A stejně tak už nechci nikdy vidět žádné punčochy. Ano, jistě, pokud poletíme v podzimních a zimních dnech, tak to je jiná. Děkuji, na shledanou,“ s tím položil telefon a usmál se na oněmělou ženu před sebou. „Tak, to bychom měli. O čem že jsme se to bavili?“

„To nemůžete myslet vážně!“

„Ale ano, paní Jonesová je velmi výkonná a má kolem sebe celý houf asistentek, které už moje přání vydávají jako oficiální nařízení,“ usmál se a pozoroval, jak se Niké z obličeje vytrácí překvapení a místo toho jí tváře opět lehce zrůžověly.

„Ale to si všichni vyloží tak, že je to kvůli dnešnímu letu! Kvůli mně!“

„To ti přece může být jedno. Tebe nemůžu jako muž zaujmout, zato mě uznáváš jako šéfa. Tedy moje přání v této rovině jsou zcela korektní a opodstatněná.“

„Vysvětlete mi, prosím, jak chcete logicky obhájit své poslední nařízení,“ začala se usmívat a bylo vidět, že se baví.

„Jednoduše. Celé dny trávím nad čísly. Můj nejčastější televizní program jsou informace z burzy. Snídaně, obědy a mnohdy i večeře mám pracovní. Není tedy divu, že se chci obklopovat hezkými věcmi a sympatickými lidmi, kteří mi zpříjemní čas před další schůzkou. Potřebuji dotek takové té normální domácí atmosféry,“ zahrál na citlivou strunu. Podle toho, jak si Niké začala kousat spodní ret, věděl, že to zabralo, a tak přitvrdil.

„Vlastně už ani nevím, jaké to je, být doma. Mám spoustu známých, ale žádné přátele. Chodím na desítky večírků, ale málokdy za zábavou. Měl jsem zástupy žen, ale žádnou lásku,“ kroužil přitom skleničkou se šampaňským a nezvedal oči. Čekal, co s ní jeho prohlášení udělá. Pokud není z kamene, dá mu šanci a konečně se vykašle na to své rozdělení šéf – zaměstnanec.

Nespletl se! Když se na ni po chvilce podíval, Niké těkala očima a nervózně si mačkala ruce v klíně.

„Já nevím, co vám mám na to říct…“

„Nechci žádné utěšování, chci si jen užít let a svou krásnou společnici,“ pohladil ji po ruce. Jen jemně, aby si je přestala nervózně mačkat. Když se uklidnila, vzal obě malé ruce a přitáhl si ji k sobě. Drobná kolínka stiskl stehny a její malé dlaně si položil na hrudník.

„Cítíš to?“

„Co… co mám cítit?“ zamrkala překvapením a naklonila se k němu ještě o pár centimetrů. Pár vražedných centimetrů!

Rozpuštěné vlasy ho pohladily po tváři a vůně květinového šamponu mu spoutala rozum pevněji než ocelová pouta.

„Jak mi z tebe nervózně buší srdce,“ tiše zachraptěl. Nemohl dál čekat, chtěl ji. Musel si ji podmanit. Teprve až bude ležet pod ním a slastí přivírat oči, zatímco ji bude krůček po krůčku vést k orgasmu, teprve pak bude spokojen!

„Máš poslední šanci utéct, koťátko,“ zašeptal jen chviličku před tím, než si ji přitáhl do náruče a pažemi sevřel. Byla jako křehké ptáčátko. Choulila se mu na širokém hrudníku a dívala se na něj s ostychem, ale i dávkou zvědavosti.

„Já se vás nebojím,“ vysoukala ze sebe, spíš aby přesvědčila samu sebe.

„To je dobře, protože já ti nikdy neublížím,“ zastřeným hlasem sliboval a přitom ji nosem lechtal po tvářičce.

„Já si nikdy nenechám ublížit. Natož nějakým mužem,“ zvlnil rty jí úsměv.

„Ale já nejsem jen tak nějaký muž,“ Stephen nedokázal v hlase skrýt lehce podrážděný podtón.

„Ne, to nejsi. Jsi můj šéf. Jsi mocný. Máš spoustu peněz. Jsi hezký… Ale když sundáš oblek a zahodíš telefon, tak jsi jenom nažhavený mužský.“

„A na tom je něco špatného. Protože nechápu, proč se směješ?“

„Mě se to vlastně moc líbí,“ zastřeným hlasem ho vábila jako siréna okouzleného námořníka. „Jen jsem se doposud držela zpátky, protože jsem se řídila rozumem. Jenže, teď bych asi chtěla zjistit, jak moc jsi nažhavený.“

„Tenhle let se bude líbit nám oběma,“ bylo poslední, co řekl, než okusil ty jahodové rty.

Bylo to, jako by se líbal poprvé. Hebká plnost rtů byla opojná, stejně jako jejich měkkost a ochota, s jakou se mu nabízely. Jazykem jí přejel po zubech a dožadoval se vstupu do teplé jeskyňky úst. Jestli ho pustí dovnitř, má vyhráno. Jestli se mu podvolí, ukáže jí, co muž jako on umí. Ne nadarmo o něm ženy říkaly, že je jako sexuální tornádo. Dokázal využít všech svých zbraní, aby ženu uspokojil. Že si při tom užil svou slast mírou vrchovatou, není třeba dodávat. Když své milenky opouštěl, zpravidla spaly na posteli, ruce doširoka rozhozené a nohy chvějící se únavou padlé přes okraj postele. Ano, byl ničivé tornádo. A teď se chystal vychutnat si půvaby téhle pěkné hnědovlásky.

Zajel jí rukou do záplavy vlasů a ještě víc ji k sobě přitiskl. Jazykem jí znovu přejel po zubech a cítil, jak se mu pomalu otevírá. Sama mu šla vstříc a jemně ho jazýčkem poškádlila. To byl pro něj signál, aby vyrazil do útoku. Sevřel ji v náruči. Cítil delikátní obliny na svém pevném těle. Omamovala ho vůně květin z dlouhých vlasů, už se dál nemohl ovládat… Vrhl se na ni jako hladový vlk. Hluboce si vychutnával lačné polibky. Jeho ruce už dávno opustily její záda a dobýval se do daleko zajímavějších míst. Zatímco jednou rukou ji objímal a prsty laskal z boku ňadro, druhou hladil svůdné stehno. Nedal se odradit pevně semknutými kolínky. Něžně, ale nekompromisně je roztáhl a pustil se po vnitřním stehně výš. Jel prsty po kůži hladké jako samet a těšil se, až narazí na tu nejžhavější část ženského těla. Kousek od cíle se zavrtěla a začala se mu vzpírat.

„Pšt, koťátko, já nejsem zlý vlk,“ šeptal jí do ucha a něžně přitom oždiboval lalůček. Zachvěla se rozkoší a zapomněla na všechny protesty. Ostražitost zmizela a vystřídala ji povolnost. Roztála mu v silných pažích a podvolila se zkušenému laskání. Citlivě reagovala na každý pohyb. Dýchala mělce a srdce jí tlouklo tak silně, že je cítil, když ji hladil na prsou. To ale nebylo nic proti tomu, jak se prohnula a sténala, když vyjel rukou po stehně až k okraji kalhotek. Prsty pohladil jemnou kůži skrytou v krajkoví. Už ten letmý dotek vystřelil jeho mužské ego do závratných výšin – Niké byla vzrušená. A podle vlhkosti, co cítil pod prsty, byla připravená se okamžitě milovat.

Odhrnul krajku kalhotek a vklouzl do intimního zákoutí. Měkkost a vlhkost obklopující jeho prsty mu vyslala vlny vzrušení do třísel. Okamžitě ztvrdnul. Přitlačil si ženu více do klína, aby pochopila, že teď už mu neuteče a že to, co cítí pod tím svým rozkošným zadečkem, jí za chvilku bude plenit klín. Zaútočil prsty a vsunul jeden do sametových hlubin lůna. Odměnou mu bylo nejenom vlastní vzrušení, ale hlavně slastné vzdechy roztoužené Niké. Přidal další prst a opatrně ho zasunul. Sténání nabralo na intenzitě. Niké zapomněla na svou ostražitost a doslova mu rvala košili z těla. Hladila ho po břiše a hrudníku a zatínala mu prsty do pevných svalů.

Stephen měl pod nátlakem všetečných rukou co dělat, aby ji nepovalil na záda a okamžitě si ji nevzal. Oplatil jí stejnou měrou vzrušení. Dvěma prsty začal pohybovat, jako by se s ní miloval. Nejprve pomalu a něžně. Pak ale přidal na tempu a za chvilku už do ní přirážel a cítil, jak se hebké vnitřní svaly stahují přicházejícím vyvrcholením. Zapojil tedy palec a začal mnout perličku nad vlhkou jeskyňkou.

Niké házela hlavou a sténala už zcela nahlas. Tváře měla červené a přivřené oči přetékaly vášní. Stephen dráždil tu oázu vlhkosti, až se vnitřní svaly kolem jeho prstů sevřely a začaly škubat ve slastných křečích orgasmu. Sám měl co dělat, aby nevyvrcholil. Stačilo mu představit si, jak mu bude, až prsty vystřídá jeho touhou rozbolavělý penis.

Zvedl tedy uspokojenou Niké do náruče a odnesl ji do zadní části, kde byla za přepážkou diskrétní ložnice. Na široké lůžko položil zemdlelou krásku a lačně si ji prohlížel.

Vlasy měla rozcuchané. Aby nekřičela, kousala si rty tak silně, až byly nateklé. Halenku na prsou rozepnutou a sukni vyhrnutou až nad pas – prostě nádherný obrázek zkázy. A za to všechno mohl on! Dmul se pýchou a začal se svlékat.

Niké se s omámeným pohledem posadila a přitáhla si ho za opasek k sobě. Prsty zápasila s přezkou, rty mu líbala chloupky od pupíku dolů a při tom se na něj dívala! Ty oči plné touhy ho dráždily snad nejvíc. Ty temné čisté studánky ostře kontrastovaly s hříšnými prsty, které se mu dostaly pod kalhoty a přes boxerky mu hladily ztopořený penis.

„Jsi krásná,“ zašeptal chraplavě.

„A ty,“ zajela mu rukou pod boxerky a stále se mu dívala do očí, „jsi tvrdý… a velký… a tlustý…“

„Niké, miláčku, moc hezky se to poslouchá, ale…“ víc říct nestačil. Sledoval, jak se na něj stále zespodu dívá a při tom otvírá ty jahodové rty. Jemně uchopila špičku penisu a začala sát.

Stephen zaúpěl. Milování pro něj bylo jako jídlo, dopřával si ho každou chvilku, ale dnes to byl delikátní zážitek. Z lehce plaché ženy se vyklubala vášnivá kráska lačnící po jeho těle. Hrála si s nateklým penisem, jako kdyby měla všechen čas světa. Hladila ho, masírovala jazykem, hluboce ho polkla do úst a při tom mu sevřela v dlaních půlky a přitlačila si jeho tělo ještě blíž ke svému obličeji.

Zatmělo se mu před očima – jestli ho okamžitě nevyndá z pusy, udělá se.

„Tak, to by stačilo, koťátko,“ vytáhl ji na nohy.

„Nelíbilo se ti to snad?“ dráždila ho a jazykem si olízla rty. Víc už ale nestihla. Stephen z ní doslova serval pomačkanou uniformu a hodil ji na postel. Neměl čas na něžnosti. Potřeboval být hluboko uvnitř jejího těla. Klekl si mezi její stehna. Dlaněmi roztáhl do stran růžové plátky chvějícího se ženství a nasměroval do středu penis.

Otřel se žaludem o hebkou vlhkost. Hladil jím záhyby a kroužil dokola kolem vstupu do chrámu rozkoše.

Niké sténala, prohýbala se a žadonila, aby do ní už vstoupil. Snad aby mu umožnila ještě rychlejší průnik, dlaněmi se chytila pod koleny a přitáhla si nohy tak vysoko a doširoka, až jí stehna ležela na prsou.

Stephen opět zaúpěl. Její ženství bylo jako květ, který se mu sám otevíral a vybízel ho, ať ho utrhne. Nemohl dál čekat. Jedním dlouhým přírazem se do ní zanořil, až podbřiškem narazil na hebké bříško.

„Ano, to je krása,“ mumlala mezi vzdechy a pilně mu pomáhala přirážet. Žádné něžnosti, jen syrová smyslnost! Chytil ji pevně za boky a nadzvedl si ji. Měl tak lepší přístup a přirážel, jako by na tom závisel jeho život. Niké se třásla rozkoší. Stephen cítil, jak se mu krev z celého těla řine do slabin. Zrychlil, chytil ji jednou rukou pod zadečkem a druhou masíroval klitoris. Pod prsty cítil nejenom vlhkou kuličku, ale i to, jak jeho penis zajíždí do sladkých záhybů, a pokaždé, když se vynoří, je vlhký její touhou.

„Jsi krásná, vnímavá a tak vlhká,“ zasípěl a Niké se v odpověď vzepjala. Přicházející orgasmus proměnil její lůno z jemných záhybů ve škubající se svaly, které mu penis začaly mačkat jako milenčina ruka.

Touhou se mu zatmělo před očima a cítil, jak ho od momentu, kdy tohle laskání odmění mohutnou dávkou životodárné tekutiny, dělí jen okamžiky.

Brzdi! Vždyť nemáš kondom! zařvalo jeho podvědomí, a Stephen stačil rychle vytáhnout penis. Jen co opustil hlubiny ženského těla, mocným proudem zkropil Niké bříško.

Padl vedle ní na záda a rukou si vyčerpaně přikryl obličej.

Jak mohl být tak nezodpovědný! Nikdy se nemiloval bez kondomu! Prostě nikdy! A teď si málem přivodil komplikaci, která by se mu šeredně vymstila. Naštěstí se ale v poslední vteřině upamatoval, že nechce po světě rozsévat děti. Spokojený sám se sebou se obrátil na bok a pozoroval uspokojenou ženu vedle sebe.

Chvěla se a dech se jí ještě nevrátil k normálu. Nohy měla rozklepané, tváře uzarděné a na bříšku důkaz jeho přízně. To v něm zažehlo iracionální pocit hrdosti. To on přivedl tuto ženu k orgasmu. Jeho zásluhou se z tiché krásky vyloupl sexuální vamp. Dmul se pýchou a spokojenost se mu zjevně odrážela v obličeji.

„Tváříš se jako mlsný kocour,“ s úsměvem prohodila Niké.

„Ale ty jsi koťátko, co dostalo smetanu,“ ochraptěle jí zašeptal do ucha a poťukal prstem na bříško, kde byl důkaz jejich milování.

Niké zčervenala, ale oči od něj neodtrhla. „Dej pozor, aby ti to koťátko neublížilo,“ smyslně zavrněla a vyhoupla se mu na břicho.

Stephen se pohodlně uvelebil na zádech, ruce dal za hlavu a zpod přivřených víček sledoval tu rozkošnou svůdnici, jak si nerozhodně kouše ret.

„Copak, děvčátko, ztratila jsi odvahu?“

„Kdepak, jen nevím, kde začít,“ jela mu prstem po prsou. Kroužila po hrudníku a zjevně si užívala svalnatého těla mezi svými stehny.

Stephen nezahálel a prohlížel si svou novou milenku. Byla lačná a zaměřená jen na jeden cíl. A tím byl on. Líbilo se mu to. Moc se mu to líbilo. Jezdila po něm prstíkem a vůbec nevnímala, jak se jí svůdně zhoupnou prsa pokaždé, když se nad něj nakloní. Bradavky měla už opět svraštělé touhou, až z nich byly rozkošné růžové třešinky. Odolával pokušení sevřít v dlaních tu hojnost. Potěžkat je, obemknout prsty a palci hladit bradavky.

Když ji nevyplaším a šikovně to navléknu, bude mi zahřívat postel celou dobu, co budu v New Yorku, plánoval si v duchu. Najednou se mu ale všechno vykouřilo z hlavy – Niké mu chytla mezi zoubky jeho vlastní bradavku a stiskla.

Zasténal, prohnul se a skončil s pasivní rolí v téhle hře.

Sevřel do dlaní její zadeček. Byl jako polštářek. Měkoučký, a přece pevný. Padla mu do ruky jako ulitá. Lehce ji nadzvedl a pomalu sunul po svých stehnech výš. Snažil se nevnímat, že ho mučí kousáním a sáním bradavky. Zatnul zuby a posouval ji tak dlouho, až mu vzrušením zvlhlými záhyby přitiskla ztopořený penis na břicho. Víc jí ani nemusel naznačovat. Pánví rytmicky pohybovala a klouzala po něm nahoru a dolů. Celého ho umáčela svým vzrušením. A jak se tak o něj třela, začala se víc a víc vzrušovat. Nebylo divu, při každém nárazu se svou kuličkou touhy otřela o jeho sametovou špičku. Kdyby ji nechal ještě chvilku jezdit na něm jako na divokém býkovi, propadla by během chvilky orgasmu.

Stephen chytil Niké zespodu za roztažená stehna a nadzvedl ji. Mučivě dlouho si prohlížel, jak se chvěje. Její ženství volalo po doteku. Sladce růžové záhyby byly lesklé a čekaly jen na něj.

Nasměroval ji na špičku penisu a pomaličku pouštěl. Fascinovaně sledoval, jak do svých hlubin pojala celý penis, až se tenkým proužkem chloupků dotkla jeho podbřišku. To ale odstartovalo maraton.

Niké se rozjela a nemínila použít brzdu. Prohýbala se a kroutila boky. Zatínala mu ruce do prsou. Házela hlavou v návalech slasti a záplava vlasů kolem ní jen poletovala.

Stephen se cítil na vrcholu blaha. Už už se blížil k dalšímu orgasmu, když si podruhé ve svém životě uvědomil tu osudovou chybu: Nemá kondom!

Rázem se převalil a přitiskl Niké pod sebe. Byla překvapená, roztoužená a nenasytná.

Ačkoliv ji drtil svou vahou, nebojácně na něj dotírala pánví a drobnými přírazy se ho snažila vyprovokovat k akci.

„Vydrž, koťátko, teď teprve začne ta pořádná jízda!“

Aniž by opustil její vlahé lůno, přetočil ji na bříško a nadzvedl tak, že klečel za jejím hebounkým zadečkem.

Roztáhl kolena, aby získal větší stabilitu. Jednou rukou chytil Niké pohupující se ňadra a druhou začal dráždit tu nateklou kuličku nad její jeskyňkou.

„Připravena?“

„A…ano,“ zašeptala.

Stephen začal přirážet. Niké se prohnula jako kočka, a umožnila mu tak pronikat do ní hlouběji, než si byl schopen představit. Netrvalo to dlouho, a rafinované laskání ustoupilo před živočišnou touhou. Stephen se narovnal, chytil Niké oběma rukama za boky a vyrazil do finále. Teď už si ji bral tvrdě a animálně. Místo protestů mu ale v uších jako zpěv sirén zněly její vzdechy. Slyšel i cítil hluboko v ní, že se blíží orgasmus. Párem mocných přírazů ji posunul přes tu magickou hranici. Zatímco pod ním slábla, Stephen naposledy okusil to vlhké teplo a s řevem hodným lva se poddal vlastní rozkoši. Životodárnou tekutinou zkropil Niké zadeček a pak se vedle ní zhroutil… opět.

A opět si zaclonil rukou oči a přemýšlel.

Tohle byl neskutečný sex. Tak plný a uspokojující, že nechtěl nikdy vstát z postele.

Bohužel únava si vybrala svoji daň. Přestal bojovat s těžkými víčky. Přitáhl si měkké ženské tělo do náruče a usnul.

Kapitola 2

To, co následovalo po žhavém milování v letadle, si Stephen pamatoval jako jeden dlouhý erotický sen. Přitom mohl spočítat na prstech jedné ruky, kolikrát předtím procitl a svíral v náruči probouzející se ženu. Z postelí svých milenek totiž prchal, když ještě spaly. Teď se ale probral ve svém soukromém letadle, našel Niké, jak mu spí na hrudníku, a místo paniky se mu v těle rozlil pocit klidu.

Nebezpečný pocit!

Opatrně se vymanil z něžného sevření a začal se chvatně oblékat. Něco ale bylo špatně. A nešlo o to, že se vzbudil se ženou. Pak mu to došlo – neslyšel hukot motorů!

Vyhlédl z okénka a zasténal. Stáli na letištní ploše.

To znamenalo, že piloti přesně věděli, co se v soukromí kabiny pro VIP cestující dělo a proč jejich šéf ještě neopustil letadlo.

Překvapilo ho, že místo aby jako obvykle vyšel sebevědomě z letadla a kochal se obdivnými pohledy mužských zaměstnanců, přemýšlel, jak diskrétně vyvést Niké.

Že by předstíral, že usnul? Utrpí tím sice jeho mužské ego, ale ona se vyhne ostudě. Nebo by mohl tvrdit, že se jí udělalo špatně… jenže to by nevysvětlovalo, proč hned nekomunikoval s posádkou a nezajistil její převoz k lékaři.

Chodil po malém prostoru ložnice a usilovně přemýšlel. Ani nezaznamenal, že Niké už nespí a vyděšeně zírá z okénka.

„My jsme na zemi! Ach, to ne,“ zaúpěla a chvatně se oblékala.

„Nic se neděje, koťátko…“

„Neděje?! To se tedy děje!“ vyštěkla a s napůl oblečenou sukní hledala pod postelí lodičky.

„Už víc než 20 minut jsme na zemi. To znamená, že piloti mě minimálně před půl hodinou volali interkomem. Co si podle tebe asi myslí, když jsem se jim neozvala?“ položila mu s vyčítavým pohledem zdrcující otázku.

„No já si myslím, že… no prostě…“

„Ušetři si iniciativu. Ty budeš dál vypadat jako playboy, zato já si vyslechnu spousty hloupých poznámek. Pokud tedy nedostanu rovnou padáka.“

„A kdo by tě asi vyhazoval, když šéf jsem tady já?“

„Bezva, takže zůstanu v práci, ale všichni si o mně budou říkat…“

„Ani to nevyslovuj!“ položil Niké prst na rty. „Postarám se o tebe. Postarám se o piloty a postarám se o tvou budoucnost. Ty mi jen slib, že budeš pořád tak krásně rozkošná, jako jsi byla doposud.“

Políbil ji na čelo a vytáhl z kapsy telefon. Limuzínu nechal přistavit až k letadlu a šel osobně pozvat piloty na skleničku. Jejich protesty, že mají ještě spoustu práce a papírování na zemi, utnul.

„Máte na to deset minut. Čekám na vás v autě. A pánové, za vaši naprostou diskrétnost ohledně celé cesty do New Yorku vás chci odměnit nezapomenutelným pobytem, který jde plně na mé náklady. To znamená, že žádný z účtů za zábavu, kterou pro vás připravím, se nedostane do účetnictví naší firmy. Tudíž…“ odmlčel se významně.

„…se nikdo nedozví, co jsme tu dělali,“ rozlil se po tváři druhého pilota šťastný úsměv.

„Jste třída, šéfe,“ usmál se kapitán. „Na tu práci tady nám bude stačit pět minut.“

Po cestě do hotelu byla v limuzíně příjemná atmosféra. Z obou pilotů přímo sálalo nadšení, jak si chtějí celý týden náležitě užít. Na Niké se ani nepodívali do okamžiku, kdy začali plánovat, co všechno chtějí podniknout.

„A kam se chceš podívat ty, Niké? Máme tě vzít pod svá ochranná křídla?“ prohodil druhý pilot a významně na ni mrkl. Ale než stačila odpovědět, zasáhl Stephen.

„Stejně jako váš, pánové, je celý její program zcela diskrétní. Až se ubytujete na hotelu, bude každému doručena platební karta. Tu, prosím, používejte po celou dobu. A jestli přijmete radu odborníka na zábavu, užívejte si každý sám. Nikdy nevíte, co se může stát.“

Kdyby mohl, tak by se Stephen poplácával spokojeně po ramenou. Muži se okamžitě zasnili a v duchu plánovali, co podniknou. Niké měla oči přilepené na okýnku a předstírala, že sleduje cestu do hotelu. Ovšem červeň, stoupající

jí z výstřihu až k tvářím, jasně značila, že přesně chápe, kolik peněz obětoval, jen aby jí zajistil neposkvrněnou pověst. Ve firmě se nikdo nic nedozví a oni mají tři týdny, kdy si mohou nerušeně dělat, co chtějí.

Než dojeli do hotelu, Stephen promyslel detaily pobytu tak, aby nedošlo k nepříjemným setkáním. Piloti i Niké bydleli každý v jiné části hotelu. Pokud si vyloženě nesmluví schůzku v jednom ze šesti barů nebo čtyř restaurací, nemají šanci se setkat. Diskrétně, ale slyšitelně dohodl s hlavním recepčním otevřený účet na své jméno, který zahrnoval veškeré wellness aktivity, co hotel nabízel. Permanentně plný pokojový bar či VIP místo v barech vedle hotelových bazénů bral jako samozřejmost. Odměnou mu byly vděčné pohledy obou mužů a zasněný úsměv jeho letušky.

Počkal, až odejdou do svých pokojů, a pak mu stačil jeden telefonát s osobním bankéřem v New Yorku.

„Do hodiny doručíme na hotel vámi vyžádané platební karty.“

„Děkuji, je na vás spolehnutí,“ ukončil Stephen hovor a už potřetí zkontroloval čas. Dá jí ještě deset minut a pak vyrazí. Nemíní promarnit jedinou chvilku jejich pobytu. Bude trochu fuška omezit pracovní povinnosti na minimum, aby se ve zbylém čase mohl věnovat sexy tělu své letušky. Ale není to ani poprvé, ani naposledy, co práci prokládal zábavou. Koneckonců, neinvestoval jsem tu spoustu peněz jenom proto, abych pak po zdlouhavých jednáních uléhal sám do postele, bručel si pod vousy, zatímco vybíral kytici růží. Ani v nejmenším

nepochyboval, že se mu Niké přizpůsobí. Nebyl totiž zvyklý na NE. To bylo slovíčko, které používal výhradně jen on sám.

Těžko by mi řekla ne, vždyť v letadle byla nažhavená a lačná po dalším milování, obhajoval sám před sebou logiku svého uvažování. Zatímco ho výtah vezl za Niké, jeho tělo jako by už cítilo tu slast, kterou za chvilku okusí. Téměř cítil květinovou vůni dlouhých vlasů. Svědily ho dlaně, jak se těšil, že pohladí hebká prsa korunovaná růžovými bradavkami. Když pak zavřel oči, viděl ten nejsvůdnější pohled, jaký se může muži naskytnout – nahá žena, svíjející se pod ním rozkoší. Tělo náporem přicházejícího orgasmu vzepjaté do oblouku…

No bezva, vykročil po chodbě viditelně trhaně. Těžko může nasadit bezstarostnou chůzi, když ho kalhoty škrtí v rozkroku a pulzující erekce mu bere souvislé myšlenky. Místo aby se opanoval, u dveří jejího pokoje už nebyl schopen se ovládat.

Jakmile po zaťukání otevřela, sevřel ji v náruči.

„Niké, koťátko, přinesl jsem ti růže a chci ti říct spoustu něžností, ale nemůžu,“ líbal ji horečně do vlasů, na tvář i čelo, jako by mu to mělo zachránit život.

„Přesně cítím, jak ti je,“ chichotala se a všetečnýma rukama se mu snažila rozepnout kalhoty.

„Takže ti nevadí, že tě nejprve pomiluju?“

„Jestli to hned neuděláš, můžeš si tu svou kytici vzít a jít zase dolů na recepci.“

„Jsi úžasná, jsi jako sééén,“ vyjekl, protože se mu právě dostala pod poklopec. Drobné prsty se semkly kolem touhou tepajícího penisu. Jemňounce pohybovala rukou nahoru a dolů. Ani nepostřehl, že ho krůček po krůčku vede k posteli. Teprve když ležel na zádech a kalhoty měl stažené až u kotníků, si uvědomil, kdo je tady predátor! Místo aby se jí zmocnil, ona ho svou malou ručkou přemohla. Dokonale ho svázala něžnými doteky na nejcitlivějším místě.

A tím rozhodně není srdce, pochechtával se v duchu Stephen. Veselí mu ale vydrželo jen chvilku. Když na jemné kůžičce žaludu ucítil vlhké rty, ostře nasál vzduch a přivřel oči. Plné rty se obkroužily kolem celé špičky pulzující erekce. Pocit teplého vlhka ho katapultoval do ráje. Když pak Niké začala to po sexu lačnící kopí a špičkou jazyka mu přejížděla po uzdičce, aniž ho pustila z pusy, nebyl schopný myslet už vůbec.

Proto ho tak nepříjemně překvapilo, když veškeré příjemné vjemy náhle ustaly. Překvapeně zamrkal. Ležel na posteli s penisem trčícím vzhůru, potupně staženými kalhotami u kotníků a vsadil by se, že jeho výraz měl daleko ke stoickému klidu. To jeho letuška, stojící u postele, vypadala, že má vše pevně v rukou.

„Co se to snažíš zkoušet?“ vyhrkl nevrle.

„Nic, co by se ti nelíbilo,“ zasmála a dál k němu byla otočená zády. „Myslela jsem, že si chceš New York užít.“ Stáhla si šaty přes ramena a odhalila, že nemá podprsenku.

„Mám přece v popisu práce starat se o blaho velkého šéfa.“

Zavrtěla boky a šaty jí sjely z božských oblin k nohám. Vystoupila z kruhu látky a začala se hladit. Prsty kopírovala paže, tělo, boky a nakonec se hladila po zadečku. Jemně se pohupovala v rytmu neexistující hudby. Fakt, že má na sobě jen tanga tvořená z páru černých nitek spojených sametovou stužkou, ho mučil. Chtěl ji chytit a sevřít v dlaních ten lákavý zadeček. Vzepřel se na loktech a posunul se po posteli níž.

„Opovaž se pohnout!“ zazněl příkaz. „Zatím se smíš pouze dívat.“

Dobře, když se mám jen dívat, tak budu, mručel si v duchu a znovu se uvelebil do polštářů. Čím déle ale pozoroval svůdné vlnění, tím více se jeho tělo dožadovalo uvolnění.

Obě ruce za hlavou mít nemusím, pomyslel si a sevřel v dlani pulzující erekci. Pomalými pohyby nahoru a dolů uvolňoval vnitřní napětí. Byl si vědom, že tohle jeho milenku vyprovokuje k akci.

Skutečně nečekal dlouho.

„Ty jsi ale zlobivý divák,“ škádlila ho, když si letmým pohledem přes rameno všimla, co dělá.

Svůdně se otočila a jako kočka se protáhla. Výstavní poprsí se zhouplo. Dvěma ladnými kroky byla u postele. Stáhla mu kalhoty a prsty jela po holých lýtkách nahoru. Když se dostala ke stehnům, zastavila se. Políbila ho na hřbet ruky, kterou si jezdil po penisu. Počkala si, až dlaň pojede dolů a na odhalenou špičku ho opět políbila.

Zasyčel a vztáhl po ní ruku.

„Ale kdepak, jen pokračuj,“ smála se a obkročmo si sedla na jeho stehna, klín ukrytý pod tenkou látkou kalhotek jen pár centimetrů od jeho ztopořeného penisu.

Sevřela si v dlaních ňadra a laskala se. Zpod přivřených víček pozorovala, jak se Stephenovi nedostává dechu a rukou se dráždí o poznání rychleji.

Klekla si, takže její ženství měl ještě více na očích.

Dokonalé mučení. Je dobrá, skutečně dobrá! gratuloval si, jak šikovně investoval do nezapomenutelného pobytu v New Yorku.

„Tak, teď se ukáže, kdo to déle vydrží,“ přestala si dráždit prsa a přesunula se na kalhotky. Prsty napnuly látku tak, že tenký materiál neukryl kontury ženství. Aby ho ještě více mučila, prsty druhé ruky jezdily po viditelné

prohlubni. Tahle brána k rozkoši teď byla drážděna drobným prstíkem. Jezdila rýhou nahoru a dolů. Ignorovala nedočkavost mužského těla pod sebou. Naopak tempo zvolnila. Prstík opustil rýhu a z boku zajel pod kalhotky. Mučivě pomalu odhrnovala látku. Růžové okvětní plátky lůna se leskly. Byly už zvlhlé touhou a připravené na vpád silné mužské zbraně. Ale místo aby si ho už osedlala, jak po tom zoufale toužil, zajela prstíky mezi záhyby a roztáhla je!

Stephen nemohl uvěřit vlastním očím. Takovéhle divadlo se mu často nenabízelo. Měl spoustu milenek, nejedna mu předvedla striptýz i sexy prádlo, ale žádná z nich mu neukázala syrovou podstatu ženského sebeukájení. Ten moment, kdy se žena laská nejenom proto, aby svedla muže, ale aby potěšila i sebe. Aby si dokázala užít čistou a ničím nezkaženou sexualitu, vlastní tělo. Připadal si jako žáček ve škole, který ani nedutá, aby mu neunikl jediný moment výuky. A že bylo na co se koukat!

Niké klečící nad ním. Hlavu zakloněnou. Rty pootevřené, jak neudržely vzdechy rozkoše. Obě ruce semknuté u podbřišku. Růžové ženství drží dvěma prsty rozevřené a hladí se. Laská se po okraji, pak zajede dovnitř. Zanoří do sebe celý prstík! Rejdí s ním uvnitř a rychle ho vytahuje a přidává druhý. Oba opět mizí uvnitř lůna. Ke krouživým pohybům přidala paleček a tančí s ním po perle rozkoše, pulzující nad růžovým vchodem.

„Niké, netrap mě,“ zachraptěl Stephen. „Pusť mě dovnitř!“ Chytil ji za zadeček a přitáhl níž ke svému penisu.

Niké ale ani nenapadlo, aby se přestala sama dráždit. Prstíky v sobě dál jezdila. Vrtěla však pánví tak šikovně, že jezdila po jeho penisu.

Cítil jemné záhyby ženství. Cítil drobné prstíky, pohybující se dovnitř a ven. Cítil vlhkost, máčející ho v celé pulzující délce.

Pak se jí zželelo toho vězně rozkoše. Ze stolku vzala stříbrný balíček a podala mu ho. Stephen zlomil rychlostní rekord v nandávání kondomu. Teprve pak se nadzvedla a polapila mezi zvlhlé záhyby hebký žalud. Lehce poklesla a pohltila celou špičku do svých hlubin.

Stephen měl celé jejich milování jako na dlani. Niké si dávala záležet, aby mu nezakryla jediný detail. Pozoroval kontrast jejich vášní zpocených těl. Jeho pevné a svalnaté tělo proti jejím měkkým oblinám. Kde on byl hrubý, ona byla jemná. Kde byl snědý, ona byla světlá… byli jako den a noc. Snad právě proto k sobě tak dokonale pasovali.

Zvlášť v tříslech se jejich soulad podobal nekonečné symfonii. Dlouhé tahy střídaly kratší přírazy. Jemné laskání ustoupilo živočišnému dráždění.

Niké odmítla všechny náznaky, že by si vyměnili pozice. Zjevně chtěla být pánem situace. Koleny se pevně držela jeho boků a za sténání přirážela rychleji a rychleji. S přicházejícími vlnami orgasmu padla dopředu a zapřela se o Stephenův široký hrudník. Prstíky mu zaryla do svalů a s hlavou zakloněnou se rozklepala konečnou slastí.

Stephen byl ohromen. Byla jako valkýra, která na svém koni dobyla nepřátelské území. Vítězný ryk ale zazněl z jeho hrdla.

Jen co odezněly silné vlny vyvrcholení, zhroutila se na něj jako hadrová panenka. Na jeho svalnatém hrudníku vypadala tak křehce a zranitelně.

Ačkoli nikdy po sexu nepropadal melancholické náladě, nyní ho zcela pohltila. Než si stačil uvědomit, co dělá, objímal ji a šeptal jí do ouška láskyplná slovíčka.

„Hm, bylo to úžasné,“ zavrněla Niké. „Zopakujeme si to?“

Stephen se rozesmál: „Koťátko, já jsem ještě stále v tobě, a ty už chceš zase?“ Místo odpovědi zavrtěla pánví a do rtů sevřela jeho bradavku. Cítil, že tuhne.

„Dej mi minutku, skočím do koupelny a najdu další… ehm… opláchnu se.“

Sklouzla z něj a sáhla do kabelky na nočním stolku. Když se otočila, měla plnou dlaň stříbrných sáčků. S nejnevinnějším úsměvem na tváři se zeptala: „Pomůže ti to zrychlit v té koupelně?“

Sebral jeden balíček a vykročil ke dveřím. Po rychlé sprše se vracel, aby znovu uspokojil svou milenku. Byla na posteli a na sobě měla jen podvazky a punčochy! Jakmile ho spatřila, přejela si svůdně po lýtkách až ke kolenům.

„Vím, že jsi říkal, že nemáš punčochy rád…“

Prsty kroužila po kolenou, hebké hnědé prameny vlasů jí splývaly na nahá ňadra a ona se svůdně usmívala.

„…ale chtěla jsem ti ukázat…“

Roztáhla kolena od sebe, až se jeho pohledu ukázal ten nejúžasnější obrázek. Krajkové podvazky jí končily v půli stehen, kde malé mašličky přidržovaly punčochy. Neměla kalhotky, a tak nic nebránilo výhledu na růžové údolí toužící po dalším milování. Nemusel chodit ani blíž, aby viděl, že je opět zvlhlá touhou. Už tak velká erekce se mu ještě zpevnila.

„…že je to celkem praktická část ženského šatníku.“ Výmluvně se natáhla, nohy nechala pokrčené a pánev ještě víc nadzvedla – hotové erotické divadlo. Rukama jela po vnitřní straně stehen, prsty přeběhla vlhké záhyby a pokračovala přes bříško na prsa. Tam si konečky prstů třela vlhkost z klína o bradavky, které byly tvrdé jako dva růžové korálky.

Stephen si nasadil kondom, aniž odtrhl oči od jejích rukou.

„Jaká je tedy tvoje první ukázka?“

Neodpověděla, jen se rukama chytla sloupků postele a natáhla k němu jednu nožku.

Povolil dvě mašličky na stehně a sroloval punčošku dolů. Pak se naklonil nad svou hříšnou milenku a tou jemnou pavučinkou jí přivázal ruku ke sloupku postele. Niké mu nahou nohu obtočila kolem těla a druhou, v punčošce, zvedla nahoru.

Stephen musel na chvilku zavřít oči a nabrat síly. Rozevřený vlhký květ ženství se mu opíral o břicho. Pulzující erekcí jí tlačil zespodu na zadeček, a to si ani nechtěl představovat, co nastane, až jí přiváže druhou ruku.

Málokterá z jeho nesčetných milenek mu natolik důvěřovala, aby se mu vydala napospas tak úžasným způsobem. Pocit, že bude pánem situace a ona sexuální otrokyní, ho neskutečně vzrušil. Pochopitelně se nechystal si ji vzít hrubě. Naopak ji chtěl mučit pomalým drážděním a ještě pomalejším milováním.

Zkontroloval, že má obě ruce pevně, ale ne bolestivě, přivázané. Pak se přesunul nad její klín. Doširoka roztáhl bělostná stehna a začal kouzlit jazykem. Neslyšel žádné protesty. Akdyž potom žadonila, aby si ji už vzal, byl tím odhodlanější nepodlehnout pokušení.

Teprve mnohem, mnohem později oba spadli zpocení a ukojení do zmuchlaného povlečení. Nebylo potřeba si nic říkat. Propletli si ruce a během chviličky usnuli.

Vytrvalé zvonění telefonu Stephena pozdě odpoledne donutilo otevřít oči. Něžně odsunul spící Niké, která si ustlala na jeho hrudníku. Usmál se. Začala být na jeho prsou nějak závislá. Koneckonců, i jemu se líbil její hrudník. Ale z odlišných pohnutek. Ty hebké polokoule byly naprostým protikladem jeho pevných svalů, na které byl právem hrdý.

Telefon se opět rozdrnčel.

„Už jdu, už jdu,“ bručel a chvatně hledal kalhoty, v kterých byl telefon.

„Co se děje?“ vyštěkl do sluchátka.

„Omlouvám se, pane Maclachlane, ale musíte mi říct, kam chcete přistavit limuzínu. Za hodinu máte projev na Dolním Manhattanu. Tuto schůzku bohužel nemůžeme zrušit,“ klidným hlasem sdělila jeho osobní asistentka paní Jonesová. Moc dobře věděl, že si postarší dáma pranic nedělá z toho, že ho ruší a že nemá náladu pracovat.

Dokonce i omluvu pronesla tak, že se cítil káraný.

„Já vím, už jsem na cestě.“

„Takže nemáme přistavovat vůz?“

„Ano. Ne. Zavolám si ho sám.“ To poslední, co chtěl, bylo vědomí, že ho paní Jonesová opět přistihla v posteli se ženou. A navíc se zaměstnankyní! Doposud se firemním pletkám urputně bránil. Navíc nemínil čelit jejímu obviňujícímu pohledu. Ten měla tak dokonalý, že ji podezříval, že se školila u jeho maminky. Ta totiž své čtyři syny také nikdy nekritizovala, zato se vždycky jen podívala. Když pak ztrápeně sklopila oči a odešla, už v pubertě se mohl přetrhnout, aby ji rozveselil a nechal zapomenout na své prohřešky. A co teprve teď, když je z něj muž.

Výčitky svědomí se zvětšovaly úměrně s provalenými hříchy. Díky pozici, již zastával, se novináři pochopitelně mohli přetrhnout, aby detailně popsali každý jeho intimní úspěch. Větší skandál střídal menší. Naštěstí to nezanechalo sebemenší dopad na práci. Spíš naopak – s každou další zveřejněnou milenkou se v očích kolegů a klientů stával větším hrdinou. Po podepsání kontraktu se většinou atmosféra uvolnila a už po první skleničce byl podroben palbě otázek, jak je možné, že to se ženami tak umí. Nebyl přehnaně nafoukaný, ale věčné poplácávání po ramenou od mužů a obdivné pohledy od žen dodají chlapovi jistý pocit nadpozemské moci. A ten si Stephen velice rád užíval. Tedy do okamžiku, než navštívil maminku. Tu jeho povaha nepolapitelného playboye trápila.

Tentokrát bude všechno diskrétní! Koneckonců, zaplatil jsem dost na to, abych si užil, a nikdo se to ve firmě nedozvěděl, bručel si pod vousy a oblékal se.

„Už jdeš pryč?“ zavrněl z postele ospalý hlásek uspokojené ženy.

„Ty taky, Niké. Sbal si, do půl hodiny odjíždíme.“

„Ale říkal jsi, že tady máme soukromí…“

„Dříve nebo později by si někdo všimnul, že sem chodím. Ubytuješ se v mém apartmá. Je to přísně střežený dům s diskrétním majordomem. Budeš tam mít pohodlí, když se budu věnovat práci. Což je přesně za 50 minut. Tak si pospěš. Řidič mě odveze na konferenci a tebe hned potom ke mně.“

Celý pobyt v New Yorku se díky Stephenovým bezpečnostním opatřením stal malou detektivkou. Jen co si odbyl povinné schůzky s klienty, spěchal do svého bytu. Už v limuzíně odhazoval kravatu a ve výtahu si rozepínal košili. Střešní apartmá se soukromým výtahem mu skýtalo netušené možnosti k milostným hrátkám. Nejednou vstupoval do apartmá nahý a viditelně vzrušený. Bavilo ho přepadávat Niké v těch nejnečekanějších situacích.

Miloval se s ní na kuchyňské lince, kde připravovala salát k večeři. Ve sprše, v ložnici, obýváku u televize, dokonce na zastřešené terase. Nenašel kout, kde by si Niké nevzal. Kdo by také odolal, když jeho milenka byla vstřícná, vnímavá a neustále lačnící po jeho těle. Čím nespoutanější ale byla v soukromí luxusního apartmá, o to diskrétnější byla na veřejnosti. Při nočních procházkách se s ním nikdy nedržela za ruku, natož aby ho políbila.

Stephen byl na jednu stranu rád. Nemusel se bát, že by je náhodný paparazzi vyfotil v kompromitující situaci. Na druhou stranu mu však jakýsi vnitřní mužský hlas našeptával, že je ošizen. Chyběly mu projevy drobné náklonnosti. Chtěl před každým mužem v New Yorku označit Niké za svou. Chtěl, aby všichni věděli, že on je tím jediným mužem v její posteli a srdci.

Srdci?! Stephen se při jedné mučivě žárlivé diskuzi sám se sebou zastavil uprostřed ulice. Co se to se mnou děje? Proč do toho pletu její srdce?

Zkoumavě se díval na Niké, která si ničeho nevšimla a dál šla po ulici. Bezstarostně nastavovala tvář nočnímu větříku. Pohupovala boky v rytmu vzdálené hudby z Time Square a vůbec netušila, že se jejich vztah blíží ke konci.

Musí! Nemůžu si dovolit zakoukat se do ní, rozhodl se Stephen a dohonil ji. Užiju si poslední chvíle sexu, a pak se rozejdeme.

Čím víc o tom ale přemýšlel, tím méně se mu to zamlouvalo. Na jednu stranu věděl, že spát se svou podřízenou a udržet to v tajnosti je časovaná bomba, na druhou stranu chtěl Niké dál vídat. Byla okouzlující, sexy – a hlavně po něm nic nechtěla. Ani jednou za celé tři týdny, co byl na jednáních, si nestěžovala. Vždy se zabavila. Původně si myslel, že provětrá kreditní kartu, kterou jí dal. Jenže když přes internet kontroloval, kam chodí utrácet, zůstal nevěřícně hledět na monitor. Ten večer se jí na to zeptal.

„Nepotřebuju tvoje peníze,“ smála se. „V Central Parku se nic neplatí a za vstupy do galerií zas tolik neutratím. Na to mi stačí moje peníze.“

Stephen na ni tehdy koukal jako na zjevení. Nepamatoval si, že by někdy byl se ženou, která nevyužila příležitosti pořádně mu provětrat konto.

„Ale tady jsi v srdci New Yorku! Manhattan je plný obchodů s tím nejluxusnějším zbožím. Neexistuje žena, která by odolala takovému módnímu nátlaku!“

„Tak jsem asi první. A pokud jde o módu… nechtěl by sis odložit, ať si nepomačkáš to pěkné sako?“ Tehdy jejich rozhovor skončil vášnivým milováním.

Je naprosto perfektní milenka. V posteli žhavá, mimo ni úzkostlivě diskrétní. Těžko za ni budu shánět náhradu, přemýšlel a pozoroval, jak se ladně pohybuje po kabině letadla na zpáteční cestě z New Yorku do Londýna. Po kolotoči náročných jednání a pracovních schůzek by se měl cítit unavený. Místo toho si nepamatoval příjemnější tři týdny od… vlastně od té doby, co se začal zajímat o burzu a svět financí.

Niké dokázala spolehlivě vymazat všechny jeho špatné myšlenky. Dokázala s ním držet krok nejenom v posteli, ale i při dlouhých debatách o práci. Byl překvapený, že navzdory absenci odborných finančních znalostí projevila tolik

inteligence a pohotovosti, že se mu stala partnerem, se kterým diskutoval o plánovaných projevech nebo názorech na tu či onu společnost.

Ale ten pocit, že je pro něj nepostradatelná, se mu vůbec nezamlouval. Byl playboy. Nikdy se nevázal a nechtěl s tím začínat ani v případě Niké. Jejich rozchod je nevyhnutelný.

Jak ale zajistí, aby po ukončení aférky mlčela? Doposud byla diskrétní. Jenže on zná ženy. Pořád doufají, že u něj mají naději na druhou šanci. Když se ale objeví s další kořistí, každá se jako mávnutím kouzelného proutku změní v pomstychtivou saň.

Ne že by už o něm do novin neřekly všechno, ale tentokrát jde i o profesní hrdost. Nechce, aby se o něm psalo, že svádí podřízené.

Znovu se podíval na Niké. Usmála se na něj a přinesla mu kávu. Naklonila se nad stolek a k němu zavanula důvěrná vůně ženy. Jemné květinové tóny mu připomněly všechny ty žhavé chvilky. Ačkoliv je nikdo neviděl, Niké se chovala profesionálně.

Moc dobře věděla, proč na moment zavřel oči a zhluboka nasál její vůni. Stačila by chvilička, a svedla by ho. Ona toho však nezneužila, otočila se a šla připravit občerstvení pilotům.

Pozoroval, jak svůdně se pohybuje v bocích, a došel k definitivnímu závěru – musí se jí zbavit. Nejenže jí dá velkou odměnu a skvělé doporučení, ale také dostane bohaté odstupné. Dál už nesmí pro jeho firmu pracovat. Je to příliš velké pokušení. Když ji vyhodí, tedy když odejde, nebudou ho každý let pokoušet myšlenky na to, co kdyby…

Možná to není příliš férové, ale život už je takový. Sama mohla tušit, kam to povede. Není to žádná naivka. Jinak by mu tak ochotně neskočila do postele. Kdo ví, třeba si za chvilku najde jiného ochotného šéfa.

Stephen se podíval na ruku, kterou vztekle mačkal područku křesla tak silně, až ho prsty brněly. Snad nežárlí? To není cit, který má v repertoáru. Pokud potřeboval ujištění, že se rozhodl správně, teď ho měl. Nemůže ji nechat blízko sebe. Už teď nad ním má příliš velkou moc.

Začal sepisovat seznam věcí, které paní Jonesová musí zařídit, aby Niké co nejrychleji a bez sebemenšího podezření opustila firmu. Očima přitahoval letiště, aby se už dál nemusel dívat na usměvavou letušku.

Cítil se rozpolceně.

Věděl, že dělá správnou věc, ale podvědomí mu říkalo něco jiného. Nemohl už dál být v její společnosti. Omluvil se a šel si lehnout do ložnice v zadní části letadla.

Jen se kola letadla dotkla příletové plochy, hnal se k východu. Pokynul vděčným pilotům, kteří mu cestou několikrát opakovali, jak úžasný pobyt zažili a že to nepoví živé duši. Periferně zaregistroval překvapený pohled Niké. Z letadla utekl jako malý kluk a špinavou práci s jejím vyhazovem nechal na výkonné a neosobní asistentce.

Koneckonců, zajistil jí balík peněz. Už ji nikdy neuvidí. Nemá důvod se trápit. Netušil, že se mu osud vysměje, a nebude to tak dlouho trvat.

Kapitola 3

Niké čekala, až ji lékařka zavolá. Netrpělivě pohupovala nohou a oknem pozorovala, jak říjnový vítr venku honí popadané barevné listí. Po krásném létě přišel sychravý podzim. Nejenom za oknem se slunce schovalo za mraky. Niké měla podmračenou náladu. Poslední měsíce se jí nic nedařilo. Byla od přírody optimistka. Musela! Rodiče jí už v pubertě jasně ukázali, že pokud se brzo nepostaví na vlastní nohy, bude na internátní škole celý rok. Oba jako vědečtí pracovníci podnikali několikaměsíční cesty do těch nejodlehlejších koutů světa, kde se snažili zdokumentovat veškeré rostlinstvo, co se jim připletlo pod nohy. Jak s oblibou říkávali, než tu krásu lidská zabedněnost zabalená do líbivých slovíček o technickém pokroku zničí. Takže když jim jejich jediná dcera oznámila, že se nestane zapálenou bioložkou, ale letuškou, vzali to jako zradu. Nejenže nekráčela v jejich

vznešených stopách, ale kvůli spálenému palivu z letadel naopak pomáhala ničit jejich milovanou modrou planetu.

Niké tehdy oplakala, když bez rozloučení odcestovali do Venezuely, kde se měl objevit mech, který byl už léta považován za ztracený. Fakt, že na svou cestu použili letadlo, oba rodiče neobměkčil a svou dceru dlouhé měsíce ignorovali. Po letech se jejich vztahy stabilizovaly na jakési tiché příměří. K narozeninám a Vánocům si posílali blahopřání a po Novém roce se scházeli na večeři. Nešlo o nijak srdečné setkání, ale Niké si s postupujícími léty uvědomila, že její rodiče jsou jako diamanty. Ve vědeckém světě vzácní a uznávaní odborníci, v soukromí však tvrdí a nepřizpůsobiví. Naučila se je jako takové brát, a dokonce začala jejich práci obdivovat. Chtěla, aby jim jednou mohla vyrazit dech a oni na ni byli pyšní. Bohužel veškeré její snahy zatím selhávaly. Že si našla dobře placené místo, je nezajímalo, stejně jako její stabilní život, vlastní byt či malé sportovní auto. Jediný moment, kdy se jim v očích mihl náznak spokojenosti, byla sdílená vášeň pro cestování. Lákaly ji nepoznané dálky…bohužel ze zcela odlišných pohnutek. Netoužila po prolézání mokřin, kopců a bažin. Nechtěla spát ve stanu a jíst dehydrované potraviny z pytlíku. Chtěla poznávat místní obyčeje, lidi a památky! V očích rodičů to bylo další zklamání. A když si vybavila, co jim na letošní společné večeři bude vyprávět o svém životě, zhoupl se jí nervozitou žaludek.

Před čtvrt rokem by byla nad věcí a usměvavá. Před čtvrt rokem totiž měla práci, dostatek peněz a chvilku i muže, se kterým se cítila úžasně. Tehdy slunce víc zářilo, tráva byla zelenější a na každou písničku se jí chtělo tančit.

Pak ale přišel příliš tvrdý pád. Naposledy Stephena viděla, jak odchází z letadla. Ani se na ni nepodíval. Naivně si myslela, že zachovává dekorum před zaměstnanci. Když si ji ale druhý den pozvala paní Jonesová, jeho pravá ruka, Niké věděla, že je zle. Starší dáma s ní mluvila, jako by byla kus nábytku. Studeným komisním hlasem oznámila, že ukončuje její pracovní smlouvu. Upozornila ji, že dostává tučné odstupné a velmi dobré doporučení pro dalšího případného zaměstnavatele. Posunula k ní hromádku dokumentů a prstem ukázala na místo, kde se Niké jako stroj podepsala.

Až doma byla schopná začíst se do výpovědi. Kromě spousty nicneříkajících frází tam byla hlavně varování a vysoké sankce. Nesměla vynést citlivé informace, pomlouvat firmu a hlavně vedení.

Tedy Stephena.

Ještě dnes si pamatovala, jak toužila tu hromádku papírů roztrhat na kousky. Cítila se zrazená, odkopnutá a neprávem zastrašovaná. Neudělala nic, čím by si zasloužila tak přísné zacházení. Paličatě zvedla hlavu a rozhodla se jít ve svém životě dál. Uzavřela vzpomínky na týdny v New Yorku hluboko ve svém podvědomí. Nechtěla se k nim vracet. Zbytečně by ji to ničilo. Jestliže se ten nejúžasnější muž, jakého kdy potkala, předvedl jako nedospělý srab, ona půjde dál.

Bohužel brzo zjistila, že jí Stephen zničil kariéru. Jakoukoliv leteckou společnost oslovila, všude ji pozvali na pohovor. Když však měla objasnit, proč s ní Stephenova vysoce vážená a všemi sledovaná maličkost na hodinu rozvázala spolupráci, bylo jakékoliv vysvětlování marné. Nepomohlo ani doporučení od asistentky velkého bosse Stephena Maclachlana. Jako by tam nebylo napsáno, že je svědomitá, profesionální a vysoce kvalifikovaná. Nikdo tomu nevěřil a všude ji odmítli. Od New Yorku neseděla v letadle. V Londýně a okolí ji prostě nikdo nezaměstnal. Jak se neúprosně tenčily úspory a ubývalo pohovorů, zmenšovala se i naděje na nový začátek.

Navíc ji poslední dobou trápilo zdraví. Cítila se unavená, trpěla nechutenstvím a neuvěřitelně ji bolela záda. Moc dobře věděla, že podlomená psychika dokáže nahlodat i jinak zdravé tělo. Ale byla bojovnice, která neutíká.

Problémům čelí se zvednutou hlavou. A tak teď seděla a čekala, až si ji lékařka pozve do ordinace.

„Co mi je?“ ptala se za pár minut usmívající se ženy za počítačem.

„Nic strašného. Spíš naopak. Jste těhotná.“

„To jste se spletla,“ klidně argumentovala Niké. „Mám pravidelnou periodu, jen poslední měsíce slabší. A víc než tři měsíce jsem bez partnera.“

„Tak to potom souhlasí téměř na den. Jste ve dvanáctém týdnu těhotenství,“ dál se usmívala lékařka a posunula po stole dokumenty s výsledky krevních testů. „Přesvědčte se sama… maminko.“

Niké zděšeně odtrhla oči od papírů a zírala na lékařku.

Maminko? To musí být vtip. Hloupý vtip. Jinak si to nedovedu vysvětlit, běželo jí hlavou a zoufale se snažila pochopit, kdo by ji chtěl takovým způsobem napálit.

„V prvních měsících těhotenství nemusí nutně dojít k absenci periody. Naopak je známa spousta případů, kdy ženy celý první trimestr prožívaly, jakoby ani nebyly těhotné. Pouze se dostavila únava a sem tam bolesti zad, nohou či migrény. A pochopitelně nechutenství a ranní nevolnosti.“

„No dobře, ale já nemohu být těhotná! Vždy jsme použili ochranu!“ koktala zmatená Niké. Když si pak všimla, že se žena naproti ní usmívá a významně nadzvedla obočí, zrudla rozpaky.

„Tedy na začátku jsme dvakrát ochranu nepoužili. Ale těsně před koncem, tedy jak to říct… hm, no, než se… víte…“ Niké cítila, jak jí červeň stoupá po krku až k tvářím. Doktorčin tichý smích ji vytrhl z nervozity.

„Má milá, chcete mi vysvětlit, že váš partner na konci intimního poměru z vašeho těla vystoupil?“ decentně zaobalila fakt, který byl pro Niké klíčový.

„Ano,“ sklopila oči.

„To ale neznamená totéž, co použít kondom. Muž nevylučuje sperma jen na konci pohlavního styku. I v jeho průběhu se může uvolnit malé množství. Ne víc než kapička. Ale i to stačí, aby způsobilo otěhotnění. Což se zjevně stalo ve vašem případě.“

„Zjevně,“ opakovala po doktorce a prázdným pohledem propalovala papíry, kde černé na bílém stálo, že čeká dítě.

Trvalo ještě dlouho, než opustila kancelář. Naštěstí jí lékařka všechny potřebné informace dala i vytištěné, protože z hodinové přednášky o stravování, zdravém životním stylu a plánovaných vyšetřeních si Niké nepamatovala nic. Hlavu měla prázdnou a žaludek na vodě.

To nemůže být pravda! Nemůžu s ním čekat dítě. Vždyť nechce mě, co by pak řekl na naše dítě?

V ten okamžik se zastavila. Došla jí absurdita celé situace. Ačkoliv dítě neplánovala, Stephen bude zuřit a rodiče opět zklame, ona je šťastná! Po tváři se jí začínal rozlévat opatrný úsměv.

Moje dítě. Miminko. Malé voňavé děťátko, které mě bude mít rádo a já ho budu milovat, zasnila se a po dlouhé době cítila, jak se celá uvolňuje. Srdce jí začalo prudčeji bít. Ta odpovědnost za život, který se zatím choulil pod plochým bříškem, Niké naplnila nečekanou silou. Hrdě zvedla hlavu a narovnala se v zádech. Nastavila tvář podzimnímu slunci. Zhluboka se nadechla. Všechny smysly měla zostřené. Vnímala vůni spadaného listí, slyšela ševelení větví a z dálky se ozývalo výskání dětí na hřišti.

Taky budeme chodit na houpačky, slíbila pohlazením bříška miminku. Místo strachu se na budoucnost začala těšit. Konečně bude mít opravdovou vlastní rodinu.

Budu ta nejvzornější máma na světě! Nikomu tě nedám, přelétl Niké přes tvář stín obav. Musí se setkat se Stephenem a říct mu, že bude otcem. Věděla, že ho nepotěší. Dokonce by se vsadila, že ho rozzuří. Ale udělat to musí.

Nejenže by měl vědět, že bude otcem, ale měl by se k tomu zodpovědně postavit, dupla nožkou.

Koneckonců, to kvůli němu mám úspory na minimu. Nikdo mi nechce dát práci a jako těhotnou mě nezaměstná už vůbec nikdo. Pokývala hlavou a pomalu se vydala k domovu. Sama sobě ospravedlňovala, že chce jít za Stephenem.

Vždyť nechci, aby vydržoval mě! Ale měl by se postarat alespoň o částečný blahobyt svého dítěte. Vždyť kolik toho takové miminko může potřebovat?

Cestou zvědavě nakukovala do obchodů s dětským oblečením. Prvotní nadšení pomalu ustupovalo temné realitě. Kočárek, postýlka, přebalovací pult, sedačka do auta, kosmetika, oblečení, pleny… to byl jen zlomek toho, co její drobeček bude potřebovat. Ochotné prodavačky ji zahrnuly předpřipravenými seznamy pro novorozeňata. Šoku z délky seznamu se mohl vyrovnat pouze další šok, když se zaměřila na ceny jednotlivých položek. Dobře si uvědomovala, že musí počítat s výdaji za hračky a knížky. A co teprve účty za lékaře a vyšetření, než se miminko narodí! A po porodu přijdou účty za zdravotní péči o novorozence…

Niké byla pragmatická žena. Nepamatovala si, že by jí kdokoliv pomohl s účty. Byla proto na sebe jaksepatří hrdá. Teď ale cítila, že ji odvaha opouští. Není v jejích silách, aby všechno zvládla. Musela by si sehnat nejméně dvě zaměstnání, a co by pak bylo s miminkem? Komu by ho svěřila? Jednu práci snad zvládne. Najde si nějakou kancelářskou činnost, kterou bude vykonávat doma. Ale z toho nepořídí tomu drobečkovi ani zlomek věcí, které by potřeboval.

Nedá se nic dělat! Stephen Maclachlan se bude muset ke svému otcovství postavit čelem, rozhodla se definitivně. Automaticky vytáhla mobil a našla jeho soukromé číslo.

Místo vyzváněcího tónu se však ze sluchátka ozval hlas automatu – vaše číslo bylo blokováno.

Cože? Jak blokováno? To jako že nechce, abych mu volala? Niké nevěřícně zírala na telefon. Zkusila to ještě dvakrát, ale výsledek byl stejný.

Velký boss Maclachlan vymazal nepotřebnou avantýru nejenom ze své firmy, života, ale i z telefonu.

Fajn, tak na to půjdeme oficiální cestou, hrdě zvedla hlavu, rozhodnutá bojovat za pohodlí nenarozeného dítěte. Vytočila kancelář a čekala, až Stephenova hlavní sekretářka přijme hovor.

„Dobrý den, dovolali jste se…“

„Dobrý den, paní Jonesová,“ přerušila komisní hlas starší ženy. „Tady Niké Greenová. Budete tak hodná a přepojíte mě k panu Maclachlanovi?“

„Niké? Letuška z New Yorku?“ zaskřípal v telefonu hlas ženy, která ji před třemi měsíci s kamennou tváří vyhodila z firmy.

„Ano, to jsem já,“ potvrdila Niké a moc se snažila, aby zněla klidně a sebejistě. Marně. Nebylo snadné čelit Stephenově pravé ruce. Ne nadarmo se jí ve firmě přezdívalo pitbul. Za všech okolností chránila soukromí šéfa, a když bylo potřeba, vrčela jako vzteklý pes.

„Slečno Greenová, pan Maclachlan má důležité jednání a nepřeje si být rušen.“

„Chápu, zavolám tedy později. Pěkný den.“ Ukončila rychle hovor. Potlačila zklamání. To, že neměl čas, přece neznamená, že odmítá uznat otcovství. Je to velice zaměstnaný muž. Vždyť i v New Yorku prokládal práci potěšením, a ne naopak.

New York, to byly krásné týdny, zasnila se uprostřed ulice. Za zavřenými víčky problesknou vzpomínky. Je to krátká směsice obrazů. Na všech je ale Stephen a je nahý.

Blankytně modré oči mu září rošťáctvím, když si ji na posteli přitahuje pod sebe. Svaly na ramenou a pažích se mu pod zlatavou pokožkou zatínají. Vlasy má pečlivě sestříhané do ležérního rozcuchání a dvoudenní strniště vousů ostře kontrastuje s hladkým hrudníkem. Proužek chloupků mu začíná na pevném břiše a směrem k tříslům houstne. Vzpomínka, jak se bavila hlazením zatnutých svalů na hrudníku i pod ním, jí rozehřeje tváře. Pamatuje si, jak mu potemněl pohled, když sklouzla prstíky z vypracovaných čtverečků a jela po stezce tmavých chloupků níž a níž. Když pak prsty obemkla ocelově pevné a horké mužství, zavrčel a vrhl se na ni. Dodnes jako by na své kůži cítila žhavé doteky té opálené pokožky. A jak sladké byly polibky, co dostávala! Když něžně oždiboval sametovou kůži pod ouškem nebo laskal pleť na kyčlích, byla rozkoší bez sebe. Teprve Stephen jí ukázal, co dovede muž se ženským tělem. Hrál na ni jako na vzácný hudební nástroj. Prsty tančil po všech zákoutích a prohlubních jako zkušený klavírista po černobílých klávesách. Když pak nejjemnější mazlení vystřídala vášeň, neměla už v hlavě jedinou souvislou myšlenku. Milovala, když ji ty velké dlaně chytily za boky a tvrdě přitiskly k posteli. Rameny se vecpal mezi hebká stehna a začal lačně líbat alabastrovou pleť na kyčlích. Tak bolestně blízko roztouženému klínu. Se vzrůstajícím vzrušením se polibky staly dravějšími. Tiskl ke kyčlím a tříslům nejenom rty, ale i bradu a tváře.

Strniště vousů drásalo jemnou pleť a vysílalo žhavé šípy touhy do středu klína.

Dost! zařvalo na ni svědomí. Chceš snad zešílet? Tohle už je minulost, otevřela oči a zalapala po dechu. Zamžourala do slunce a nejistě se rozhlédla kolem sebe. Několik lidí na zastávce autobusu ji zvědavě pozorovalo.

„Je vám dobře, děvenko?“ zajímala se starší dáma a starostlivě pozorovala, co odpoví.

„Ano. Děkuju, nic mi není.“

„Ale nevypadalo to tak. Najednou jste celá zkameněla. Nemáte astma? Zrudla jste v obličeji a lapala po dechu,“ dál se zajímala o její zdraví a prohlubovala tak veřejný trapas.

„Ne, opravdu mi nic není,“ koktala Niké a rychle prchala. Přece nemůže cizí ženě vykládat, že se oddala erotickému snění! Na ulici a za bílého dne!

Vzpomeň si, co ti pak provedl, volalo na ni svědomí. Odkopl tě! Vymazal ze svého života jako nefunkční krám. Jako věc, na kterou se už nechce dívat, protože se mu oškliví.

Rázovala po ulici a násilím se snažila zbavit vzrušení, které tepalo ve zrádném klíně. Rytmické klapání podpatků mazalo poslední záchvěvy touhy. Na řadě byla chladná logika – co musí udělat jako první? Jukla do seznamu od lékařky.

Takže nejprve zajdu za gynekoložkou. Už bych dokonce měla dostat těhotenský průkaz! Pak se objednám na ultrazvuk. Sestavím si zdravý jídelníček a začnu ho dodržovat! Hm, a schovám všechny boty na podpatcích. Mám nosit pohodlnou obuv.

Doma se Niké snažila ještě několikrát dovolat Stephenovi. Pokaždé se ale jen dozvěděla, že má práci a za žádných okolností nechce být rušen. Pokaždé zdvořile odmítla možnost nechat u sekretářky vzkaz a důvod schůzky. Večer pochopila, že se dnes Stephenovi nedovolá. Seděla na posteli a snažila se neplakat.

To přece není konec světa! Jen má spoustu schůzek. Kdyby ji chtěl úplně ignorovat, sekretářka by s ní udělala krátký proces a neodkazovala by ji neustále na pozdější telefonát. Ano, Stephen nebude rád, že ji slyší, ale čeká jeho dítě. Co víc by si mohl přát? Dají život človíčku a budou se o něj starat – opakovala si jako mantru, než to

zabralo. Rozložila kolem sebe na posteli všechny prospekty, které dostala v obchodech. Prsty zasněně jezdila po křídových stránkách nabízejících to nejlepší, co si každá budoucí maminka může přát.

Zítra. Zavolám mu zítra, slibovala si a přestala vzdorovat klížícím se víčkům.

Ale ani druhý den nebyl Stephen k zastižení. Niké to nevzdávala a poctivě se snažila dovolat. Ignorovala fakt, že s ní sekretářka už dávno začala jednat jako s dotěrným podomním prodejcem. Ona má přece ten největší a nejdůležitější důvod s ním mluvit! Žádné jednání ani bankovní fúze nemají větší prioritu.

Čas se však nedal zastavit. Niké sama navštívila gynekoložku, která ji uklidnila a vybavila spoustou rad. Navrch dostala těhotenskou průkazku a příkaz přijít příští týden na ultrazvuk. V dnešní době už bylo běžné, že lékaři měli ultrazvuk v ordinaci. Budoucí maminka si tak mohla hned na monitoru prohlédnout tu tepající tečku, značící nový život. Jenže na tyhle lékaře Niké momentálně neměla dost peněz.

Neboj, až se o tobě tatínek dozví, taky budeme chodit k takové paní doktorce, pohladila si bříško. Budu ti schovávat všechny snímky, abys jednou viděl, jak jsi rostl. Nebo možná rostla? začala se usmívat.

Týden se však přehoupl do druhé poloviny a Niké se stále nepodařilo Stephena kontaktovat. Pomalu končila čtrnáctý týden těhotenství, a stále se neměla komu pochlubit. Pocit nejistoty vystřídala hrdost a touha podělit se o to s otcem dítěte. Ona ve svém těle nosí nový život! Naplňuje posvátné poslání matky přírody, kterou pochopí jen ten, kdo je do kouzla zrození života zasvěcen. Chtěla se Stephenem ten zázrak sdílet. Chtěla, aby na ni byl pyšný. Chtěla, aby je měl s děťátkem rád. Jenže stále narážela na neprůstřelnou bariéru sekretářčiných argumentů. Tahle dokonalá blokáda způsobila, že na první ultrazvuk šla sama. Smutně se rozhlížela po čekárně, kde několik mladých žen drželi za ruku jejich partneři. Pokaždé, když pak vyšli z ordinace, zářil oběma na obličeji šťastný úsměv. Zamilované souznění je zcela proměnilo. Něžně se dotýkali, objímali a nevnímali okolí. Smutně sklonila hlavu a rychle mrkala, aby zahnala slzy.

Však my to spolu zvládneme, tiše slibovala miminku. Tatínek o tobě jen neví, ale bude tě mít rád.

„Prosím, Niké Greenová,“ zahlaholila usměvavá sestřička. Niké ani nevěděla, jak se převlékla a lehla si na lehátko. Teprve když jí lékařka roztírala na podbřišku gel, soustředila se na monitor.

„Tak se na to, maminko, podíváme,“ usmála se starší žena a přiložila Niké na bříško hlavici ultrazvuku. Jemně jezdila ze strany na stranu a obrazovka vedle vyšetřovacího křesla ožila. Černé pozadí ustoupilo šedivým mrakům podivně se přelévajícím ze strany na stranu.

„Co to je, nic tam nepoznávám,“ vyhrkla ustrašeně Niké.

„Nebuďte tak nervózní, maminko. Tady tluče srdíčko vašeho miminka,“ ukázala lékařka do jednoho šedivého mraku.

Niké vyhrkly do očí slzy. To chvějící se malé nic na monitoru bylo její dítě! Její malé miminko, které teď musí chránit a starat se o něj a…

„No a tady máme druhé,“ ukazovala lékařka do druhého šedivého obláčku.

„Cože?!“

„Čekáte dvojčátka,“ usmívala se. Zmáčkla tlačítko a přístroj vytiskl obrázek – nezvratný důkaz, že ve svém těle nosí dva nové životy.

„Snímek máte na památku. Tady je jedno miminko a zde druhé,“ popisovala lékařka a hladila Niké po ruce.

„Nebojte, to bude v pořádku. Dneska je naprosto běžné porodit dvě i tři miminka. Samozřejmě vás budeme víc hlídat, ale není to nic, čeho byste se měla bát.“

„Bát? Já se nebojím, já jsem šťastná,“ vykřikla Niké. „Já čekám dvojčátka!“

Jako ve snu klopýtala z ordinace. Nevnímala okolí. Zasněně se dívala před sebe a k srdci si tiskla obrázek z ultrazvuku.

Dvojčátka! Dvě malá voňavá miminka! Dva životy, opakovala si okouzleně. Už teď se těšila, až je sevře v náruči. Euforie dala snům křídla. Viděla se, jak vybírá se Stephenem hračky a pokládá je do nově zařízeného dětského pokojíčku. Celý svět byl najednou zářivější a zítřek nevypadal vůbec děsivě. Nic nemohlo pokazit tak skvělou zprávu. Vždyť není nic důležitějšího než stvořit nový život. Plná štěstí po paměti sáhla po telefonu a zavolala Stephenově sekretářce.

„Přeji krásný den,“ popřála zastřeným hlasem, jen se paní Jonesová ozvala na druhém konci. Bohužel ona její nadšení nesdílela.

„To jste zase vy?“ vyjela bojovně a už se vůbec nesnažila zachovávat zdání společenské konverzace.

„Myslela bych, že jste chápavější! Kolikrát vám musím říct, že PRO VÁS tady pan Maclachlan nikdy nebude?!“

„No já… myslela jsem…“ koktala Niké, která ze svého obláčku rázem tvrdě přistála na zem. A nebylo to příjemné!

„Kdybyste, milá zlatá, alespoň trošku MYSLELA, tak už byste sem nikdy nevolala!“ Niké zírala na telefon v ruce.

„Ona mi to položila,“ polkla a posadila se na nejbližší lavičku. Najednou měla nohy jako z rosolu.

Ne, to nemůže myslet vážně! Já budu za svoje děti bojovat, posbírala všechnu odvahu a znovu vytočila Maclachlanovu kancelář. Aby si dodala kuráž, na kolena si položila snímek z ultrazvuku a pohledem ho propalovala.

„Paní Jonesová, mně je jedno, co si o tom myslíte, já musím se Stephenem mluvit!“ spustila, jen žena na druhém konci hovor přijala.

„Pro vás vždy pan Maclachlan! Mám jasné instrukce - pro VÁS tu NIKDY NENÍ! Už jste tomu porozuměla? Nebo to potřebujete zopakovat?“

„To je všechno moc hezké, ale já ho prostě musím vidět a promluvit si s ním…“

„Tak ještě jednou – zapomeňte na to, že vám domluvím schůzku! Šéf si vás nepřeje slyšet, vidět, a natož s vámi mluvit,“ a s tím opět telefonát ukončila.

Niké se kousala do rtů, aby nezačala křičet vzteky.

Co si to dovoluje? Ten ničema ji připraví o práci, a ještě se schovává za sukně svého soukromého pitbula? Ta nula! Ten srab, uvolňovala nahromaděný vztek tichým klením. Zavřela oči a zhluboka dýchala. Věděla, že se nesmí rozčilovat. Stres jejím dětem nepomůže. A ona teď musí myslet hlavně na ně.

No, když nejde Mohamed k hoře, půjde hora k Mohamedovi – a pěkně mu to vytmaví, zvedla se z lavičky a vyrazila ke kancelářím.

Hlavní recepcí doslova proletěla. Než se žena v kostýmku vzpamatovala, Niké vběhla do výtahu. Se sklopenýma očima poslouchala hovor dvou bývalých kolegyní. Moc se snažila, aby ji nepoznaly. To ovšem vzhledem k vášnivému tématu jejich diskuze nebylo možné.

„Moc jim to spolu slušelo! Říkám ti, šéf jí dal safírové náušnice a ona je teď všude ukazuje novinářům,“ popisovala drobná tmavovláska blonďaté kolegyni.

„Já se z kanceláře moc nedostanu, ale ty ho brzo uvidíš.“

„Jak to víš?“

„Vyřizovala jsem mu ubytování, letí s ní koncem týdne do Paříže.“

„Tak to já si ji v letadle prohlédnu a dám ti vědět, jak se k sobě chovali,“ chichotaly se ženy jako puberťačky.

Niké polil studený pot. Bylo nad slunce jasnější, že Stephen si za ni najde náhradu. Ale předpokládat něco neznamená totéž co vědět. Syrová pravda, že ji vyměnil jako špinavé ponožky, bolela. Moc bolela.

Je mi jedno, s kým spí! Ať si třeba svede celý tým roztleskávaček! Já čekám jeho děti a jediné, co po něm chci, je, aby se choval jako zodpovědný otec, zvedla bojovně hlavu a v posledním patře vykročila z výtahu. Na huňatém koberci se ztrácel klapot jejích střevíčků. A bylo to dobře. Před prosklenými dveřmi její krok povážlivě znejistěl. Kolem místnosti Stephenových sekretářek se doslova proplížila. To nejhorší ji ale čekalo. Před masivními dřevěnými dveřmi největšího šéfa měla stůl jeho osobní sekretářka, asistentka, pravá ruka a hlídací pes v jednom

– paní Jonesová.

„No, pojďte dál,“ stála před šéfovými dveřmi s rukama složenýma na prsou. Jasněji už nemohla dát vědět, že chlebodárcovo soukromí bude hájit vlastním tělem.

„Volali mi z recepce, že jste jim proklouzla. Jestli si ale myslíte, že se vám to podaří i u mě, jste na omylu. Už jsem zavolala ochranku! Za chvíli vás vyhodí z budovy!“

„Paní Jonesová, to přece není nutné, řešit celou záležitost formou násilí,“ paličatě oponovala Niké, odhodlaná bojovat za své děti. Překvapivě zjistila, že má pevný hlas, ačkoliv uvnitř se chvěla jako osikový list.

„Vy sama jste si zvolila formu, jakou s vámi budu jednat. Když nerozumíte jasně řečenému ne, bude se vám to muset ukázat názorně.“

„To je směšné, já přece nejsem žádný nebezpečný narušitel ani fanatická fanynka.“ Už když ta slova vypouštěla z pusy, věděla, že měla mlčet. Nepotřebovala se dívat na kyselý úsměv ženy před sebou, aby věděla, že se ztrapňuje.

„Podívejte, nechci dělat problémy. Stačí mi jen pětiminutová schůzka…“

„A mně stačí minutová, pánové, je vaše,“ pokynula někomu za jejími zády.

„Cože?“ Niké se zděšeně otočila a nevěřícně zírala do očí dvěma statným mužům v oblecích. Neslyšela je přicházet, a teď se za ní tyčili jako hora. Vedle nich postával menší muž s několika papíry v ruce. Poznala v něm firemního právníka pana Collinse. Zděšeně těkala očima z jednoho muže na druhého a čekala, kdo se do ní pustí jako první. Ani si neuvědomila, že si nevědomky položila ruce na bříško, jako by chtěla bránit nenarozené děti.

„Vezměte ji zatím do konferenční místnosti. Pan Maclachlan má schůzku a nechci ho obtěžovat touhle šaškárnou, až bude odcházet,“ natáhla paní Jonesová kostnatý prst směrem ke dveřím vedle kanceláře sekretářek.

Než se Niké stačila vzpamatovat, že s ní ta žena jedná jako s kusem hadru, jeden za svalovců ji chytil za loket a vedl k prosklené místnosti. Překvapivě byl jeho stisk jemný a choval se galantně. Otevřel dveře a pokynul, aby vstoupila. Dál už ovšem byla atmosféra mrazivá.

Ochranka se postavila ke dveřím. Snad aby jí blokovali ústup.

Nebo možná dělají zástěnu, aby mě chudáček Stephen ani nezahlédl a náhodou se nerozrušil, vztekle cedila mezi zuby Niké a začal s ní lomcovat spravedlivý vztek. Doposud se snažila vše řešit s rozvahou. Chtěla se slušně dohodnout, ale přesně v okamžiku, kdy viděla, jak proti ní poslali dva svalnaté chlapy a právníka, jí došla trpělivost.

„Tak co chcete udělat?“ vypálila na právníka a nečekala ani, až si sedne.

„Chcete mě tady uškrtit a zbavit se těla? Nebo vám stačí, že mi zlámete nohy?“

„Nic tak dramatického, milá slečno,“ posunul si pan Collins brýle na nose. „Pánové,“ ukázal směrem k těm dvěma horám svalů pod tmavými obleky, „jsou tu jenom jako váš doprovod. Samozřejmě až poté, co si my dva promluvíme.“

„S vámi si nemám co povídat. Žádala jsem o setkání s panem Maclachlanem.“

„To vám bohužel nezajistím. Naopak vás od toho odradím…“

„Čím? Násilím? Tím, že se mnou budete jednat jako s obtížným hmyzem? Budete mi vyhrožovat?“ klepala se Niké vzteky a cítila, jak jí srdce buší až v krku.

„Když to bude potřeba…“ pokrčil právník nevzrušeně rameny a rozložil si před sebou papíry.

„Tady je návrh na soudní zákaz styku,“ posunul po stole směrem k Niké první arch. „Tady je nově sestavený posudek vaší práce u nás. Ten v případě vašeho stálého odporu bude rozeslán všem leteckým firmám.“

O Niké se pokoušely mdloby. Jako by nestačilo, že už teď nemůže najít zaměstnání v oboru. Podobný cár papíru by jí definitivně zavřel dveře do letadla. Tlukot srdce cítila v hlavě, kolena se jí pod stolem nekontrolovaně chvěla a měla pocit, že někdo vydýchal veškerý vzduch v místnosti.

„No a zde máme podmínky oboustranného mlčení. Pochybuji totiž, že budete chtít první dva dokumenty uvést v platnost,“ sundal si právník klidně brýle a začal je čistit hedvábným kapesníkem.

Ne, to není pravda! Oni mě s ním nenechají ani promluvit! To nemůžu dovolit, mrkla ke dveřím. Dva svalovci si ji nevzrušeně pozorovali.

Kolem nich neproklouznu. Musím na to jinak.

„Pane Collinsi, vás vůbec nezajímá, proč se tak zuřivě snažím dostat k vašemu šéfovi? Nepřijde vám divné, že toleruji arogantní chování paní Jonesové? Že se ze zoufalství pokusím vloupat do jeho kanceláře? Nikoho nezajímá, proč to dělám?“ nevydržela už sedět. Prudce se postavila a opřela se oběma rukama o desku stolu.

„Je mi jedno, jaký je váš údajný důležitý důvod. Všechny ženy chtějí jediné – peníze, popularitu, sňatek. Chcete snad popřít, že něco z toho nebudete požadovat?“

„Ale já na to mám právo!“ vykřikla a pevně se chytila desky stolu. Nohy měla jako z želé a žaludek na vodě. „Já s ním čekám dítě!“

„Vážně?“ povytáhl právník ironicky obočí.

„Tedy vlastně dvě děti. Čekám dvojčata,“ Niké začala v kabelce hledat obrázek z ultrazvuku, který byl její trumf.

„Hm, nakonec to budou trojčata. Jakmile se za pana Maclachlana vdáte, jakoby nečekaně potratíte, budete chtít rozvod a tučné odstupné. Možná alimenty na nezaopatřenou exmanželku. Vzpomenete si i na morální újmu a nevím co ještě,“ jezdil muž prstem po stole a ledovým pohledem sledoval, co Niké udělá.

„Já nelžu, tady je důkaz,“ položila snímek na stůl.

„Takových si seženu do hodiny deset,“ smetl ho právník na zem.

Niké zděšeně pozorovala, jak se snímek jejích dětí snáší pomalu k zemi. Ještě než se dotkl huňatého koberce, věděla, že prohrála. Vrhla se na kolena a zvedla ho ze země. Jediný důkaz, že nosí pod srdcem dvojčátka. Dva maličké uzlíčky, které už teď jejich otec nechce. Přitiskla si obrázek na hruď a chtěla se zvednout. V ten okamžik ale zaznamenala, že se na chodbě něco děje. Ačkoliv ochranka zabírala poměrně velký prostor prosklených dveří, zbylo dost místa na výhled.

Niké jako ve snu sledovala vysokého muže, jak svírá v náruči štíhlou blondýnu. Tiskl ji majetnicky k sobě a zvučným hlasem mluvil k usmívající se paní Jonesové. Až do konferenční místnosti slyšela, jak ruší odpolední schůzky, protože má neodkladnou práci. Pak se významně podíval na blondýnu a ona se koketně rozesmála.

Tak tohle je otec mých dětí. Muž, pro kterého jsem chtěla snést modré z nebe, proletělo Niké hlavou. Jak výmluvné. On je oslnivý, sexy a obletovaný ženami, a já tu klečím na zemi a škemrám, aby někdo uvěřil, že jsem těhotná.

„Stačilo vám to, nebo potřebujete víc?“ dolehl k Niké posměšný hlas pana Collinse.

„Stačí mi to,“ slyšela se odpovídat. Oči ale neodtrhla od Stephena. Viděla, jak objal milenku v pase a vedl si ji pryč. Teprve až se za nimi zavřely dveře výtahu, Niké vstala. Jako stroj podepsala poslední dokument o oboustranném mlčení. Nechala se v doprovodu svalnaté ostrahy za hrobového ticha vyvést z budovy. Probral ji až hlas jednoho z nich.

„Přeji pěkný den… a hodně štěstí,“ usmál se na ni svalovec. Niké zamrkala. Měla pocit, že v jeho očích zahlédla lítost. Než si to ale uvědomila, muž byl pryč a ona stála sama na ulici.

Syrová realita ji uhodila do tváře. Kolem proudily davy lidí, spěchaly za svými rodinami, ke svým dětem… Najednou se Niké opět zhoupl žaludek. Vykročila na nejistých nohou k zastávce autobusu. Země se ale začala

houpat jako na palubě lodi. Slunce se schovalo za mraky a okolí potemnělo. Poslední, co si Niké vybavila, byl pocit, že letí. Ale letěla špatným směrem. Spíš se propadala jako v letadle při silné turbulenci. A pak už vnímala jen křik vyděšené ženy někde blízko ní a palčivou bolest šířící se celým tělem.

Kapitola 4

Bílé bodavé světlo se dralo Niké za zavřená víčka. Ještě než otevřela oči, věděla, že je něco špatně. Nebyla doma. Cítila kolem sebe jinou vůni. Všude byl odér čistoty, která nebyla dílem pravidelného úklidu, ale časté dezinfekce. Rukou pohladila prostěradlo – nebylo měkké. Bylo to plátno. Naškrobené a vyžehlené. Chtěla pohnout druhou rukou, ale nešlo to. Otevřela oči dokořán a mžourala kolem sebe. Okamžitě pochopila, že je v nemocnici. Volnou rukou si přikryla bříško.

Co se stalo? Udělala jsem něco dětem? snažila se vzpomenout si a úsilím se jí krabatilo čelo. Naposledy jsem stála před Stephenovou firmou. Udělalo se mi mdlo a měla jsem dojem, že padám.

Padám!

Já jsem spadla!

Posadila se na posteli a málem si z ruky vytrhla jehlu s hadičkou. Nechápavě zírala na kapačku vedle postele.

„Hlavně klidně ležte, ať si to nevytrhnete!“

Niké se otočila za hlasem. Na druhé straně pokoje se zdravotní sestřička skláněla u lůžka pobledlé ženy. Jen co jí zkontrolovala puls, plně se věnovala Niké.

„Přivezli vás před pár hodinami a jste ještě slabá. Nesmíte se zvedat z postele, a už vůbec nesmíte sama opouštět lůžko.“

„Co se mi stalo? Proč jsem v nemocnici? Stalo se něco mým dětem?“ zasypala sestru otázkami.

„Jen klidně ležte. Zavolám pana doktora,“ ujistila Niké a chvatně opustila pokoj.

To není dobré, že se mnou sestra nechce mluvit, běželo jí hlavou. Měla strach, že se stalo něco zlého. Nestačila se ale mučit černými myšlenkami. Během chvilky stál u jejího lůžka lékař a s kamennou tváří vysvětloval, že se nedalo nic dělat. Že bylo bohužel pozdě zachraňovat, ale že má štěstí…

„Cože?“ vyděšeně vykřikla a stále nechápala, co se jí to snaží říct. „Co mi to tu naznačujete? Co se mi tedy stalo?“

„Potratila jste…“ chytla ji soucitně sestra za ruku. Konejšivým hlasem dál cosi vysvětlovala, ale Niké už ji neposlouchala.

„Zabila jsem své děti! Já je neochránila! Zabila jsem je,“ zašeptala sotva slyšitelně a propukla v usedavý pláč. Celým tělem jí zmítala bolest, která se sbíhala v srdci. Měla pocit, že sama umírá. Co na tom, že ji Stephen nechce. Nezáleželo ani na faktu, že se nikdy nedozví, že zplodil dvě děti. Ona chtěla být vzornou matkou, a ještě než mohla pořádně začít, fatálně selhala. Zoufalství jí prostoupilo celým tělem. Kývala se na posteli dopředu a dozadu a usedavě plakala. Nevnímala nic a nikoho. Nechtěla mluvit ani s doktorem, ani se soucitnou sestrou. Chtěla se schoulit do klubíčka a vyplakat svůj žal, až jí nezbudou žádné slzy.

„Přestaňte, ublížíte miminku!“ zahřímal jí nad hlavou rozzlobený lékařův hlas. Zmateně zamžikala a zvedla oči k muži v bílém plášti.

„Kdybyste nás skutečně poslouchala, tak víte, že jsme to druhé miminko zachránili. Ale jestli se okamžitě nezačnete chovat zodpovědně a nebudete se skutečně šetřit, přijdete i o to druhé!“

Bylo to, jako by se temnotou rozlilo bílé světlo. Naděje, že sevře v náruči vlastní dítě, se Niké vplížila do srdce. Utřela si hřbetem ruky mokré oči. Najednou přesně věděla, co udělá. Co musí udělat, protože na ničem jiném než na budoucnosti jejího dítěte nezáleží.

Soustředěně znovu vyslechla lékaře. Všechna jeho nařízení a rady si vrývala do paměti, rozhodnutá změnit svůj život od základů. V nemocnici musela zůstat ještě několik dnů na pozorování. Měla tedy dost času, aby si všechno detailně promyslela.

Za měsíc od osudného pádu stála před svým bytem a pohledem se s ním loučila. Všechny osobní věci měla zabalené v několika krabicích a napěchované v autě, které připomínalo stěhovací vůz. Čekala, že ji zlomí vlna nostalgie a odchod z Londýna pro ni bude bolestivou záležitostí. Ale Niké neukápla ani slzička. Když se v duchu ohlédla, mohla jen bez emocí analyticky rekapitulovat, co všechno zvládla.

Přes realitní agenturu prodala byt.

Zajistila si stěhovací firmu, která jí zabalila věci a odnosila je do auta.

Nábytek a spoustu dalších drobností prodala.

A to nejdůležitější, našla sobě a miminku nový domov. Dlouhé hodiny proseděla na internetu, než objevila místo, kde chtěla začít nový život. Malé městečko obklopené kouzelnou přírodou, kde ji nikdo nebude hledat. Buxton se sice nemohl rovnat Londýnu co do počtu klubů, sportovních center nebo nákupních tříd, ale Niké nic z toho nehledala. Pro ni byl Buxton ideální.

Ušklíbla se. Jako by snad chtěl Stephen ji nebo své dítě hledat. Vždyť ani nemohl. Přes hradbu tvořenou sekretářkou, právníkem a bodyguardy se k němu nedostane. A dnes už ani neměla chuť se o to snažit. Otřásla se myšlenkou, že by opět podstoupila potupné martyrium a znovu škemrala u jeho dveří. Co by jí asi řekl? Těžko by ji sevřel v náruči a celý šťastný se s ní zatočil.

Čas od času ale neodolala a na internetu pročítala zprávy ze společnosti. Nemusela ani dlouho pátrat. Stephen Maclachlan a jeho sexy společnice byli pro všechny novináře žhavým tématem. A on jako by jejich hlad po skandálech ochotně živil. Náručí mu prošla taková spousta krásek, že je Niké ani nepočítala. Blondýnky, černovlásky, zrzky…ale ani jedna hnědovláska, všimla si jednou nad počítačem. Zcela nepochopitelný pocit zadostiučinění sevřel její zraněné srdce.

„Třeba jsem pro něj byla…“ přitiskla si ruku na rty. Nechtěla ani zašeptat zrádnou myšlenku, která jí probleskla hlavou.

Je snad možné, že by na mě nezapomněl? Že bych mu byla tak drahá? Jistěže ne! Jsi hloupá! vynadala si tenkrát a měla sama na sebe zlost. Celou noc se pak převalovala na posteli. Ve snu ji pronásledovaly uhrančivé oči Stephena Maclachlana, a když se celá zpocená probouzela, nadávala si, že si zbytečně ubližuje, a to škodí i miminku.

Dnes už ale musí jít dál. Nechá za sebou Londýn i Stephena.

Minulost je za mnou. Teď jsem tu jen pro tebe, pohladila si lehce vypouklé bříško. Naposledy se podívala na dům a vykročila k autu.

„Máme před sebou dlouhou cestu, ale bude to stát za to,“ slibovala děťátku. Jela sice do neznáma, ale všechno bylo lepší než zůstávat v Londýně. Děsila se představy, že by mohla s kočárkem potkat někoho ze Stephenovy firmy. Děsila se i možnosti, že by se snad její rodiče rozhodli překvapit ji nečekanou návštěvou. Obě varianty byly vysoce nepravděpodobné, ale ona moc dobře věděla, že náhoda je mrcha, co jí už dost pocuchala život a nervy. Niké si uvědomovala, že rodičům nakonec musí oznámit, že budou prarodiče, ale to mělo čas. Až se zařídí v novém domě, rozkouká se v nové práci, tak pak začne řešit nevyhnutelné. Možná tátu s mámou odmítne na každoroční novoroční setkání, kde by na ně vystrčila těhotenské bříško, a pozve je až po porodu.

Ano, to je správná myšlenka! Nepotěší je, to věděla, ale když jim dá do náruče vnuka nebo vnučku, budou přístupnější. Kdo by taky odolal tomu něžnému voňavému miminku, na které se Niké už teď hrozně těšila.

Říká se, že mateřství převrátí život ženy vzhůru nohama. Že každá přehodnotí životní priority. Prý jen stačí, aby zaslechla, jak jí vlastní dítě řekne to kouzelné slovíčko máma, a udělá pro něj i nemožné. Všechno to musí být pravda, protože Niké stačilo jen vědomí, že jí v břiše roste nový život. Nemusela čekat na porod, aby věděla, že bude jako lvice hlídat a hájit svou rodinu. Sice nestandardní rodinu o dvou členech, ale to není důležité.

„Dneska je jiná doba. Nevadí, že nemáme tatínka, už na nás čeká hodná teta,“ usmála se a dál sledovala silnici před sebou. Počáteční obavy z nového bydlení spolehlivě rozptýlila postarší paní Clarková, která Niké dům prodala.

„Moje milá, bude se vám u nás moc líbit,“ švitořila do telefonu. „Nikdy bych dům po své sestře neprodávala, ale sama mám dost práce s tím svým. A starost o dvě nemovitosti mě v mém věku zmáhá.“

„Ale paní Clarková, vy nejste žádná stará dáma,“ ubezpečovala ji Niké, která od realitní makléřky věděla, že prodávající je příjemná sedmdesátnice, která už na světě nikoho nemá.

„Jen počkejte, až mě uvidíte. Kdybych nosila halenku s krajkovým límečkem, mohla bych dělat reklamu na pohádkovou babičku,“ smála se tehdy do telefonu.

Niké se tedy těšila na shrbenou šedovlasou paní v nenápadném oblečení babiček. Když v noci dorazila vyčerpaná a ospalá ke svému domu, chtěla jen najít postel a spát. Neměla ani sílu vynosit věci z auta. Vlastně ani nemohla, doktor jí přísně zakázal namáhat se. A ona poslouchala do posledního písmene všechny jeho pokyny. Nemůže ohrozit život miminka. Pomalu vystoupila z auta, protáhla si záda a chtěla zavolat paní Clarkové, že dorazila. Byly domluvené, že na ni počká a předá jí klíče od patrového cihlového domku s malou zahrádkou s několika vzrostlými stromy.

„Děvčata, už je tady!“ zakřičela štíhlá drobná zrzka vystrkující hlavu z okna.

Niké vyvalila oči. Co se to děje? Zmateně se podívala do navigace v telefonu. Ano, je na správné adrese. Tak proč je v jejím domě večírek?

Jako na povel se z hlavního vchodu vyhrnul hlouček žen a vedený zrzavou velitelkou zamířil ke zkoprnělé Niké.

„Drahoušku, máme z vás takovou radost,“ švitořila zrzka a svírala Niké ruku. „Musíte nám odpustit to překvapení, nestává se často, že tu máme nového souseda. Tak jsme se na vás s děvčaty těšily,“ mávla rukou k hloučku postarších žen, „že jsme vám uspořádaly menší oslavu. Hm, tedy – u vás doma.“

Niké překvapeně zamrkala. Takže ten dům, který svítil, a bylo z něj slyšet hudbu, je skutečně její nový domov. Musela se začít usmívat. Děvčata, kterým bylo minimálně sedmdesát a víc, se kolem ní semkla a švitořila jedna přes druhou. Než se Niké nadála, byla vtažena do domu, vysvlečena z kabátu a v ruce tiskla skleničku s vínem.

„No, děkuju, jste moc hodné, ale já nemůžu pít,“ usmála se a podala skleničku nejbližší ženě. V hloučku Děvčat se rozhostilo ticho.

„Vy jste abstinentka?“ z úst šedovlasé dámy s přísně učesaným drdůlkem a koktejlem v ruce to znělo jako nadávka. Nemluvě o jejím pohledu.

„A kdyby ano?“ poškádlila je Niké.

„Hm, tak to taky budete vegetariánka, nejíte sladké a místo sledování seriálu v televizi meditujete před otevřeným oknem, co?“ ozvalo se rozladěně.

„Máte pravdu, že si teď spoustu dobrot musím odříkat a sleduju, co jím…“ Hloučkem to zahučelo nevolí.

„…ale to je pochopitelné, když jsem těhotná…“ Víc říct nestačila.

„Proč jste to neřekla hned?“

„Sedněte si a natáhněte si nohy!“

„Nechcete džus?“

„Jste unavená po cestě, nechcete si jít lehnout?“

Niké se naplno rozesmála a oči měla plné slz. Musela ujet takovou dálku, aby našla hřejivou náruč úplně cizích žen. Vlastní rodina ji nepodpoří, Stephen ji k sobě ani nepustil, a v úplném zapadákově najde takový poklad.

Rozhlížela se kolem sebe a nemohla tomu uvěřit. Žádná faleš ani pozornost jen ze zdvořilosti. Děvčata se upřímně zajímala o ni i o miminko. Nevěděla, jak se to stalo, ale o hodinu později už znala všechny jménem. A ony věděly všechno o jejím životě. Žádná ji nesoudila, naopak ji podpořily. Než se o půlnoci rozešly, znala všechny drby z okolí. Věděla, kde má nakupovat a kde se raději ani nedívat do výlohy, a hlavně měla většinu svých věcí vybalených a rozestavěných po novém domově.

„To snad ani není pravda,“ hladila rukou voňavé polštáře a povlečení ve své nové posteli. Paní Clarková nedala jinak, než že Niké musí spát pohodlně. Mávnutím ruky zavrhla nápad přečkat noc na pohovce pod dekou. Jako generál na bitevní lodi rozdala úkoly a ostřížím zrakem pak dohlížela nad jejich plněním. Děvčata se chopila šroubováků a utěrek. Během chvilky byla smontovaná postel, knihovna i noční stolky. Povléci postel, vybalit knížky, oblečení nebo zaplnit koupelnu nespočtem lahviček, bez kterých se žádná žena neobejde, bylo dílem okamžiku.

„Jen se nebojte, děvenko, zítra to doděláme,“ loučila se paní Clarková a Děvčata za ní jako jedno kývala hlavami. Niké po dlouhé době usínala spokojená a bez obav z budoucnosti. Konečně se na ni usmálo štěstí. Získá nové zázemí a z patrového cihlového domku pro své miminko vybuduje hřejivý domov.

„Vstávat, ospalče! No tak, bude to?“ rozeznělo se Niké hlavou. Měla pocit, že sotva zavřela oči. Ještě musí být tma, tak kdo tu křičí? Někdo tu křičí!

Niké se vymrštila z postele a zmateně mžourala kolem sebe. Nic nepoznávala. Instinktivně couvala zády ke zdi.

„Ale ale, snad jsem vás nevyděsila?“ smála se ode dveří známá tvář se zrzavým vrabčím hnízdem a s tácem v rukou.

„Paní Clarková?“ vydechla Niké a uvolnila se.

„A koho jste, děvenko, čekala?“ zajímala se živě starší dáma a položila tác na postel.

„Udělala jsem vám doma snídani. Vy tady zatím nic nemáte, a přitom jíte za dva. Tak šup do koupelny a pak nasnídat. Máme dneska spoustu věcí na vyřizování,“ drmolila a vůbec se nezajímala, jestli s ní Niké souhlasí.

Někoho by možná tyhle velitelské způsoby a naprostá ignorace práva na soukromí rozčílily, ale Niké málem vděčností plakala. Neznala, co to je, když o ni má někdo druhý strach. Vždy se spoléhala jen sama na sebe. Už hodně dávno sama v sobě uzavřela pocity, že jí něco chybí. Jenže paní Clarková vtrhla do jejího života jako uragán a se stejně zničující silou likvidovala pečlivě vystavěnou obranu. Byla balzámem na nejbolavější rány.

„No tak! Vstávat, musíme se připravit na příjezd vašeho manžela!“ Niké zaskočila snídaně a začala kašlat.

„Cože… jak jste na to přišla?“ vykulila od kašle uslzené oči.

Starší dáma se snad poprvé od okamžiku, kdy ji Niké poznala, zatvářila zaskočeně.

„No, tak ne na manžela, ale na přítele,“ koktala nervózně.

„Kdepak, nikdo nepřijede,“ odsunula nedojedenou snídani a začala se oblékat.

„Cože?! To mi chcete říct, že ten syčák to nechal všechno na vás?“ dostávala se starší dáma opět do své bojovné podoby. „To snad nemyslí vážně! Vy se, má milá, nemáte namáhat, a on to ví! Ta mužská lenost je neskutečná! Já moc dobře vím, proč jsem si žádného takového parazita neuvázala na krk! Ženské je nejlíp, když je sama…“

„Paní Clarková, to je nedorozumění,“ pohladila ženu po ruce. „Já jsem opravdu sama. Včera jsem to nechtěla před Děvčaty moc rozebírat. Ten syčák, jak mu říkáte, je ještě horší. On mě k sobě ani nepustil, abych mu vůbec mohla

říct, že čekám dvojčátka. Jeho právník mi vysvětlil, co by se stalo, kdybych ho obtěžovala. Když jsem ze stresu o jedno miminko přišla, tak jsem se odstěhovala z Londýna a začínám nový život.“

Oněmělá žena nabrala zhluboka dech a spustila ještě plamennější řeč: „To mi chcete říct, že on o tom neví, ale byl natolik charakter, aby na vás poštval právníka? A to, že jste kvůli němu potratila jedno miminko, to předpokládám, taky netuší!“ Ani nemusela čekat, až Niké zavrtí hlavou.

„No nevadí, my se o vás s Děvčaty postaráme,“ stoupla si paní Clarková do bojovné pózy. Nebylo pochyb, že kdyby Stephen přišel téhle zrzavé mstitelce pod ruku, udělá s ním krátký proces. Niké se v duchu pousmála. Moc by ji zajímalo, co by asi sebevědomý byznysmen dělal. Jako na povel jí před očima vyskočila jeho tvář. Oválný obličej, černé kratší vlasy, které marně krotil hřebenem, výrazné obočí, dlouhý rovný nos… a pak oči. Hluboké modré

tůně, které se se stoupající vášní měnily v nazelenalé. Nikdy neviděla tak zvláštní proměnu. Stačilo se ke Stephenovi přitulit, pohladit jeho pevné tělo, a v očích mu zahořel žár a vykřesal tu kouzelnou nazelenalou barvu, kterou Niké tak milovala.

„Děvenko, haló, tak slyšíte mě? Vy jste myšlenkami někde jinde, co?“ probral Niké vyčítavý hlas paní Clarkové.

„Ne, celou dobu vás poslouchám.“

„To pochybuju,“ pohrdavě si odfrkla. „Ten váš pohled mluvil za vše. A kdybych si nevšimla, jak zasněně koukáte skrze mě, tak mi stačí, co děláte s rukama.“

Niké s hrůzou zjistila, že prsty hladí hrnek s kávou, jako by se dotýkala milence. Opatrně bříšky prstů jezdí po obvodu hrnečku a palcem hýčká keramické ouško. Zrudla až po kořínky vlasů a začala koktat nesmyslnou omluvu.

„To nic, děvenko, já vás chápu. Není lehké zapomenout na mužského. A s vámi teď navíc cvičí hormony. V kolikátém měsíci vlastně jste?“ přisedla si na pelest postele.

„Končím pátý měsíc.“

„Máte tu už vybraného doktora?“

„Zatím ne.“

„A předpokládám, že práci taky nemáte. Nedělám si iluze, že se topíte v penězích.“

„Mám nějakou rezervu, která mi zbyla za prodej bytu, ale to si chci nechat, až budu s miminkem doma. Do porodu chci pracovat. Jen nevím, co bych tak mohla dělat. Jedno vím jistě: Nemůžu už létat jako letuška. Možná bych mohla pracovat jako recepční, asistentka, sekretářka nebo organizátorka…“

„Co takhle dělat v cestovní kanceláři?“ skočila jí do řeči paní Clarková. „kamarádka Evelyniny vnučky má malou cestovní kancelář. Evelyn je ta s brýlemi. Pořád nic? Směje se, jako když štěká pes! No vážně, budete se muset naučit, které z Děvčat je které. Jsme jako ženy přirozeně háklivé, když si nás lidé pletou, nebo ještě hůř, nepamatují si nás,“ zahrozila prstem a pokračovala v monologu. Popsala nejenom malou firmu, ale i její prostory a zákazníky. Všechno najednou vypadalo jednodušší. Pohovor byl z pohledu paní Clarkové zbytečnost, protože stačí říct Evellyn, a ta to zařídí. A zbytek, ten se podle ní Niké naučí za chodu.

Vlastně proč ne, říkala si Niké v duchu. Procestovala jsem půl světa, mám spoustu osobních zážitků, které mi jen pomůžou. S lidmi jednat umím a vím moc dobře, jak to v dopravě chodí. Je to ideální práce!

„Paní Clarková, já bych tam moc ráda pracovala. Můžete, prosím, zatím nevolat Evelyn? Chtěla bych tam zajít a zkusit štěstí při pohovoru.“

„Jak chcete. Ale půjdu s vámi. Někdo na vás musí dávat pozor, když se ten syčák na vás vykašlal!“

Možná je to tak lepší, běželo Niké hlavou, když procházela hlavní třídou a vyhlížela cestovní kancelář. To poslední, co potřebuju, je přece chlap.

Navzdory všem rozumným argumentům zatoužila vědět, kde Stephen je a co dělá. Má spoustu práce jako obvykle? Baví se obklopen houfem posluchačů, co mu visí na rtech? Bezstarostně se směje a okouzluje okolí?

Všechny představy, které Niké trýznily, byly pravdou. Stephen se jako šílený věnoval práci, zábavě i ženským půvabům. Za poslední měsíce dobyl všechny vytýčené cíle. Uzavřel několik velmi výnosných obchodů a na spoustu dalších si připravil strategie. Dřel do úmoru a věděl, že odměnou mu bude ohromný zisk. Nikdo ho nemohl obvinit, že se své práci cele neoddává. Pravda, volný čas využíval stejně intenzivně. Večírky a párty navštěvoval vždy sám a opouštěl je s ženským doprovodem. Krásná těla mu však po pár měsících začala splývat. Blondýnky, zrzky, černovlásky… Hlavně ne hnědovlásky! Jako by ta barva vlasů pro něj měla pachuť zrady. Při pohledu na brunetky se mu sevřel žaludek. Měl pocit, že odněkud vykoukne jeho milující máma a smutně pokývá hlavou! Nikdy ho za výstřelky netrestala, jen se podívala. Ty oči ho trýznily víc, než kdyby dostal bolestivý nářez. A i když mu bude za dva roky čtyřicet, cítil se znovu jako káraný puberťák.

K čertu, proč takové výčitky?! Projel si zoufale rukou vlasy a vstal. Došel k oknu a prudce ho otevřel. Neudělal jsem nic zlého!

Tak proč měl pocit, že je všechno špatně? Za ním na posteli oddechovala kráska, se kterou chodil už týden. Štíhlá silueta nahého těla se jasně rýsovala na saténovém povlečení. Byla milá, společensky přijatelná a v sexu nenasytná… Tak proč si plete její jméno? Proč má pocit, že jen do nekonečna opakuje něco, co pro něj zítra nebude mít větší význam? Jako by byl laboratorní myš, co běhá v kruzích.

„Blázním,“ opřel si čelo o rám otevřeného okna a vystavil nahé tělo chladivému nočnímu vzduchu. „Potřebuju dovolenou,“ utnul proud vlastních myšlenek. Násilím si přikázal jít spát. Nad ránem se ale probudil zpocený a vyděšený. Zlý sen si pamatoval. Jen si ho nechtěl připouštět.

Sny nemají reálný základ!

Ale když ty oříškově hnědé oči se na něj dívaly tak smutně a Stephen moc dobře věděl, komu patří. Její jméno ale nemohl vyslovit. Nesměl! Jakmile by to udělal, spustil by příval vzpomínek, které by ho pohřbily pod lavinou výčitek. A to je přesně to, čemu se musí vyhnout! Zapomene na ni v náručích jiných krásek. Klidně se upracuje, ale ten čas v New Yorku ze svých vzpomínek vymaže. Musí…

„Takže dohodnuto, nastoupíte u nás hned zítra,“ podala Niké ruku mladá žena se záplavou blond vlasů. „Jsem moc ráda, že vás paní Clarková přivedla,“ švitořila majitelka malé cestovní kanceláře.

Niké si už během pohovoru udělala obrázek, jak to ve firmě chodí. Víc než na zisk se tu hledělo na sousedské vazby. Každý tu měl slevu, a proto byla firma na strmé dráze k nulovým ziskům. Niké napadlo pár vylepšení, včetně nových sazebníků a reklamy. Jen co nakoukla do nabídek zájezdů, v duchu škrtala nevhodné destinace.

„Musíme se přizpůsobit klientům. Místní nemají statisíce na luxusní dovolené. Navrhla bych prodloužené víkendy v lázeňských letoviscích s balíčkem relaxačních a zkrášlujících procedur. No a pro děti a seniory bych doporučila cesty za poznáním – výlety za pamětihodnostmi, kuriozitami, to vše okořeněné obědem v zajímavé lokalitě,“ vypočítávala na prstech. Majitelka nadšeně přikyvovala. Dokonce se nezdráhala přislíbit peníze na malou reklamní kampaň v rámci města.

„Vás mi snad seslalo samo nebe,“ usmívala se blondýnka. „Víte, já jsem to tu vzala jen jako záskok, a nakonec jsem odkoupila většinový podíl. Dodnes mám ale strach dělat nějaké razantnější změny. Ale vy jste z oboru a víte, o čem mluvíte. Už abyste začala. Potřebné papíry připravím a vy je zítra podepíšete.“

„No, já bych, tedy… mám jeden dotaz,“ koktala Niké a rukama nervózně žmoulala lem černé sukně nad kolena.

„Musím tu pracovat pod svým pravým jménem?“

Nesmělý dotaz vyvolal patřičný údiv jak u majitelky, tak u její právničky.

„Máte problémy se zákonem?“ ptaly se obě najednou.

„Ne, to rozhodně ne. Já bych jen radši… víte, budu pracovat, co to půjde… jen…“

„Je těhotná a utíká před přítelem,“ prohodila věcně paní Clarková, která si v koutku místnosti četla noviny.

„No co koukáte tak překvapeně? Moc dobře si pamatuju toho fešáka, co jsi ty, Carolin, přivedla kdysi domů rodičům. Cinkal jak vánoční zvoneček, co měl náušnic a piercingů. To byl dáreček! A jak dlouho ses z té jeho proradné lásky dostávala? A co teprve ty, Marie-Anno,“ prstem ukázala na blondýnku, co se instinktivně přikrčila v křesle. „Ten tvůj úžasný podnikatel se ti zapomněl zmínit, že má manželku, milenku a tebe. Ještěže děti si pořizoval mimo tvůj klín! Tak nesuďte Niké. Je to slušná ženská a navíc jí to pálí!“

„Ano, tetičko,“ špitly obě ženy.

„Jestli ji chcete přijmout, a já si myslím, že byste byly samy proti sobě, kdybyste ji nepřijaly, tak jí vyhovíte. Vezměte si moje jméno a mé údaje. Stejně jsem v důchodu. Nikdo se nemusí dozvědět, že místo zrzky u vás pracuje bruneta. Peníze pošlete mně a já je Niké předám,“ zavřela noviny a přísně si změřila celou místnost.

„O tomhle našem ujednání se pochopitelně nikdo nedozví!“

„Pochopitelně,“ kývly všechny tři ženy najednou.

Čas utíká každému jinak. Stephen by nejraději kalendář vyhodil do koše. Jednotlivé dny a týdny se vlekly. Ačkoliv si naložil tolik práce, že i stroji podobná sekretářka paní Jonesová reptala, stále to nebylo dost. Měl pocit, že jen přežívá. Radost z vydařených obchodů už nebyla tak veliká. Bral to jako nutné zlo, aby přežil další den, týden, měsíc. Pasivně přijímal zprávy od své rodiny – všichni byli nadšení snoubenkou mladšího bratra Ryana. Milá drobná blondýnka Vivien si získala srdce celé rodiny.

„To je nevěsta,“ rozplývala se Ryanova maminka a významně mrkala na ostatní tři syny. Jasný signál, že teď jsou na řadě oni.

Jenže Stephen neměl v úmyslu hledat si ženu. Postelí mu prošla řada krásek, které prahly po příjmení Maclachlanová. Jenže žádná z nich nebyla ta pravá. Ani jedna nebyla osudovou ženou, kterou by chtěl svírat v náruči a hýčkat až do smrti. Ten pocit souznění, náklonnosti a strachu o druhou osobu zažil jen jedinkrát. A než si udělal pořádek ve vlastní hlavě, raději z toho vztahu vycouval.

„Moc se nemrač, kamaráde, jsi na řadě,“ poplácal ho po zádech mladší Ryan.

„Tak to těžko,“ naježil se.

„Na koho myslíš, že se mamka upne, až se ožením?“ smál se mu bratr.

„Ty se chceš ženit? Proč?“ Stephen nevěřil tomu, co slyší.

„Protože Vivien miluju a nechci už prožít ani jediný den bez ní. Taky to jednou poznáš.“

„To těžko, mám moc práce na to, abych si ještě lámal hlavu s láskou,“ odfrkl si Stephen posměšně.

„Jsi blázen, jestli si myslíš, že se tě bude osud ptát. Až přijde ta pravá, ukradne ti srdce, klid i spánek.“

Jako bych toho teď mnoho naspal, přemítal v duchu Stephen. Neměl ani ponětí, že z něj osud brzy udělá naprostého hlupáka.

„Tak které? Bílé, nebo béžové?“ ptala se paní Clarková a v ruce držela titěrné dupačky.

Niké seděla v obchodě a soustředěně oddechovala. Netušila, jak moc jí dá těhotenství zabrat. Obchod s dětským oblečením byl na mírném kopečku. Normálně by ji krátký výšlap tak neunavil. Jenže s dmoucím se bříškem bylo všechno složitější. Doma se její nemotornost projevovala čím dál víc. Nemohla si zvyknout, že musí všem překážkám včas uhýbat. Jako by toho bylo málo, při sebemenší námaze se hned zadýchala. Nejprve razantně odmítala jakoukoliv pomoc. Chtěla se o sebe a o domácnost postarat sama. Ale jak se blížil termín porodu, pochopila, že na všechno prostě nestačí. Práci už si dávno brala domů a vše posílala emailem. Kolegové se brzy přesvědčili, že co Niké slíbí, to taky splní, takže ji nenutili sedět celou pracovní dobu na židli v kanceláři. Navíc se za ty čtyři měsíce stala pro cestovní kancelář nepostradatelnou. Navrhovala a realizovala výlety na přání, dárkové pobytové zájezdy i naučné okruhy po památkách. Navíc dokázala vymyslet poutavou reklamu a s konečnými dopravci sjednat i zajímavou cenu. Všichni jejich obchodní partneři pěli na výkonnou a příjemnou paní Clarkovou jen chválu. Nikdo kromě lidí z kanceláře a hrstky kolegů netušil, že Niké pracuje pod pseudonymem. Ze začátku se sice podivovali, ale brzo si zvykli. Koneckonců, každý má nárok na nějaký ten vrtoch. Niké v práci vynikala, tak jim bylo jedno, jestli svou výplatu dostává pod jménem Clarková, nebo Mahátma Gándhí. Když se navíc přesvědčili, že ani ve vysokém stupni těhotenství za sebe nepotřebuje záskok, byli nadmíru spokojeni.

Takže Niké pracovala bez problémů z domova. To zvládala, ale ten zbytek, to bylo horší. Lékaři nařídili, že se vůbec nesmí namáhat. A to by nebyla Děvčata, aby se to nedozvěděla. Jak? Esme má přece známou v karetním spolku, jejíž neteř je zdravotní sestřička v nemocnici. Takže Niké byla pod drobnohledem ze všech stran. Nebylo dne, aby

u ní nezazvonilo jedno z Děvčat a nešlo pod záminkou, že jde zrovna kolem, pomoci s vařením, žehlením, luxováním… prostě čímkoliv. Niké jim byla nesmírně vděčná. Rychle si zvykla na dobrosrdečné sudičky, jak si je překřtila. Každá z nich byla výrazná osobnost a každou z nich měla svým způsobem ráda. Nyní tedy seděla a nechala je vybírat výbavičku pro miminko. Ona se nenamáhala a Děvčata byla v sedmém nebi. Prodavačka nebyla ani zaskočená. Brzy se přizpůsobila tempu vitálních dam a balila, rovnala a skládala kopičky oblečení, botiček, dudlíků, osušek…

„No tak, děvenko, soustřeďte se,“ podupávala nohou paní Clarková. „To jste se z toho jarního sluníčka tak zasnila, že si ani nedovedete vybrat barvu dupaček?“

Niké poposedla na židli a pohladila si velké bříško.

„Mně je to vlastně jedno, obě barvy jsou hezké. Co si myslíte vy?“

„Vezmeme si oboje. Dupaček není nikdy dost,“ odnesla oba kousky k prodavačce a cestou vzala další ramínka s roztomilým oblečením.

O hodinu později měla Niké u nohou čtyři velké tašky plné nejnutnějších věcí.

„Teď se vyrazíme podívat po hračkách a pak vyzvedneme ten kočárek,“ zavelela paní Clarková a houf přítelkyní kýval tradičně hlavami jako jedna žena.

„Večer přijdeme s Esme smontovat postýlku,“ usmála se na Niké Evelyn.

„Jistě, budu moc ráda, když mi pomůžete,“ pohlédla na šedovlasou dámu a pomalu se zvedala. Záda ji hrozně bolela a nohy měla oteklé. Protáhla se a vyšla z obchodu. I když byl pozdní duben, ještě zdaleka nebylo teplo. Niké však zčistajasna polilo horko. Na čele jí vystoupily kapičky potu a tělem projela bolest jako blesk. Ten intenzivní příval palčivé bolesti ji zlomil v pase a ona klesla na chodníku na kolena. Okamžitě u ní byl hlouček strážných andělů.

„Co se děje?“

„Upadla?“

„Pomozte jí vstát,“ překřikovala jedna druhou.

Nic mi není, chtěla Niké vysvětlit, ale najednou tlak v podbřišku přestal a po nohách se jí rozlilo mokré teplo. Udiveně sklopila oči.

„Tak je to tady,“ zatleskala paní Clarková a pohladila Niké po ruce. „Praskla vám voda, děvenko, budete rodit.“ Zbytek si Niké vybavovala jen jako sen zahalený mlhou.

Zrzavý generál rozdával klidným hlasem příkazy. Půlka Děvčat odjela k Niké domů a dodělala pokojíček pro miminko. Druhá polovina jela s Niké do porodnice. Ta ani nevěděla, která z hodných sudiček přivezla tašku plnou osobních věcí, kterou měla pečlivě zabalenou doma. Všechno se ztrácelo a znovu zaostřovalo v intervalech přicházející bolesti.

Kapitola 5

Ne, nikam, prosím, nechoďte,“ Niké se křečovitě držela vrásčité dlaně a zoufale upírala oči na paní Clarkovou.

„Nikam nejdu, nebojte. Ale neměla bych někomu zavolat?“

„Nemám nikoho.“

„Co vaši rodiče? Ti by měli vědět, že z nich už jsou dědeček s babičkou!“

„Ne, jenom jim ne,“ zoufale tiskla paní Clarkové ruku a těkala očima po ostatních ženách. „Oni o tom nevědí. Chtěla jsem jim to říct, ale…“

„Vůbec vás nepochválí, co?“ souhlasně pokývala jedna z žen.

„Kdyby jenom to. Bude jim to lhostejné. Chtějí dokonalou dceru s dokonalou kariérou. Já jsem je nepotěšila už výběrem povolání. A tím, že chci žít sama s dítětem, to těžko vylepším. Prosím, nevolejte jim!“

„Máte naše čestné slovo!“ zvedla paní Clarková a po ní i ostatní ženy dva prsty jako při dětské přísaze. Niké rozvlnil rty vděčný úsměv. Chtěla jim poděkovat, ale tělem jí opět projel bolestivý stah. Vypnula se a křečovitě svírala konejšivou dlaň. Neslyšela rady, ať zhluboka dýchá. Oslepující bolest paralyzovala hmat, sluch i rozum. Zbyla jen bolest a bodavé bílé světlo s temnými kruhy, které Niké tančily za zavřenýma očima. Nevěděla, jak dlouho to trvalo, ale najednou všechno ustalo. Zvuky, vůně a myšlenky se vrátily.

„To byla pěkně silná kontrakce,“ konstatovala zdravotní sestra, která si prorazila místo v hloučku starších dam.

„Jaké intervaly má mezi jednotlivými stahy?“ promluvila intuitivně na paní Clarkovou.

„Takhle silnou měla poprvé. V taxíku jen sykala bolestí, ale vnímala nás.“

„To je dobré vědět, ale jak často sykala bolestí?“ dožadovala se sestra klidným hlasem.

„Řekla bych, že tak po deseti minutách.“

„Načasování tedy máme naprosto ukázkové,“ pohladila sestra Niké po tváři. „Miminko chce pomalu ven a vaše tělo mu to začíná umožňovat. Ale není třeba spěchat, máme před sebou ještě dlouhou cestu.“

Niké zděšeně vytřeštila oči. Ono to bude ještě horší? Jistě, přečetla si všechny dostupné informace, ale něco jiného je pasivně přijímat instrukce, že stahy přijdou každých pár minut a budou silnější a silnější, a pak reálně prožívat agónii bolesti tak silné, že cítíte, jak se vám trhá tělo zevnitř.

„Já vím,“ špitla udýchaně. „Všechno jsem si nastudovala, ale netušila jsem… aúúú…“ zasténala a prohnula se do luku. Další kontrakce opět vygumovala okolí a zbyla bíločerná prázdnota za víčky a bolest. Strašlivá bolest, která ji ne a ne pustit. Jestliže teď měla nějaké tělo, bylo jedno, jestli seděla, ležela nebo stála. Pocit, že ji ten tlak trhá, neustupoval.

Pak se nadechla a bylo to pryč. Otevřela oči a spatřila opět zdravotní sestru, jak se zádumčivě dívá na hodinky.

„Tři minuty! Nějak se nám to zrychluje! Tak pojedeme rovnou na oddělení,“ rozhodla a začala udílet rozkazy. Nebyl čas na loučení. Niké se usmála na mávající Děvčata a přitáhla k sobě jejich zrzavou velitelku.

„Paní Clarková, prosím, zůstaňte se mnou. Já nemám nikoho, kdo by tu teď měl být… ale vy jste pro mě…“ v tom se jí opět zlomil hlas bolestí a pohltil ji černobílý vír. Teď už věděla, co má čekat. Násilím se přinutila pravidelně a zhluboka dýchat. Přes nápor bolesti přece jen probleskla jako paprsek slunce nemocniční realita. Za mlhou utrpení viděla, jak ji paní Clarková hladí po tváři a víc než názorně s ní dýchá. Nafukovala a vyfukovala tváře tak, že kdyby Niké nebylo zle, svalila by se smíchy z nemocničního vozíku na zem. Paradoxně jí vtipné obličeje evidentně rozhozené ženy pomohly překonat bolest. S hlubokými nádechy a výdechy vydržela cestu až do předsálí

porodního sálu. Když přišel úlevný okamžik, vyčerpaně položila hlavu.

„Kdepak, nepolehávat! Teď si musíme pospíšit,“ běhala kolem zdravotní sestra a kosmickou rychlostí dělala poslední přípravy před porodem. V pauzách mezi stále se vracející bolestí Niké převlékli a očistili.

„Bohužel kontrakce máte v tak krátkých intervalech, že vám nemohu zavést utišující epidurální anestezii do bederní páteře. Je tu riziko, že při bolestivém stahu se nám pohnete, a mohli bychom vám jehlou víc uškodit než pomoci,“ omlouvala se mladá lékařka.

„To nevadí, já to zvládnu,“ usmála se chabě Niké. „Kde je paní Clarková?“

„Jsem tady, děvenko,“ řítil se k ní zrzavý strážný anděl od hlavy až po paty se ztrácející v bílém lékařském plášti.

„Chtěli mi dát takový sáček na hlavu a na sebe něco, co vypadalo jako látkový pytel na odpadky. Tak jsem si vybrala něco mnohem slušivějšího,“ vzpurně zvedla hlavu a pohledem vybízela zdravotní sestru, co jí šla v patách, ať jí zkusí oblečení vzít.

„Omlouvám se, paní doktorko,“ vyhrkla sestra. „Pacientčin doprovod na sál jsem chtěla převléknout do standardního sterilního oblečení, ale…“

„…jí se líbil můj plášť,“ rozesmála se lékařka. „Tak si ho nechte. Hlavně si pamatujte, že vy,“ zahrozila naoko zamračeně na paní Clarkovou, „stojíte pacientce u hlavy a já u nohou! To, že máte můj plášť, z vás doktorku nedělá! A teď rychle dodělejte potřebné papíry a pak hned za mnou na sál.“

Niké zbytek neslyšela. Opět se poddala bolesti. Tentokrát ovšem trvala déle než ty předchozí. Dýchala a snažila se vnímat okolí. Registrovala, že paní Clarková sestře něco diktuje a ta si to pečlivě zaznamenává. Víc nestihla. Bolest jako by místo opadnutí gradovala.

„Děvenko, vyplníme… kompletní rodný list… musíte sama… já neznám…“ slyšela útržky vět paní Clarkové. Něco po mně chce, jen ať je to rychlé, skřípala zuby a z posledních sil se soustředila, na co má odpovědět. Otočila hlavu, ale už u ní stála zdravotní sestra.

„Jméno dítěte,“ vyštěkla, když se Niké nadechovala, a tím měla zaručeno, že ji slyší.

„Sean, pokud to bude chlapec… Shirley, když porodím děvče,“ cedila mezi zatnutými zuby.

Zdravotní sestra vše pečlivě zaznamenala do potřebných kolonek. Počkala si na další nádech a vypálila otázku:

„Jméno otce?“

„Stephen… Mac… Maclachlan,“ vydechla, a propadla bolesti. Co neviděla, byla pokyvující sestra spokojeně dokončující formulář. A pak také nebezpečně se blýskající oči paní Clarkové. Pomalu pohybovala rty, jako by si opakovala něco, co si chtěla vrýt hluboko do paměti…

Za necelé dvě hodiny ležela naprosto vyčerpaná, ale štěstím zářící Niké v pokoji prvorodiček. Všechny nesnáze byly zapomenuty. Jediné, co bylo důležité, nyní svírala v náruči. V pevně svázané zavinovačce spinkal její malý syn Sean. Bezbranný uzlíček, který voněl tou nejúžasnější vůní novorozených miminek. Malý život, který se prosadil navzdory osudu. Nevzdal to, když přišel o své dvojče. Rostl jí pod srdcem a prosadil se.

I když ho vlastní táta nechce, sevřelo se Niké dojetím hrdlo.

Něžně se konečky prstů dotýkala malé hlavičky. Jen zlehýnka, aby ho nerušila ve spravedlivém spánku. Na porodním sále křičel tak, že ho museli slyšet i dole v recepci. Jakmile ho ale doktorka omytého a nahého položila do náruče Niké, chlapeček jako na povel zmlkl. Pootevřel těžká víčka a blankytně modrým pohledem se poprvé podíval na svou maminku. To souznění s maličkým tvorečkem Niké vnímala jako silnou bolest kolem srdce. Vše se v ní stáhlo dojetím.

Teď má pro co žít! Tohle je smysl jejího života!

„Děkuju, paní Clarková. Moc si vážím toho, že jste tu byla se mnou,“ vděčně se usmála na starší ženu, která vypadala všelijak, jen ne sebejistě. V bílém plášti se ztrácela, třela si o sebe zmrtvělé ruce, které jí Niké při porodu svírala, a oči měla plné slz.

„Děvenko moje zlatá, to já jsem vám vděčná, že jsem mohla být u takového zázraku,“ popotáhla a políbila Niké a pak i Seana na čelo. „Musím jít říct Děvčatům, že se nám narodil chlapeček,“ mávala Niké, když ji vezli na pokoj.

Pozdě odpoledne si zdravotní sestra vyzvedla Seana a odnesla ho mezi ostatní novorozence. Niké upadla do zaslouženého spánku. Neměla žádné sny. Konečně po dlouhých měsících tvrdě spala. Netušila, že jen pár pater pod jejím pokojem se schyluje k nečekanému tažení.

„Musíme to zjistit a vyřešit za ni. Ona na to už nemá sílu,“ vysvětlovala paní Clarková svým kamarádkám.

„Ale kde chceš začít?“

„To se máme ptát v Londýně všech mužských od dvaceti do padesáti let?“

„Mám stopu!“ vynesla odhodlaná zrzka svůj největší trumf. „Vím, jak se ten chlap jmenuje!“

„Vážně? Tak to jsi dobrá!“

„Jak jsi to z ní dostala?“

„Nebude naštvaná, že do toho strkáme nos?“

„Naštvaná nenaštvaná, ten syčák Stephen musí vědět, že má syna. A že ho Niké stále miluje,“ usmála se paní Clarková.

„A na to jsi přišla jak?“

„Když poskytovala informace pro rodný list. Chlapeček měl být Sean a holčička Shirley…“

„Obě jména jsou od S!“

„A obě jsou to skotská jména!“

„Ale Niké rozhodně není Skotka.“

„Zato otec dítěte je! Uvedla ho do formuláře, je to Stephen Maclachlan!“ V hloučku nastalo významné ticho.

„Takže i když s tím Stephenem nechce nic mít, děti mají alespoň něco po něm.“

„Říkala jsem vám, že ho miluje. Jinak by nepodlehla nostalgii a nevybrala zrovna tahle jména! Teď už to musíme jen popostrčit k happy-endu,“ usmála se paní Clarková spokojeně.

„To je hezké, ale kolik je asi tak v Londýně Maclachlanů?“

„Pěkně dlouhý zástup mužských.“

„Každá si vezmeme seznam adeptů a vyrazíme…“

„Možná půjdeme najisto,“ ozvala se Esme, mžourajíc do telefonu. „Vnuk mi ho koupil k Vánocům a mám tam i internet. Musela jsem se s ním naučit zacházet. Pche, vysvětloval mi to jako prostoduché stařence, no věřily byste tomu?“ opovržlivě kroutila šedovlasou hlavou.

„Esme! K věci!“

„No tak mě nepřerušujte…“

„Ta než dobrovolně skončí, tak si Niké pořídí další miminko,“ rýplo si jedno z Děvčat a dávalo si dobrý pozor, aby nebylo poznat, které to bylo.

„Chtěla jsem říct, že jsem si tady na tom internetu našla pár Stephenů Maclachlanů. Jeden mi tu ale vykukuje víc než ostatní. Bydlí v Londýně, je to svobodný úspěšný byznysmen, bude mu za chvilku čtyřicet a má mimo jiné pod palcem soukromou leteckou společnost. A Niké byla před devíti měsíci letuška. Jestli si vzpomínám dobře, její poslední cesta byla do New Yorku. No a tady se píše, že Stephen Maclachlan uzavřel v New Yorku obchod za čtvrt miliardy! Datum té zprávy je… loni na konci července. Teď máme duben, což je devět měsíců…“

„Nejsou to tedy neprůstřelné argumenty, ale slibné spekulace! Musíme to zkusit,“ usmála se paní Clarková.

„Dokonce už vím jak!“

Všechny se sešly ještě ten samý den večer u Niké v domě. Připravovaly tu pokoj pro miminko a snažily se vymyslet uvítací párty pro Niké tak, aby si ji užila, a přitom se moc neunavila.

„Tak tam prostě zavoláme!“

„Hm, a co jim jako řekneme? Dobrý den, nespal jste náhodou před devíti měsíci s půvabnou letuškou? Protože my tu máme dítě bez otce.“

„Nebuď hloupá, na to se musí chytře!“

„No to vím i bez tebe!“

Atmosféra v pokoji by se dala krájet. Rozumné řešení neexistovalo.

„Prostě to riskneme,“ chytila telefon Esme. „Já ho našla, tak to ověřím,“ vytočila centrální číslo Maclachlanova podniku. Po pár přepojeních se na druhém konci telefonu ozval komisně odtažitý hlas: „Osobní sekretářka pana Maclachlana, Jonesová, s čím vám mohu pomoci?“

„Dobrý den, personální agentura Perfectworld, u telefonu headhunterka Fisherová. Ráda bych vás poprosila o spolupráci.“

„Pokud to bude v mých silách a v rámci firemních regulí, vyhovím vám. Tedy se ptejte,“ zaskřehotala do telefonu hlavní Maclachlanova sekretářka.

„Ověřuji si informace z životopisu Niké Greenové. Jste uvedeni jako poslední zaměstnavatel, nicméně chybí důvod a datum ukončení spolupráce.“

„Důvod je prostý, oboustranná dohoda a datum je červenec loňského roku.“

„Děkuji za vstřícnost a přeji pěkný den,“ ukončila Esme hovor.

„Máme ho,“ potvrdila skupině nadšených kamarádek.

„Kdo mu to tedy zavolá?“ zraky všech se upnuly na zrzavou ženu sedící na kraji pohovky.

„No jistě,“ protočila očima. „Kdo asi? Dejte sem ten telefon, já mu to vytmavím,“ chopila se sluchátka paní Clarková. Neodbytně se nechala popřepojovat opět k paní Jonesové.

„Dobrý den,“ skočila jí do řeči, jen zvedla sluchátko. „Jmenuji se Clarková a potřebuji mluvit s vaším šéfem.“

„Bohužel, pan Maclachlan má pracovní schůzku. Co mu můžu vyřídit?“

„Vy nic. Já s ním musím mluvit osobně. Jedná se o jeho soukromý život.“

„Promiňte, ale pan Maclachlan soukromý život rozhodně neřeší v pracovní době.“

„To mám tedy štěstí, že volám v době oběda. Přepojte mě, děkuji,“ odrazila útok paní Clarková.

„Nerozumíte mi, dámo, pan Maclachlan není přítomen.“

„Ale před devíti měsíci přítomen byl a teď tu má naléhavou schůzku, která na něj už od včerejška čeká,“ pomalu a zřetelně, jako když poučuje malé dítě, paní Clarková dávkovala novinku Maclachlanově sekretářce.

„Omyl, o tom bych věděla…“

„Pochybuji, že byste byla, ehm, přítomna na začátku. Tím pádem nebudete vědět ani o této schůzce,“ smečovala paní Clarková.

„Co se mi to snažíte naznačit?“

„Že má ten váš přepracovaný šéfíček syna s Niké Greenovou. A jestli se nezačne chovat jako řádný otec, zavolám prvnímu novináři, který mě napadne. To bude článeček – úspěšný byznysmen vydělává za den miliony, a okrádá vlastní dítě!“

„Počkejte, hned vás přepojím,“ zavrčela sekretářka.

„Najednou to jde,“ usmála se paní Clarková. Jenže místo Maclachlana se na druhém konci ozval někdo jiný.

„Tady právník pana Maclachlana Collins, prý máte pro mě zajímavé informace.“

„Pro vás těžko. Chci mluvit přímo se Stephenem Maclachlanem!“

„Chápu vás, ale pochopte i vy mne. Slečna Greenová není ani první a ani poslední žena, která se snaží označit pana Maclachlana za otce svého dítěte.“

„Pane Collinsi, ušetřete si kázání. Pokud mě nepřepojíte, hned jak pověsím telefon, volám do novin a tam mě jistě rádi vyslechnou. Garantuji vám, že mám vypravěčské vlohy a skvělou paměť.“

„Paní Clarková, pochopil jsem, že jste si vzala Niké pod svá ochranná křídla. Ona sama ví o tomto telefonátu?“

„Ne, sbírá síly v nemocnici.“

„Dobře. Nebudeme ji tedy stresovat více, než je nezbytně nutné.“

„Jsem ráda, že konečně nacházíme společnou řeč,“ zašvitořila paní Clarková.

„Oceňuji vaši péči o novopečenou maminku. Jste žena pevných morálních kvalit. Stojíte na straně nevinného dítěte. To dokážu ocenit. Jsem si tedy jist, že s vaší pomocí vyřešíme nezbytné formality a seznámení dítěte s panem Maclachlanem bude co nevidět možné.“

„Formality? Co přesně pod tím pojmem míníte?“ znejistěla paní Clarková.

„Pochopte mne, znovu vás prosím. Mám na starosti hladký chod firmy po právní stránce. Sestavuji smlouvy a musím za všech okolností pamatovat na dobré jméno pana Maclachlana. Proto miminko podstoupí obvyklou proceduru, aby se vyloučila mýlka.“

„Cože?“

„Pošlu k vám svého člověka. Ten odebere vzorky na testy DNA. To je běžná praxe. Pochopitelně nemusíte mít strach, pokud je dítě skutečně pana Maclachlana, bude o něj královsky postaráno.“

„To dítě má jméno a taky matku!“ vyštěkla do telefonu paní Clarková. Pomalu začínala chápat, proč se Niké víc nesnažila kontaktovat svého milence. Z toho by se jeden zbláznil! Ale já toho drobečka nenechám bez otce, zařekla se v duchu. „Kdy ho máme čekat a jak ho poznáme?“

„Ještě dnes k vám přijede. Dáte mi prosím na vás spojení, aby vás mohl kontaktovat?“

Když se chvilku před půlnocí sešla Děvčata s mužem pana Collinse, už si vůbec nebyla jistá, jestli udělala správnou věc. Vysoký ramenatý chlapík v obleku vypadal neústupně. Chtěl ještě v noci dojít do porodnice odebrat miminku vzorky DNA a odjet zpátky do Londýna.

„Vy jste se asi zbláznil,“ vrhla se na něj paní Clarková. „Nemůžete tam jen tak nakráčet a shánět se po miminku. Všichni tam už teď spí. Musíte počkat do zítra. Navíc vás k Seanovi nepustí.“

„Nepřichází v úvahu. Musím být osobně přítomen odběru,“ založil si hromotluk ruce na prsou.

„Nevyskakujte si na mě! Já se vás neleknu,“ bodla mu paní Clarková prst do hrudníku. „A vůbec, jak si takové odběry představujete?“

„Vatovou tyčinkou se sejme trocha slin z úst mimina.“

„Hm, to není složité. To zvládneme my a vy se budete zpovzdálí dívat, že to děláme správně,“ navrhla, ale měla špatný pocit, že Niké fatálně zrazuje. I když si stokrát opakovala, že dělá dobrou věc, teď si tím vůbec nebyla jistá.

„Souhlasím,“ přistoupil hromotluk na návrh a rozloučil se s hloučkem podivně bojovných dam.

No to se mi tedy povedlo! Doufám, že si to paní Clarková nepamatuje, zírala Niké do rodného listu svého syna. V kolonce otec dítěte na ni křičelo celé Stephenovo jméno. Euforie předchozího dne se vypařila a opět se vplížil strach.

Co když se to dozví ve firmě? Porušila tak smlouvu o mlčenlivosti, a budou po ní chtít miliony! Stephen ji označí za lhářku. Nikde se už neschová.

Sevřela si hlavu v dlaních. Proč jsem nebyla opatrnější, spílala sama sobě. Stačí sebemenší chyba, a přijdu o to nejcennější, co mám, podívala se do postýlky na syna. Chlapeček klidně ležel a spal. Ačkoliv jí sestry ještě nechtěly dát miminko na pokoj s vysvětlením, že musí nabrat síly, Niké si prosadila svou. Chtěla své dítě u sebe. Nemohla se na něj vynadívat. Malinkatý nosánek, našpulené rtíky a ty nejněžnější oči. Jako každá matka byla do hloubi srdce přesvědčená, že její dítě je krásné a dokonalé. Sean neměl chybičku. Sice bude jedináček, ale ona ho vychová v nesobeckého muže. Kdyby si snad nevěděla rady, on jí houf tetiček, co už čekají na chodbě, poradí.

S úsměvem si natáhla župan a pomalu se šourala k postýlce.

Kdo tvrdí, že pohled na dítě smaže vzpomínky na porod, tak ten rozhodně nerodil. S každým krokem Niké sykla bolestí. Pánev jí bolela a po včerejším zašívání měla pocit, že slovo sex natrvalo vymaže ze svého slovníku!

Připadala si nemotorná a kvůli bolesti v podbřišku nechtěla Seana moc nosit v náruči. Kdyby zaškobrtla a měla s ním upadnout… raději ani nemyslet.

Opatrně synáčka přendala z postýlky do malého kočárku a šouravě se přesouvala na chodbu. Těšila se, až Děvčata Seana poprvé uvidí. Ale ať si to představovala, jak chtěla, realita jí vehnala slzy do očí.

Švitoření a lichotky nebraly konce. Chlapeček šel z náruče do náruče. Obdivovaly jeho buclaté tvářičky, vískaly černou čupřinku vlasů a nadšeně pištěly, když jim Sean sevřel prst svými malými prstíky. Někde v půlce představování se probudil a kulil na tu spoustu usměvavých tetiček modrá očička. Podvědomě tušil, že mu nehrozí nebezpečí, i když zrovna není v mámině náruči.

„Jak se cítíte, Niké? Nepotřebujete něco? Vodu, ovoce, sladkosti? Všechno vám přineseme,“ obklopily ji novopečené tetičky. Opatrně se posadila do polstrovaného křesla a koutkem oka zaznamenala, že Seana chová paní Clarková. Tím pádem je v bezpečí. Začala tedy odpovídat na otázky a nevšimla si vysokého muže v kožené bundě. Za kyticí růží se spíš skrýval. Na oko nervózně přešlapoval a usmíval se na sestřičky, jako by vyhlížel manželku s dítětem. Jeho oči však neopustily Seana. Jasně viděl, jak je pozornost matky zaměstnána otázkami starších žen. Miminko bylo unavené a začalo zívat. Najednou se v ruce paní Clarkové objevila tyčka s vatovým koncem. Opatrně, ale hbitě vytřela nemluvňátku pusu a tyčinku podala ženě vedle sebe. Ta ji zastrčila do předem připravené lahvičky, zašroubovala a pomalu vykročila směrem k němu. Dával si pozor, aby ani na vteřinu neztratil lahvičku z očí. V sázce byly příliš velké peníze. Nemůže si dovolit přehmat. Jen co převezme tyčinku s DNA, jede do Londýna. Testy se musí udělat ještě dnes! A on se musí vrátit a poptat se na Niké v okolí. Jeho klient vyžaduje komplexní zprávu o jejím životě od loňského července po současnost!

„Vážně už musíte jít?“ smutně se Niké loučila s milou návštěvou.

„Vždyť už sotva stojíte na nohou!“

„Sean už dávno spinká a vy taky musíte odpočívat.“

„Však my zítra zase přijdeme.“

„Nezapomeňte, na cokoliv máte chuť, vám přineseme,“ loučila se Děvčata. Niké je vděčně vyprovázela pohledem. Ruce se jí třásly a do očí se tlačily slzy.

Tolik lásky! A od úplně cizích lidí. Myslela si, že bez Stephena a rodičů bude osamělá, ale teď má kolem sebe tolik pozorných duší, že se cítí, jako by našla domov.

Slzy jí nekontrolovaně stékaly po tvářích.

To musí být těmi hormony, povzdechla si. Položila spícího syna do kočárku a pomalým krokem vyrazila do pokoje. Za týden ji pustí domů a ona se Seanem začne nový život. Ve svém novém domě, se spoustou nových tetiček.

Všechno je na dobré cestě. Už se nemůže stát nic zlého. Prostě nemůže!

„Haló, už vás poslouchám,“ vychrlil Stephen na svého právníka pana Collinse do telefonu. Neměl nejlepší náladu. Vracel se ze svatby mladšího bratra Ryana. Zamilovanost novomanželů a kouzelnou rodinnou atmosféru nechtěně přehlušil trapným výstupem s milenkou. Neuhlídal ji a pokazil posvatební oslavu.

„Pane Maclachlane, moc mě to mrzí, ale před šesti měsíci jsme podcenili situaci.“

„Jak před šesti měsíci? Vysvětlete mi to,“ dožadoval se odpovědi, zatímco rázoval po letištní hale.

„Tehdy jsme totiž definitivně uzavřeli šetření ohledně další ženy, jež vás udala jako otce svého dítěte. Tedy dětí.“

„Počkejte. Tak jednoho, nebo celé školky?“ chtělo se mu smát. Zvedl oči a úsměv mu ztuhl na tváři. U VIP odbavení, kam řidič odnesl jeho kufry, stála atraktivní zrzka, s níž strávil minulou noc, a ovívala se letenkou!

No to snad ne! zarazil se Stephen a zapomněl poslouchat, co se line z telefonu. Probrala ho teprve právníkova naléhavá otázka, co mají dělat.

„Co byste si představoval, že vám na to řeknu?“

„Omlouvám se, pane, ale podobnou situaci jsme ještě neřešili.“

„Budete postupovat jako vždy! Chci naprostou diskrétnost a obhájení svých zájmů. Tu ženu vyplaťte, pohrozte jí soudem, prostě se jí zbavte. Nemám chuť stýkat se se zlatokopkami,“ vztekle štěkal Stephen. Měl dost ženského pokolení. Měl dost jejich her. A hlavně měl dost zlost. Nedokázal pochopit, proč opět tak žalostně selhal. Místo elegantního vycouvání z jednorázového milostného románku si k sobě na Ryanově svatbě pustil tu nejúlisnější zlatokopku ze všech. Musel to se zrzkou skončit hned. Na nějaké formality ohledně další ženy, která se ho snaží k sobě připoutat, neměl čas ani náladu.

„Ale pane Maclachlane, tohle je jiný případ! Tady je prokazatelný precedens…“

„Co jste nepochopil na tom, že nemám chuť nic řešit?! Od toho vás platím, a to víc jak královsky! Zbavte se té ženy, seberte jí ten váš nevyvratitelný precedens! Nechci už o ní nic slyšet. Vracím se za měsíc, do té doby to vyřešte, jinak máte padáka!“ S tím hovor ukončil.

Kapitola 6

Collins si unaveně protřel oči.

„To je zase kšeft,“ praštil vztekle pěstí do stolu. „Místo abych uzavíral smlouvy a chodil na luxusní jednání, budu dělat hlídacího psa nějakému miminu!“

Už nemohl být naštvanější. Dlouhodobě trpěl pocitem, že žije ve stínu sukničkáře Maclachlana. Už ho nebavilo místo čisté a výnosné práce právního dozoru sestavovat dohody o mlčenlivosti pro odvržené milenky. Fakt, že podobné dokumenty připravoval jen párkrát, nebral na vědomí. Frustrace a pocit, že mu nejlepší léta utíkají na pracovní pozici, kde stagnuje, z něj den ode dne dělaly většího a většího cynika.

„Ale možná když tomu zabedněnci tentokrát ukážu, jak dokonale to zvládnu sehrát s Niké, konečně si mě všimne! Třeba mě povýší. Co povýší, teď mám na něj ty nejintimnější informace, řeknu si o procenta v podnikovém byznysu,“ spokojeně se rozvalil v křesle a pročítal si dnešní detailní hlášení o pohybu a chování Niké. Detektiva, kterého najal, donutil zůstat v Buxtonu a sledovat, co se s malým Seanem děje. Nyní věděl, co měsíční chlapeček dělá, kdy chodí spát, kam ho Niké v doprovodu houfu jakýchsi důchodkyní vozí na procházku… Znal prostě veškeré její zvyky. Byl připravený! Teď udeří a dotáhne svůj plán do konce!

„Ty jsi ale moje malé štěstí,“ šeptala Niké synáčkovi okouzleně do ouška. Chlapeček zamával ručičkama, jako by chtěl maminku přesvědčit, že ji poslouchá. Sice ještě neudržel sám hlavičku, ale všemožně se snažil dát najevo, že o mamince ví a její přítomnost se mu líbí. Niké nepotřebovala knížky, televizi, noviny. Její největší zábavou bylo sledovat dokonalou tvářičku milovaného synáčka. Nechápala, jak bez něj dřív mohla žít. Všechny její cíle a plány se nyní zdály tak směšně malicherné a nedůležité. Teď, když svírala v náruči heboučký uzlíček a slyšela, jak mu pravidelně tluče srdíčko a pozoruje ji blankytným pohledem, věděla, že se změnila. Že už nikdy nebude stejná jako dřív. Cítila nesmírnou odpovědnost za Seanův život. Najednou se nebála budoucnosti. Věděla, že se o sebe i o něj dokáže postarat. V cestovní kanceláři si za těch pár měsíců stačila vybudovat pevnou pozici. Dokázala, že co slíbí, to splní. Zákazníci se k nim vraceli, a co víc, doporučovali je dalším a dalším lidem. Niké věděla, že na dobrém jméně se musí dlouhodobě pracovat, proto nepolevila ani v posledních měsících těhotenství. Pracovala z domova a její telefon prakticky nepřestal zvonit. Kdokoliv si v kanceláři s něčím nevěděl rady, než aby dlouze hledal v katalogu, zavolal Niké. Ta od základů předělala firemní strategii, zavedla nové zájezdy a nalákala velké zákazníky. Firmám se totiž vyplatilo dát zaměstnancům místo prémií poznávací zájezd nebo pro ty odbojné místo vyhazovu uspořádat specializovaný víkend. Po třech dnech v přírodě se stanem na zádech, desítkami kilometrů v nohách a nesmlouvavým lektorem v čele se místo houfu rozhádaných spolupracovníků vracela parta lidí, která si vše hlasitě v lese vyříkala a byla připravena začít nanovo. Všechny nápady Niké sama uvedla do provozu a průběžně kontrolovala jejich plnění. Nikomu už dnes nepřišlo divné, že příjemná bruneta se podepisuje a vystupuje jako

paní Clarková. Důležité bylo, že vše klapalo, nikdo si nestěžoval a zisk se zvětšoval.

Ani sama Niké neměla důvod k jediné stížnosti, nezbyl jí na to čas. Její den byl složen z malých střípků, pečlivě k sobě poskládaných tak, aby ani jeden nechyběl. Péči o Seana prokládala v době jeho spánku prací. Domácnost a nákupy zvládala se synkem v náruči. Odpolední dlouhé procházky jí plánovala Děvčata a důsledně se střídala.

Žádná si nenechala ujít ten zážitek, vozit pyšně po městečku kočárek. Po večerním koupání Seana se Děvčata rozloučila a nechala Niké samotnou. Ta pak padla do postele a upadla do hlubokého spánku, který jí v pravidelných intervalech rušil synáček dožadující se krmení.

Byl to láskyplný a uklidňující stereotyp, který dělal Niké šťastnou. Milovala noční chvilky, kdy se baculatý synek přisál k jejímu prsu a slastně mlaskal. Prstem mu hladila heboučkou tvářičku, kterou tlumeně ozařovalo světlo lampičky. Sean byl zázrak, o který se ochotně dělila s Děvčaty. Ale v noci byl jen její. Byl to její splněný sen, na který byla pyšná. Jen občas ji píchlo u srdce.

Co mu řekne, až začne mluvit a zeptá se na tátu? Přece mu nemůže říct pravdu!? Žádné dítě si nezaslouží slyšet, že o něj tatínek nestojí!

To je daleko, do té doby něco vymyslím, násilím si vždy poručila zamknout třináctou komnatu s nápisem Stephen Maclachlan.

Vytrvalé zvonění přerušilo proud myšlenek.

„Už jdu, už jdu,“ běžela ke dveřím.

„Zase jste si zapomněly klíče?“ smála se, když otevírala dveře.

„Neřekl bych,“ zmrazil její úsměv komisní hlas pana Collinse, právníka Stephena Maclachlana.

Niké stála jako solný sloup. Neschopna pohybu, natož slova, zírala na známou tvář. Tvář, která měla patřit do minulosti. Tvář, která kdysi byla poslem špatných zpráv, a jak si Niké uvědomovala, ani teď tomu nemohlo být jinak.

„Pustíte nás dovnitř, nebo budeme jednat na ulici?“ vrátil Niké do reality jízlivý hlas. Teprve teď si všimla, že tu pan Collins není sám. Na ulici vedle něj postávali statný muž v obleku a drobná žena v bílém plášti zdravotní sestry.

„Co se děje? Proč tu jste?“ nehnula se z otevřených dveří ani o píď. V hloubi duše sebrala odvahu a napřímila se. Najednou věděla, že nepřišli na zdvořilostní návštěvu. Jenže ona se nevzdá, bude bojovat, ať už jí chce pan Collins říct cokoliv. Hlasem pevnějším, než na jaký byla zvyklá, se mu postavila: „Nezvala jsem vás, takže rychle řekněte, co chcete, a můžete zase odjet do Londýna.“

„To bych moc rád, ale mám tu jednu záležitost k vyřízení. Skutečně chcete pročítat a podepisovat všechny papíry tady? Na ulici?“

„Nic nebudu číst, natož podepisovat. Podmínky naší dohody o mlčenlivosti jsem dodržela. To vy jste mě vyslídil! Je mi jedno, jak jste to udělal, ale už se tady neukazujte.“

Vtom z hloubi domu zazněl nespokojený nářek a rychle nabíral na intenzitě. Niké vyrazila za dítětem a nohou za sebou zavřela dveře. Co už neviděla, byla ruka pana Collinse, který je chytil dřív, než se zabouchly. Všichni tři Niké tiše následovali do domu.

„Pššš, broučku, copak se stalo? Ty jsi tu byl moc dlouho sám, viď?“ konejšila synáčka v náruči. „Neboj, nakrmím tě a pojedeme na procházku. Jen musíme počkat na tu správnou návštěvu.“

„To už asi nestihnete!“

Překvapeně se otočila a přitiskla si dítě k srdci.

„Co si to dovolujete? Jak jste se sem dostali?“

„Pojďte si prosím projít fakta, která se vám snažím předložit,“ bez náznaku emocí vysvětloval právník a ostřížím zrakem se rozhlížel po místnosti. Niké věděla přesně, co vidí. Malou světlou ložnici s velkým oknem a krémovými závěsy. Vedle její postele byla postavená Seanova postýlka tak, aby na synka dosáhla, i když spala. Zdi byly plné dětských obrázků, poličky zastavěné pohádkovými knížkami a plyšáky. Žádný velký přepych, ale bylo tu čisto, teplo a útulno.

„Nemám s vámi co procházet. Okamžitě jděte pryč,“ její zvýšený hlas rozrušil Seana, který se začal nespokojeně vrtět.

„Není potřeba křičet. Jen tím znepokojíte dítě!“

„Cože? Zrovna vy a váš zaměstnavatel mi budete dávat kázání o správném chování k dítěti?“ To musel být špatný sen. „Proč já se tu s vámi ještě bavím, jdu zavolat policii!“

„Být vámi, nedělal bych to,“ následoval právník rozzuřenou Niké do kuchyně.

„Řekněte mi jediný důvod, proč bych to neměla dělat,“ strnula s rukou na sluchátku a druhou tiskla ochranitelsky synka k tělu. Sean už dával jasně najevo, že se mu atmosféra napětí a výhrůžek nelíbí. Nesouhlasné brblání vystřídalo pofňukávání.

„Můžete o syna přijít!“

„Cože?!“ rozesmála se Niké a hlas jí samotné zněl nakřáple, skoro až hystericky.

„Posaďme se a proberme to jako dospělí lidé,“ nečekal muž a sedl si ke kuchyňskému stolu. Svalnatý nohsled postával u dveří a širokými rameny intuitivně blokoval únikovou cestu.

„Buďte rozumná. Myslete na toho rozkošného drobečka,“ přidala se drobná zdravotní sestra.

„A vy jste kdo?“ vypálila Niké po novém vetřelci.

„Jednáme z pověření Stephena Maclachlana,“ spustil právník monotónním hlasem a rozkládal po stole dokumenty. „Ačkoliv byla sepsána dohoda o mlčenlivosti, zatajila jste nám důležité skutečnosti. Kvůli nim musíme dohodu přepracovat a přijmout nová opatření.“

„Jaké okolnosti to jsou?“ ptala se kousavě a opravdu nechápala, proč se vlastně s tímhle člověkem ještě baví. Možná proto, že v hloubi duše očekávala, že se Stephen zastydí a bude chtít být součástí jejího života? To bylo nepravděpodobné. Spíš věděla, že má příliš velkou moc a není rozumné mu vzdorovat. Tak si to tedy vyslechne, a pak je vypoklonkuje.

„Neuvedla jste skutečnost, že jste byla gravidní…“

„To je vtip? Nebo máte lobotomii? Co jsem vám a té kostnaté nádheře Jonesové asi říkala? Že jsem těhotná a čekám dvojčata! Dokonce jsem vám přinesla i snímek z ultrazvuku!“

„Tak kde je druhé dítě?“ ignoroval argumenty Niké a zlostně poklepával tužkou o stůl.

„Potratila jsem hned, co jste mě nechal vyhodit z budovy!“

„Hm, takže jste přivodila smrt jednoho z dětí.“

Niké se zamlžilo před očima a zhoupl se jí žaludek. Téma druhého miminka bylo pro ni stále dost bolestivé. Sama si kladla za vinu, že ho nedokázala ochránit. Ale aby z úst arogantního právníka poslouchala, jak vše překrucuje a obviňuje ji ze zabití?! To už bylo moc.

Chce mě vyprovokovat! Musím se uklidnit, trumfy jsou na mé straně. Mně se nic nemůže stát, dýchala zhluboka.

„Co přesně po mně chcete?“

„Pochopitelně syna pana Maclachlana.“

„Ne!“

„Ale ano. Záleží jen na vás, jakou formu předání zvolíte.“

„Formu předání? Vy jste se musel zbláznit. Svého syna se nevzdám a nikdo mi ho nevezme! Ani vy, ani ten váš pošahaný šéf! Plně mu důvěřuju, že po Londýně běhá houf jeho dětí. Tak ať si vybere ochotnější matky. Já nemám zájem. A teď, když dovolíte, volám policii,“ zvedla sluchátko.

„Zjevně jste si vybrala cestu nátlaku,“ roztrhal pan Collins kupičku papírů a z kufříku vytáhl jinou složku. „OK, takže tedy začneme znovu. Podle kritérií, která jsou standardem každé sociální pracovnice, vám dítě mělo být odebráno hned po porodu. Nejste způsobilá starat se o sebe, natož o potomka…“

Slabost se vrátila a Niké se musela se synkem v náruči posadit. Musela se soustředit na rozhovor, a ne na své chvějící se nohy.

„To je absurdní! Nikdo vám neuvěří.“

„Zbrkle jste opustila svou poslední práci v Londýně, panicky si sbalila věci a utekla,“ položil před ni první dokument a několik fotek, kde bylo vidět, jak odjíždí v autě naplněném až po střechu.

„Doposud nejste nikde oficiálně zaměstnaná, nemáte žádné pravidelné příjmy a lze se jen dohadovat, kde berete peníze na živobytí,“ přistál na stole další papír.

„Slabou psychiku potvrzuje i fakt, že jste svým jednáním způsobila smrt jednoho z dětí.“ Kopie lékařské zprávy a snímky z ultrazvuku byly jako zlý sen.

„No a pokud by to jakékoliv sociální pracovnici nestačilo, vaše současná nedostačující životní situace je jasně prokazatelná – dítě nemá potřebný klid. Váš dům je jakýmsi domovem důchodců s pochybnými existencemi. Mám průběžnou fotodokumentaci, dobrozdání od sousedů o ženách, které vás navštěvují, a rozhodně to není ve váš prospěch.“

Místnost se začala pomalu houpat…

„Na druhé straně otec dítěte pan Maclachlan je vážený podnikatel. Svému synovi dokáže poskytnout vyhovující zázemí a specializované zacházení,“ pokynul ke zdravotní sestře.

„Takže vy jste si to všechno připravil a chcete mi syna ukrást? Ale to nejde! Já vám ho nedám!“ vyskočila Niké, nedbajíc usedavého pláče miminka v náruči. „Je můj! Já jsem dobrá máma! Miluju ho!“

„To není předmětem jednání. Předejte nám nejnutnější věci, zbytek už máme přichystán…“

„Vy jste se zbláznili!“ Niké nevěřícně kroutila hlavou. Tohle se jí jen zdá. Nikdo jí přece nemůže vzít jejího synáčka. Přitiskla plačící tělíčko k srdci a konejšivě ho houpala. Musí být silná kvůli Seanovi!

„Pane Collinsi, já vám ho dobrovolně nedám. Chcete mi ho snad vzít násilím?“

„Když to bude potřeba,“ kývl hlavou k muži ve dveřích.

Niké strnula. To nemůže udělat. Otáčela se kolem sebe a čekala, že někdo vyskočí a zakřičí, že je to jen vtip.

„Nebo se se mnou podíváte na nově upravenou smlouvu o mlčenlivosti,“ posunul po stole dokumenty. „Nemusíte to ani zdlouhavě číst. Je tam jen doložka o dobrovolném svěření dítěte do péče jeho otce. Prozatím prostřednictvím mé osoby, dokud bude pan Maclachlan v zahraničí. Poté už bude vše plně v rukou pana Maclachlana.“

Niké zřetelně cítila, jak se propadá do propasti. Do temné hluboké propasti, na jejíž dno neviděla, ale tušila, že ten pád ji nezmrzačí, ale zabije!

„Nedám vám ho,“ zašeptala. „Sean je můj syn, moje všechno. Nemůžu bez něj být, a ani on beze mě.“

„Je nám jasné, že jsou určité potřeby, které nemůže za matku nikdo zastoupit,“ připustil neochotně pan Collins a prohlížel si pobledlou Niké.

„Dvakrát denně vám bude umožněn přístup k dítěti, aby bylo nakrmeno, a vy zároveň předáte kvalifikované zdravotní sestře potřebné dávky mateřského mléka na další krmení. U těch už ale nebudete přítomna. A sedněte si, než omdlíte. Nechci, aby se dítěti něco stalo před příjezdem jeho otce.“

„Dvakrát denně… jinak bude sám… beze mě…“ zoufale tiskla plačícího Seana k srdci. Místnost kolem ní se nejenom houpala, ale už vše viděla jakoby z černého tunelu. Propast se jasně zvětšovala. Poslední myšlenka před tím, než ji pohltila temnota, patřila synáčkovi.

„No tak, děvče, haló, vzbuďte se,“ křičela Niké z několika centimetrů do obličeje paní Clarková. Dokonce ucítila plácání po tvářích. Zvolna otevírala těžká víčka.

„No konečně! Kde je Sean? Nestalo se mu nic?“ dožadovala se starší žena odpovědí a zoufale třásla s Niké.

„Kde je? No tady… Měla jsem ho v náruči,“ podívala se do prázdných rukou. A v ten moment se jí vše vybavilo.

„Kde je Sean?“ vyskočila a zakřičela z plných plic.

„No na to se vás, děvenko, ptám. Ve dveřích jsem se srazila s nějakým skrčkem v obleku, co tvrdil, že vám není dobře. Na stole vám prý něco nechal. Ale Seana nenesl.“

Niké ji poslouchala na půl ucha a zuřivě prohledávala svůj domek. Chlapeček nikde nebyl. Proběhla dům od střechy až po sklep a dokonce rychle proběhla i malou zahrádku. Udýchaná se zastavila na ulici před domem a rozhlížela se na všechny strany.

Unesli ho! Oni to skutečně udělali! Ukradli mi synáčka! Sesula se na chodník a sevřela hlavu v dlaních.

„Kde ho teď najdu?“

„No jak to vypadá, tak ve vile na konci města,“ konstatovala za ní paní Clarková a listovala složkou papírů.

„Cože?“ vymrštila se Niké a chňapla po dokumentech.

„Píše se tam, že jste jim synka dobrovolně svěřila a že prozatím bude bydlet v pronajaté vile blízko lázní v dolní části města. Proboha, děvenko, proč jste něco takového podepisovala?“

„Já to nepodepsala,“ vrčela a zuřivě listovala papíry. A pak to našla, na konci byl vedle podpisu pana Collinse na vyznačeném místě její podpis!

„Pojďte dovnitř. Vy mi všechno vysvětlíte, já svolám Děvčata a Seana dostaneme zpátky!“

„Proč jsi mu ho nesebrala?“ vyčítala Děvčata zrzavé velitelce.

„Protože neměl v náruči žádné dítě! Jen na mě křikl, ať jdu za Niké, a zmizel v černém autě!“ bušila zaťatou pěstí do stolu paní Clarková. U stolu byla vůbec bojovná nálada. Zavrhl se už i nápad volat policii. Bylo to zbytečné.

Podepsané dokumenty, kde se matka dobrovolně vzdává práv na své dítě, jim do karet nehrály.

„Dokážeme, že padělali podpis,“ hučelo nesouhlasně hloučkem. Jenže ani nápad soudního ověření podpisu neprošel. Myšlenky na sejmutí otisků z dokumentu, podrobení písma expertize u grafologa nebo připojení Niké na detektor lži byly zavrženy hned na začátku.

„Moc se díváte na televizi,“ smetla zrzavá velitelka smělé hypotézy ze stolu. „Všichni by se nám vysmáli jako tlupě bláznivých starých ženských! Musíme na to jít chytře. A vy už si, Niké, sedněte. Bolí mě z toho vašeho rázování hlava.“

„Nemůžu tu jen nečinně sedět! Mají mého chlapečka, já musím něco udělat!“

„Tím, že tu budete zuřivě pochodovat, nic nespravíte. Pojďme se zaměřit na fakta.“

„Dobrá, dejte mi ty papíry,“ sesula se Niké do křesla a listovala dohodou o mlčenlivosti doplněnou klauzulí o zřeknutí se dítěte ve prospěch Stephena Maclachlana.

„Jak mě vůbec našli?“ dumala s nosem zabořeným do dokumentu. Odpovědí jí bylo jen rozpačité ticho.

„Dávala jsem si takový pozor, aby mě nikdo nemohl najít…“ zvedla oči a pozorovala hlouček žen před sebou. Jako by najednou všechny o hodně let zestárly. Jindy hrdě vztyčené hlavy jim poklesly mezi ramena, očima nejistě těkaly po místnosti a i paní Clarková si žmoulala ruce v klíně.

Niké se v hlavě klubalo podezření. Zaměřila se na zrzavou velitelku Děvčat.

„Vy o tom něco víte, že ano?“

„Já? Proč já?“ téměř vypískla.

„Ale no tak, od začátku jsme si důvěřovaly…“ Niké ani nestačila dokončit myšlenku. Hloučkem žen to otřáslo. Pokašlávání se změnilo v posmrkávání. Dokonce zahlédla, jak si několik z nich nenápadně otřelo oči!

„My jsme to tak nemohly nechat…“

„Zasloužíte si mnohem víc…“

„Nemůžete zůstat sama!“

„Nechtěly jsme, aby to takhle dopadlo…“

„Oni neříkali, že vám ho seberou!“

Niké točila hlavou od jedné ženy ke druhé. Skákaly si do řeči a přitom nejistě vrhaly pohledy na podezřele zamlklou paní Clarkovou.

„Chcete mi říct, že jste toho právníka zavolaly vy?“ vybuchla Niké. Hlas se jí klepal vzteky a měla chuť do něčeho praštit. Nepotřebovala, aby jí někdo odpovídal. Hrobové ticho u stolu a sklopené hlavy byly víc než výmluvné.

„No to se mi snad zdá! Vysvětlila jsem vám, co je to za lidi. Že se k nim už nikdy nechci ani přiblížit… Počkat! Já vám nikdy neřekla, jak se jmenuje Seanův otec!“

„Neslídily jsme, jestli to trošku pomůže,“ promluvila konečně paní Clarková. „Když jsem vás v porodnici držela za ruku, vyplňovala jste se zdravotní sestrou přijímací formulář…“

„…a vy jste si zapamatovala Stephenovo jméno,“ dokončila Niké dutým hlasem. „Proč jste to udělala? Co jste si od toho slibovala?“

„Děvenko, chtěla jsem jen happy-end. Chtěla jsem vás vidět šťastnou a pomáhat vám vybírat svatební šaty. Já jsem… já nechtěla… měla jsem vám říct…“ rozplakala se, až se jí otřásala drobná ramena.

Měla bych je seřvat a vyhodit je z domu! Nemám čas na hlouček hloupých starých ženských! Musím zachránit Seana, plánovala si v duchu. Jenže stačil jediný pohled na tu partu uplakaných stařenek, a odhodlání ji opustilo. Nervózně poposedávaly na židlích, posmrkávaly a do krajkových kapesníčků utíraly pláčem zarudlé oči. Bylo na nich vidět, jak jsou zničené, že se jim jejich romantické představy vymkly z rukou. Moc se snažily dát je se

Stephenem dohromady, nemohly tušit, že on není princ na bílém koni. A už vůbec nemohly tušit, že draci a démoni nemusí žít v plesnivých jeskyních, ale nosí na míru šité obleky a pyšní se titulem JUDr. před jménem.

Klouzala očima z jedné ztrápené stařenky na druhou a vztek ji pomalu přecházel. Kdyby ji tolik nebolelo srdce ze ztráty synka, rozesmála by se.

„Ach jo, zasloužily byste…“

„Moc se omlouváme!“

„Už nikdy nic za vašimi zády…“

„Přísaháme, že se polepšíme!

Utnula tu litanii omluv zvednutou rukou. „Lítost teď Seanovi nepomůže. Musím ho dostat zpátky!“

„Najmeme si právníka. Na honorář se všechny složíme,“ navrhla paní Clarková. „Vy jste sice podepsala dohodu o mlčenlivosti, ale my nic takového nepodepsaly! Když nepomůže právník, půjdeme s tímhle příběhem do novin a televize! To bude soustíčko. Chci vidět, jak se bude ctihodný pan podnikatel tvářit, až se na něj vrhne dav rozzuřených matek z celé země!“

„Matek? Z celé země?“

„Ano, děvenko, protože až my to v televizi vylíčíme, bude ten holobrádek chodit kanály!“

„Na to je snad ještě brzo. Ale právníka rozhodně potřebuji. Jenže to bude trvat hrozně dlouho. Soudní spory se vlečou týdny i měsíce. A tak dlouho bez Seana nevydržím.“

„Ani nemusíte,“ pípla Esme mžourajíc do papírů pohozených na stole. „Tady se píše, že můžete chlapečka vidět dvakrát denně.“

„Esme, to všichni víme, jenže to nestačí.“

„Jenže tady nikde není napsáno, jak dlouhá ta jedna návštěva může být. Takže…“

„Takže tam Niké může být klidně 24 hodin denně! No ty jsi génius,“ plácla paní Clarková šedovlasou kamarádku po zádech.

„No co koukáte, děvenko, mazejte se zabalit! Stěhujeme vás do vily za synem!“

Kapitola 7

K vile na konci města přijela Niké k večeru. Byl nejvyšší čas, za chvilku musí Seana nakrmit. U brány si vrátný zkontroloval, kdo je a proč přišla. Pak jí galantně odnesl velkou tašku do domu.

Neměla chuť bavit se s ramenatým bodyguardem, kterého měla tu pochybnou čest poznat už dnes dopoledne u sebe doma. Litovala, že není vysoký svalnatý chlap! Měla strašnou chuť někoho praštit! Nikdy nebyla násilnický typ, ale události posledních hodin ji víc a víc přesvědčovaly, že někdy je pořádná rána nejlepší argument. A že

měla hned několik adeptů na argumentaci. Začala by u kamenného obličeje nehybného bodyguarda, pak by si to vyříkala s úlisným právníkem Collinsem, a nakonec by se postavila tváří v tvář Stephenovi! Už viděla jeho překvapení, když by ho praštila mezi oči…

Co se to se mnou děje? Začínám už šílet! Tohle nejsem já, zatřásla hlavou. Stres a strach o synáčka v ní vyvolaly ochranitelské pudy, které neměly problém s použitím násilí. Niké by byla možná sama sebou zděšena, kdyby se neotevřely dveře a za nimi nezahlédla dětskou postýlku.

„Seane,“ vrhla se k plačícímu chlapečkovi a ignorovala zdravotní sestru, která rozpačitě postávala u postýlky.

„Miláčku můj, maminka je u tebe. Už se nemusíš bát,“ houpala v náruči drobné tělíčko bojující s posledními vzlyky.

„Máš už hlad, viď, hned tě nakrmím.“

Hladila a mazlila se s nadšeně výskajícím Seanem. Líbala mu buclaté ručičky a vdechovala tu neopakovatelnou vůni miminka. Nevnímala čas ani lidi kolem sebe. Důležitý byl jen tenhle okamžik, kdy svírá synka v náruči. A jeho panovačný a sobecký otec ať jde klidně k čertu!

„Asi byste už měla jít. Za chvilku se vrátí pan Collins,“ opatrně nadhodila zdravotní sestra.

Niké si ani neuvědomila, kolik je hodin a že za okny je tma. Podívala se na synka, spokojeně spícího v její náruči.

„Je mi jedno, co si pan Collins myslí! Já tady zůstanu.“

„Ale podle dohody…“

„Kašlu na vaše dohody!“

„To byste ale neměla,“ zaznělo ode dveří.

„To jsem mohla tušit, že se sem vplížíte jako zloděj!“ sekla pohledem po právníkovi. „Koneckonců co můžu čekat od podvodníka, co falšuje podpisy!“

„Trochu silná slova na ženu, která je krůček od soudního zákazu stýkat se se synem pana Maclachlana.“

„Ale, a jak byste to chtěl udělat? Dáte mi drogy do čaje? Nebo mi po domě schováte ukradené šperky? Ne, počkejte, už vím! Hodíte na mě nějakou vraždu! Vy jste přece tak schopný,“ sladce se usmívala Niké. Neměla už nic cennějšího, co mohla ztratit.

„Děláte si to jen horší. Porušujete naši dohodu…“

„Právě naopak. Dodržuji ji do posledního písmenka. Sám jste formuloval větičku, že budu dvakrát denně navštěvovat svého synka. Jen jste jaksi zapomněl zmínit, jak dlouhé ty návštěvy budou!“

S uspokojením zaznamenala, že sebevědomý právník překvapeně zamrkal. Bylo to malé vítězství, ale i to se počítá. A to zdaleka nevyzradila všechny své trumfy. Alespoň do doby, než sežene vlastního právníka.

„Dobrá, kdy tedy hodláte svou návštěvu dnes ukončit?“

„To nevím. Vzala jsem si dost věcí, takže nikam nespěchám. Můžete dát najaté chůvě volno,“ kývla hlavou ke zdravotní sestře.

„Dobrá, upravíme dohodu…“

„To si klidně upravujte dohodu, vánoční proslov nebo trávník na zahradě! Já už vám nic nepodepíšu! A doporučuji vám nefalšovat další dokument. Protože i ten poslední bude soud moc zajímat.“

Věděla, že by Stephenova právníka neměla dráždit. Ale nemohla si pomoci. Pohled na šokovaného muže stál za všechny peníze. Zjevně nepočítal s odporem. Natož s protiútokem.

„Ehm, takže vy tu chcete zůstat?“

„Přesně, jak jste řekl! Budu se o syna starat tak vzorně, že se k němu nikdo z vás ani nepřiblíží. A až se laskavě vrátí váš zaměstnavatel, osobně mu vyškrábu oči! A teď si jděte za svou prací, půjdu Seana vykoupat,“ zabouchla dveře od pokoje před nosem nejenom zkoprněného pana Collinse, ale i jeho najaté zdravotní sestry.

Jestli to takhle půjde dál, mám napůl vyhráno, libovala si Niké.

První noc toho Niké mnoho nenaspala. Tiskla si synáčka k sobě a bála se každého vrznutí. Ráno byla celá rozlámaná, ale šťastná. Nikdo se už nepokoušel ji vyhodit. Ani zdravotní sestra se jí nesnažila brát Seana z ruky. Pokud by ignorovala cizí prostředí a hluboko zakořeněný strach z budoucnosti, málem mohla připustit, že se vše vrátilo do příjemného stereotypu. Kojení, přebalování, mazlení, spánek, kojení, přebalování… pro někoho možná ubíjející nuda, pro Niké hodiny a hodiny naplněné štěstím.

Nikdo nemůže pochopit tu radost, dokud nesevře v náruči své vlastní dítě, uvědomila si s láskou a pozorovala synáčka nadšeně mávajícího ručičkami. Procházela se v zahradě, a ačkoliv léto bylo ještě daleko, sluníčko příjemně hřálo. Niké nastavovala tvář jeho paprskům a Sean zvědavým, blankytně modrým pohledem nadšeně hltal všechno kolem sebe. Stačilo tak málo, aby vykulil překvapeně očička. Větrem rozkývaná větvička, křik ptáků nebo štěkot psa byly pro malého chlapečka největším dobrodružstvím. Niké si užívala ty úžasné okamžiky, kdy její zlatíčko poprvé sevřelo v ručičce drobnou kytičku… Když se udiveně otočilo za motýlem… To byly prchavé okamžiky, které si ukládala hluboko do srdce. Nikdy se nebudou opakovat, ale ona si je uchová jako ty nejcennější klenoty.

Jaký je Stephen hlupák, že o všechno tohle štěstí přijde!

Zastavila se uprostřed zahrady a nechápala, jak po tom všem, co prožila, může o Stephenu Maclachlanovi stále uvažovat jako o Seanově otci!

Nechala jsem se uchlácholit zdáním klidu! Musím se rychle probrat!

Bylo to už deset dní, co byla ve Stephenově pronajaté vile pod soustavným dohledem jeho personálu. Za tu dobu zmapovala při procházkách se synem jak vnitřek vily, tak její okolí. Věděla, kde je na zahradě rezavá zadní branka, vedoucí na málo používanou lesní cestu. Stačilo jen dál udržovat zdání naprosté podřízenosti, aby k sobě nepřitahovala zbytečnou pozornost. Ze začátku ji na procházkách zahradou zpovzdálí sledoval bodyguard. Když ale po týdnu zjistil, že Niké své zvyky nemění a její vycházky jsou takřka na minutu přesné, spokojil se s kontrolou odchodů a příchodů do vily pomocí monitorovacího systému.

Přesně takhle si to Niké naplánovala!

Kamery sice hlídaly zahradu, ale za všechny keře neviděly! Na každé vycházce se proto Niké se synkem v náruči na chvilku schovala mimo dohled kamer, a pak se zase objevila s rozkvetlou kytkou nebo barevným kamínkem. Nikdo ji nemohl podezírat, že si připravuje cestu k útěku. Nezaujatý pozorovatel viděl jen matku, která se synem obdivuje krásy přírody.

„Je to jako ve špatném filmu! Připadám si jako blázen,“ špitala do telefonu při jednom z večerních spikleneckých telefonátů s paní Clarkovou.

„Nebojte, děvenko, už se nám to chýlí ke konci! Našla jsem schopného právníka. Dneska jsme promazaly s Děvčaty tu rezavou bránu a vypáčily zámek. Stačí, abyste zítra proklouzla, a budete volná!“

„Strašně chci odsud, ale neuškodí nám to u soudu?“

„Náš právník tvrdí, že dokáže vaši nevinu. Nebojí se Maclachlanova vlivu a na tom padělaném dokumentu si prý smlsne…“

„Dobře, ale schvaluje ten útěk?“

„No, nejásal nadšením, jestli to chcete vědět. Ale chápe vás. Jen to musíme šikovně udělat, aby vás až do soudu o svěření péče ten otravný Collins nenašel. Proto už pro vás máme ubytování.“

„Kde?“

„Nechte se překvapit, děvenko. Občas je výhoda, že jsme v důchodu! Spousta Děvčat má děti a vnoučata, která mají chaty a chalupy…“

„Jste poklad, ani nevím jak vám poděkovat.“

„Nic nám nedlužíte. Nebýt nás, nebyla byste v tomhle průšvihu! Takže hlavu vzhůru, všechno zlé je pro něco dobré!“

Poslední větu si Niké opakovala jako modlitbu, když se druhý den procházela v zahradě. Po kapsách měla nacpané své doklady, mobil a plenku pro Seana. Zbytek věcí byl ve vile. Pokud nechtěla vzbudit podezření, musela je oželet. Vše potřebné jí Děvčata už zabalila a připravila do auta. Teď už jen proklouznout brankou, proběhnout lesíkem, a mohla odjet.

Jen nevzbudit podezření… Míjela štěrkovou pěšinku. Klidně dýchej a usmívej se…

Malý trávník a pak poslední kamera.

Správně, Seane, zamávej motýlkovi a tomuhle blázinci… U vysokého dubu je za neudržovaným keřem branka.

Teď už nás nevidí kamery, mám jen pár minut, než si uvědomí, že se nevrátím, blesklo Niké hlavou a rozběhla se k brance a ke svobodě.

Promazaná a vypáčená branka ani nezavrzala. Neudržovaná cestička byla liduprázdná. Utíkala lesíkem a tiskla si chlapečka k srdci.

Neplač! Prosím, neplač, modlila se.

Běžela, přeskakovala výmoly a louže plné bláta. Chránila synka a nevnímala pichlavé větve. Co na tom, že ji šlehance bolestivě zraňovaly v obličeji. Hlavně ať je pryč. Sean už se neklidně mrskal. Házení a mačkání se mu nelíbilo. Poplakával a snažil se vymanit se z deky. Niké synka pevně držela a nedovolila mu pohnout se. Cesta byla příliš nebezpečná a ona nechtěla riskovat, že svůj největší poklad zraní.

„Už jen kousek, miláčku,“ zadýchaně špitla, když lesík začal řídnout. Už už viděla cestičku z malého kopce, kde za zatáčkou na štěrkovém kraji stálo její auto. Jen pár stovek metrů, a bude volná.

„Vidím ji!“ prořízl les mužský křik. „Jdu zleva!“

„Beru si pravou!“ odpověděl mu druhý hrubý hlas a Niké sevřela panika. Vymáčkla ze sebe všechnu energii a rozběhla se co nejrychleji.

Nemůžou mě chytit. Ne teď, když jsem skoro u konce, letělo jí hlavou, zatímco se rychle přibližovala ke konci lesíka. Sean už hlasitě plakal a ona periferním viděním zahlédla, jak se k ní z každé strany rychle blíží vysoké mužské postavy. Nevyhrožovaly, neklely, jen se jako tmavé stíny přibližovaly. Kde ona těžkopádně přelézala kmeny a na poslední chvíli uhýbala nebezpečně trčícím větvím, oni pružně přeskakovali.

Konec lesa byl za ní. Už viděla travnatý sráz! Dokonce zahlédla mávající postavu paní Clarkové! První kroky po trávě vedoucí ke svobodě…

Zezadu ji sevřely silné paže a přitáhly si ji i se Seanem na hradbu svalů na hrudníku. Trhaně dýchala a kopala kolem sebe.

Objetí ale nepovolilo. Jako by ji svíraly železné obruče.

„Nebraňte se. Můžete ublížit chlapečkovi,“ zavrčel jí do ucha povědomý hlas Maclachlanova bodyguarda.

To není možné! Přece se tak lehce nevzdám, zoufala si Niké. Koutkem oka zahlédla paní Clarkovou, jak se snaží vyběhnout na kopec za nimi. Divoce mávala rukama a určitě i jadrně klela. Jenže Niké už věděla, že spadla klec. Ani nemusela čekat na druhého bodyguarda. Vzali si ji mezi sebe a vedli ji zpět do vily.

Alespoň mi nesebrali Seana, klepala se Niké.

Co se ale nestalo v lese, odehrálo se ve vile. Rozzuřený právník pokynul hned u dveří zdravotní sestře, která Niké sebrala Seana z náruče. Ačkoliv kopala a křičela, že se o něj postará, že už bude rozumná a nehne se z domu na krok, nikdo ji neposlouchal. Jeden bodyguard odešel se zdravotní sestrou a dítětem a druhý ji pevně svíral.

Jak se synek vzdaloval, měla Niké palčivý pocit, že tohle vážně špatně skončí. Slzy zoufalství jí stékaly po tvářích a rozmazávaly realitu. Ta se stejně jevila jako obludný vtip sadistického komika.

Nejdřív jí nikdo nevěří a vyhodí ji. Když si dítě vybojuje, seberou jí ho. Přistoupí na šílené podmínky a čeká jako odsouzenec na popravu, až jeden rozmazlený chlap určí, co se s ní stane. Když se vzepře podvodům a lžím, opět jí seberou dítě. Co horšího ještě přijde?

„Přestaňte brečet, můžete si za to sama,“ zavrčel právník a sundal si brýle. Nekonečně dlouho čistil jejich skla a ostentativně Niké ignoroval.

„Takže tímhle malým incidentem se nám vše krásně vyřešilo,“ nasadil si nevzrušeně brýle a posunul k Niké po stole papír.

„Nic nepodepíšu!“

„Ani nemusíte. Tohle je jen kopie pro vás. Je to soudní zákaz styku s dítětem. Ten druhý dokument je návrh na nucenou hospitalizaci v psychiatrické klinice. Pochopitelně bude v případě vaší nespolupráce doplněna výpovědí naší ochranky a fotodokumentací.“

„Cože? Jaký zákaz? Jaká fotodokumentace?“

„Viděla jste, co jste si na útěku způsobila za zranění?“ ukázal pan Collins na její obličej a ruce. Musela vypadat děsivě. Obličej měla v jednom ohni a na rukou viděla hluboké krvavé škrábance.

„Je mi jedno, jak vypadám! Nemůžete mi sebrat Seana!“

„Ale můžeme. Zjevně nejste způsobilá starat se o dítě. Ubližujete si a je jen otázkou času, než se vaše sebepoškozování změní v agresi vůči bezbrannému dítěti. Proto soudce potvrdil odnětí Seana z vaší péče a do návratu pana Maclachlana ho svěřil do péče mojí. Řidič vás odveze domů a dvakrát denně se u vás zastaví pro mléko. To je vše, odveďte ji,“ kývl na bodyguarda a otočil se.

„To nejde! To nemůžete! Počkejte, pusťte mě,“ vzpouzela se a bila pěstmi do nekompromisního muže, který ji vlekl ven k autu.

„Všechno je to na mě nahrané, nemohli jste sehnat soudní zákaz do pěti minut,“ volala Niké a odmítala nastoupit do auta.

„To máte pravdu, slečno. Myslela jste si, že jsme o vašem chystaném útěku nevěděli? Celou dobu jsme věděli, co připravujete,“ útrpně se na ni bodyguard podíval a nekompromisně ji vstrčil do auta.

Noční můra neskončila, ani když ji řidič vyložil před domem.

Nepomohlo, že se navzdory zákazu vracela k vile na konci města a hodiny postávala u brány. Ani koutkem oka Seana nezahlédla. Jediné, co si vysloužila, byly výhrůžky a nucený odvoz domů. Když na ni pan Collins zavolal policii, poslechla konečně naléhání Děvčat a najatého právníka. Věděla, že postáváním u brány, kde věznili jejího synka, věci jen zhoršuje, ale nemohla si pomoci. Cítila se, jako by jí vyrvali srdce z těla. Neměla chuť k jídlu, nechtěla spát, chtěla jen sevřít Seana v náruči.

Nakonec podlehla a souhlasila s krutými podmínkami odluky. Chodila do cestovní kanceláře a pak hned domů, kde čekala na Maclachlanova řidiče. Ráno a večer mu předala připravené mateřské mléko a drobnost pro chlapečka.

Posílala mu plyšáčky, chrastítka, dupačky, dudlíčky… Nevěděla, jestli mu její dárečky vůbec dají. Možná končily vyhozené.

„Je to jen dočasné! Blíží se konec měsíce, takže přiletí ten zmetek, a my se do něj pustíme,“ mávala bojovně pěstí paní Clarková, jako by skutečně uštědřovala rány Stephenu Maclachlanovi.

„Vyškrábu mu oči, jen se tu ukáže,“ syčela Niké nenávistně.

„To je dobře, holčičko, že nepropadáte trudnomyslnosti! To nejlepší, co pro sebe můžete udělat, je udržovat se v bojové náladě. Však my toho zazobance u soudu rozmeteme.“

„Doufám.“

„Uznávám, že nemáme nejlepšího advokáta v zemi, ale i tak je dobrý. Už teď nashromáždil spoustu důkazů, které podpoří vaši nevinu. Těch manipulací, co úlisný Collins udělal, je víc než dost. Víte, že uplatil sousedy, aby mu na vás řekli jen samou špínu? Naštěstí pošťák pan Jensen to slyšel na vlastní uši a bude svědčit v náš prospěch.“

„To je báječné,“ usmála se Niké. Nechtěla znepokojovat paní Clarkovou ani její Děvčata. Staré dámy se moc snažily. Neustále ji navštěvovaly a povzbuzovaly. Byly jako milující rodina, kterou nikdy neměla. Bála se zavolat mámě a tátovi, že má dítě bez manžela. A že jí syna sebrali a vyhrožují jí soudem, to jim teprve nebude volat. Jediné duše, které ji pochopily a pomohly jí, byly právě přítelkyně paní Clarkové. Její strážní andělé. Čím víc se Niké trápila, tím víc se jich po domě motalo. Snažily se ji rozveselit, a ona neměla to srdce jim nevyhovět. Plakala, až když byla sama. Polštář na posteli měla každé ráno mokrý od slz. Každá minuta bez Seana pro ni byla utrpením. Všude po domě měla jeho fotky, hračky, oblečení… Spousta malých výčitek, že je špatná máma. Nedokázala to jediné, co se od ní čekalo – ochránit své dítě! Cítila se zbytečná.

Každodenní cesta do práce a z práce byla utrpením. Slunečné počasí vylákalo do ulic maminky s dětmi. Niké měla pocit, že snad nikdy nepotkala tolik kočárků. Šťastné úsměvy a radostný smích dětí jí rvaly duši na kousky.

Připadala si jako blázen. Pomalu začínala věřit, že kdyby poslechla hned na začátku paní Jonesovou a o svém těhotenství nikomu neřekla, byla by teď šťastná. Měla by svého synka a žila by si svůj nudný mateřský život v ústraní.

Trváním na pravdě jsem zničila život synovi i sobě!

Dny se slévaly jeden do druhého. Niké přestala vnímat, co je za den. Do práce chodila i o víkendech. Nechtěla zůstávat doma, kde na ni z každého koutu z fotek pohlížela blankytná kukadla jejího chlapečka. Nutila tělo fungovat a hlavu zaměstnávala, co to šlo. Ironií bylo, že čím víc se Niké propadala do kolotoče beznaděje, v práci upevňovala pozici hvězdné manažerky. Na co sáhla, to se dařilo, a majitelkám cestovní kanceláře to neslo vysoké zisky. Šéfky si mnuly ruce a Niké dostávala stále větší provize. Jenže co to bylo platné, když si je nemohla užít se svým chlapečkem.

Zaklapla dveře za poslední stařenkou, která ji marně nutila něco sníst. Opřela se o zeď a prohlížela si dům. Byl najednou tak prázdný. Bez dětského smíchu se proměnil v klec.

Strašně to bolí, položila si Niké ruku na srdce. Nikdy nevěřila romantickým klišé, že na zlomené srdce se dá umřít. Teď to zažívala a chápala, že to možné je.

Loudavým krokem se vydala do kuchyně. Vylila hustou polévku a vyhodila sladké koblihy. Bylo jí to líto, Děvčata se tak snažila. Nemohla jim říct, že má žaludek tak stažený strachy, že v něm sotva udrží šálek čaje.

Kdyby byl Sean u mě, teď bych ho koupala.

Postavila konvici na sporák a zapnula plynový hořák.

Položila bych ho na lehátko do teplé vody a on by nadšeně plácal ručičkama.

Po tvářích jí stékaly slzy. Realita se jí rozmazávala před očima. Viděla jen buclatou tvářičku miminka. Modrý pohled. Bezzubý úsměv.

Zapálila hořák sporáku, že si udělá čaj. Natáhla se do horní poličky pro svůj oblíbený šálek. Zamotala se jí hlava. To poslední, co si pamatovala, byl podivný rachot a spousta teplého světla. Pak ji obklopila tma.

Jak se plamen šířil ze spadlé utěrky na kuchyňský nábytek, dům se plnil černým dýmem. Škvařící se lak vytvořil štiplavou kulisu pro všestravující plameny. Plazily se po nábytku a záclonách a olizovaly strop. Dusivý kouř houstl a točil se pod stropem.

Niké na zemi zasykla bolestí a pokusila se posadit.

Nic neviděla a okamžitě se začala dusit. Hlava jí třeštila oslepující bolestí.

Musela jsem se praštit o hranu stolu, nahmátla si vzadu na hlavě bouli, která byla na dotek velice citlivá. Zděšeně se rozhlédla kolem sebe.

Co jsem to provedla?

S hrůzou si uvědomila, že dům hoří. Instinktivně vyskočila na nohy a hledala dveře. Situaci tím ale jen zhoršila. Zatímco na podlaze se relativně ještě dalo dýchat, nyní se dostala přímo do černého kouře. Okamžitě se začala dusit a vytryskly jí slzy.

Niké se přikrčila a zuřivě si protírala štípající oči. Nepomohlo to.

Věděla, že by měla nechat oči zavřené, ale bolest jí to nedovolila. Měla pocit, že má pod víčky skleněné střepy. Zuřivě mrkala a hranou ruky si mnula oči. Přitom se snažila zorientovat. Všechno se jí motalo. Nemohla si vzpomenout, co naposledy dělala.

Po čtyřech lezla po podlaze. Zastavovala se a opět si zuřivě mnula oči. Teď už neviděla vůbec nic. Mlhavé obrysy se změnily v rozpitou tmu. Rukama nahmatala nohu od jídelního stolu. Teď sice věděla, v které je místnosti, ale bolestivě si popálila dlaň.

Nevadí, hlavně musím dál!

Spálenou ruku zatnula v pěst a po čtyřech se pomalu sunula tam, kde tušila dveře od kuchyně.

Oči se už ani nesnažila přivřít. Po tvářích jí tekly proudy slz, marně bránící citlivé oči před štiplavým kouřem. Ztěžka dýchala. Plíce ji pálily a ruce a kolena měla pořezaná a popálená od střepů a oharků.

Měla pocit, že se plazila hodiny!

Když už to málem vzdala, popadly ji dvě silné ruce a vytáhly ji na čerstvý vzduch. Niké se snažila protřít si oči a popadnout dech.

„Jen to zhoršíte! Vydržte, hned vám pomůžeme,“ slyšela hluboký mužský hlas. Cítila, že ji někam nesou. Všude kolem bylo plno zvuků. Vzduch praskal ohněm a v nose měla pořád odporný pach pálícího se nábytku, potahů sedačky a závěsů.

„Děvenko moje,“ zavřeštěla jí do ucha paní Clarková. „Holčičko moje zlatá, vždyť jste málem uhořela,“ chytla ji stará žena za ruku a po celou dobu, co jí někdo nasazoval kyslíkovou masku na obličej, ovazoval popáleniny a vykapával oči, jí plačtivým hlasem vyprávěla, co se stalo.

Než paní Clarková v noční košili vyběhla ze svého domu a zalarmovala hasiče, přeskočil požár do prvního patra a nekontrolovaně hodoval na všem, co mu přišlo do cesty. Jediné, co vystrašená zrzavá žena zachránila ještě před příjezdem hasičů, byla stařičké auto, které se sousedy odtlačila z dosahu plamenů. Jak se pak Niké dozvěděla, muži v uniformách museli násilím zabránit špinavé plačící stařence, aby nevběhla do plamenů a sama nehledala Niké. „Nic by se mi nestalo a dostala bych vás ven dřív,“ rozčilovala se paní Clarková a chvějící se rukou hladila svou chráněnku po hlavě. Odmítla ji opustit a jela s ní do nemocnice.

Niké všechno pálilo a svědilo. Hlava jí třeštila a boule na zátylku už připomínala regulérní míč. Nejhorší to ale bylo s očima. Zavřená víčka jí hasiči provizorně překryli obvazem. Dokonce dostala injekci na uklidnění. Mělo to prý pomoci od svědění a pálení. Jak si ale brzy uvědomila, byla to výmluva. Musela dostat sedativa, protože se ve spirále propadala do spánku nebezpečně podobného bezvědomí.

Co už neslyšela, byl hasič hlásící do vysílačky nemocnici, že jim vezou popálenou mladou ženu se slabými životními funkcemi.

Tmu narušovala jen tupá bolest v hlavě. Jsem mrtvá!?

Chtěla se pohnout, ale všechno ji bolelo. Ruce pálily skoro tak bolestivě jako oči. To by mě ale nic nebolelo! Kde jsem?

Zaposlouchala se do zvuků kolem sebe a snažila se co nejméně hýbat. Sebemenší pohyb jí vystřeloval žhavé šípy až do mozku.

Pípání nějakého přístroje a vlastní dech byly nadlouho jediné zvuky, co slyšela.

Pátrala v paměti. Poslední vzpomínka patřila synovi, a pak si pamatovala horké světlo a dusivý dým! Plameny! Já jsem si zapálila dům!

Paměť jí najednou fungovala až příliš dobře. Děsivé obrazy rozmazaných plamenů byly jako z hororu. Vzpomněla si na plačící paní Clarkovou i na ošetřování hasičů.

Prudce se vztyčila na posteli.

Bolest, dost podobná kopnutí do hlavy, ji přikovala zpátky na lůžko. Přístroje se z tichého pípání rozeřvaly naplno. Niké měla pocit, že jí řežou hlavu tupou pilou.

„Ležte klidně, hned vám dám něco proti bolesti,“ zatlačily ji do postele měkké ženské ruce. Tma táhla Niké do hloubky klidu a zapomnění.

„Co se mi stalo?“ vysoukala ze sebe s námahou.

„Unikla jste na poslední chvíli požáru. Bohužel vás dost popálil a nadýchala jste se kouře.“

„Ale já nic nevidím.“

„Máte obvazy. Pálící se lak a chemikálie vám popálily oční sítnici. Musíte teď hodně odpočívat…“ Víc už Niké nevnímala.

Jsem slepá! Slepá!

Ted už mi Seana nikdy nevrátí! Zklamala jsem.

Prohrála jsem.

Hlava jí bezvládně klesla do polštářů. Byl konec. Neměla už sílu ani chuť bojovat. Přišla o to jediné důležité ve svém životě. Neochránila synka.

Kapitola 8

Stephen opět seděl v letadle.

Z okénka sledoval, jak se firemní letadlo rozjíždí po letištní ploše. Vibrující síla motorů ho vtlačila do koženého sedadla. Pohodlně si natáhl nohy a zkřížil je v kotnících.

Pár hodin, a budu doma.

Letos se na pracovní cestu do New Yorku těšil. Dokonce si ji protáhl na tři týdny. Ale ještě víc ho uspokojoval právě tenhle moment, kdy letadlo pod ním hučelo potlačovanou silou. Moment, kdy pilot povolil brzdy a stroj se plnou rychlostí rozjel po ranveji a odlepil se od země, pro něj byl jakýsi svátek. Připadal si jako školák, kterému právě začínají prázdniny.

Odvedl pořádný kus práce a teď si mohl odpočinout. Každý rok byl tenhle pocit osvěžující. Každý rok…

Ale teď se nedostavil.

Nervózně poposedl a upil whisky.

Co je jinak? Proč se netěším domů? podíval se na dno skleničky.

„Spíš bych potřeboval kávovou sedlinu, a ne whisky,“ zabručel si pro sebe a očima vyhledal letušku. Okamžitě se k němu přitočila s okouzlujícím úsměvem.

„Čím vám mohu zpříjemnit let? Jsem moc ráda, že alespoň na zpáteční cestu do Londýna jsme pro vás mohli přiletět,“ narážela elegantní blondýnka na fakt, že firemní letadlo půjčil švagrové a před třemi týdny letěl běžnou linkou. Letuška si snad chtěla vynahradit šéfovu nepřítomnost, a tak se teď nad Stephena naklonila a rozpuštěné vlasy ho pohladily po ruce.

Šokovaně se podíval na ruku. Rozpuštěné vlasy… Sjel očima ke štíhlým nohám letušky.

Byly holé, bez punčoch.

Stephen zavřel oči a v duchu zaklel.

Můžu si za to sám, měl jsem to už dávno zrušit!

Jenže nějaký vnitřní a asi pěkně zvrácený sebemrskačský pocit ho donutil to neudělat. Nemohl změnit nařízení, které kvůli Niké zavedl v celé firmě. Už skoro rok se při četných pracovních cestách mučil výčitkami svědomí.

Stačilo jen letmo pohlédnout na jakoukoliv letušku. Ať měla blond, černé, či zrzavé vlasy, všechny byly rozpuštěné! Nepomohlo ani jeho striktní vyhýbání se hnědovláskám jak v práci, tak v milostných dobrodružstvích.

Niké byla všude!

Vzpomínky ho spoutávaly, jakmile večer zavřel oči. Jako by měl na dosah ruky ty něžné rty, vábící ho k polibku. Chtěl laskat sladkou lasturku ouška schovanou v záplavě hnědých vlasů. Opět chtěl uvidět, jak se Niké údivem rozšířily zorničky, když do ní vstupoval.

Nebylo divu, že se v noci budil zpocený s tělem připraveným na žhavé milování. Jenže ta jediná žena, která byla schopna jeho žár uhasit, nikdy nebyla vedle něho.

Nejprve se snažil zapomenout v náručích jiných žen. Jen to ale prohlubovalo zoufalou touhu po upřímném milování s jeho Niké.

Pak nasadil ostré pracovní tempo, že i vždy loajální sekretářka paní Jonesová vyjádřila pochybnosti o správnosti takového počínání. Nutil sebe i podřízené, aby dřeli do úmoru. Pocit podráždění a marnosti ale nemizel. Stále mu zůstávalo příliš volného času, kdy se myšlenky nebezpečně toulaly a před očima mu vytvářely obrazy, které nemohl zapomenout.

Unavená Niké ve zmuchlaných pokrývkách něžně hladící jeho hruď…

Niké chvějící se vášní s hlavou zakloněnou a rozpuštěnými vlasy, sedící obkročmo na jeho těle a vlnící se jako Amazonka…

Plachý úsměv a nejistý pohled Niké, když ho na ulicích New Yorku nenápadně pohladila po ruce…

Žádný normální chlap by s takovými vizemi neusnul! Mučení v posilovně zakončené studenou sprchou se stalo Stephenovým každonočním rituálem. Až když mu po těle tekl pot a chvěly se mu všechny svaly, byl schopen dovléct se do sprchy a pak usnout.

Paradoxně čím hůře se cítil, tím lepší měl pracovní výsledky. Rodinný byznys vzkvétal a správní rada si mnula ruce a utěšeně plnila kapsy. Stephen si mohl dovolit cokoliv, co by si vymyslel. Žádná zábava pro něj nebyla příliš drahá či nedostupná. Kamkoliv se hnul, jako stín se za ním objevovaly ženy. Krásné ženy! Snad nikdy v životě nezažil, aby jen pouhá jeho přítomnost vyvolala v něžném pokolení davovou paniku. Byl zvyklý na okamžitý zájem, ale tohle už se podobalo hysterii. Nájezdy krásek, jinak se to nedalo nazvat, ho zprvu těšily a hýčkaly jeho mužské ego.

Postupem času v těch půvabných tvářičkách začal vidět víc. Najednou mu nestačilo svůdné tělo oblečené do dráždivé róby či do ještě dráždivější nahoty. Jako by po dlouhé době prozřel. V pohledech žen viděl lakotu, sobectví a touhu po moci. A nejhorší bylo, když narazil na prázdnotu! Proč mu najednou vadilo spát s hloupoučkými loutkami? Proč nechtěl přistoupit na hru se zlatokopkami?

Protože jsem zažil něco, co se až příliš podobalo dokonalosti! Jako by ochutnal kousíček ráje, a teď už nechtěl nic jiného.

„Nechci nic jiného,“ překvapeně se narovnal v sedačce. Trvalo mu skoro rok, než si to byl ochoten přiznat.

Niké mi chybí! Já ji potřebuji! Musím ji najít!

Jakmile si uvědomil, co musí udělat, ulevilo se mu. Všudypřítomný pocit ztráty se zmenšil a balvan na srdci zmizel. Do žil se mu vlil adrenalin.

Nemohl sedět. Nemohl čekat.

Musel jednat! Teď hned!

Vstal a vydal se k letušce. Nutil se do klidného, skoro až lenivého kroku. Nechtěl vzbudit nejmenší podezření. To poslední, co potřeboval, bylo vyvolat skandál, který by už tak potupenou Niké ještě víc pošpinil. Stephen si byl stoprocentně jistý, že nebude snadné ji získat zpátky. Ačkoliv se k ní po pracovní stránce zachoval velmi štědře, jako chlap to zvoral. A ne málo.

„Mohu vám něco nalít?“ vlnila se k němu letuška a dávala si dobrý pozor, aby pod přiléhavou uniformou vynikly oblé tvary.

„Ne, děkuji, nic mi nechybí. Jen se trochu nudím a toužím po společnosti,“ mrkl na jmenovku uniformy a kul železo, dokud bylo žhavé. „Nechtěla byste mě chvilku bavit, Carlo?“

„Samozřejmě. Udělám, co vám na očích uvidím,“ zamrkala dlouhými řasami a dlaněmi si uhladila neexistující záhyby na bocích sukně.

Musím trochu brzdit! Potřebuju z ní vytáhnout informace, ne ji svést, opakoval si Stephen, když viděl, jak vstřícně žena reaguje.

„Pracujete pro mě už dlouho?“

„To jste si mě všiml teprve dneska?“ zasmála se a našpulila rty.

„No, ehm, já,“ koktal a nemohl si vybavit, jestli ji potkal už někdy v minulosti.

„Vy jeden, máte štěstí, že je to můj první let s vámi z New Yorku,“ plácla ho koketně po ruce a využila možnosti se k němu přisunout blíž.

„Jsem příliš vytížený, ale takové půvabné tváře bych si všiml. Vlastně nechápu, proč jste se mnou neletěla už dřív.“

„Protože jsem čekala, až se uvolní místo po Niké.“

„Niké? Hm, osvěžte mi paměť.“

„Středně vysoká, hnědé vlasy, tuctový obličej. Dokud jste ji nevyhodil, byla to šedivá myška.“

„Cože?“ zakuckal se Stephen a vytřeštil oči. „Jak to myslíte, Carlo?“

„Svět letušek je malý a všechny o sobě víme všechno. Asi jste měl intuici, když jste ji vyrazil…“

„Mám pocit, že jsme se dohodli na oboustranném rozvázání spolupráce s víc než štědrým odstupným!“

„Jasně, tak tomu říkáte vy. V branži to znamená, že dostala padáka z důvodů, které ani zaměstnavatel, ani vyhozená nechtějí rozebírat na veřejnosti.“

Stephen zkameněl. „To tedy neměla nejlepší vyhlídky na hledání nové práce.“

„To máte pravdu. Nikdo ji nechtěl. Ale nakonec se prý našel nějaký blázen, co ji zaměstnal. Ona se mu pak odvděčila tím, že ho svedla a chtěla ho pak vydírat údajným těhotenstvím. No vážně, udělal jste jen dobře, že jste ji včas vyhodil…“ švitořila dál a nevnímala, že Stephen zbledl.

To nemůže být pravda! Ne, moje Niké ne!

Představa, že s jiným mužem prožívá to, co s ním, mu rvala srdce na kusy. Přece nemohla dát jinému muži tolik rozkoše a vášně, kterou sdílela s ním.

Nebo to na mě jen hrála?!

Nevěděl, co si o tom myslet. Pochopitelně to všechno mohly být jen drby, které si letecký personál mezi sebou předával a přikrášloval. Moc dobře věděl, jak se ze zrnka pravdy stane hora nesmyslů. Stačilo jen otevřít jakýkoliv časopis, a mohl si přečíst, s kým byl, co dělal a jak mu při tom bylo. Fakt, že tou dobou byl zavřený v kanceláři nebo se potil v posilovně, nikoho nezajímal.

„Kdopak byl ten blázen?“

„To netuším, ale nebude to problém zjistit. Šuškaly si o tom už i sekretářky ve firmě,“ chichotala se Carla.

Stephen si přejel rukou přes obličej. Jestli je to lež, musela Niké strašně ublížit. Ale jestli je to pravda…

„Moc se omlouvám, Carlo, rozbolela mě hlava. Můžete mi přinést vodu?“

„Nechtěl byste masáž? Zatuhlé krční svaly mohou pekelně bolet. Ráda vám ulevím,“ vyslala k němu jednoznačný pohled a položila mu ruku na stehno.

„Ne, děkuji. Voda bude stačit,“ vstal a ignoroval uražený pohled.

Aby unikl ostřížímu pohledu a byl z doslechu, zavřel se Stephen v malé ložnici, kterou měl v letadle k dispozici. V té samé ložnici, kde se s Niké prvně miloval…

Tak dost, vzchop se!

Komu zavolat? Paní Jonesová byla příliš korektní, aby prozradila všechny drby, co kolují po firmě. Musí zkusit její asistentky!

Vzhledem k časovému posunu si rychle spočítal, že doma je lehce po osmé večer. Všechna děvčata z kanceláře už budou mimo práci.

„Nevadí, šéfa neodmítnou,“ vytočil první číslo.

„Pane Maclachlane?“ pípl dívčí hlas nevěřícně do telefonu po druhém zazvonění.

„Dobrý večer. Moc se omlouvám, že volám takhle pozdě. Nemohl jsem se dovolat paní Jonesové, tak zkouším druhou nejspolehlivější ženu ve své firmě…“

„Ale pane Maclachlane,“ chichotala se dívčina. „Vy nerušíte nikdy. S čím vám mohu pomoci?“

„Sháním velice důvěrné informace. Proto potřebuji vaši naprostou diskrétnost!“

„Pochopitelně, jsem vám plně k dispozici,“ zvážněla dívčina a Stephen úplně viděl, jak svírá sluchátko a zuřivě kýve hlavou.

„Doneslo se mi, že došlo k úniku informací, které by mohly poškodit naši firmu,“ vymýšlel si a kroužil nenápadně kolem jednoznačné otázky – co se stalo s Niké?

„Jakého druhu by ty informace měly být?“

„Naštěstí se to netýká financí. Jde o firemní etiku leteckého personálu. Konkrétně letušek.“

„No, v poslední době je klid. Jak je to dlouho, co se to mělo stát?“

„Netuším, možná rok…“

„Aha! Tak to vím naprosto přesně! Pan Collins a paní Jonesová zarazili pěkně šťavnatý skandál. Tedy promiňte, nechala jsem se unést.“

„To je v pořádku. Co se tedy stalo?“

„Po vaší loňské cestě do New Yorku jsme se rozloučili s letuškou Niké Greenovou. Jenže velkorysé odstupné jí bylo málo, a tak se za pár měsíců objevila ve firmě a vykřikovala, že s vámi čeká dvojčata. Prý požadovala hrozně vysoké peníze za to, že půjde na potrat. Paní Jonesové dalo hroznou práci vás před ní ochránit. Dokonce na ni pan Collins musel zavolat ochranku a teprve ta ji vyhodila z firmy.“

Stephenovi se zhoupl žaludek. To snad není pravda! Je to čím dál horší. Čemu z toho má věřit?

„Takže šla na ten potrat?“

„To už bohužel nevím. Někdo říká, že zkusila hodit otcovství na krk někomu jinému. Prý našemu konkurentovi ve finančním světě. Než se prý ale stačila zabydlet v jeho letadle a vile, tak ji prokoukl a vyhodil. Jiní zase tvrdí, že sbalila peníze od pana Collinse a zmizela. Prý to byl pěkný balík a užívá si ho někde v zahraničí. Nikdy už jsme ji pak neviděli. Žádné telefonáty, žádné emaily.“

„To všechno se vypráví po naší firmě?“

„No, bohužel ano. Ale paní Jonesová všem jasně řekla, že jestli se něco z toho dostane do novin, všechny nás vyrazí. Takže se nemusíte se bát, že se to dostane ven. Víte, ono je to těžké, když o vás píšou tolik věcí, tedy promiňte… ehm, já vás nechci soudit… ale v novinách pořád vidíme…“

„Já to chápu. Prostě drbům se neubrání nikdo. Hlavně že vše zůstane ve firmě. Nemůžeme si dovolit žádný skandál, který by vrhl stín na naše podnikání. Moc vám děkuji za upřímnost. Velice si toho cením.“

„Já děkuji vám, pane Maclachlane. Doufám, že si nemyslíte, že bych ty informace schválně sbírala…“

„Nebojte se, velice jste mi pomohla, nicméně tento rozhovor jako by se nikdy neudál. Opakuji, vše je velice citlivé. Přeji pěkný večer a nashledanou.“

Padl vysíleně na postel. Co teď?

Komu může věřit? Dozvěděl se toho víc, než chtěl. Každá další informace přidávala do mozaiky děsivější detail. Vzpomínky na upřímnou Niké, s kterou zažil nezapomenutelný týden, mu našeptávaly, že to jsou všechno lži.

Nemohla se přetvařovat! Byla jako živá voda! Probudila Stephenovo otupělé svědomí a do srdce se mu vkradla nová naděje na upřímný vztah muže a ženy.

Nervózně poklepával prsty na dřevěné čelo postele. Tlumené ťukání ho ale neuklidnilo. Naopak. Hlava ho třeštila, jak usilovně přemýšlel, co má vlastně udělat.

Najdu ji!

Ne, nechám ji sledovat bratrovými detektivy! Co když je to ale pravda a mám s Niké dítě?

Čím víc nad tím přemýšlel, tím víc se dostával k závěru, který rozhodně nevyzníval v jeho prospěch. I spekulace o těhotenství se v jeho očích pomalu měnily ve fakta. Ačkoliv si při milostných dobrodružstvích dával vždy pozor, s Niké při jejich prvním milování na ochranu zapomněli!

Vlastně i při druhém! V hotelu se na ni vrhl jako nadržený mladíček a nepřemýšlel nad následky. Klidně se mohlo stát, že těm následkům teď Niké čelí sama!

Jenže co ty řeči o shánění dalšího ochotného otce?

Třeba skutečně unikl té nejrafinovanější zlatokopce, jakou kdy potkal!

Stephen nevydržel ležet v posteli, která byla bolestnou připomínkou milostného vzplanutí, které mělo neslavný konec. Celý zbytek letu rázoval v hlavním prostoru letadla. Dokonce se na chvilku vnutil i k pilotům, jen aby nemusel myslet na to, co ho čekalo.

Postavit se k minulosti čelem.

Zjistit, zda nebyla ta nejvnímavější a nejvášnivější milenka, jakou kdy měl, jen lstivou manipulátorkou! Kurtizánou toho nejotrlejšího kalibru! Vždyť kdo by použil dítě jako prostředek k vydírání?!

Nevinného tvorečka, kterému zkazí život? A byla vůbec těhotná?

„Paní Jonesová, chci s vámi okamžitě mluvit a hned pak s panem Collinsem,“ zahřímal Stephen na svou hlavní sekretářku, asistentku a strážného anděla v jednom, když dorazil do kanceláře. Neobtěžoval se s převlékáním a odpočinkem. Z letiště jel rovnou do firmy, kde už od recepce pouštěl svými pohledy hrůzu a šířil strach. Ostatní mladičké sekretářky se při zvuku jeho hlasu instinktivně přikrčily. Ne tak paní Jonesová.

Nevzrušeně zvedla oči a sjela šéfa přísným pohledem.

„Pan Collins na vás už čeká v konferenční místnosti. Mám mu říct, aby ještě počkal?“

„Ne, promluvím s ním hned. Ať jde ke mně!“

Jen automatický systém pomalého zavírání nedovolil masivním dveřím Stephenovy kanceláře vyvrátit se z pantů. Zuřivost není dobrý rádce. Ale momentálně nebyl nikdo, kdo by si to troufl rozběsněnému šéfovi připomínat.

Stephen zuřil!

Všechno v něm vřelo a měl šílenou chuť do něčeho dlouho a bolestivě mlátit.

Nesnášel, když se s ním manipuluje. A když je to navíc žena, které začínal věřit, považoval to za zvrácenou hru osudu.

Ale co když se ho to vůbec netýká?

Co když byl otcem dětí skutečně některý z jeho konkurentů?

Nebo prostě z toho všeho už šílím! Moc přemýšlím a nemám se čeho chytit. Jen samé domněnky, žádná fakta…

„Dobrý den pane Maclachlane. Jsem moc rád, že jste zpátky. Mám pro vás samé dobré zprávy,“ přerušil příchod právníka Stephenovy myšlenky.

„Jak jste nařídil před svým odletem, hájil jsem vaše dobré jméno a vaše zájmy, jak to nejlépe šlo. Takže slečna Greenová je konečně odstraněna. Na všechno mám podepsané smlouvy a doložky o naprosté mlčenlivosti…“

„Cože?“ vydechl Stephen a nevěřícně si prohlížel nadšeného muže před sebou. Hrdě se dmul a rozhazoval rukama. Očividně byl sám se sebou spokojený.

„Jak jste to myslel, že slečna Greenová je odstraněna?“

„Dalo mi to trochu práci, ale pak se ukázala jako neschopná vychovávat vašeho syna…“

„Cože?“ teď už Stephen zařval a hrozivě se vztyčil nad zaskočeným právníkem.

„No, chtěl jste, abych ochránil vaše zájmy… říkal jste mi to do telefonu,“ nejistě poposedl menší mužík a posunul si brýle na nose.

„Mohl byste to vzít od začátku?“ cedil Stephen slova mezi zuby a prosil poslední zbytky sebeovládání, aby nevybuchl.

„Po vaší loňské cestě do New Yorku jsme se rozloučili s Niké Greenovou. Dostala výborná doporučení a tučné odstupné. Bohužel se po čase objevila ve firmě a tvrdila, že s vámi čeká dvojčata. Přinesla si i domnělý snímek z ultrazvuku.“

„Proč jste mě neupozornili?“

„Podobné záležitosti řeším čas od času sám a k vaší naprosté spokojenosti už řadu let,“ uraženě oponoval pan Collins, a Stephen mu musel nechtěně dát zapravdu.

„Dobrá, pokračujte.“

„Bohužel se potvrdilo, že slečna Greenová porodila a nelhala. Pochopitelně jsem vše prověřil a nechal udělat testy DNA. Ukázalo se, že Sean je váš biologický syn…“

Můj syn! Mám syna!

Stephen přestal právníka vnímat. Padl do křesla a zavřel oči. Nikdy neuvažoval nad rodinou. Prostě si myslel, že jednou, za hodně hodně let, si pořídí s nějakou ženou nějaké děti. Ale teď sedí a poslouchá, že má syna. Má syna s Niké!

„Sean,“ vydechl a zvykal si na zvuk toho jména. Líbilo se mu. Má stejné iniciály jako já! A dokonce mu dala skotské jméno! Zarazil se a konsternovaně hleděl do prázdna.

Takže jsem otec! Všechno to byla pravda!

Niké mluvila pravdu. A syna jsme asi počali v letadle, při našem prvním milování!

Zavřel oči. Jasně si vybavoval, že to, co tehdy začalo jako flirt a pokračovalo žhavým románkem, vyprovokoval on. Jenom on! Jistě, Niké víc než ochotně spolupracovala, ale kdyby ji Stephen nezačal tehdy v letadle svádět, nikdy by ji ani nenapadlo si s ním něco začít.

Zlomil jsem její sebekázeň, přizpůsobil jsem ji svým požadavkům, a pak jsem ji odkopl, přiznal si poprvé otevřeně. A je jedno, jak to pak pokračovalo. Tu křehkou důvěru, kterou jsem v ní rozdmýchal, jsem zadupal do země!

Stephenovi se sevřel žaludek. Snad poprvé zažíval výčitky svědomí vůči nějaké milence. Poprvé se snažil vidět věci z jejího pohledu.

Jak se asi cítila, když šla žádat konkurenci o práci?

Jak snášela vševědoucí pohledy personalistů při zhlédnutí Stephenova nešťastného dobrozdání? Byla bez práce, bez peněz, bez opory.

A pod srdcem nosila jeho syna…

„Počkat!“ probral se Stephen z myšlenek. „Jak se jmenuje druhé dítě?“

„Žádné druhé dítě není,“ pohotově vytahoval papíry snaživý mužíček.

„Jak není? Říkal jste, že slečna Greenová čekala dvojčata. Dokonce vám ukazovala snímek z ultrazvuku! Tak co se stalo s druhým dítětem?“

„Tady mám interní zprávu z vyšetřování. Po odchodu z naší firmy došlo k nehodě a slečna Greenová jedno dítě potratila.“

Stephenovi se teď skutečně udělalo špatně od žaludku. Železná pěst se mu otáčela v útrobách. Potratila!

Přišla o jedno naše miminko!

Nemusel ani chvilku přemýšlet, čí je to vina. Zalily ho tak silné výčitky svědomí, že sotva dokázal mluvit.

„Víte o té nehodě něco bližšího?“

„Ano, pane Maclachlane. V momentě, kdy odmítla štědré vyrovnání a podepsala dohodu o mlčenlivosti, ji ochranka vyprovodila z budovy. Na ulici pak podle zprávy lékařů z nemocnice omdlela a potratila. Druhé dítě však bylo v pořádku. Bohužel pak se nám na dlouho ztratila. Na existenci vašeho syna nás upozornila až její nová pochybná známost…“

„Ona má manžela?“ Stephen překvapeně zachraptěl sžíraný nepochopitelnou žárlivostí. Fakt, že by ho právníkova poznámka vlastně měla urazit, ani nevnímal.

„Ne, nemá,“ zalistoval pan Collins v poznámkách. „Vlastně o tom tu nic nemám. Bohužel, bylo by to ještě lepší při sepisování následné dohody, ale i tak jsem si poradil. Ale k věci. Tou známostí mám na mysli houf jakýchsi důchodkyní. Krouží kolem slečny Greenové a vašeho syna a nikoho k nim nepustí. Nicméně jsem využil jejich bláhové naivity, pomohly mi získat potřebné vzorky na test DNA. Ten potvrdil, že Sean je váš syn.“

Mužík si spokojeně založil ruce na prsou a významně hleděl na Stephena. Očividně očekával pochvalu. Nemohl tušit, že Stephen má pod stolem ruce zaťaté v pěst a dává mu v duchu poslední šanci dokázat, že se nechoval k matce jeho dítěte jako hyena.

„A dál?“

Právník nespokojeně zamrkal. Šéfovy reakce nebyly takové, jaké očekával. Hnán touhou po kariérním růstu se tedy pustil do detailů. Ukazoval podepsané dokumenty, vyzdvihoval svou osobní angažovanost v celém příběhu. Nevynechal jediný detail a naopak byl velice hrdý na manipulace, které udělal ve prospěch celé akce. Zamlklost šéfa si mylně vyložil jako obdiv. Zapomněl na ostražitost a z faktů přešel k vychloubání.

„Takže mi chcete říct, že můj syn je v bezpečí?“ tiše ze sebe vysoukal Stephen, když právník skončil vyprávění.

„Ano, zachránil jsem ho.“

„Před čím? Před jeho milující matkou?“ bouchl Stephen pěstí do stolu. Už nemohl potlačovat vztek. I kdyby byla Niké mrcha první velikosti a spala by s půlkou fotbalové reprezentace, což mu přišlo v jejím případě jako aprílový vtip, nikdy by jí nemohl sebrat dítě! Nevěřil, že by se jako matka chovala tak nezodpovědně, že by jí museli odebrat měsíční miminko! A proč se vůbec nebránila?

„Kdy jste ho vlastně zachránil?“

„Před necelým měsícem,“ koktal právník. „Pane Maclachlane, ona není schopná se o něj starat! Stýká se s pochybnými existencemi! Nemá peníze! Syn vyrůstal v otřesných podmínkách! Když jsem mu zajistil odpovídající zázemí, vetřela se k němu a pak se ho pokusila unést!“

„To je k nevíře,“ ironicky zavrčel Stephen. Právník k vlastní škodě nepochopil sarkasmus a jako topící se chopil stébla.

„Že ano? Taky jsem byl jejím chováním zděšen! Pochopitelně jsme dítě zajistili a slečně Greenové zakázali přístup. I tak neustále obtěžovala vrátného a bodyguardy u brány pozemku. Hrozba policie to nakonec vyřešila…“

„Vy jste do toho zavlekl policii?“

„Nejprve ne, ale když pak zapálila vlastní dům…“

„Cože?“

„Zjevně vyměnila stalking za destruktivní chování. Musela být pod vlivem utlumujících látek, protože prý málem uhořela v domě, který záměrně zapálila. Takže teď už nám stačí jen zpráva od hasičů a policie a nemusíme se ani soudit o svěření do péče. Shromáždil jsem dostatek důkazů, podle kterých bude slečna Greenová jakýmkoliv soudem prohlášena za nesvéprávnou vychovávat vaše dítě. Vlastně pochybuji, že by jí dovolili třeba i štěně.“

Stephen by se rád probudil. Protože to, co za poslední hodinu vyslechl, nemohla být pravda! Hlava mu třeštila, žaludek měl jako na vodě a srdce mu bušilo jako splašené.

Chtěl informace.

Teď jich má tolik, že neví, jak se jimi prokousat.

„Nechte mi tu všechny dokumenty a připravte mi vůz s řidičem. Jedu za synem,“ promnul si oči. Musel zjistit všechno. Potřeboval poslední dílky skládačky, aby mohl rozhodnout, co udělá dál. Že právníka nebude bolestivě čtvrtit, připisoval strachu o syna.

Vlastně o něm nevěděl nic. Nezná barvu jeho vlasů.

Nezná jeho úsměv. Neví, co má rád.

O dětech neví vůbec nic!

A teď jedno má a je zodpovědný nejenom za něj, ale i za jeho matku.

„Za jak dlouho odjíždíme?“ vytrhnul ho z myšlenek právník.

„MY nikam neodjíždíme! VY a paní Jonesová počkáte tady! JÁ pojedu sám. A po návratu se rozhodnu, co s vámi udělám! Teď jděte.“

„Ale pane Maclachlane, já jednal jen podle vašich instrukcí…“

„Jděte!“

„Jistě, ale chtěl bych podotknout…“

„Ven!“ dal Stephen průchod své frustraci ohromným řevem. Právník zmizel a místo něj nakoukla do místnosti paní Jonesová.

„Tak teď pojďte vy,“ zasyčel a probodával pohledem ženu před sebou. Poprvé po letech zahlédl v jejím pohledu strach. Bylo mu jasné, že v celé šarádě nemá zásadní roli. Jak ji znal, jen umanutě hájila jeho soukromí. Že přitom šlapala po citech druhých lidí, mu bylo víc než jasné. Koneckonců, doposud mu to i vyhovovalo. Jenže představa, že stejně tvrdě jednala i s Niké, která v sobě nosila křehký příslib života, mu prostě vadil.

Musí změnit zažitá pravidla. Nejlepší bude, když začne u své pravé ruky, paní Jonesové!

Kapitola 9

Stephenem cloumaly protichůdné pocity. Výčitky a stud se v něm praly se strachem o syna a s nedůvěrou. Fakta přece jenom mluvila jasně – Niké neměla žádný příjem! Z čeho žila? Jak se postarala o miminko? A co se stalo v domě, kde vypukl požár? Musela mít nějaké finanční prostředky. Pokud je tedy měla, kdo jí je dal? A za co?

Cesta autem byla utrpením. Netrpělivost a nejistota nejsou nejlepší společníci. Pan Collins se navíc nenechal odradit. Co chvilku Stephenovi zacinkal mobil a oznamoval mu další příchozí email, v kterém se právník snažil obhájit své jednání. Další a další důkazy o nezpůsobilosti Niké se kupily a Stephen začínal být nejistý.

Proč se nebránila?

Proč si dítě nenechala u sebe a dovolila cizímu člověku, aby ho odnesl?

Moc toho o dětech nevěděl, ale bylo mu jasné, že měsíční miminko přece nemůže být bez matky.

Nakonec byl Stephen rád, že si vzal řidiče. Byl tak rozrušený, že by nebyl schopný se věnovat řízení. Těkal očima po okolní krajině a jeho mysl se upínala k místu, kde na něho čekal syn! Když pak dorazili do cíle a přijeli po štěrkové cestičce k domu, Stephen vystoupil z vozu dřív, než se zastavil. Nepozdravil se s personálem, ale vtrhl rozlehlou halou do domu.

„Kde je?“

Nikdo se neptal, koho tím šéf myslel. Bodyguard ho vedl do světlého pokoje v přízemí. Velkými okny tam svítilo slunce a prosklenými dveřmi bylo možné vyjít na dokonalou zahradu.

Pokoj je v pořádku, přelétl očima místnost. Všiml si hraček, přebalovacího pultu plného úhledně srovnaných plenek. Na zemi byla barevná deka a poházené kostičky a chrastítka. U dětské postýlky stála žena v uniformě zdravotní sestřičky.

„Je nemocný?“ vyděsil se Stephen a obezřetně se přibližoval k postýlce.

„Ne, pane Maclachlane. Pan Collins najal personál, který se profesionálně stará o vašeho syna,“ vysvětloval mu bodyguard za zády a žena v uniformě naznačila kývnutím hlavy pozdrav.

Stephen to všechno vnímal jako zdálky. Čím blíž byl dětské postýlce, tím zvolňoval. Co má dělat?

Nemá zkušenosti s dětmi. Vždyť žádné ani nechoval! Jak se na miminka mluví?

Poslední krok k modré postýlce byl nejtěžší. Nervy měl napjaté a srdce mu bušilo až v krku. A pak ho uviděl.

Malinké miminko. Růžovolící chlapeček nespokojeně se vrtící na zádíčkách v záplavě modré peřinky. Rozčileně šermoval ručičkami a bradička se mu klepala v předzvěsti přicházejícího pláče.

„Nezlobte se, pane Maclachlane. Nemůžeme Seana uklidnit. Stále pláče,“ povzdechla si zdravotní sestra.

„To je v pořádku,“ potichu zabručel a fascinovaně sledoval miminko před sebou.

Chlapeček se otočil za novým hlasem. Blankytně modrá kukadla si prohlížela Stephena a jako mávnutím kouzelného proutku zapomněl na pláč.

„Ahoj Seane, já jsem tvůj táta,“ potichu šeptal a sklonil se nad postýlkou.

„Teď už nebudeš plakat, viď? Já už jsem u tebe a dám na tebe pozor,“ tiše broukal na synka, aniž si vzpomněl na obavy, jak jednat s miminkem.

„Pojď ke mně,“ natáhl se Stephen a opatrně podsunul velké dlaně pod drobné tělíčko.

Moudrá příroda dala všem rodičům do vínku instinkt, jak sevřít v náruči vlastní dítě, pomyslel si, když si k široké hrudi tiskl malý voňavý uzlíček. Sean se spokojeně zavrtěl a chytil drobnými prstíky tátův ukazováček.

Stephen zalapal po dechu. Bylo to jako rána pěstí. Ne, spíš jako studená sprcha! Ten omamný pocit pýchy a zodpovědnosti ho málem srazil na kolena.

Nic, naprosto nic a nikdo ho nemohl připravit na tenhle okamžik.

Něžně houpal se Seanem a hlubokým tichým hlasem mu broukal něžnosti. Nevnímal nic, jen svého synka.

Nepotřeboval testy DNA. Stačil mu pohled do modrých očí a věděl, že tohle je jeho krev. Oválná tvářička lemovaná neposednými tmavými vlásky. Ostře řezaná bradička a úsměv, ve kterém poznával geny Maclachlanů.

Podobný úsměv vídal na fotkách, kterými se obklopovala jeho vlastní máma. Stephen i mladší bratři Ryan, Wallace a Stuart měli jako miminka stejný pohled a rysy. A ačkoliv si je teď, v dospělosti, nikdo nemohl ani náhodou splést, jako děti měli podobný úsměv i stejně drzý malý nosík jako tohle škvrně.

Stephen netušil, kolik času strávil ten den se synem. Nemohl se ho nabažit. Sledoval, jak ho zdravotní sestra přebaluje, hrál si s ním, nosil ho po zahradě na rukou. Když dostal prcek hlad, držel mu lahvičku u pusinky a pyšně sledoval, jaký má apetit.

Měl by pít mateřské mléko, problesklo mu hlavou a všeobjímající klid byl tentam.

„Co je v té lahvičce?“

„Standardní kojenecká náhrada za mateřské mléko,“ pohotově vysvětlila zdravotní sestra. „Dokud slečna Greenová spolupracovala, posílala nám po šoférovi dvakrát denně dostatečnou zásobu mateřského mléka. To je pochopitelně nejlepší. Obsahuje dostatek obranných látek pro dítě, nemluvě o výživové stránce.“

„Dokud spolupracovala?“

„No ano. Pak se pokusila připravit o život a od té doby nespolupracuje,“ pokrčila žena nevzrušeně rameny a vzala si Seana. Poklepávala mu na zádíčka a budila zdání, že nic kromě pořádného odříhnutí miminka ji nezajímá.

Stephen se zamračil. Ani tahle informace mu příliš nezapadala do obrázku, jaký si o Niké utvořil. Spíš to nahrávalo hlášení jeho právníka.

„Odkud víte, že se chtěla zabít?“

„Řekl nám to pan Collins. Prý ji nakonec zachránili, ale v nemocnici odmítala spolupracovat. Dokonce měla vyhodit vašeho šoféra, který si k ní přijel pro pravidelnou dávku pro Seana.“

„Předpokládám, že tohle vám řekl taky pan Collins,“ nadhodil Stephen a ani nemusel čekat na zuřivé kývání na znamení souhlasu.

„Nevím, kdy se dnes vrátím, ale přijdu se na tebe v noci podívat,“ políbil chlapečka na čelo a potichu odešel. Za dveřmi dětského pokoje se zády opřel o stěnu a zavřel oči.

Co teď udělám jako první? Komu mám věřit?

Věděl, že sebelítostí nic nevyřeší. Jednou se rozhodl tuhle zamotanou záležitost rozmotat, tak se do toho musí pustit. Na chvilku si ale dopřál luxusu jen tak stát a vychutnávat si ten nový, opojný pocit – jsem táta!

Netušil, že si ho někdo dokáže podmanit takovou rychlostí, jako se to podařilo tomu bezzubému stvořeníčku, které mu poslintalo celou košili.

Netušil, jak omamný pocit štěstí může být spojen s vědomím, že dal život něčemu tak dokonalému, jako je chlapeček s blankytně modrýma očima… i když to byla Niké, kdo ho přivedl na svět…

Niké…

„Musím o ní zjistit všechno!“

„Mohu vám nabídnout něco k pití, pane Ferrele,“ zuřivě na Stephena mrkala pohledná blondýnka, která byla majitelkou cestovní kanceláře, kde Niké pracovala.

Na zapřenou, jak mu ochotně řekl jeho bodyguard.

Opravdu pro mě musí pracovat bezduché loutky bez vlastního rozumu? povzdechl si v duchu. Nedokázal pochopit, že stačilo pár cílených větiček, a všichni věřili tomu, co pan Collins řekl. Nikdo se prý neptal a ani se jeho nařízením neprotivil. Když ale jednotlivce podrobil osobnímu rozhovoru, nemálo podobnému výslechu, všichni nakonec připustili, že právníkova verze má značné trhliny. Zdravotní sestra se podivovala nad odvahou Niké bojovat za svého synka, i když čelila tvrdému vydírání. Muži z ochranky zase neochotně připustili, že se jim moc nelíbilo odnést dítě ženě, která omdlela, a ani jí neposkytnout první pomoc. O překažení útěku Niké mluvili spíš jako o štvanici na vyplašeného zajíce. Rozhodně prý nešlo o únos, jak jim doporučil událost popsat pan Collins.

Stephen už měl poměrně jasnou představu o tom, co se stalo. Chtěl si ještě ověřit poslední věc – z čeho Niké a Sean žili.

„Nechci vás příliš zdržovat, paní…“

„…slečna,“ skočila Stephenovi do řeči blondýnka. „A pro vás Marie-Anna,“ sklopila řasy a uhladila si sukni na kolenou. Stephen tuhle hru moc dobře znal, ale dneska ji nechtěl hrát. Nechtěl žádné nevázané noční dobrodružství, chtěl jen informace.

„Marie-Anno, jste moje záchrana. Jedna vaše zaměstnankyně mi doporučila poznávací cestu po Evropě. Chtěl bych svoji dovolenou ještě prodloužit a doplnit o relaxační pobyt ve Švýcarsku,“ vymýšlel si a sledoval, jak v očích blondýnky finanční zájem z prodeje lukrativního zájezdu převažuje nad sexuálním zaujetím.

„Jenže teď se mi zástupkyně vaší agentury neozvala a já mám obavy, zda nedošlo k nedorozumění. Nechci o tu rezervaci přijít. Vylíčila mi krásy Evropy tak, že už se nemůžu dočkat, až odletím.“

„Jistě, nemusíte se bát, vaši rezervaci vyřídím sama,“ hrnula se Marie-Anna k počítači.

„Ale já si zatím nic neobjednal,“ zarazil ji Stephen. Musel rychle vymyslet uvěřitelnou historku.

„Víte, vše jsme probrali v teoretické rovině. Jsem příliš zaměstnaný a ona vyšla vstříc mému časovému rozvrhu… Plánovali jsme cestu po telefonu. Ale teď jsem ochotný s ní doladit detaily a složit potřebnou zálohu. Jen si nemohu vzpomenout na její jméno, jsem hrozně roztěkaný, jak se jedná o jména.“

„Jistě, ehm, šlo o slečnu, tedy paní Clarkovou.“

Clarkovou? Co je to za šarádu? Vydává se za někoho jiného?

„Do telefonu nezněla jako paní, spíš jako mladá dívka,“ plácl první, co ho napadlo. Naštěstí majitelka firmy neměla žádné podezření. Za každou cenu se snažila udržet bohatého klienta.

„Ano, paní Clarková má velmi mladistvý hlas a skvělé nápady. Věřím, že vám jistě naplánovala dovolenou snů. Jakmile najdu její poznámky, hned vše vyřídím k vaší spokojenosti.“

„Nemohla by to udělat paní Clarková? Zná mé přání,“ nevinně pokrčil rameny a usmál se.

„Bohužel, momentálně je indisponována.“

„Nevadí, já počkám.“

„Nerozumíme si, je v nemocnici a netušíme, kdy se vrátí.“

„To mě moc mrzí. Moc ji ode mne pozdravujte. Co se jí vlastně stalo, pokud se mohu zeptat?“ vyzvídal Stephen a doslova visel na rtech blondýnky.

„Nerada bych narušovala její soukromí.“

Aha, takže budeš potřebovat přesvědčit, pochopil okamžitě Stephen a vytáhl mobil.

„Rád bych vám okamžitě poukázal dostatečnou finanční zálohu na rezervaci mé dovolené. Řekněme polovinu předpokládané ceny?“

Marie-Anna zalapala po dechu a hbitě diktovala číslo firemního účtu. Během pár vteřin Stephen potvrdil převod sta tisíc korun a sledoval značně vstřícnější ženu.

„Skutečně je mi líto, že nemohu dokončit plánování s paní Clarkovou. Klidně bych i pár dní počkal.“

„Je mi to moc líto, pane Ferrele,“ začala blondýnka a zarazila se, když jí Stephen neodpověděl.

„Pane Ferrele?“

„Cože? Promiňte, zamyslel jsem se,“ koktal Stephen.

Musím se soustředit, nebo se prozradím. To mám z toho, že jsem si vybral tak hloupé jméno!

Jenže vlastním jménem se představit nemohl. Jednak bylo synonymem bohatství a luxusu, jednak netušil, jestli tahle žena neví o soukromí Niké víc, než je ochotná říct.

„Neměla bych to říkat, ale paní Clarková, pro nás Niké, málem uhořela.“

„Cože?“ hrál vyděšeného a v duchu si gratuloval. Finanční motivace pomohla!

„Niké je nesmírně svědomitá a milá žena. Pracovala u nás na plný úvazek. Po porodu si brala práci domů, ale na jejím výkonu se nic nezměnilo. Spíš naopak. Jakoby sršela energií. Ale to bohužel dlouho nevydrželo…“

„Co se stalo? Děsíte mě, Marie-Anno! Neublížil jí někdo, že ne?“

„Právě že ano. Sebrali jí miminko.“

„Kdo by udělal něco tak ohavného?“

„To vám skutečně nemohu říct, ale ani to ji nezlomilo. Dál bojovala o synka a přitom pracovala. Pak jí ale zakázali ho vidět úplně! Měsíční miminko! Niké se sesypala. Nejedla, nespala, jen plakala a každou volnou chvilku zaplnila prací. Není divu, že se jí udělalo špatně a omdlela v kuchyni. Hasiči ji vytáhli na poslední chvíli. Málem nám chudinka uhořela…“

Stephen si přejel rukou přes obličej. Pocit obrovské pěsti svírající mu útroby byl zpět. Ten nejhorší možný scénář, jaký si byl schopen vymyslet, byl realitou!

Odehnal od sebe jedinou ženu, která v něm byla schopná zažehnout plamínek důvěry a sounáležitosti. Vyhodil ji z firmy a znemožnil v jejím profesním světě.

Nechal ji opuštěnou a těhotnou čelit smečce prvotřídních byrokratů. Musela být zničená, když potratila.

A jak zdeptaná se musela cítit, když jí sebrali Seana!

To jsem nechtěl, zavřel oči a v duchu sprostě klel. Chtěl si jen ochránit soukromí. Chtěl si dál klidně žít a utápět se v luxusu, pohodlí a ženských náručích…

Co si to nalhávám!

Už dávno mě podobné věci neuspokojují!

„Moc vám děkuji, Marie-Anno. Jsem rád, že jsme se dohodli. Jakmile se vaše paní Clarková zotaví, doladíme detaily mé dovolené. Přeji pěkný den,“ rozloučil se v cestovní kanceláři a vůbec netušil, kdo pojede na předplacený zájezd po Evropě.

Je mi to jedno, ať klidně propadne!

Ještě než řidič otočil auto na cestu do nemocnice, Stephen se pohodlně usadil v koženém sedadle a vytáhl telefon. Tohle bude poslední tečka v pátrání. Pak už se budu věnovat jen Niké a Seanovi.

„Collins, čím vám mohu pomoci, pane Maclachlane?“ nadšeně švitořil právník do telefonu.

„Osobně jsem si prověřil vámi dodané podklady. Nejenže nejsou přesné, ale jsou zavádějící a v drtivé většině jsou fakta zmanipulovaná. Velice jste zklamal mou důvěru. Vaše služby už nebudu potřebovat. Od tohoto okamžiku už nejste zaměstnancem mojí firmy. Pochopitelně odcházíte bez nároku na jakoukoliv finanční kompenzaci.“

„Počkejte, pane Maclachlane, já jsem jednal jen podle vašich instrukcí!“

„Je zbytečné situaci více rozebírat. Nenařídil jsem vám vyhrožovat, unést dítě ani falšovat důkazy. A pochybuji, že by byla advokátní komora vaším chováním nadšena. To říkám jen proto, kdyby vás napadlo se mstít a kdekoliv a komukoliv poskytnout informace o tomto konkrétním případu či jakémkoliv jiném, dotýkajícím se naší firmy či mě osobně.“ S tím Stephen zavěsil.

Tohle je vyřízené. Teď začne ta těžší část…

Kapitola 10

Ne, nemůžete dovnitř!“

Stephen překvapeně shlédl dolů na drobnou zdravotní sestřičku. Ta holčina mu nesahala ani po ramena, ale byla ochotná ho vykázat z nemocnice s ohleduplností hospodského vyhazovače.

„Nechci obtěžovat,“ zkusil to znovu po dobrém.

„Pozdě!“

Zamrkal, zaskočen břitkostí, s jakou ho utnula.

„Nemám na vás čas. Nejste příslušník rodiny, takže za slečnou Greenovou nemůžete!“

„Zatím nejsem oficiální člen, ale Niké je moje snoubenka a jsem otec jejího syna.“ Šok v očích sestry byl odrazem jeho vlastního.

Co to říkám! Snoubenka?

Uvazuju se k něčemu, co nejsem schopen splnit! Nebo jsem?

To je jedno, pokud mi to pomůže se k Niké dostat, tak ať je naoko mojí snoubenkou. Že je matkou mého syna je pravda, takže zas až tak moc nelžu!

Zhluboka se nadechl a narovnal svou 185 centimetrů vysokou svalnatou postavu.

„Niké je moje snoubenka, takže chápete, že mám právo ji vidět!“ Zdravotní sestřička cosi zabručela a kývla, ať ji následuje.

Dovedla ho do místnosti, kde za stolkem seděla další zdravotní sestra a bedlivě sledovala několik monitorů. Za prosklenou stěnou byla vidět lůžka. Každé v samostatné kóji a obklopené množstvím pípajících a blikajících přístrojů.

Stephen byl zaskočen. Věděl, že Niké jen tak tak unikla jisté smrti, ale pořád v podvědomí čekal, že ji najde v prosluněném pokoji, sice v nabručené náladě, ale maximálně s náplastí na čele. Realita byla výsměchem jeho naivním představám.

Tady skutečně leželi trpící lidé!

„Kde je?“ zachraptěl, nepoznávaje svůj hlas.

Sestra mu ukázala příslušné lůžko a otočila se na kolegyni. Kdo to je? Neslyšně artikulovala jedna druhé.

Nevím, prý snoubenec! Kecáš!

Musím to říct tetičce! Jasně nařídila, abychom k ní nikoho nepouštěli, vytáhla z kapsy telefon a hbitě psala sms zprávu.

Stephen stál u skleněné stěny a nechápavě sledoval lůžko před sebou. Pod dekou se ztrácela drobounká postava. Že jde o ženu, poznal podle dlouhých tmavých vlasů, vykukujících zpod obvazu na hlavě. Obvazy měla prakticky všude – přes oči, uši, na tváři, na rukou…

Tatam byla energická a optimismem sršící žena, kterou vášnivě svíral v náruči.

Celkový obrázek zoufalství před jeho očima dotvářely přístroje kolem postele. Blikání a grafy na monitorech Stephena děsily. Otec mu zemřel při autonehodě, když dospíval. Od té doby nikdy nečelil strachu o blízkou osobu. Všichni tři jeho bratři byli zdraví. Stejně tak milovaná máma. Nikdy nemusel do nemocnice z jiného důvodu, než aby přestřihl pásku při slavnostním otevření nějakého pavilonu, který sponzorovala jeho firma. A teď stál u lůžka ženy, kterou prakticky neznal, ale v hloubi duše cítil, že je pro něj důležitá. Začínal chápat, že je jeho nadějí na normální budoucnost, a třásl se strachy.

„Co se jí stalo?“

„Nezlobte se, ale nemůžeme poskytovat informace o pacientech nikomu jinému…“

„…než členům rodiny. Chápu. Můžete mi prosím ukázat, kudy se dostanu k řediteli nemocnice?“ otočil se na zdravotní sestřičky.

„Chcete si stěžovat?“ zúžily obě oči připravené na něj zaútočit při kladné odpovědi.

„To by mě ani nenapadlo, dámy,“ usmál se a vykročil k první.

„Musím vás jedině pochválit, jak zodpovědně odvádíte svou nelehkou práci,“ jemně vzal ruku první ženy a zlehka se jí dotkl rty. Zalapala překvapením po dechu a tváře jí zalil ruměnec.

„Málokdo si uvědomuje, kolik trpělivosti, soucitu a něžné péče svým pacientům obětujete,“ políbil ruku druhé sestřičce.

„Mě neokouzlíte,“ zasyčela na něj. „Slečna Greenová je jasným důkazem, co dokážou mužský se svým svůdným úsměvem! A jestli jste skutečně ten, za koho se vydáváte, máte se na co těšit! A teď pojďte za mnou,“ vedla usmívajícího se Stephena z jednotky intenzivní péče.

„Vám se moc nezamlouvám, že?“ dráždil ji k výtahu a cestou do pátého patra.

„No, bystrost vám nechybí,“ sekla po něm, ruce dál odmítavě založené na prsou.

„Mrzí mě, že ve vás vzbuzuji bojovnou náladu.“

„Ve mně ne, ale doporučuji vám rychle to tu vyřídit a zmizet slečně Greenové ze života!“

Kde se v ní bere ta zuřivost? Musí si být vědoma, že stačí jediná stížnost na její chování, a přijde o místo! Za tím musí být víc než jen soucit s popálenou pacientkou, přimhouřil Stephen oči a lépe si ji prohlížel. Ačkoliv se tvářila bojovně, nervózně poklepávala nohou, a co chvilku kontrolovala displej mobilu.

Napjatou atmosféru ukončilo cinknutí výtahu.

„Tudy, ale pochybuji, že vás pan ředitel bez ohlášení přijme! Je to velice zaměstnaný muž,“ utrousila dívčina přes rameno a svižně rázovala po chodbě. Na poslední dveře hlasitě zaklepala a šedovlasé ženě jen ukázala na Stephena.

„Dobrý den, rád bych na chvilku hovořil s panem ředitelem,“ usmál se na přísnou sekretářku. Jako by v ní viděl tu svou. Také by dokázala zastavit i armádu, jen aby uchránila šéfův klid.

„Pan ředitel je časově indisponován…“

„Naprosto chápu. Můžete mu prosím předat mou vizitku? Počkám si na odpověď,“ dopsal na zadní stranu vzkaz a podal kousek křídového papíru podezřívavé sekretářce. Byl si vědom, že pokud je ředitel této nemocnice alespoň trochu dobrý manažer, okamžitě ho přijme.

Což se také k údivu zdravotní sestřičky i postarší sekretářky stalo.

„Dobrý den pane Maclachlane, jsem Ethan Napier,“ vítal Stephena štíhlý muž, o málo starší než byl on sám. Dobře padnoucím sakem a bělostnou košilí bylo učiněno zadost vzhledu úředníka. Místo kravaty měl rozhalenku a na nohou džíny.

Stephen měl dobrý pocit, že konečně narazil na někoho, kdo místo emocí používá hlavně logiku.

„Mrzí mě, že vás oberu o drahocenný čas.“

„Mě to nemrzí, já vás oberu o vaše drahocenné peníze,“ usmál se ředitel a pokynul ke křeslům a malému stolečku.

„Dáte si něco k pití?“

„Pokud by vám to nevadilo, pane Napiere, rovnou bych rád přešel k hlavnímu důvodu své návštěvy.“

„Jistě, rovnou k věci, to mám rád,“ zazubil se.

„Jak jsem vám napsal, chci sponzorovat kterékoliv oddělení vaší nemocnice výměnou za drobnou laskavost.“

„Uvědomujete si, že jste řekl kterékoliv oddělení?“

Stephen se usmál. Byl zvyklý na podobné reakce. Lidé se ho každý den snažili vtáhnout do správních rad, nabízeli mu čestná členství i předsednictví výměnou za nemalé peníze. Stephen uvážlivě rozmýšlel, kam firemní peníze pošle, a koho tím pádem bude jeho rodina podporovat. Tentokrát ale nemusel přemýšlet.

„Řekněte si sumu.“

„Milion?“ zkusil to ředitel Napier a jako ostříž sledoval, co odpoví. Stephen k němu natáhl ruku: „Platí.“

„Gratuluji, stal jste se hlavním sponzorem rehabilitačního centra. A teď k té vyžádané laskavosti.“

„Na jednotce intenzivní péče leží pacientka Niké Greenová. Potřeboval bych informace o jejím zdravotním stavu.“

„To je všechno? Choďte častěji, pane Maclachlane,“ zasmál se ředitel a šel k počítači. Vyhledal potřebné informace a zamračil se.

„Slečna Greenová k nám byla převezena před čtyřmi dny přidušená se středně těžkými popáleninami, několika řeznými ranami a poškozeným zrakem. Vše následky požáru. V prvních dnech jsme se soustředili na potlačení infekce. Pořezaná kolena, popálené ruce a obličej se však ukázaly jako ten nejmenší problém. Tyto rány se hojí. Horší je to s plícemi. Příliš se nadýchala jedovatých zplodin. Dnes poprvé dýchá zcela sama.“

Ředitel se otočil na Stephena: „Mohu si dovolit osobní otázku? V jakém vztahu jste ke slečně Greenové?“

„Je to má snoubenka a máme spolu syna,“ nepřítomně odpověděl Stephen. Už na jednotce intenzivní péče věděl, že Niké je na tom špatně. Ale něco tušit, a pak se to dozvědět, je pořádný rozdíl. Syrová fakta byla hřebíky do rakve jeho optimismu. S každou další informací byl skleslejší.

Co všechno si musela prožít…

Jak moc musela být zoufalá a vyčerpaná…

„Má bolesti?“

„Ano, má. Popáleniny jsou bolestivá poranění a hojí se dlouho. Co ale ošetřující lékařce dělá skutečné starosti, jsou oči.“

„Jak moc má poškozený zrak? Je to nevratné?“

„Má popálenou rohovku. Samozřejmě musíme počítat s nejhorší alternativou hojení. Srůsty na spojivce či jizvy na rohovce jsou to nejmenší riziko. Pokud tělo slečny Greenové nezvládne infekci, je tu možnost komplikovaného vředu s možností perforace rohovky. A to už jsou trvalé následky…“

„Nejde tomu zabránit?“

„Pane Maclachlane, já jsem manažer nemocnice, a ne oční specialista. Ale to, co jsem vám řekl, jsou lékařské prognózy, které vždy raději počítají s tou horší alternativou. Pochopitelně vám zařídím schůzku s lékařkou vaší snoubenky. Snad vaše obavy rozptýlí.“

Ten den už posté si Stephen přejel rukou přes obličej. Opřel se v křesle a měl pocit, že zestárnul o pár let.

„Zařídím a zaplatím cokoliv, abych jí pomohl k úplnému vyléčení. Můžete mi pomoci?“

„Vydržte minutku, zjistím potřebné informace,“ vytáčel ředitel první z několika čísel.

Minutka se protáhla téměř na půlhodinu. Na 30 minut strachu a nejistoty. Stephen se snažil z útržků telefonátů něco pochopit. Marně. Strach se mu vkrádal do srdce jako přízrak.

Niké s jizvami.

Niké s bílou slepeckou hůlkou. Niké, která ho nenávidí.

Jedna představa horší než druhá.

„Mluvil jsem s očním specialistou, s ošetřující lékařkou i terapeutem. V podstatě trvají na záznamech uvedených v počítači. Je příliš brzo na nějaké konkrétní prognózy. Důležitý je klid a striktní čistota.“

„Chtěl bych ji převézt na ostrov Walney. Mám tam velký pozemek a pohodlný dům. Zajistím příjemné zázemí i pro váš personál. Vše pochopitelně několikanásobně uhradím.“

„S tím nebude problém. Naopak, náš personál vaše štědrost motivuje. Nicméně podle ošetřující lékařky je problém v tom, že slečna Greenová nespolupracuje. Od příjezdu do nemocnice je apatická. Nepije, nejí, vše dostává nitrožilně. Jako by jí nezáleželo na životě. Psychika je mocná, a to platí obzvláště u vaší snoubenky. Pokud neprojeví zájem o vlastní léčbu, mohou se ty negativní prognózy stát skutečností! Můžete na ni v tomto směru apelovat?“

„Můžu. Vrátím jí syna.“

Ředitel překvapeně zamrkal. Byl ale příliš dobrým manažerem, aby ho kritizoval. Tučný šek spolehlivě uklidnil hlas svědomí.

„Jen se klidně ptejte, vidím vám to na očích,“ rezignovaně rozhodil Stephen rukama.

„Záleží jen na vás, co mi chcete říct. Ale ujišťuji vás, vše, co mi sdělíte, zůstane v této místnosti. Informace využijeme ve prospěch léčby slečny Greenové.“

„Dobře. Tak teď bych tedy požádal o něco k pití. A vodu ani čaj nechci.“

Nakonec to nebylo tak trapné, jak jsem si myslel, přemítal v duchu Stephen, když odcházel z kanceláře ředitele. Promluvili si jako chlap s chlapem. Stephen přiznal, že Niké nechtěně strašně ublížil. Společně vymysleli plán, jak zlomenou a apatickou Niké převezou vrtulníkem i s personálem. Ošetřující lékařka byla změnou v léčbě nadšená a

během chvilky vzala Stephena na milost. Sepsala seznam požadavků, které musí dodržet, aby se Niké mohla úspěšně léčit i mimo nemocnici.

„Chemikálie zle popálily oči vaší snoubenky,“ vysvětlovala mladá lékařka. „Držíme infekci pod kontrolou. Pomáhá nám v tom i diagnostická kontaktní čočka, která chrání poleptanou, a tím pádem přecitlivělou sliznici před třením o oční víčko. Nicméně ani antibiotika a kortikoidy nejsou samospásné. Potřebujeme slečně Greenové vlít optimismus do žil. Doufám, že domácí prostředí jí v tom pomůže.“

Stephen v to moc nedoufal. Vše vsadil na jedinou kartu – na Seana. Jakmile ho Niké vrátí, určitě bude šťastná. A mě bude dál nenávidět.

„Musíte ale upravit dům, kam bude pacientka převezena. Bezbariérové přístupy z ložnice do koupelny a na toaletu jsou nutností! Místnost nesmí být vystavena přímému slunci, pomáhá spíš stín či šero. Žádný průvan! Prach je to poslední, co při léčbě potřebujeme. Seznam léků a přístrojů sestavím a předám panu řediteli. Já si jdu zabalit, ať tedy můžeme zítra ráno odletět. A abych nezapomněla, já jsem Susan, když teď spolu budeme bydlet,“ zasmála se, potřásla Stephenovi rukou a zmizela.

Ředitel Napier zařídil, aby ho bez problému pustili až k Niké.

Teď tedy postával před prosklenými dveřmi, ruku položenou na klice a sbíral odvahu vstoupit. Nevěděl, jak si získá důvěru ženy, která kvůli němu přišla o všechno. Najednou netušil, jak by se měl zachovat. Má padnout na kolena a prosit o odpuštění? Rafinovaně se jí dvořit? Lichotit jí? Prosit? Škemrat?

„Kam si myslíte, že jdete?“

Stephen se zarazil v půlce kroku. Břitký dotaz pronesený tichým hlasem, ze kterého jako by ukapávalo jedu, ho zarazil. Otočil se a stál tváří v tvář rozzuřenému domovu důchodců!

„Jdu za svou snoubenkou, pokud vám to nevadí.“

„To teda vadí, chlapečku,“ zasyčela zrzavá dáma a šermovala mu kostnatým prstem před očima. Tedy šermovala by, pokud by měřil 160 centimetrů jako ona. Takhle mu ta rozlícená bojovnice hrozila kamsi k bradě.

„Chlapečku?!“ nevěřícně po ní opakoval a očima přejížděl zbytek doprovodu. Překvapilo ho, že jsou to samé ženy. Bylo jich sedm, osm? Některé vypadaly jako opravdové babičky – šedivé drdůlky, kostěné brýle, shrbená záda. Ale když si je prohlížel déle, pochopil, že tohle je armáda emancipovaných žen, které se rozhodly kašlat na věk.

Oblečené byly většinou v džínách, na nohou botasky, a nikde neviděl jedinou hůl, o kterou by se opíraly!

„To je to nejslušnější oslovení, co pro vás mám. Navíc jsem dáma, tak vám nebudu sprostě nadávat!“

„I když si to zasloužíte,“ vykoukla za zády zrzky šedivá hlava.

„Jste gauner, pane! Nic mě nezastaví, ani vaše peníze! Budu to všude vykřikovat,“ posunula si na nose brýle další bojovnice a neohroženě zvedla hlavu.

Hlouček najednou ožil. Všechny ženy mu chtěly říct něco o jeho povahových rysech. Kdyby z toho měl sestavit popis, ve vývojovém žebříčku živočichů by klesl hodně nízko.

Asi by se měl bránit, nebo se přinejmenším rozčílit, ale Stephen měl chuť se smát.

Tak to je ta její armáda podivných důchodkyň, vybavila se mu právníkova hlášení o Niké. Když si tak z výšky prohlížel ten houf štěbetajících stařenek, připadaly mu spíš jako starostlivé kvočny, zuřivě hájící milované kuřátko. Že při tom mohou přijít o svá peříčka, si vůbec neuvědomovaly. Kroužily kolem něj, pokřikovaly, obviňovaly ho, a jak si s údivem všiml, nenápadně ho přitom odvedly ode dveří Niké skoro až na chodbu!

Šikulky, musel jim v duchu složit poklonu.

„Tak dost, dámy, pusťte mě také ke slovu,“ zvedl ruce na znamení smíru.

„Vy nebudete vůbec mluvit. Pěkně se otočíte a odejdete co nejdál od naší Niké!“

„Už jste ji zničil dost!“

„Sebral jste jí syna, naději, chuť do života. To ji chcete dorazit?“

Neposlouchalo se to dobře. Všechna obvinění našla živnou půdu ve Stephenově svědomí. Ale nebyl čas na sebelítost. Musel Niké převézt.

„Je moje snoubenka.“

Tiché prohlášení mělo účinek tříštivého granátu. Nejprve hlouček stařenek oněměl a pak se skutečně rozkřičely. Šermovaly rukama a ty nejbližší do něj píchaly kostnatými prstíky.

Stephenovi opět zacukaly koutky úst.

Tak kterápak si mě ohne přes koleno a naplácá mi na holou? smál se v duchu. Nechal jim ještě pár minut, aby ho peskovaly, a pak ten povyk utnul.

„Chápu vaše argumenty, zachoval jsem se ohavně. Jenže to teď Niké nepomůže. Zítra ráno si ji vrtulníkem odvezu do své vily, kde se bude dál léčit.“

„To se o ni jako budete starat vy sám?“

„Ne, bude tam její současná ošetřující lékařka a nejlepší fyzioterapeutka, jakou seženu.“ Návrh ředitele Napiera, aby si vzal nemocničního terapeuta, Stephen odmítl. Nedokázal se na něj dívat jako na odborníka. Vnímal ho jen jako muže, který se chce dotýkat ženy.

Niké se bude dotýkat jediný muž, a to bude on! Jak to ale zařídí, aby mu odpustila a pustila ho k sobě, to netušil.

„A co bude se Seanem?“

„Vrátím jí ho. Vlastně jsem ho chtěl přivézt už dnes, ale chtěl jsem se osobně přesvědčit, v jakém je Niké stavu.“

„No a přesvědčil jste se?“ zeptala se do té doby tiše poslouchající zrzavá velitelka stařenek.

„Bohužel ano. Nevím, co mám dělat,“ přiznal Stephen. „Vy jste s ní byly v době, kdy já jsem ani netušil, že má problémy. Když jsem ji měl utěšovat, můj bývalý právník jí jen vyhrožoval. Neřekl mi, že mám syna. Naopak ho unesl a Niké vydíral. Vím, že mě to neomlouvá,“ zvedl ruku a zastavil tak další vlnu obviňování.

„Snažte se na to dívat z mého pohledu. Včera jsem se dozvěděl, že mám syna. A když jsem ho dneska uviděl, okamžitě mi přirostl k srdci. Nechci o něj přijít. Chci se stát trvalou součástí jeho života. A podobné je to i s Niké,“ přes hlavy stařenek se podíval k prosklené stěně, za kterou tiše ležela žena, která se pro něj stávala vteřinu po vteřině důležitější a potřebnější. Najednou si nechtěl představit, že by ji už nikdy nepotkal, nemohl s ní promluvit, nesevřel ji v náruči.

„Chci to všechno napravit. Musím.“

„Hm, to je moc pěkné. Tenhle sladký happy-end si schovejte, až budete psát memoáry,“ zasyčela zrzavá stařenka.

„Jak chcete všechno, co nám tu povídáte, provést?“

„To nevím. Zajistil jsem, aby se ve vile vše připravilo podle přání lékařů. Niké i Sean tam budou obklopeni péčí a přepychem…“

„…blá blá blá! Na tohle jsem se neptala, to beru jako samozřejmost! Já se ptám, jak se chcete s Niké usmířit?“

„To je můj problém,“ ošíval se Stephen.

„To se pletete, panáčku. Váš problém by to byl, kdybyste byl Niké od začátku oporou, držel ji v porodnici za ruku, usmíval se s ní, když poprvé uviděla syna! Vy jste byl v jejím životě jen přítěž. Víc než to! Byl jste zosobněním strachu tak velikého, že utekla z Londýna a zametla za sebou stopy!“

„Potom nechápu, proč jste se mě snažila po Seanově narození vyhledat,“ vrátil jí smeč.

„Ano, to byla chyba,“ rozpačitě si přešlápla. „Měla jsem vědět, že Niké by nám v ničem nelhala. Bláhově jsem si myslela, že byste měl o své vlastní dítě zájem.“

„Ale já ho mám! Jen netuším, jak si Niké usmířím.“

„Neplánujete náhodou napochodovat do pokoje a vyklopit jí na hlavu všechno to, co jste nám tu říkal?“

„Původně jsem to nezamýšlel, ale teď když to říkáte…“

„Opovažte se!“ zahučelo to hloučkem žen.

„Vždyť ona nekomunikuje ani s námi! Proč si myslíte, že vy byste na ni měl uklidňující vliv?“

„Myslel jsem si…“

„A to je váš největší problém,“ znovu ho zrzka uťala. „Nemyslete a nechte to na nás. Ale upozorňujeme vás, jestli jen náznakem Niké znovu ublížíte, postaráme se o to, abyste už nikdy žádné ženě neublížil a do konce života mluvil fistulí! Rozumíme si?“

„Ano, madam,“ Stephen se kousal do rtu, aby se nahlas nesmál.

„Já nejsem žádná madam, jsem paní Clarková, a tohle,“ mávla na hlouček žen, „tohle jsou Děvčata. A teď nás pojďte všechny pozvat na skleničku, ať se nám lépe přemýšlí!“

Bylo toho hodně, co si ten večer Stephen vyslechl. Trpělivě snášel pichlavé poznámky na svou adresu. Po drahné době se stařenky nabažily kousavých připomínek a soustředily se jen a jen na život Niké. Vyprávěly jednu příhodu za druhou a všechny měly společné motto – byly to historky plné štěstí a lásky. Stephen se tak postupně dozvěděl, jak se Niké přistěhovala, jak začala pracovat v cestovní kanceláři, o kolik se jí zvětšilo bříško i jak byla statečná při porodu. Neměl pro to racionální důvod, ale byl na ni pyšný! Tolik samostatnosti a odhodlání v tak křehké ženě!

Mnohem silnějšího chlapa by podobný osud zlomil, a ona se nedala. Dál si šla za svým cílem. Porodila krásného zdravého chlapečka a zajistila mu láskyplný domov.

Teď bylo na něm, aby dokázal, že je schopný se o svou rodinu postarat. Rodinu…

To slovo se mu převalovalo na jazyku. Kdysi by ho to možná děsilo, teď ale cítil lehkou nervozitu. Zvládne to?

Nezklame?

Rázoval po rozlehlé vstupní hale prosluněné vily a čekal na přílet vrtulníku. Všechno zařídil podle instrukcí lékařů a celé přízemí se během noci proměnilo. Z pracovny, pánského pokoje a malé ložnice s koupelnou udělali ložnici Niké, dětský pokoj pro Seana a hned vedle pokoj pro Stephena. Lékařka a rehabilitační sestra dostaly pokoje v patře a stejně tak hospodyně, která jako jediná zůstávala v domě. Část personálu měla volno a zbytek, včetně nezbytné ochranky, sídlil v domku u příjezdové cesty nedaleko heliportu.

Stephen si naučeným pohybem projel vlasy, ale nahmátl jen krátký sestřih.

Ještě teď se musel usmívat, když si vzpomněl, co všechno mu Děvčata nařídila udělat. Ostříhání vlasů a změna kosmetiky a vůně bylo to nejmenší. Nejprve nechápal, proč by to měl akceptovat, ale stařenky vymyslely plán hodný Machiavelliho!

„Budete se jí dvořit,“ rozhodla nad skleničkou whisky paní Clarková.

„Ale to jste mi přísně zakázali!“

„Jenže vy jste se jí chtěl dvořit jako Stephen Maclachlan, a to nemůžete!“

„Takže ji mám svádět jako kdo? Jako Johanka z Arku?“

„Nehrajte si na hlupáka, chlapečku,“ zahrozila starší dáma prstem. „Musíte jí i nám dokázat, že jsou vaše city upřímné. Budete se jí dvořit a vrátíte jí ztracenou sebeúctu a naději v lásku. Tedy pokud to vůbec dokážete.“

„Samozřejmě, ale proč pod cizí identitou? A co budu dělat, až jí sundají obvazy? To si mám nechat plastickým chirurgem přeoperovat obličej?“ Stephen začal Děvčata podezírat, že vliv televizních detektivek a několika panáků tvrdého alkoholu jim zvláčnil úsudek.

„Když jste tak nedůvtipný, řeknu vám to narovinu – Niké vás nesnáší! I ze zvuku vašeho jména jí naskakuje husí kůže! Nechce vás ani žádného jiného chlapa. Jenže to chce její hlavinka. V hloubi srdce touží mít vedle sebe silného mužského, o kterého se může opřít. A tady se dostáváme k vám. Musíte si ji opět získat. Třeba jako její rehabilitační asistent. Vybudujte si k ní pouto důvěry, sounáležitosti a lásky…“

„A pak jí sundají obvazy, a ona mi vyškrábe oči za tu maškarádu! Fajn, začnu se poohlížet po slepeckém psu, abych pak nadosmrti nenarážel do nábytku.“

„Velmi vtipné, ale na někoho, komu prošla postelí půlka anglických krásek, jste nečekaně natvrdlý!“

„Promiňte mi mou zabedněnost, ale v oblasti inkognito svádění matky vlastního syna jsem úplný nováček.“

„Tak nás nepřerušujte, ať se dostaneme k tomu podstatnému. Jestli se vám podaří získat Niké a její lásku, máte vyhráno. Až jí sundají obvazy, bude sice řádit, ale nakonec vám odpustí. My ženy jsme k chybám silnějšího pohlaví neskonale tolerantní,“ zasnila se paní Clarková a houf stařenek s vševědoucím úsměvem přikyvoval hlavinkami.

Stephen se kousal do rtu, aby se nesmál. Jak se stalo, že on, vyhlášený svůdce, poslouchá rady v oblasti lásky? Navíc od hloučku důchodkyní!

„No a teď už si musíte jen ostříhat vlasy…“

„Cože,“ zaúpěl ten večer poněkolikáté Stephen. Ovšem argumentace paní Clarkové byla bezchybná. I když má Niké přes oči obvazy, mohla by ho poznat podle hmatu. Ležérně rozevláté vlasy musí pryč. A to i navzdory faktu, že má Niké obvázané i popálené ruce. Podobně vymění kosmetiku a toaletní vodu, aby ho nic nespojovalo s minulou identitou.

„Stejně, i když tohle všechno udělám, vážně věříte, že mě nepozná? Až ji obejmu, políbím, pomilu…“

„Tak na to poslední nedojde! Chcete její důvěru, tak kroťte poklopec. Niké má popáleniny na rukou a dočasně paralyzovaný čich od kouře. Její smysly jsou utlumené. Když se dohodnete s doktorkou, nebude problém při každém převazu hlavy poupravit obvaz tak, aby zakrýval i uši, jako je tomu doposud. Nepozná vás ani po hlase. Máte jedinečnou šanci začít s Niké znovu a lépe.“

Stephen se zmohl jen na přikývnutí. Nechtěl se hádat, veškerou sílu do potyčky mu vzala představa zraněné Niké. Opravdu měla obvazy všude – na hlavě, rukou, kolenou, chodidlech, na paži, přes uši…

A takhle zničenou a křehkou ženu má svádět?

Že to není fér, věděl naprosto jasně. Na jednu stranu chtěl, aby mohl s Niké začít znovu, až bude vyléčená. Až bude vědět, kdo ji svírá v náruči. Na druhou stranu ale musel uznat argumenty Děvčat – jestli Niké okamžitě neproberou z letargie, děsivé prognózy lékařů se naplní. Doposud nespolupracovala a apatie jako by prosákla i do obranného systému. Křehká rovnováha mezi masivní infekcí a uzdravením byla uměle udržována pravidelnými dávkami silných antibiotik, transfúzí, nitrožilní výživou… Stephenovi se z toho svíralo srdce.

Vzdala to!

Rezignovala, protože jí sebral syna!

„Máte pravdu, jiné řešení není,“ narovnal se a rozhlédl se po hloučku žen. „Jen se ještě vrátím k jedné věci, která mi není jasná. Proč a jak mám přesvědčit vás?“

Zrzavá paní Clarková se rozesmála: „Protože Niké je naše sluníčko a pro Seana jsme všechny tetičky! A s tím jak se netrapte. Jen nás budete jednu po druhé vozit k vám na návštěvy. Předpokládám, že každá z Děvčat si vybere, jestli za Niké pojede vaší luxusní limuzínou, nebo poletí vrtulníkem!“

Vzdálený hukot rotoru přistávajícího vrtulníku přerušil Stephenovy myšlenky. Vyšel na terasu a sledoval, jak ze stroje vystupuje doktorka a instruuje kolemstojící bodyguardy, jak šetrně vynést ležící pacientku.

Mladá rehabilitační sestra vykoukla za lůžkem a ve zvednuté ruce držela plastový sáček s hadičkou. Bože! Ona měla kapačku po celou cestu, poklesla Stephenovi nálada ještě níž.

Vsadil všechno na jednu kartu, na Seana, ale teď si nebyl jistý, jestli to stačí.

Neměl sílu pozorovat, jak Niké opatrně nesou do vily. Utekl do domu jako malý kluk! On! Muž, který má ve světě byznysu pověst nelítostného protivníka!

„Musí to vyjít! Prostě musí,“ sklonil se nad postýlkou a pohladil Seana po hebounké tvářičce.

„Teď je to všechno na tobě, chlape, jenom ty dokážeš mamince vrátit chuť do života,“ zvedl smějícího se synáčka do náruče a čekal, až ve vedlejším pokoji uloží Niké na lůžko. Tlumené pokyny lékařky nebraly konce. Kontrolovala životní funkce, obvazy, polohu postele a dokonce i zatemnění pokoje, aby k pacientce nepronikl ani jeden sluneční paprsek.

„Jsme hotové,“ nakoukla do dětského pokoje lékařka, „teď už je to jen na vás!“

„Děkuju, Susan,“ zhluboka se nadechl, pohladil synka po hlavě a vykročil vstříc osudu.

Jasně si uvědomoval, že teď už je to „buď, a nebo“! A nechtěl ani myslet na tu druhou variantu.

Kdy přesně se z mého plánu získat Seana stal i plán svést jeho matku? přemítal a rozkoukával se v setmělém pokoji.

Kdy jsem dovolil, aby se z playboye stal pečující táta? Jak teď bude vypadat můj život?

„Tak jdeme, maminka už na tebe čeká,“ pošeptal synkovi do vlasů. Potichu došel k posteli, kde Niké apaticky ležela. Nepohnula se, neotočila hlavu, jen nepatrné zvedání a klesání přikrývky naznačovalo, že pravidelně dýchá.

„Niké, někoho jsem vám přinesl,“ zašeptal Stephen a položil Seana vedle jejího těla. Dvouměsíční miminko se okamžitě přitulilo k mámě a začalo nadšeně výskat a vrtět se.

„Seane? Miláčku,“ vydechla sotva slyšitelně a něžně k sobě chlapečka ovázanou rukou přivinula. Byla z dlouhého ležení slabá a ruka se jí třásla. Možná to bylo dojetím, to Stephen nemohl říct. Obvazy spolehlivě kryly oči, a tak neviděl, jestli pláče. Ale dalo se to předpokládat, protože zaslechl tiché vzlykání. Niké se snažila na posteli posadit, ale marně. Zesláblé svaly odmítaly poslouchat.

„Nespěchejte, musíte se šetřit. Já vám pomohu, od toho tu jsem,“ hrál Stephen přidělenou roli asistenta a ošetřovatele, když polohoval postel. Pak opatrně podsunul ruce Niké pod záda a kolena, aby ji posadil do pohodlné pozice. V půlce pohybu se ale zastavil a zarazil se nad tím, co viděl. V náruči najednou měl chvějící se ženské tělo a úplně na hrudníku přitisknuté miminko, které se smálo jak na něj, tak na svou maminku. Najednou svíral svou rodinu.

Rodinu!

To slovo zavazovalo a zároveň ho nutilo se dmout pýchou. To je moje dítě!

A moje Niké…

„Je všechno v pořádku?“ zašeptala mu u ucha doktorka Susan.

„Ano, jen jsem ji chtěl posadit, aby se mohla přivítat se synkem,“ šeptal Stephen a posunul Seana Niké do náruče.

Ta nevnímala nic a nikoho kromě mrskajícího se miminka. Tiskla ho v náruči a chvějícími se rty mu šeptala něžná vyznání.

„Nevadí, že pláče?“ polohlasně se ujišťoval Stephen.

„Naopak! To je to nejlepší, co se může stát. Slzy jsou přirozená dezinfekce oka,“ usmívala se doktorka.

„Zdá se, že jste to zvládl skvěle, tak já vás tu nechám,“ dloubla Stephena přátelsky loktem a vytratila se z místnosti.

Sám byl překvapený, jak bezproblémově všechno proběhlo. Niké se probrala k životu, jako by se jen vzbudila z dlouhého spánku. Nyní byla plná elánu a chuti hýbat se. Stephen ji musel stále krotit. Po celý den ji ujišťoval, že Seana nikdo neodnese, tak nemusí spěchat, a naopak má nabírat síly pomalu. V komickou chvilku se změnilo přebalování miminka. Niké odmítla synka pustit a trvala na tom, že to zvládne sama. Stephen ovšem striktně zavrhl variantu pomoci jí vstát a dojít k přebalovacímu pultu. Kompromisem bylo rozložení nepropustné podložky na lůžku a společné přebalování.

Nikdy bych netušil, jak náročné to bude, oddechl si, když byl synek opět v suché plence. Kombinace zkušené, ale slabé mámy s ovázanýma rukama s naprosto nezkušeným, ale odhodlaným otcem byla katastrofální! Pletly se jim ruce, nechtěně do sebe strkali a krém na citlivou dětskou pokožku měli oba spíš po sobě než na Seanově zadečku.

Klidně by to ale podstoupil stokrát znovu! Niké se totiž při jejich plenkové bitvě usmála!

Spokojený sám se sebou zvedl na okrajích speciální postele kovovou ohrádku, aby mu Niké s dítětem nesklouzla na zem, a šel pro lahvičku s mlékem.

Niké se sice snažila přesvědčit ho, že se o synka postará sama, ale Stephen měl instrukce od doktorky Susan. Jen pomyslel na možnost, že by jí měl vysvětlovat, že dlouhým ležením bez miminka zřejmě přišla o mateřské mléko, zrudl jako pubertální kluk!

On, král všech dámských ložnic!

Chlap, který měl odpověď za všech okolností!

„Já jí to vysvětlím,“ poplácala ho v kuchyni Susan po rameni a s ohřátou lahvičkou odešla. Stephen jí dal pár minut náskok a kradl se za ní. Zaslechl tak ještě konec rozhovoru.

„Jistě to můžete zkoušet, ale nebuďte zklamaná, pokud chlapeček zůstane už natrvalo u umělé výživy…“ Odpověď zanikla v Seanově výskání.

„Naopak, jen ho pravidelně přikládejte. I samotný fyzický kontakt s vámi je důležitý. A nemusíte se bát, se vším vám pomůžeme. Teprve až naberete sílu, necháme vám víc volnosti a soukromí. Alespoň máte motivaci pro rychlé uzdravení.“

„Já se budu snažit, ale víte, mám obavy…“ zbytek zase neslyšel, protože Niké ztišila hlas až do šepotu.

„Nemusíte se bát. Kromě mě se o vás bude starat odbornice na fyzioterapii a rekonvalescenci a náš asistent a zdravotní „bratr“ v jednom. Je to profesionál a nemusíte se před ním stydět. Naopak mu řekněte o cokoliv, co budete potřebovat. Koneckonců, je za to slušně placený, tak ho nešetřete a prohánějte ho!“

Stephen měl neodbytný pocit, že poslední věta byla určená spíš pro něj než pro Niké.

„Tak do boje, Lancelote. Získejte srdce vyvolené dámy,“ plácla ho mezi dveřmi Susan.

„Hlavně že se dobře bavíte,“ zahučel a nepřítomně si mnul paži.

„No jestli budete pokračovat stejně jako při té plenkové bitvě, tak mě čeká veselý pobyt.“

„Vy jste to viděla?“ zaúpěl.

„Nejenom já. Nakukovaly jsme všechny,“ potichu se smála a mávla rukou někam do domu.

„Jak všechny?“

„Karla, to je naše fyzioterapeutka, se musela kousat do rtu. Je to máma od dvojčat, a tolik povyku prý nezažila ani v prvních měsících svého mateřství. Vaše hospodyně si prý nepamatovala, že byste byl někdy tak růžový rozpaky, a paní Clarková…“

„…cože? Ona už je tady? Tak to je se mnou konec.“

„Kdepak, naopak vás chválila. Udělal jste na ni dojem. Šla se ubytovat a lehnout si. Dnes nechá péči o Niké na vás. Přijde se na ni podívat až zítra ráno.“

To ho překvapilo. Paní Clarková byla jako tornádo – nikdo ji nezkrotil a Stephen by nečekal, že bude brát ohledy zrovna na něj! Vlilo mu to ale energii do žil. Plíživý pocit nejistoty se zmenšoval.

Pokud vše půjde tak hladce jako doposud, Niké se začne uzdravovat. Nabere sílu.

Začne chodit. Sundají jí obvazy.

Jenže co pak? Co jí řeknu?

Nechtěl se trápit zítřkem. Násilím se donutil myslet na to, co se stane v nejbližších hodinách. To znamenalo další plenkový souboj, krmení a pak hlídku u postele. Vzdal se možnosti, že by Niké nechala odnést Seana do postýlky. Bude ho chtít uspat sama, a on jí bude pomáhat.

Přesně jak si Stephen myslel, Niké nepustila synáčka z náruče až dlouho do noci.

„Miláčku můj maličký, ty moje štěstíčko,“ šeptala mu do ouška a tváří se hladidla o jeho vlásky.

Moc se chtěla Seana dotýkat. Cítit pod prsty jemnou dětskou pokožku vonící směsí čistoty a toho, čím voní jen miminka. Tohle všechno ale nemohla. V nose ji stále pálilo a necítila nic. Pravou ruku měla celou obvázanou a na té druhé měla volné jen dva prsty. A protože byla pravačka, levým malíčkem a prsteníčkem toho moc nezvládla. I tak ale byla šťastná. Bylo jí jedno, kde je a kdo se o ni stará. Nejdůležitější bylo, že má zpátky Seana. Pro něj chtěla být silná. Musela se uzdravit, aby se mohla postavit na vlastní nohy a začít o něj bojovat.

„Na to je ale ještě čas. Hlavně že tě mám u sebe,“ líbala spokojeností vrnící miminko do vlásků. Byla jako opilá štěstím. Měla pocit, že jí srdce pukne láskou. Nemohla se nabažit dotyků a mazlení. Při každém Seanově spokojeném zavýsknutí cítila, jak se jí z očí řinou proudy slz. Šťastných slz.

„Snad se mi to jen nezdá. A jestli je to sen, tak se nikdy nechci probudit,“ šeptala a dál houpala v náruči spícího synka.

V tiché místnosti a za naprosté tmy nevěděla, kolik je hodin. Mohlo uběhnout několik minut, stejně jako hodin. Bylo jí to jedno. Užívala si to znovunabyté štěstí, dokud jí únavou neklesla hlava do polštářů.

Po celou dobu ji z křesla u postele pozoroval Stephen. Vyslechl všechno, co řekla. Viděl, jak křečovitě svírá synka i jak se ze spaní šťastně usmívá. Dlouho ji pozoroval, teprve pak opatrně zvedl miminko a odnesl ho do postýlky.

Sám si po rychlé sprše a večeři ulehl na postel nedaleko lůžka Niké.

Kapitola 11

Kde jsi? Seane, miláčku, kde tě mám? Seane!“

Stephena probudil zoufalý nářek. Posadil se na posteli a dezorientovaně mžoural kolem sebe. Ze tmy se začaly rýsovat obrysy pokoje, postele, Niké, jak vstává…

Nevstává!

Napůl visí z lůžka a šmátrá rukama kolem sebe! Vyskočil a chytil ji na poslední chvíli.

Nevážila skoro nic. Byla tak křehká, jak vypadala. Pohublá, chvějící se a zoufale mávající rukama.

Něžně ji sevřel v náruči. Na jeho širokém hrudníku se zdála jako hadrová panenka. Snažil se ji uklidnit, ale bylo to marné. Niké se s ním zoufale prala a křičela.

„Ticho, když budete takhle řvát, vzbudíte Seana!“

„Kde je, prosím, vraťte mi ho,“ křečovitě se držela dvou paží a nechtěla se pustit. I přes obvazy cítila, že nemá šanci se tomu muži vzepřít. Byl svalnatý a hravě by ji přepral. Navíc se stále cítila slabá a nic neviděla.

„Zůstaňte ležet, hned jsem zpátky,“ houkl chraptivý mužský hlas a byl pryč. Věděla jsem, že to nepotrvá dlouho. Bylo to příliš krásné, aby to byla pravda. Kolena si přitáhla k tělu, objala je a rozplakala se.

Můj chlapeček!

Moje sladké miminko! Zase mi ho sebrali…

Kdyby to bylo možné, Niké by přísahala, že cítí, jak jí puká žalem srdce. Proč ji vůbec budili a dávali jí naději? Ta malá chvilka se Seanem nemohla stačit. Nevydrží bez něj. Nemá důvod žít a smát se, když nemá svého chlapečka. Nikdy nemůže vyhrát boj o syna s někým tak tvrdým, jako je Stephen a jeho právník.

„Proč?“ zasténala potichu.

„Protože se ze spánku mrskal a nechtěl jsem riskovat, že vás zraní.“

„Cože?“ zvedla zmateně hlavu.

„Že jsem Seana odnesl, aby vám neublížil.“

„Kam? Kam jste ho odnesl?“ vztyčila se na posteli. Mrcha naděje se Niké rozlila tělem jako hřejivé teplo.

„Do vedlejšího pokoje, kde má postýlku. Ale když si zase hezky lehnete, dám ho k vám.“ Ještě než domluvil, Niké vzorně ležela a otevřenou náručí jasně naznačovala, co chce.

Stephen se musel usmívat. Opatrně synka položil do máminy náruče. Chlapeček se neprobudil, jen zavrněl spokojeností.

„Miláčku můj. Štěstíčko moje, moc jsem se o tebe bála,“ mumlala mu Niké do vlásků. Líbala ho na tvářičky a nemohla se nabažit omamného pocitu, že jsou zase spolu.

„Prosím, už mi ho neberte. Prosím.“

„Nebojte se, nikdo vám syna už nesebere. Je to příkaz pana Maclachlana.“

Odpovědí bylo udivené ticho. Jak moc byla šokovaná, se dalo odhadnout jen podle chvějících se rtů. Ne nadarmo se říká, že oči jsou okna do duše. Z nich dokázal Stephen u žen bravurně vyčíst, jak se cítí, co si přejí, po čem tajně touží…

U Niké měl ale smůlu. Obvazy mu moc prostoru pro pozorování nedávaly. Musel improvizovat. To by za normálních okolností nebyl problém. Rozvinul by svůj šarm naplno a vyhlédnutou oběť by svedl. Jenže tohle nebyly normální okolnosti. On nesměl a ani nechtěl Niké svést dřív, než si bude plně vědoma, kdo ji láká do postele. Samozřejmě se s ní chtěl milovat. Jenom vzpomínka na sladké obliny roztouženého nahého těla v něm vyvolávala mučivou bolest z neuspokojené touhy. Moc dobře si vzpomínal, jak byla vstřícná. Jak mu pod dlaněmi tála, až nakonec zlomena vyvrcholením sténala rozkoší v jeho náruči.

Dost! musel sám sobě nakázat.

Nikomu nepomůže, když tu bude pobíhat s vyboulenými kalhotami.

Musí získat její důvěru! A teprve až jí sundají obvazy, tak pak si vezme zpátky i její tělo!

„Nerozumím tomu,“ kroutila Niké zmateně hlavou a dál si pevně tiskla Seana k srdci.

„Ptejte se, na co chcete,“ sedl si do křesla vedle lůžka. Tohoto rozhovoru se obával. Teď musel dokázat, že jeho pověst vyjednavače a dokonalého stratéga se nevztahuje jen na finanční svět.

„Proč by mi Seana po tom všem vraceli?“

„Za tu dobu, co jste byla v nemocnici, se stala spousta věcí. Pan Maclachlan byl teprve po svém návratu z New Yorku detailně informován o všem, co pan Collins podnikl. Mimochodem, dnes už bývalý právník jednal ve spoustě věcí na vlastní pěst. A jeho kreativní výklad práva bude dodatečně řešit advokátní komora. Ale hlavní je, že všechno, čím vám pan Collins vyhrožoval, je minulostí.“

Niké měla pocit, že opět sní. Nebo je to jen krutý žert? Zase usne a probudí se bez synka. Nevěděla, čemu věřit. Kde jsem? Kdo je ten muž, co se o mě stará? Jak dlouho tu budu?

„Vezmeme to pěkně popořadě. Jednu otázku za druhou,“ chraptivě se zasmál a Niké v duchu zasténala – mluvila nahlas! To je trapas.

Zabořila obličej do Seanových vlásků a ignorovala horko, stoupající jí po krku až do tváří.

„Jste ve vile pana Maclachlana na ostrově Walney. Převezl vás sem z nemocnice soukromým vrtulníkem. Já jsem tu, jak paní doktorka Susan řekla, od pomocných prací. Starám se o vaše pohodlí, a dokud nenaberete síly, budu vám pomáhat orientovat se v prostoru. No a délka vašeho pobytu záleží jen na vás. Dokud se plně neuzdravíte, všichni vás tu budeme hýčkat. A abych nezapomněl, já jsem St…“ na poslední chvíli se rozkašlal. Málem se prozradil!

„…ehm, já jsem Stuart,“ plácl to první jméno, co ho napadlo. Až pozdě si uvědomil, že je to jméno jeho nejmladšího bratra. Dovedl si představit, jak by se benjamínek rodiny, dvoumetrový svalovec, smál, kdyby věděl, že se za něj Stephen schovává!

„Těší mě, Niké,“ usmála se a napřáhla ruku za zvukem mužského hlasu.

Opatrně stiskl ovázanou ruku ve své. I přes obvazy cítil, jak má drobnou dlaň. Skoro zapomněl, jak je křehká. Přitom ty štíhlé prstíky dokázaly s jeho tělem divy! Kolik slasti zažil…

Dost!

Nutil paměť zastavit proud erotických vzpomínek. Na to je brzo. Příliš brzo.

Niké netušila, co se mu honí hlavou. Sama měla tisíce otázek a nevěděla, jestli je tenhle muž schopný na ně odpovědět. Věděla, že se včera o ni a Seana staral, ale vůbec si to neuvědomovala. Byla opilá synkovou přítomností a plně se soustředila jen na něj. Matně si vybavovala, že mluvila i s doktorkou, ale všechno to bylo jakoby za závojem. Teď v ní navíc bublala nejistota. Zažila příliš mnoho zklamání a nevěřila, že by ji Stephen dovolil zůstat se synem.

„Nemusíte si kousat ret, stačí říct, co vás trápí, a já vám pomůžu,“ vytrhl ji mužský hlas z myšlenek.

„Proč najednou změnil názor?“ plácla to první, co ji napadlo, a hned by svou otázku vzala zpátky. Bylo to příliš osobní. To Stuart jako pomocný ošetřovatel nemohl vědět!

„Není těžké si domyslet, jaké pohnutky pana Maclachlana donutily změnit názor. Osobně si myslím, že drtivou většinu z toho, co jste zažila, by nikdy nedopustil. Netušil o praktikách svého podřízeného.“ Přece jí nemohl říct, že chtěl setřást z krku hysterickou bývalku! Netušil, že má syna. Přece by nikdy nedovolil, aby kdokoliv Niké zastrašoval nebo jí vyhrožoval odebráním dítěte a vyšetřováním na policii kvůli údajnému špatnému zacházení s nezletilým!

Ještě teď mu běhal mráz po zádech, když si vzpomněl, jak pročítal právníkova hlášení a poznámky, jak dál postupovat s „nespolupracující“ matkou!

„Takže váš současný pobyt je zřejmě kompenzace nepohodlí, které vám jeho podřízený způsobil…“

„Nepohodlí? Tak vy tomu říkáte nepohodlí?“ Niké se otřásala potlačovaným vztekem. Co si to ten chlap dovoluje? Najme si nějakého Stuarta, aby za něj udělal špinavou práci a omluvil se? Vlastně se ani neomluvil! Jen jí blahosklonně oznámil, že ona si užívá Stephenova milosrdenství!

„Tak jestli si ten váš polosvatý pan Maclachlan myslí, že se tímhle zbaví odpovědnosti za to, co nám provedl, tak se šeredně plete,“ zvedala se z postele a jednou rukou si držela synka u srdce. Spravedlivý vztek se konečně dral na povrch a udupal hlas rozumu. Najednou jí bylo jedno, jestli bude Stephen pokračovat v boji o syna. Měla hroznou chuť mu vyškrábat oči. Chtěla tomu nadutému playboyovi ukázat, že se před jeho penězi neskloní. „Je mi jedno, kde jsem a kolik lidí se o mě má starat! Já tu nezůstanu ani minutu!“

„Kam chcete jít?“ snažil se ji Stephen uklidnit a donutit, aby zůstala na lůžku.

„Kamkoliv!“ zakřičela a zuřivě se bránila.

To je snad špatný sen, já se tu peru s matkou svého syna! No to je teda absurdní!

„Okamžitě mě pusťte! Já odcházím,“ teď už skutečně křičela a snažila se vší silou odstrčit svalnaté paže, tlačící ji zpátky do polštářů.

„Nemůžete, jen si ublížíte!“

„Vy mi nebudete nic zakazovat!“

„Musím, neuvažujete rozumně. Poslechněte mě, prosím.“

„Teď mě prosíte? Na to vám kašlu!“

„Tak to by stačilo!“ prořízl hádku ostrý hlas ode dveří. „Hned ji pusťte! Vy si, děvenko, lehněte a přestaňte vřískat! Jenom Seana děsíte.“

Teprve teď si Niké uvědomila, že drobné tělíčko v její náruči se otřásá usedavým pláčem. Okamžitě ji bojovnost opustila a místo toho nastoupily výčitky.

Já tu skutečně vřískám jako hysterka a ubližuju jedinému človíčkovi, kterého mám chránit!

„Promiň, zlatíčko, maminka už tě chová, promiň,“ snažila se Seana uklidnit. Marně. Chlapeček byl rozmrzelý náhlým probuzením i nezvyklým povykem.

I Stephen měl náladu pod psa. Místo aby všechno běželo hladce, jak si naplánoval, všechno pokazil. Po domě mu běhá houf žen, kterým je pro smích. Niké mu nevěří ani slovo a jejich hádka jen vyděsila Seana a probudila paní Clarkovou.

„Styďte se! Oba! Perete se tu jak malé děti,“ hubovala je stařenka, která si i navzdory brzké ranní hodině dokázala udržet důstojnost. Nebránil jí v tom ani dlouhý župan a chlupaté pantofle.

„Moc mě to mrzí,“ hlesl Stephen.

„Nestůjte tu jako hromádka neštěstí, chlapče, a přineste nám z kuchyně trošku čaje. Stejně to nevypadá, že by někdo z nás šel ještě spát,“ sedla si do volného křesla jako královna a mávnutím ruky ho propustila. V jeho vlastním domě!

Bezva! Ještě bych mohl začít nosit čepici s rolničkami, a moje proměna bude dokonalá, bručel nevrle, ale udělal, co mu ta zrzavá generálka nařídila. Když se vracel s tácem kouřících šálků, zastavil se mezi dveřmi a zaposlouchal se do rozhovoru.

Už zase!

Začíná se z toho u mě stávat nepěkný zvyk.

„…já vás chápu, děvenko, ale vyléváte si vztek na nepravém. Ne že by ten váš ošetřovatel byl andílek, ale rozhodně se snaží napravit, co ten úlisný právník provedl.“

„Myslíte, paní Clarková, že už mi Seana nevezmou?“

„Tak na to vsadím se všemi Děvčaty celoživotní úspory! Ten nadutec Maclachlan se teď moc snaží, aby jste tu byla hýčkána, jako v bavlnce.“

„Jenže co bude dál?“

„Co by bylo? Uzdravíte se. Sundají vám obvazy a…“

„…a pak co? Začnu se soudit o Seana s jeho otcem? To je předem prohrané. Musím najít místo, kam utečeme.“

„Tak dost! Začínáte bláznit. Znovu vám opakuji – už jste v bezpečí. Dítě vám nikdo nevezme. Naopak, vy si teď budete diktovat podmínky. Nebo si snad myslíte, že vás ten váš Stephen obklopí luxusem a péčí jen tak pro nic za nic? Že nám s Děvčaty zařídí návštěvy, ubytování a vozí nás limuzínou a vrtulníkem jen proto, aby se pak s vámi soudil? Kdepak, děvenko, ten je až po krk ve výčitkách!“

To má sakra pravdu, vrčel Stephen u dveří a nejradši by hrnečky s čajem hodil na zem a vzteky je rozšlapal. Miloval omamný pocit vítězství. Být úspěšný ve všem, na co sáhl, se stalo jeho životním krédem. Nečekaný svíravý pocit neúspěchu se mu nelíbil a nechtěl si na něj zvykat. Chtěl, aby se všechno začalo řídit podle plánů, které se před

příjezdem Niké zdály tak logické. Teď z nich však jsou trosky… on tu stojí jako nejistý puberťák a přešlapuje na prahu pokoje děvčete, které ho nenávidí.

Vzchop se!

Odkdy propadáš sebelítosti?!

„Ehm, nesu čaj, dámy,“ vkročil do pokoje s novým odhodláním získat si přízeň Niké.

„No konečně, už jsem ho potřebovala,“ vzala si šálek paní Clarková a zuřivě na něj mrkala. Když nepochopil a nehnul se z místa, volnou rukou gestikulovala, ať pomůže Niké.

No jistě! Vždyť nevidí, má zavázané ruce a ještě chová Seana!

Proč mě to hned nenapadlo. Kladné body za bystrost u té zrzky teda nedostanu, posteskl si.

„Můžu vám pomoci?“ nabídl Niké a přisedl si na kraj postele.

„Nechci! Zvládnu to sama!“

„Děvenko, co jsem vám říkala?“ houkla z křesla paní Clarková.

„Jen mu pěkně dejte Seana, on ho odnese vedle do postýlky. Nespustím z něj oči, nebojte.“

„Já bych se posunula, a mohl by zůstat vedle mě,“ škemrala Niké jako malá holčička a Stephenovi jí bylo líto.

„Musíte se naučit brát drobné předměty do poraněných rukou. Ze začátku budete lehce nešikovná a já bych si neodpustil, kdybychom přitom třeba Seana popálili rozlitým čajem.“

Niké zčervenala jako růžička.

Má pravdu! Co jsem to za husu, že tu smlouvám o takových prkotinách a vystavuju svého miláčka nebezpečí. Vážně se musím začít chovat normálně.

„Dobrá,“ zvedla opět spícího synáčka a políbila ho.

„No, já se půjdu převléct,“ odložila kávu paní Clarková.

„Já myslela, že tu ještě zůstanete,“ vydechla Niké. Nechtěla se přiznat, že je ze svého ošetřovatele nervózní. Sama nebyla schopná se ani učesat nebo si vyčistit zuby. Nemluvě o ostatních věcech.

„Nejdu nikam daleko, až vám Stuart pomůže se pořádně probrat, posnídáme spolu,“ poplácala ji stařenka po rameni, a byla pryč.

Tak, a co teď?

Mám zavolat lékařku?

Přece se nemůže nechat obskakovat cizím mužským!

„Už si zase koušete ret,“ zašeptal hlas ze tmy.

Niké sebou trhla. Vůbec ho neslyšela přicházet z dětského pokojíčku.

„Nemusíte se mě bát. Jsem tu od toho, abych byl vaše oči a ruce, než se uzdravíte.“ Moje ruce? To mě jako chce mýt? Dotýkat se mě?

Místo zděšení ale cítila jen lehké chvění. Je to nejistota?

Strach? Vzrušení?

No to určitě ne! S mužskýma jsem skončila! Už se sebou nenechám manipulovat!

„Já bych, no, ehm, já bych potřebovala do koupelny.“

„Samozřejmě, to není problém.“

Dvě silné ruce ji zvedly z postele, jako by nic nevážila.

„Co to děláte?“ zašeptala.

„Jak jinak byste se chtěla dostat do koupelny? Jste slabá jako miminko,“ rezonoval jí chraplavý hlas celým tělem. Byla pevně přitisknutá k širokému teplému hrudníku. Vnímala každé nadechnutí, každý krok…

„Tak jsme tady. Napravo je umyvadlo a přistavil jsem vám sem křeslo. Vlevo je vana a vedle sprchový kout. Ten ale nevyužijete, leda by vás někdo držel i při sprchování…“

„Ne, děkuju. Potřebuji jít sama. Chápejte, já…“ cítila, jak červená. Bylo to trapnější, než čekala. Jak mu má říci, že jsou věci, které musí udělat sama?

„Já vím,“ pohladil Niké po vlasech a posadil ji do křesla. „Sundám vám obvazy, ať jste šikovnější. Stejně musíme dát nové masti,“ jednal podle instrukcí lékařky. Věděl, že by Niké nepřipustila, aby jí pomáhal s něčím tak intimním, jako je toaleta. Musel se v duchu usmívat, když si vzpomněl, jak se ošívala a červenala.

Je tak rozkošná!

V posteli mu předvedla erotické divadlo, jaké ve svém životě nezažil. A pak je před tak přirozenou lidskou potřebou plachá jako děvčátko.

Odmotával opatrně vrstvy obvazů a úsměv mu tuhl na tváři.

Něžná světlá pokožka se krabatila a protínaly ji rudé škrábance. Čím víc odkryl, tím víc se mu svíralo srdce. Hřbety rukou měla sice jen poškrábané, zato dlaně byly samý puchýř a spálenina.

„Nejsem si jistý, jestli to sama zvládnete,“ zapochyboval.

Niké zkusmo zahýbala prsty. Bolest byla palčivá, ale ona se rozhodla vytrvat.

„Děkuji, ale na toaletu to zvládnu sama.“

„Budu poblíž,“ nesmlouvavě ji odnesl a zavřel dveře.

Celou dobu se modlil, ať si neublíží. Přecházel přede dveřmi jako lev v kleci a sliboval si, že tohle je jediná samostatná činnost, kterou jí dovolí!

Niké si zoufala. Nic neviděla. Kvůli popáleným prstům nic necítila. Z banální rutiny se stal souboj s vlastní vůlí.

„Nejsem malá, tohle zvládnu,“ opatrně rukou šmátrala ve vzduchu. Citlivé měla jen dva prsty na levé ruce a ty se teď staly jejími zachránci. Měla pocit, že to trvá věky. Byla vysílená a styděla se. Udělat těch pár krůčků k místům, kde tušila dveře, bylo málem nad její síly. Motala se jí hlava a slabé nohy ji odmítaly nést.

„To jsem si mohl myslet, že na mě nezavoláte,“ skončila opět v mužské náruči.

„Já si vystačím sama!“

„To vidím! Ještě vteřinu, a našel bych vás na zemi. No nic, pokračujeme. Spolu to zvládneme.“ Zanesl ji do křesla a pod vlažnou vodou opatrně opláchl bolestí pulzující ruce.

„Budu vám říkat, co přesně dělám. Na područky křesla jsem dal čisté ručníky, nechte prosím ruce na nich, ať voda uschne. Pak je ošetříme. No a pokračujeme.“

Celá ranní hygiena zabrala mnohem víc času, než kolik si myslela. Nakonec to bylo natolik zábavné, že se oba smáli. Stuart jí nejenom omyl obličej, ale elektrickým kartáčkem vyčistil i zuby. Pravda, Niké přitom posnídala pořádný kus zubní pasty, ale nic není napoprvé dokonalé. Zato česání vlasů se zvrtlo v nečekaně příjemnou chvilku. Zakloněná v pohodlném křesle zapomněla na bolavé rány a poddala se jen něžným rukám, opatrně projíždějícím zacuchané prameny vlasů. Teprve potom je projížděl kartáčem. Niké rozkoší mravenčilo až v prstech na nohou. Bylo to tak opojně uklidňující, že občas slastně vzdychla.

„Tohle bych vydržela celé hodiny,“ spokojeně zavrněla.

„Klidně to můžeme celé hodiny dělat…“

Něco v tónu, jakým to řekl, ji zamrazilo. Najednou si nebyla jistá, zda si ještě povídají o česání vlasů.

„Já, asi bych si je měla svázat,“ řekla to první, co ji napadlo, jen aby přerušila své myšlenky a zrádný pocit slasti šířící se po celém těle.

„Postarám se o to.“

Zručně spletl cop, sepnul ho a položil velké teplé dlaně na její ramena.

Zachvěla se. Intenzivně vnímala přítomnost silného svalnatého těla. Byla zmatená. Od Stephena nebyla s mužem a nic na tom stavu nechtěla měnit. Teď si ale musela přiznat, že ji zradilo vlastní tělo! Toužilo se opřít o širokou

hruď. Nechat se obejmout a hýčkat…

„Niké, musím zavolat doktorku Susan, aby vám obvázala ruce. Teprve potom vás odnesu do postele. Slibte mi, že se nepokusíte sama chodit!“

„Nemusíte se bát.“

„Ale já se bojím! Jste paličatější než všichni moji bratři dohromady.“

„Kolik máte bratrů?“

Sakra! Už jsem to udělal zase! Málem jsem se podřekl!

„To je na dlouhé vyprávění, nejdřív chci váš slib,“ improvizoval Stephen.

„Slibuji,“ usmála se Niké a zvedla dva prsty jako při dětské přísaze. Okamžitě jí rukama projela ostrá bolest. Sykla a instinktivně se přikrčila.

Stephen zachytil bolavou ruku a opatrně ji položil na područku křesla. Od lékařky věděl, že nesmí na popáleniny foukat. Ničemu by to nepomohlo, naopak by to mohlo bolet víc. Hladil tedy Niké bolestí staženou tvářičku.

„Já vím, že to bolí. Musíte být na sebe moc opatrná. Žádné prudké pohyby. Pěkně pomalu, ať už brzo můžete houpat a hladit Seana.“

Hlubokým hlasem ji konejšil jako malé dítě. Nevěděl, jak pomoci, ale jakýsi vnitřní instinkt mu sám vedl ruku a našeptával, co má říkat.

„Dobrá, slibuju, že už se nepohnu,“ poslušně kývla Niké.

Poslouchala vzdalující se kroky a přemítala, jaké další životní kotrmelce ji čekají. V hlavě měla zmatek. To, co prožila za poslední rok, by vydalo na román. Nechápala, jak to všechno zvládla, aniž se zbláznila. Jediné, co ji zachránilo od pokojíku v ústavu se zamřížovanými okny, byl Sean.

Kdyby mi ho nevrátili, umřela bych!

To věděla jistě. Ještě před rokem by nikomu nevěřila, že kvůli takovému malému človíčku vydrží cokoliv. Svůj život teď s odstupem rozdělovala na před narozením Seana a po narození. Netušila, co se v ní skrývá něhy, lásky, ale i odhodlání toho malého chlapečka chránit. Vydržela by pro něj cokoliv! Je to uzlíček štěstí, který jeho táta ani nechtěl. Vlastně ani jeho babička s dědou o něm ještě nevědí! Když rodičům psala, že by je ráda viděla, odbyli ji krátkým emailem, že mají moc práce. Buď ať prý počká, až se sejdou na Vánoce, nebo ať to vyřeší po emailech.

Copak se dá něco tak důležitého svěřit počítači? Jistě, neměla rušit jejich minulé vánoční setkání, ale Niké se bála, že jí budou miminko vymlouvat. Ale v prosinci bude Seanovi devět měsíců! Co na to řeknou rodiče?

Niké si ani nevšimla, že jí po tvářích tečou slzy, dokud ji Stuart nevzal do náruče.

„Moc mě mrzí, že vás to bolelo. Susan si dávala velký pozor, aby se vás dotýkala jen zlehýnka,“ houpavým krokem ji nesl k posteli.

„Ne, to nebylo kvůli obvazům,“ koktala zmateně. Nemohla přece skoro cizímu mužskému přiznat, co ji rozplakalo.

„Povíte mi, co vás trápí tak, že kvůli tomu pláčete?“

„Já… víte, je toho víc… chtěla bych…“

Naklonil k Niké hlavu tak těsně, že když promluvil, hladil ji rty po citlivé pokožce krku: „Až vám večer budu pomáhat s koupelí a vy se budete zase tak rozkošně stydět, můžete mi při tom vyprávět, co vás trápí. Zažene to váš stud a snad se vám uleví, když se o trápení s někým podělíte.“

Niké zalapala po dechu. On ji chce koupat!

Bude se jí dotýkat! Uvidí ji nahou!

„Teď vám Susan vymění zbytek obvazů a já zatím přinesu Seana,“ položil ji do postele a odešel.

Niké neměla čas přemýšlet. Doktorka ji vysvlekla do naha, sundala všechny obvazy a nechala rány „dýchat“. Mezitím se věnovala obvazům na hlavě.

Niké se cítila bezmocně. Nahá, oslepená a slabá ležela na lůžku a vnímala, jak se jí dotýkají ruce lékařky. Když zmizel i poslední obvaz z očí, Niké se těšila, že otevře oči a pozná něco z okolí. Třeba zahlédne i Seana!

„Neděste se, když teď nic neuvidíte,“ varovala ji Susan. „Na úplné uzdravení zraku je ještě brzy. Navíc jsem tu zatáhla, abych vám mohla vyměnit diagnostickou kontaktní čočku. Musíte teď ležet naprosto klidně!“

Byl to zoufalý pohled. Stephenovi se stahovalo hrdlo. Na lůžku uprostřed pokrývek vypadala Niké jako raněné zvířátko. Ležela zdánlivě klidně, ale zběsilý puls na krku ji prozrazoval.

Co cítila?

Stud, že tu leží nahá? Strach?

Bolest?

Stephen to všechno prožíval s ní. Marně si opakoval, že si slíbil, že zůstane nad věcí. Další logický krok promyšleného plánu nevyšel. Není možné být nezaujatý.

Pozoroval to krásné ženské tělo. Svůdnou oblinu boků, chomáček chloupků mezi stehny, hrdou linii ňader… bylo by to dokonalé erotické divadlo, kdyby nebylo tolika ran. Chodidla měla spálená stejně jako dlaně. Kolena pořezaná, na paži ošklivou řeznou ránu. Ležela klidně a nechala lékařku, aby jí rány mazala mastí a opět obvazovala. Nejvíc péče ale věnovala očím. Stephen se cítil nejistě, a to neměl rád. Nemohl nic dělat, jen čekat, až se rány samy zahojí. Doufal, že Niké zase uvidí. Že se na něj bude smát a při tom bude jasně vědět, na koho se usmívá. Nebude jen anonymní pomocná ruka, ale bude…

…co vlastně bude? Snoubenec na dobu určitou?

„Je sice moc hezká, ale už na ni tak nezírejte,“ houkl na něj známý káravý hlas paní Clarkové. Stephen leknutím nadskočil a Sean nespokojeně zakňoural.

„Přesně jak jsem říkala, vraťte jí ho.“

„Chodíte všude jako duch?“

„Nevěděla jsem, že musím dupat, abych se vám zavděčila.“

„Nemusíte, ale stačilo by dát o sobě vědět.“

„Proč? Abych přišla o ten pohled, jak tu slintáte nad nahou kráskou?“ hihňala se paní Clarková a přátelsky ho šťouchala do zad: „Tak už nestůjte a jděte.“

Byl by se vsadil, že tu pletichářku slyšel, jak si brblá něco o tom, že to všechno musí vylíčit Děvčatům.

„Ten hlouček důchodkyní je za trest!“

Ale na tváři mu to vykouzlilo úsměv. Sice byly jako živelná pohroma, ale Niké a Seana zahrnuly takovým přívalem lásky a péče, že si nedokázal představit lepší babičky. Už včera večer mu pilot vrtulníku hlásil, že se dámy mohly

přetrhnout, jak mu nadbíhaly. A to by každá z nich mohla být jeho matka! Když se ale zeptal, která s ním poletí za Niké na návštěvu jako první, málem se porvaly! Nakonec to vyřešila právě paní Clarková. Přijela první a v limuzíně sestavila seznam, podle kterého se budou všechny řídit a přijíždět po dvojicích. Každý den přiveze vrtulník novou návštěvu a posnídají společně.

To znamená, že každý den u snídaně budou čtyři stařenky!

Stephen se zastavil a snažil se vstřebat skutečnost, že bude pod permanentním dohledem. Jak si má Niké získat, když se mu budou pod nohama pořád plést tyhle šedovlasé sudičky?

„Bude to zajímavé,“ brnkl synáčka do nosánku.

„Musí se mu přiznat, že měl odvahu,“ loučila se paní Clarková s první dvojicí Děvčat. „U snídaně jste ho pěkně potrápily, ale i když si to zasloužil, šetřete ho. Myslím si, že to s naší Niké myslí vážně.“

„Budeme na něj hodné. Koneckonců, stojíme ho už tak dost peněz…“

„No, opovažte se nechat ho uchlácholit vás luxusem!“ zastavila se ve dveřích limuzíny paní Clarková.

„Všechno, co má, stejně jednou bude patřit Seanovi. Navíc to zdaleka nevyváží to, co si chudinka Niké vytrpěla.“

„Ale on o tom nevěděl,“ stařenky chabě hájily Stephena.

„To ho neomlouvá. Když si vybere bídáka za svého spolupracovníka, tak to jen vypovídá o tom, že buď nemá

dobrý úsudek, co se lidí týče, nebo se v něm viděl! A to je ještě horší! Takže ať to bylo, jak chtělo, jen ho nechte, ať se snaží. A vy si to tu užijte. Abych nezapomněla, vykašlete se na večerní čaj a zajděte se podívat do vinných sklepů. Jeden ze Stephenových bratrů vyrábí whisky. A moc dobrou,“ mrkla na kamarádky a uvelebila se v limuzíně.

„Však my to tu prozkoumáme,“ mávala Děvčata za odjíždějící limuzínou.

„Ale hlavně musíme tomu hošíkovi trochu pomoci s Niké.“

„Jasně, vždyť Niké hlavně potřebuje láskyplnou mužskou náruč.“

„Já bych řekla hlavně tu náruč,“ chichotaly se a dloubaly do sebe lokty.

„Jak jsem ho tak pozorovala, moc rad nebude potřeba.“

„Že je schopný v posteli, už dokázal! Sean jako by mu z oka vypadl.“

„Který z tvých chlapů ti nakukal, že se schopný milenec pozná podle toho, že udělá děvčeti dítě?“

„Pravda, na to není potřeba mnoho umu. Stačí trocha tmy..“

„…tmy! Pchá, koukám, že od tebe erotické rady nikdo dostávat nemůže.“

Stephen zaslechl jen konec debaty, ale i to mu stačilo. Hašteřící se stařenky prošly kolem dveří jeho pracovny, aniž by ztišily hlas. I když se snažil dál pracovat, čísla se mu před očima slila v jednu šedou mlhu. Musel myslet na to, o čem si povídaly.

Svádění… Hlazení…

Líbání…

Jak má pracovat, když má hlavu plnou Niké?! Pomalu mu začíná být jedno, že ho nevidí a všude má obvazy. Kdykoliv se k ní přiblížil, vzedmula se v něm silná vlna touhy. Chtěl ji laskat a dráždit, až by se zalykala blahem. Vydávala přitom tak hluboké uspokojivé steny, jako když vrní kočka. Stýskalo se mu po tom zvuku. U žádné ze zástupu milenek, které po Niké měl, už ten zvuk neslyšel. Bylo to jako droga. Potřeboval to znovu zažít. Alespoň ještě naposledy ochutnat, přivonět…

Co si to namlouvám, stejně bych nedokázal přestat! Jednou mi rozhodně nestačí, projel si naučeným pohybem vlasy, aby se snad už posté zarazil. Obětoval vlasy, soukromí, a kvůli jízlivým poznámkám stařenek i svou mužnou hrdost. Ale nelitoval. Sám byl překvapený, že mu bylo jedno, co ještě bude muset udělat, než dosáhne svého cíle.

Co přesně je ale můj cíl?

Odstrčil notebook a vstal. Stejně se nemohl soustředit. A než by dělal špatnou práci, tak raději žádnou! Nemůže si dovolit udělat v byznysu jedinou chybičku. Nejen že by to rodinnou firmu stálo příliš peněz, ale hlavně on by to nikdy nedopustil. Jako syn, bratr či milenec mohl dostávat spoustu přízvisek – roztěkaný, panovačný, nenasytný, náladový, nespoutaný… Ale jakmile šlo o jeho práci, byl dokonalý profesionál. Chyby si dovolil jen v soukromém životě. V tom profesním nikdy!

Myšlenky letěly Stephenovi hlavou a nesledoval, kam jde. Zastavil se až u dětské postýlky. Nebylo to poprvé, co ho to v nestřeženém okamžiku táhlo za tím malým prckem. O dětech toho moc nevěděl. Měl sice tři mladší bratry,

ale věkový rozdíl mezi nimi byl minimální. Všichni vyrůstali jako parta rošťáků. Jediné, co o dětech věděl, bylo, jak je neudělat.

„A i to jsem zvrtal,“ usmál se a sklonil se k synáčkovi. Postýlka ale byla prázdná. První reakce byl strach. Kde je?

Pak se uklidnil a uvědomil si, že Sean je určitě na tom nejbezpečnějším místě na světě – v náruči své mámy.

Pomalu šel do vedlejšího pokoje. Ale už ode dveří se mu v těle cosi svíralo. Podivný mix dojetí, pýchy a touhy – nic netušící Niké seděla na lůžku, v náruči synáčka a kojila ho. Zlehka podpírala Seanovu hlavičku a usmívala se.

Stephen bez dechu našlapoval. Nechtěl zničit tak intimní obrázek. Přitom se chtěl stát jeho součástí. Neslyšně si sedl do křesla vedle lůžka a oči nespustil ze své rodiny.

Rodiny.

Válel to slovo na jazyku a marně hledal dřívější pachuť nejistoty a paniky. Už si vlastně ani nevzpomínal, proč se tolik děsil možnosti, že by své mámě v nejbližší době pořídil vnoučka. Vždycky věděl, že bude mít potomka.

Podvědomě tak omlouval zástupy milenek, které mu prošly postelí. Vždyť přece testoval, zda by byly dobré manželky a matky, argumentoval se smíchem, když máma smutně pročítala noviny, které s gustem rozebíraly jeho milostné avantýry. Věděl, že si jednou vybere krásnou ženu, která bude reprezentativní a dá mu syna. Byl připraven ji na oplátku zahrnout luxusem a pohodlím. Ve svém analytickém finančním mozku to celé vnímal jako směnu. Jakousi VIP transakci, která bude jasně stanovena předmanželskou smlouvou.

A teď tu sedí, pozoruje krásného zdravého syna a jeho matku, která ho k smrti nenávidí. Nemá žádné promyšlené plány ani zaručené strategie, jak ji přesvědčit, aby přistoupila na jeho požadavky. Je naprosto bezradný a unášený přítomným okamžikem. Na to nebyl zvyklý, a bylo mu z toho úzko.

Stačil ale jeden pohled na spokojenou Niké, jak hladí Seana, a věděl, že udělá cokoliv, aby si získal její důvěru.

Očima sklouzl z rudých rtů na bělostné hrdlo. Laskal pohledem jemnou pokožku. Shrnutá noční košilka odhalovala ňadra. Ale nebyly to ty božské kopečky, na které si tak důvěrně vzpomínal. Znal jejich oblost a měkkost a

vzpomínka na citlivost bradavek mu v noci nedala spát. Jenže teď měl před sebou novou Niké. Byla hubenější, než si pamatoval, ale ňadra měla velká a nalitá. Zoufale toužil prozkoumat tu změnu. Polaskat každý kousíček pokožky. Jazykem hladit kdysi rozkošně růžové vrcholky, které se změnily na temně rudé. Ta dvě tmavá poupata ho nenechávala klidným.

Vyschlo mu v krku a dlaně ho svědily touhou natáhnout se a pohladit ty dva zázraky. Musel ruce zatnout v pěst, aby odolal živočišnému vábení.

Co to se mnou je? Vždyť kojí naše dítě!

Copak jsem tak zoufalý, že mi sexuální apetit už úplně zatemnil mozek?

Niké netušila, jak slastně Stephena mučí. Byla šťastná, že má Seana. Nic jiného ji nezajímalo. Ano, byla momentálně sobec! Ale bylo jí to jedno!

Tak dlouho pořád plánovala, zařizovala a hlavně se bála, že pocit nicnedělání byl božský. Užívala si, že nemusí nic řešit. Všechno počká. Práce pro cestovní kancelář, dům, který se jí podařilo podle paní Clarkové spálit do základů, i soudní tahanice se Stephenem. To všechno ji děsilo a netušila, kde vezme energii a peníze, aby dala svůj život do pořádku alespoň po materiální stránce. Věděla jen, že o syna se bude muset poprat! Ale na to byla spousta času.

Až se mi zahojí oči. Až naberu síly.

Až sama v sobě najdu odvahu stoupnout si před Stephena…

Nevyznala se ve svých pocitech. Chtěla toho bídáka uškrtit. Vyškrábat mu oči, vysmát se mu a s hrdě vztyčenou hlavou odejít do zapadajícího slunce…

Maluju si to jako pohádku, ale pravdou je, že mám strach.

Sžíravý pocit, že neuspěje. Že se mu ji podaří ovládnout a ona udělá, cokoliv si on bude přát. Nemusel ani použít výhružky, Niké by mu byla schopna podlehnout.

Bylo by to tak špatné? Zapomenout, že mezi námi leží hluboká propast bolestných vzpomínek? Jen ještě jednou ochutnat jeho měkké rty. Nechat se sevřít velkýma rukama…

Sean se zavrtěl a hlasitě zamlaskal.

Co mě to napadá? Jsem hloupá a sobecká, probrala se Niké z oparu vzrušení a pohladila synáčka po hlavičce.

Nic, absolutně nic mě nedonutí se tě vzdát! slibovala Seanovi a styděla se za chvilkovou slabost těla. Pro trochu rozkoše málem začala uvažovat o Stephenu Maclachlanovi jako o člověku. Jenže on nebyl příjemný a zodpovědný!

Byl a bude to vždycky hejsek a playboy s kapsami plnými peněz. Manipulativní svůdce a srab, když dojde na řešení důsledků vlastního jednání!

Jak jsem vůbec mohla uvažovat, že bych si ho k sobě ještě někdy pustila?!

Rozhodně objala synka a položila si ho přes rameno, aby si mohl po jídle odříhnout. Lehounce ho poplácávala po zádíčkách.

V místnosti bylo teplo, ale i tak cítila na pokožce chladivé jehličky. Nebyl to průvan ani nejistota, spíš vzrušení…

Jakmile si ujasnila pocity, začala bolestně vnímat vlastní tělo. Odhalená prsa se lehce pohupovala do rytmu poplácávání zádíček. Niké byla zmatená a cítila, jak jí po krku stoupá červeň. Zcela nepochopitelně se styděla. Bradavky už měla dávno jako dva tvrdé korálky. Přestala poplácávat synka a zašátrala po přikrývce. Chtěla se schovat. Nenašla ji. Tak rukou zakryla odhalená prsa. Dotyk vlastní dlaně schované v obvaze působil cize. Skoro jako by se nedotýkala ona, ale někdo cizí. Velká pevná dlaň…

… už tak vzrušená ňadra se jí ještě víc napřímila. Místností zaznělo tiché zasténání.

Sean to nebyl!

Byl to hluboký hrdelní zvuk. Spíš jako zaúpění.

„Haló! Je tady někdo?“

Nejistota v jejím hlase donutila Stephena reagovat.

„Nebojte se, to jsem já, Stuart,“ zašeptal ochraptěle. Nebylo divu. Celé tělo měl jako v ohni a ve slabinách mu bolestivě pulzovala krev snad z celého těla.

Copak normální chlap vydrží sledovat, jak se polonahá žena hladí, aniž by okamžitě nebyl připraven ke žhavému milování?

„Jak… jak dlouho tu jste?“ zakoktala se rozpačitě.

Stephenovi jí bylo líto. Nechtěl, aby se styděla. Chtěl, aby Stuartovi důvěřovala.

A to se nestane, dokud ji nepřestanu nahánět jako lovnou zvěř! vynadal si v duchu. Okamžitě změní své chování. Už žádné okaté svádění! To musí hned přestat. Takže večer si dá na poklopec zámek a do koupelny ji jen odnese. Musí začít zdolávat kamennou obranu její důvěry v muže kousek po kousíčku. Ukáže jí, že na něj se může spolehnout!

„Před chviličkou jsem přišel.“

„Aha.“

Tvářičky jí zrůžověly rozpaky. Nejistě se snažila zakrýt, ale vrtící se Sean jí to moc neusnadňoval.

„Můžu vám pomoci?“ vstal z křesla a natáhl se pro miminko.

„S čím?“ vyděsila se a bylo to znát i na hlase.

Stephen pořád zapomínal, že je dočasně oslepená. Nevěděla, co chtěl udělat. A podle toho, jak se snažila zuřivě zavrtat pod zmuchlanou přikrývku, pochopil, co si asi představovala.

„Niké, nemusíte se mě bát. Chtěl jsem vám podržet synka, abyste se mohla obléci. Teď vám ho opatrně vezmu a půjdu se s ním podívat na zahradu. Zatím se oblečte,“ sevřel v náruči Seana a rozhodl se zapomenout na letmý dotyk hebkých ňader. Byl to zlomek vteřiny, když zvedal tělo miminka a prsty nechtěně přejel Niké po slastně měkké pokožce. Přísahal by, že cítil jiskřičky vzrušení praskající mezi nimi.

Otočil se zády k polonahé Niké a šel k proskleným dveřím na zahradu. Neotočil se a nepřesvědčil se, jestli nepotřebuje jeho pomoc.

Nemohl.

Kdyby se ještě jednou podíval na to zhmotnění rozkoše v pomuchlaných přikrývkách, vlezl by si do postele k ní!

„Podívej, Seane, támhle kvetou tulipány,“ chraptivě vysvětloval synkovi. „Půjdeme nějaké natrhat mamince a dáme jí je vedle postýlky.“

Niké poslouchala vzdalující se hluboký hlas Stuarta a nebyla schopná se pohnout. Věděla, že po porodu ženě vytvoří hormony z citů horskou dráhu, která s ní smýká nahoru a dolů. Byla tedy připravená, že si popláče u romantického filmu. Ale že bude chvilku po šestinedělí bojovat s vlastním libidem, to by ji ve snu nenapadlo!

Celé tělo se dožadovalo něčeho, co jí láska k Seanovi nemohla dát. Chtěla, zoufale potřebovala chlapa! Potřebovala se schoulit do pevné náruče, položit hlavu na širokou hruď a nechat starosti chvilku na někom jiném. Žíznila po dotycích a šeptaných vyznáních. Potřebovala se ujistit, že nezklamala po všech stránkách… hlavně po té ženské.

Už si ani nevzpomínala, kdy se na sebe podívala do zrcadla a viděla tam sebevědomou ženu. Připravenou flirtovat. Oblékat se s jistou dávkou rafinované vyzývavosti. Svůdně se líčit. Vše jen proto, aby se líbila. Tuhle část své osobnosti téměř před rokem nacpala do tajné schránky, zamkla a zahodila klíč.

Teď se zoufale chtěla osvobodit. Ale pro koho?

Stephena nechci potkat a jiný muž se v mém životě neobjevil.

Myslí jí projela vzpomínka na pevné objetí. Svalnaté ruce, něžně ji svírající i se synkem. Hbité prsty, klouzající prameny zacuchaných vlasů. Hluboký hlas, uklidňující ji…

Stuart?

Posadila se na posteli.

Přece nezačnu slintat nad chlapem, kterého ani neznám!

Je to s ní horší, než si myslela. Kdyby nebyla oslabená a od hlavy zafačovaná jako mumie, asi by na něj skočila.. Možná by na něj nečekala a použila prvního chlapa, který by se proplížil kolem!

Mechanicky se oblékla. Byla sama ze sebe zděšená. Celý život se snažila chovat zodpovědně a dospěle. Pak se potká s jedním playboyem, a je konec racionálnímu uvažování!

Jako by jí románek se Stephenem Maclachlanem nenávratně vymazal pud sebeovládání!

„Musí to přestat! Musí!“ nařizovala si polohlasně, hlavu schovanou v zavázaných dlaních.

„Jsem matka! Zodpovědná matka! Musí to přestat!“

„Není tu nikdo, kdo by se o tom s vámi hádal,“ usmál se Stephen ode dveří na zahradu. Niké si přetáhla peřinu přes hlavu a tiše zavyla.

„Já z něj zešílím! Proč se to musí dít mně? Proč prostě nezmizí?“

„Protože slíbil, že na vás dá pozor,“ smál se a přetahoval se s Niké o peřinu.

„Tak už vylezte. Nechci si povídat s horou polštářů. A Sean hledá maminku,“ to sice nebyla pravda, ale pomohlo to. Niké okamžitě odhodila peřinu a natáhla ruce.

Položil jí spícího chlapečka do náruče a dal si velký pozor, aby se jí nedotkl. Konečně vymyslel plán, jak si Niké získat, a nechtěl se ho vzdát.

„Vždyť spinká! Vy jste mi lhal,“ pousmála se, když si přivinula miminko do náruče.

„Kdybych nelhal, vylezla byste zpod té peřiny?“

„Nikdy! Jste vždycky tam, kde vás nejmíň čekám. Vždy mě přistihnete nepřipravenou.“

„Niké, já vám neublížím a ani nezneužiji vaši důvěru,“ zvážněl.

„Vždyť jsem vám ji nedala!“

„Jenže budete muset! Budu vašima očima a momentálně i vašimi svaly. Dokud budete slabá, všude vás budu nosit a podpírat. Zvyknete si na mě. Já už si na vás zvykl.“

„To vám nevěřím. Jsem tu chvilku.“

„No a pokud se se mnou nedohodnete a nezačnete spolupracovat, řádnou chvilku tu taky zůstanete. Takže když mě vezmete na milost, uzdravíte se, a tím se mě rychle zbavíte.“

„Dobře, začneme nanovo. Já jsem Niké,“ napřáhla ruku k místu, kde tušila jeho postavu. Stephen zaúpěl a uskočil. Rukou v obvaze mu narazila přímo do rozkroku.

„Omlouvám se, nezranila jsem vás?“

Chtělo se mu zavýt! Tělo měl v jednom ohni. V rozkroku mu pulzovala neukojená vášeň a kalhoty se mu napínaly zvětšující se erekcí.

Ještěže má ty obvazy! Vždyť se nedokážu ani pět minut ovládat a nemyslet na sex!

„Já jsem Stuart a budu se o vás starat,“ zachraptěl a opatrně sevřel nabízenou ruku.

„Těší mě. Věřím, že spolu budeme po celou dobu dobře vycházet,“ plaše se usmívala. Chudinko moje. Ty ani nevíš, co mi slibuješ.

Stephen pozoroval ženu, kterou se rozhodl na několik příštích desetiletí napevno začlenit do svého života. Teď už ji nepustí. Měl před sebou cíl a toho se mínil držet. Konečně sám sobě přiznal, že Niké je pro něj víc než jen pouhá milenka z minulosti.

Je to matka jeho syna! Je krásná!

Inteligentní! Milá!

Je to ideální partnerka! Stephenova rodina z ní bude nadšená a on v ní získá reprezentativní partnerku. Kdo ví, třeba jim to bude tak klapat, že Seanovi pořídí sourozence.

Dokonalá budoucnost pro dokonalý pár…

Teď už stačí drobnost: přesvědčit Niké, že Stephen není vtělení ďábla, ale ideální manžel!

Kapitola 12

Určitě se něco pokazí! Není možné, aby bylo všechno tak krásné,“ stěžovala si ten den snad už posté Niké. „Je to jako splněný sen!“

„Až na ty obvazy,“ odfrkla si paní Clarková a dál v kočárku houpala Seana.

„Ty mi doktorka Susan brzo sundá!“

„Moc na to nespěchejte, děvenko, není kam se hnát. Jste tu jako v bavlnce, takže si ten pobyt prodlužte, jak budete chtít.“

Niké byla za návštěvy Děvčat nesmírně vděčná. Měla ty stařenky hrozně ráda. Navíc si s nimi mohla povídat skutečně o všem. Ale paní Clarková byla jako její druhá máma. Obě k sobě chovaly velkou úctu na to, aby vztah zničily přílišnou důvěrností tykání. To ale nic neměnilo na faktu, že Niké se zrzavou dámou řešila ty nejintimnější problémy. Ať už to byl nevyřešený vztah k vlastním rodičům, nebo strach ze Stephena. Probraly všechno. Bylo ale jedno tajemství, které nemohla říct ani své důvěrnici.

Stuart!

Ten chlap ji děsil a lákal zároveň.

Byl vtěleným pokušením a pozorným pečovatelem v jednom přitažlivém, svalnatém těle. Za celou dobu, co se Niké zotavovala, balancoval jejich vztah na tenké hranici mezi profesionálními doteky a důvěrným mazlením. Vždy, když už si myslela, že ji políbí, ji škádlivě cvrnkl do nosu. A když naopak po úspěšné hodině rehabilitace čekala kamarádské poplácání po zádech, překvapil ji pohlazením po tváři, polibkem do vlasů, objetím…

Bylo to k zešílení!

Nevěděla, co si o tom má myslet. Sváděl ji? Pohrával si s ní? Nebo jen byl ke svým svěřenkyním důvěrnější než ostatní?

Niké to netušila. A ničilo ji to. Nervy měla nadranc. Ve dne ji nenechal odpočinout, všude byl s ní. A v noci se jí o něm zdálo.

Stále se snažila udržet masku nezaujatého nadhledu. Byla z toho ale jen víc a víc vyčerpaná a podrážděná. A nemohla to nikomu říct. Ani paní Clarkové.

„Raději bych už byla schopná se starat sama o sebe.“

„Brzo se, děvenko, dočkáte, i když není na co se těšit.“

Niké zarazil pesimistický podtón, který jindy u své přítelkyně neslyšela. „Mám se bát?“

„Ale ne, tak jsem to nemyslela,“ horlivě se opravovala, a Niké byla tím ostražitější.

„Tak co mi tajíte? Znám vás už moc dlouho, ven s tím.“

Paní Clarková se zhluboka nadechla a vychrlila to, co už ji nějaký čas trápilo.

„Byl u vás doma statik a nařídil demolici domku. Tedy… tomu, co po zásahu hasičů z vašeho bydliště zůstalo, se stejně dům už říkat nedalo. Jakmile jsme vás dostali z požáru, vybuchl plynový kotel a narušil obvodové zdi.

Myslela jsem si, že to s Děvčaty opravíme, než se uzdravíte, ale policejní statik nás předběhl.“

„To teda, ehm, to znamená, že oprava bude stát balík peněz,“ pípla Niké a v žaludku se jí usídlil tíživý pocit strachu.

„Děvenko moje zlatá, kdybyste tušila,“ chytila ji stařenka za ruku a zoufale ji hladila. Niké jasně cítila, jak se strach mění v paniku. To nebylo všechno! Něco důležitého nevěděla!

„Váš dům už srovnali se zemí.“

„Cože?“

„Je mi to moc líto. Samozřejmě budete bydlet u mě. Mám v domku spoustu zbytečně volného místa, Seana miluju a my dvě se máme rády…“

Niké už víc neslyšela. V uších jí hučelo.

Nemám nic. Ani jediné náhradní oblečení pro Seana, hračku, obrázek… Jak si ubráním synka? Dům jsem si podpálila, pracuju načerno, rodiče o ničem nevědí.

„Stephen mě má na lopatkách. Nemusí ani podplatit soudce. Vždyť nemám kam se Seanem jít,“ otupěle šeptala.

„To není pravda! Půjdete ke mně! Pomůžu vám,“ horlivě argumentovala paní Clarková.

„To sociálním pracovnicím nebude stačit. Stephen už nepotřebuje ani úlisného právníka, aby dokázal, že jsem neschopná.“

Věděla jsem to! Věděla jsem, že ta idylka nevydrží!

„Navíc nemám jistotu, že se mi plně vrátí zrak, takže to mám zpečetěné…“

„Proč si myslíte, že vás chce otec vašeho dítěte hnát k soudu?“ zaburácel vedle Niké pobouřený mužný hlas. Hlas, který teď pozná mezi tisíci!

„Stuarte, vy ho neznáte. Když něco chce, tak to dostane,“ posteskla si. Nemělo cenu mu vysvětlovat, že penězům a vlivu rodiny Maclachlanů se nemůže ubránit.

Bude muset utéct. Zase.

Jakmile jí sundají obvazy, opustí paní Clarkovou a Děvčata. Zradí jejich důvěru a zlomí jim pravděpodobně i srdce, ale udělá to pro toho nejdůležitějšího člověka ve svém životě – pro synka.

„Možná byste byla překvapená, jak moc se mýlíte.“

„Stuarte, je zbytečné vás přesvědčovat o opaku. Já Stephena znám… až moc dobře,“ rezignovaně se opřela v křesle. Teď neměla chuť se dohadovat. Ani s mužem, který ji za poslední tři týdny přesvědčoval, že mužné objetí není vůbec špatná věc.

„Kolikrát jste se s ním bavila o budoucnosti vašeho dítěte?“

„Vy se nevzdáváte snadno, že?“

„Hm, zdá se, že jste mě prokoukla,“ cvrnkl Niké do nosu. I když měla obvazy na očích, živě si dovedla představit ten samolibý úsměv, který se Stuartovi usadil na rtech.

„Paní Clarková, tak mi pomozte. Řekněte mu, že se mýlí.“

„Kdepak děvenko, do tohoto sporu se míchat nebudu!“

Niké slyšela, jak zavrzalo křeslo a hlas přítelkyně se vzdaluje.

„Jen si to spolu pěkně vyříkejte. Odvezu Seana do postýlky a pak jdu zkontrolovat sklepy našeho hostitele. Koneckonců, už tam na mě čekají.“

Rytmické klapání vzdalujících se podpatků doprovázelo hluboké zaúpění. Niké se otočila do místa, kde tušila stát Stuarta.

„Co se děje? Kdo ji čeká?“

„To je dlouhá historie. Vaše přítelkyně se velice rychle skamarádily s celým personálem našeho hostitele a dávají si pravidelná odpolední dostaveníčka v jeho vinném sklepě,“ vysvětloval Stuart a Niké slyšela v jeho hlase směsici pobavení a kapitulace.

„Oni tam Stephenovi likvidují zásoby vína?“ zasmála se.

„Ne, toho se většinou ani nedotknou. Ale je tam slušná sbírka whisky. Tedy byla…“

„Neříkejte mi, že Děvčata chodí pravidelně popíjet whisky!“

„Kdyby to byla jen Děvčata, tak se tak moc nestane. Ale ony na svou stranu strhly všechny. Dokonce i chlapi z ochranky, kteří nemají službu, si tam s nimi dávají dostaveníčko.“

Teď už se Niké rozesmála naplno. Představa rozjásaných stařenek v kontrastu se Stephenovým kyselým obličejem

– Niké si totiž byla stoprocentně jistá, že on už o tom ví – ji nesmírně pobavila.

„Jsem rád, že máte lepší náladu,“ pošeptal jí Stuart do ucha.

Z bezstarostného uvolnění se okamžitě propadla do ostražitého vyčkávání. Ještě cítila na tváři jeho dech. Bodavé jehličky vzrušení se ozvaly a tepaly v těch nejintimnějších místech.

Ale proč? Vždyť se mě ani nedotkl! To jsem skutečně tak zoufalá?

„Povězte mi, kolikrát jste mluvila s otcem svého dítěte o vaší budoucnosti?“

„Když to potřebujete vědět, tak ani jednou!“

„Tak proč si myslíte, že vám udělá jen to nejhorší?“

„Počkejte, hmm… že by dosavadní zkušenost?“

„Dobrá. Připouštím, že doposud se k vám nechoval nejlépe…“

„…nejlépe?“ vztek jí projel jako projektil kulky. Napřímila se a rozčileně máchala ve vzduchu rukama, jako by mohla zaškrtit Stephena nebo zatřást Stuartem, aby konečně otevřel oči.

„Ne já, to vy jste slepý, když vám nestačí to, co jsem prožila doposud. Že mě odkopl, to bych pochopila. I to, že se mě snažil právníkem zastrašit. Ale že mi ukradl Seana, to mu nikdy neodpustím! Nikdy!“

„Ale on o tom nevěděl…“

„Jasně, a tím se to smaže! Hurá, začneme nanovo. Já jsem neumírala hrůzou, neměla jsem bezesné noci, nevyčerpala jsem se tak, až jsem si já husa hloupá podpálila dům! Hups, najednou otočíme list a budeme se chovat civilizovaně? NE! A tisíckrát NE!“

„Niké, prosím, snažte se nerozčilovat. Chci vám pomoci, jsem celou dobu na vaší straně…“

„Ale nechováte se tak! Pořád se snažíte Stephena omlouvat. Hledáte záminky, jak o něm neustále vytahovat argumenty, jak je šlechetný, soucitný, štědrý. Jenže já na to kašlu! Ať si strčí tu svou luxusní vilu do výstřihu další naivní krásky, kterou si vyhlídne. Já se klidně okamžitě odstěhuju domů!“

„Vždyť už nemáte domov, buďte rozumná.“

Kdyby dal Niké facku, necítila by se hůř. Syrová pravda ji udeřila do tváře a bojovná nálada vyprchala. Schoulila se v křesle a zhluboka dýchala, aby se nerozplakala.

Má pravdu. Pokud i Stuart ví, že už se nemá kam vrátit, je jen otázkou času, než se to donese i ke Stephenovi. A pak je s ní konec. Nechtěla se ani dohadovat, co by se dělo dál.

„Máte pravdu, Stuarte. Nemám se kam vrátit. To ale neznamená, že prodám svou důstojnost,“ tiše vstala a pomalu vykročila k domu.

„Počkejte, pomůžu vám,“ vyskočil a natáhl se po ruce, kterou už nehyzdily masivní obvazy, ale jen tenké náplasti. Zarazila ho rezolutním posunkem: „Svého syna dokážu najít a nakrmit sama. Děkuji.“

Sledoval, jak Niké s rukama nataženýma před sebou rozvážně přechází terasu a vstupuje prosklenými dveřmi do svého pokoje.

Můžeš si gratulovat! Krásně jsi to zvrtal!

Stephen by si nafackoval. Už skoro tři týdny pracoval na vzájemném sblížení, a šlo mu to! Niké byla den ode dne vnímavější. Dovolovala mu zajít až na tenkou hranici důvěrných doteků. Neucukla, nebránila se. Naopak se mu zdálo, že je vstřícná a třese se nedočkavostí po něžném dotýkání. Právě tehdy měl nejvíc práce se sebeovládáním. Musel si opakovat stále dokola: Nesvedeš ji! Nesvedeš ji!

Přitom stačilo tak málo…

Jenže teď by mi nejraději vyškrábala oči, smutně pozoroval ladně se houpající křivku vzdalujících se boků.

Proč jen se musel tak hloupě bránit? Byla to ješitnost, nebo zraněná pýcha? Pusa byla rychlejší než rozum. Než si stačil pořádně rozmyslet, jak by se obhájil, plácal nesmysly. Niké to zákonitě muselo rozčílit.

„Takže nejenže dál nenávidí Stephena, ale jako bonus je vytočená i ze Stuarta. To je bezva. Lepší už to být nemohlo,“ vztekle odstrčil židli. Nevnímal, kam jde. Hlavně teď musel dát Niké prostor, aby se uklidnila. Pak ji vezme se Seanem na procházku do zahrady. Teplé slunné počasí v kombinaci s květinami provoněným vzduchem by mohly obměkčit tu paličatou hnědovlásku.

Začal se usmívat a prohlížel si vzorně upravené záhony své zahrady.

Vlastně ani nevím, které květiny má nejraději. No co, vezmu od každé trochu, trhal sladce vonící rostliny a myšlenky mu jako vždy za poslední tři týdny zaplnily představy o Niké. Položí jí celou náruč té barevné krásy do postele. Rozprostře je po polštáři. Proplete její tmavé lokny světle žlutými kvítky. Stáhne Niké krajková ramínka noční košilky přes bělostná ramena a na odhalené pokožce ji bude hladit rudými tulipány.

Podvědomě ze záhonu vybral temně rudé tulipány. Tak rudé, jako jsou její bradavky…

Protivné vrnění v kapse vytrhlo Stephena ze snění.

„Ano?“

„Ahoj, tady Vivien. Neruším tě?“ zahlaholil ze sluchátka pozitivní hlas jeho krásné švagrové.

„Samozřejmě že ne. Jak by mě mohl rušit někdo, kdo polidštil mého nevycválaného mladšího brášku?“

„Jé, lichotníku. Copak děláš?“

„Trhám kytky,“ vyhrkl a hned by to nejraději vzal zpět. Co ho to napadlo?!

Vivien je opravdu miláček a byl by za ni dýchal, ale ani před tak andělským stvořením nechtěl odhalovat víc, než bylo pro jeho mužské ego zdrávo.

„Trháš co?!“

Tiše zaúpěl – podobnou reakci čekal.

„Brácho, tobě přeskočilo!“ přidal se rozesmátý hlas mladšího bratra Ryana.

„Proč se mu směješ? To je náhodou hrozně romantické. Kdy ty jsi mi naposledy natrhal kytky?“

„Ty jsi moje malá zapomnětlivá víla, copak jsi dostala včera večer?“

„Ale ty jsi netrhal! Objednal jsi pugét růží. Ale sám je natrhat a přinést, to je něco jiného.“

„Slyšíš to, brácho? Jsem ti příkladem, jak ženy nerozmazlovat. Nakonec se nespokojí ani s natrhaným pugétem a budou po nás chudáčcích chtít, ať jim je vypěstujeme,“ úpěl Ryan do sluchátka. Vivien ho slyšitelně pleskla po ruce a pak se oba rozesmáli.

„Ehm, abych vás nerušil, co že jste to potřebovali?“ vloudil se Stephen do hovoru a doufal, že jejich malá telekonference nemá další posluchače. Podle šumu poznal, že Vivien má telefon na hlasitý odposlech a jedou autem.

„Začni se usmívat a rychle trhej, brácho!“

„Cože? Proč?“

„Musíš jeden pugét dát své milované švagrové. Do dvaceti minut jsme totiž u tebe!“

„COŽE?“ zařval Stephen a kytky mu vypadly z rukou.

„Neodpovídal jsi nám na emaily ani na telefony,“ pípla tiše Vivien. „Měli jsme o tebe strach.“ Stephen začal horečně přemýšlet.

Nemůže je sem pustit!

Jak jim vysvětlí tu maškarádu, kterou tu hraje?

„Stephene, promiň, já to nemyslela zle. Vrátili jsme se ze svatební dovolené a chtěla jsem ti poděkovat za dárek. Ale nemohla jsem se ti dovolat. Tak jsem se poptala, jestli tě někdo neviděl,“ už skoro špitala Vivien a hned nato se ozvalo Ryanovo výhružné zakašlání.

Stephen nemusel být jasnovidec, aby pochopil skrytou hrozbu v bratrově hlase. Nikdo nesměl jeho ženě zkřivit ani vlásek. Co vlásek! Nikdo se k jejím vláskům nesměl ani přiblížit! Natož aby na ni do telefonu zvedal hlas.

„Ne, to je v pořádku, zlatíčko. Udělala jsi dobře. Já jen, že jsem trochu překvapený, jak jste věděli, kde jsem…“

„Řekl nám to Stuart. Potřeboval kvůli nějaké práci vrtulník, ale ten prý teď tak vytěžuješ, že bude muset dostat pilot prémie. Jen nechápu, proč pořád lítá z tvé vily do Buxtonu.“

Stephen by nejmladšího bratra nejraději uškrtil. Na to, že vlastní detektivní kancelář a firmu na profi bodyguardy, měl nulovou diskrétnost vůči tajemstvím v rodině!

„To je na dlouhé povídání.“

„Fajn, alespoň si budeme večer u krbu povídat o něčem jiném než whisky a burzovních katastrofách. Posílám pusu a za čtvrt hodinky jsme u tebe, švagříčku,“ mlaskl ve sluchátku polibek a Vivien zavěsila.

Stephen automaticky posbíral popadané kytky.

Vykročil zpátky k terase vily a netušil, co by měl udělat jako první. Patnáct minut je příliš málo na cokoliv!

Má před vlastním bratrem předstírat, že je ošetřovatel? Jak vysvětlí Seana?

A co Děvčata a doktorka Susan?

Ještěže fyzioterapeutku už Niké nepotřebovala a Stephen ji s více než štědrou prémií poslal minulý týden domů. Horečnatě vymýšlel, jak nastalou situaci rychle a logicky vysvětlit. Nakonec se podíval na květiny ve své ruce.

Jediné, na čem záleželo, byli Niké a Sean!

Zbytek světa, včetně bratra i jeho blond manželky, se prostě bude muset s touhle situací srovnat. Koneckonců, bude to docela zábava, usmál se při představě jejich vyjevených obličejů.

Přidal do kroku a pohvizdoval si.

„Můžeš mi to zopakovat ještě jednou?“ zakuckal se Ryan a jeho krásná manželka Vivien překvapením ani nedonesla čaj k ústům.

„Klidně, bratříčku,“ opřel se Stephen líně o kuchyňský pult a vypočítával na prstech.

„Mám syna, jeho matka je má snoubenka, měla vážnou nehodu a málem přišla o zrak, momentálně se o ni staráme tady u mě, já jsem oficiálně ošetřovatel a jmenuju se Stuart.“

„Zbláznil se,“ otočil se Ryan na svou ženu a všeříkajícími posunky naznačoval bratrův duševní stav.

„Proč se vydáváš za svého nejmladšího bratra?“ zajímalo Vivien.

„Protože jsem se málem podřekl a prozradil Niké své skutečné jméno.“

„Ona tě nezná?“

„Proboha, brácho, tys jí udělal dítě proti její vůli?“

„Ty jsi na ni vztáhl ruku?“ dala si drobná blondýnka bojovně ruce na boky.

„Ne, měl jsem s ní vášnivý románek loni v New Yorku. Že je těhotná, jsem nevěděl. Bohužel se do toho vložil můj bývalý právník a pohnojil, na co sáhl. Zastrašoval, vyhrožoval, falšoval podpisy, a nakonec jí dítě unesl…“

„Cože?“ vytřeštili na něj oba oči.

„Opakuji, já o tom nevěděl…“

„To tě neomlouvá! Proč jsi se jí tedy při první příležitosti nepřiznal a všechno jí nevysvětlil?“

„Protože v nemocnici ležela apatická a doktoři se ji marně snažili vrátit do života,“ povzdychl si a vzal celý příběh od začátku. Snažil se soustředit jen na holá fakta. Už tak je pro něj dost stresující, že se mu v osobním životě vrtá parta důchodkyní, doktorka, hospodyně, a teď to ještě musí vysvětlovat před bratrem a švagrovou.

„Ty jsi teda tragéd,“ smál se Ryan.

„No hlavně že jsi ty vždycky jednal jako gentleman,“ houkla na něj Vivien, a světe, div se, ten obrovský chlap okamžitě zmlkl. Stephen dokonce zahlédl v jeho očích vinu!

Nebylo divu. Vybavil si nepěknou mediální kauzu, která kdysi líčila Vivien jako po penězích lačnící zlatokopku a Ryana jako oběť jejích sexy intrik. I když vše pravidelně vyvracel, drbům to nepomohlo. Nakonec se vykašlal na to, co se psalo, a zuřivě hledal Vivien, po které se slehla zem. Všichni se tehdy o jindy pohodového Ryana báli. Nejedl, nespal, vypadal a choval se jako šílenec. Celá rodina si oddechla, když svou Vivien našel a ona mu odpustila.

„Když dojde na lásku, jste vy Maclachlanové tak trochu natvrdlí,“ uzavřela diskuzi Vivien.

„Brácho, všechno chápu, ale nebojíš se, že tě Niké pozná?“

„Ryane, miláčku, my ženy se velmi lehce necháme oklamat. Když k tomu vytvoříte tu správnou atmosféru,“ sklopila Vivien oči a tváře jí znachověly. Stephen sledoval, jak si ji bratr láskyplně přivinul do náruče.

„Máš pravdu. Vždyť jsem oklamal i tebe. Budeš mi věřit, brácho, že si tahle kráska ve víru vášně nevšimla, že ji nesvádí Ital, ale Skot? A to je překladatelka, takže by za normálních okolností musela slyšet, že Ital nikdy nemůže mluvit anglicky bez takového směšného přízvuku. Jenže ten ona tu noc v hotelu neslyšela…“

„Tak dost! Kde je, Stephene, tvoje budoucí žena, ať ji přivítám do rodiny?“ Teď se pro změnu málem utopil čajem Stephen.

„Ty se s ní chceš seznámit?“

„Jistě. Jak jsem tě tak poslouchala, pěkně sis to u ní zavařil. Je mi jasné, že tě nenávidí.“

„Proto tu šaškuju jako ošetřovatel a snažím se jí vysvětlovat, že Stephen není taková lítá saň, jak si myslí.“

„Uspěl jsi?“

„Ne. Tedy zatím ne.“

„Dokdy máš čas ji přesvědčovat?“

„Den, možná dva, než jí doktorka sundá obvazy. Pak mě uvidí, a…“ nechtěl ani domýšlet, co by se stalo, kdyby Niké do té doby nepřesvědčil.

Vivien přešla kuchyň, objala ho a přitiskla se k němu. Sklonil k ní instinktivně hlavu.

„Neboj, já ti pomůžu. Vidím, že jsi do ní zamilovaný až po uši,“ slaboulince zašeptala, aby to zaslechl jen Stephen.

„Jsi hodná, zlatíčko,“ sevřel ji ve svém medvědím objetí a pohladil po zlatavé hřívě.

„Jo, je moc hodná. Tak to by už stačilo, jdi si objímat svou ženu,“ zavrčel Ryan a zbytečně hlasitě odložil prázdný šálek.

V ten okamžik se ve Stephenovi probudily letité vzpomínky na hašteření s bratry. Milionkrát se přetahovali a prali o hračky. A Vivien vskutku stála za pořádnou bitvu.

Zatočil se s ní tedy a teatrálně ji zlomil v pase, až se hlavou málem dotýkala země. Jednou rukou jí podpíral záda a druhou jí vjel do vlasů. Těsně před tím, než se k Vivien sklonil a mlaskavě ji políbil na čelo, zahlédl rozzuřeného bratra, jak k němu vyrazil přes místnost. „Úžasný, asi zapomínáš, že ti kdykoliv můžu dát lekci,“ vyrval mu Ryan smějící se Vivien z náruče.

Stephen zvedl ruce na znamení smíru a nasadil ten nejnevinnější úsměv.

Strašně mu chyběly nezapomenutelné okamžiky bezstarostného dětství. Sice se všichni čtyři bratři měli rádi a stále se stýkali, ale ty kouzelné dny radosti a her už nikdo nevrátí.

Přesně to chci, aby zažily moje děti, blesklo mu hlavou. Děti! Ano, nechci, aby byl Sean jedináček!

V ten okamžik zvážněl. Cítil se zodpovědný za svou rodinu. Léta dřel a rozšiřoval rodinný majetek tak, aby mohl ženu i dítě zahrnout luxusem. Ale moc dobře věděl, že peníze mu u Niké nepomůžou. Musí ji nejprve přesvědčit, a pak teprve předestřít plán na společný život.

„Tak jdeme, nebo ne?“ vytrhla ho Vivien z myšlenek, a aniž čekala na odpověď, vyrazila z kuchyně.

Setkání proběhlo kupodivu v pohodě. Tedy až na fakt, že velice rychle skončil s bratrem za zavřenými dveřmi. Vivien zorganizovala dámskou jízdu! Zavřeli se s paní Clarkovou a doktorkou Susan u Niké v pokoji. Jediným zástupcem mužského pohlaví tam byl Sean, který jim toho ale moc nepoví. Špitání za dveřmi provázely výbuchy smíchu a Stephen moc dobře věděl, že hlavním tématem veselí je on sám.

„Připadám si jako šašek,“ odlepil se konečně ode dveří a nejistě se podíval na Ryana. Místo posmívání se ale setkal s chápavým pohledem.

„Jestli tě to uklidní, choval jsem se a cítil se stejně.“

„Co jsi dělal?“

„Svedl jsem ji a pak odkopl. Až když se to dostalo do novin, pochopil jsem, jaký jsem hlupák. Vivien tehdy na svou obranu neřekla ani půl slova. A to byla v právu! Zoufale jsem ji hledal. Před obchodním partnerem jsem ze sebe udělal šílence, ale bylo mi to jedno. Bezhlavě jsem ji miloval a chtěl ji zpátky. Kdybych kvůli jejímu odpuštění měl jako ty hrát ošetřovatele a šaškovat před celým svým personálem, neváhal bych ani chviličku!“

„Já si ale nejsem jistý, že mám šanci na odpuštění.“

„Vždyť s tebou má syna! Jediné, co jsem se od Vivien o ženách naučil, je fakt, že s námi mají neskonalou trpělivost a v hloubi duše touží po happy-endu. Jestli nějaká žena tvrdí, že romantika je klišé, tak buď lže, nebo je to převlečený chlap.“

„Díky, ale nedovedu si nějak představit, jak rozzuřené a kopající ženě kladu k nohám náruče květin. Kdyby je jen rozdupala, tak bych z toho vyvázl snadno.“

„Nehraj si na hlupáka. Miluješ ji?“

„Do toho ti nic není.“

„Ale je! Moje manželka za těmi zavřenými dveřmi přesvědčuje tvoji budoucí manželku, tak se nechovej jako trucovité děcko!“

„Dobře, miluju ji. Zbožňuju Seana a chci je už napořád ve svém životě.“

„Fajn, tak jim to řekni, až jí sundají ty obvazy!“

Po dlouhé době se Niké cítila uvolněně bezstarostná. Smála se a nemyslela na budoucnost. Přitom měla všechny důvody pro to, aby se zatraceně hlídala a rozhodně se ani neusmála. Vždyť jí na posteli seděla Stephenova švagrová a za dveřmi byl jeho bratr!

Když je Stuart přivedl, v první chvíli si myslela, že jsou tu na výzvědách. Okouknout protivníka a poreferovat hlavě rodiny.

Během pár minut ale pochopila, jak byla bláhová. Ryan a Vivien se vrátili ze svatební cesty a ani zavázané oči jí nebránily poznat, že z nich láska čiší na sto honů. Nezajímalo je, proč tu není Stephen ani jestli spolu vycházejí. Radovali se z prostého faktu, že mají v rodině první miminko. Oba Seana neustále chovali. Přeli se, komu je víc podobný. Vivien v něm poznávala Maclachlany, zatímco Ryan viděl rysy Niké.

Jejich dohadování bylo tak spontánní a přirozené, že Niké nenapadlo se bát. Naopak poslouchala vzrušenou debatu. Brzo začal Ryan vyprávět, co dělal Stephen, když byl malý. Niké se přistihla, že se baví a představuje si malého rošťáka, jak svádí své lumpárny na mladší brášky.

Jediný, kdo byl zaražený, byl Stuart. Niké začala být podezřívavá. Až příliš často se na něj Ryan obracel. Jakoby znal rodinný stav Maclachlanů.

Je s nimi v příbuzenském vztahu? Nebo je jejich blízký přítel?

Koneckonců, ví toho o životě Stephena až zatraceně hodně!

Ale pokud by byl záměrně nastrčený Stephenem, tak proč by se mnou flirtoval? Možná se snaží vytvořit další trumf pro svého šéfa!

Niké se usilovným přemýšlením krabatilo čelo. Snažila se najít rovnováhu mezi fakty a fantazií. Nešlo to. Ani když v místnosti zůstala na „dámské jízdě“, nemohla z hlavy dostat vydedukovaná podezření.

Všichni se ji snažili bavit. Paní Clarková vyprávěla historky ze svého mládí a Susan s Vivien ji jen povzbuzovaly.

Příjemný den se chýlil ke konci. Niké nakrmila Seana a nechala na jeho novopečené tetě Vivien, aby ho odříhla a odnesla do postýlky.

„Vyměním vám obvazy,“ rozhodla doktorka Susan a hnala paní Clarkovou a Vivien z místnosti.

„Může tu Vivien zůstat? Chtěla bych si s ní ještě potom popovídat,“ zaprosila Niké a snažila se, aby nezněla zoufale. Potřebovala informace a už se rozhodla, kdo jí je dá. Jen s ní musí zůstat o samotě.

„Jistě, koneckonců, může mi asistovat místo Stuarta.“

Výměna obvazů a ošetření spálenin běžely podle předem zažitého stereotypu. Niké maximálně spolupracovala. Dílem už věděla, co bude lékařka dělat, a hlavně, většina popálenin a řezných ran se úspěšně hojila. Když ale došlo na výměnu diagnostické čočky, byla Niké nadšená. I když místnost byla zatemněná, den ode dne viděla jasnější obrysy. Dokonce několikrát zahlédla Stuarta.

Srdce se jí vždy sevřelo šokem.

Byl vysoký, měl široká ramena a vlasy nakrátko. Sice to nebylo nic, co by si v průběhu tří týdnů sama nezjistila hmatem, ale i tak to bylo znepokojivé. Muž, který ji snad stokrát sevřel v náruči, denně jí rozčesával vlasy a nosil jí Seana na zahradu, najednou dostával reálnou podobu. Přitom zpaměti dokázala popsat, jak má svalnatý hrudník, pevné břicho, silné svaly na stehnech…

Už to dělám zase!

To jsem tak zoufalá, že nevydržím nemyslet na sex alespoň pár hodin?

„Bolí to? Celá jste ztuhla,“ ujišťovala se doktorka Susan.

„Ne, nic mi není. Jen jsem se zamyslela.“

„V tom případě chci vědět, na koho jste myslela,“ pokračovala lékařka v práci.

„Proč si myslíte, že to byl někdo konkrétní.“

„Zčervenala jste, jako kdybych vás chytila při něčem zakázaném. Takže hádám, že jste fantazírovala o nějakém pěkném muži.“

„To je hloupost,“ koktala Niké a zoufale přikazovala zrádnému tělu zklidnit se. Dýchala zhluboka a v duchu počítala do deseti. Přesto cítila, jak jí tváře hoří ruměncem.

„Nebudu vás už dlouho trápit. Zamrkejte a zkuste zaostřit na okolí.“

To byla propustka z vězení! Kouzelná slova, která odemykala bránu temnoty!

Poslušně zamrkala a mžourala kolem sebe. V přítmí zahlédla drobnou postavu ženy. Měla kratší světlé vlasy a příroda ji obdařila postavou překypující ženskými tvary.

„Vivien?“ zkusila Niké a naklonila hlavu, aby si ženu lépe prohlédla.

„Jupí! Vidí! No to je fantastické!“

Niké se spontánně usmála. Bylo nakažlivé zůstávat v místnosti s někým, kdo srší tak nezdolným optimismem, jakým disponovala Vivien. Ačkoliv se znaly jen krátce, pocítila k ní Niké důvěru. Ona, která si dávala celý život velký pozor na to, komu důvěřuje, se chtěla otevřít a svěřit se všemi svými trápeními v podstatě cizí ženě! Musela si znovu a znovu opakovat, že zdání mnohdy klame!

Je to Stephenova švagrová, je to Stephenova švagrová…

Chtěla si s ní promluvit, ale chtěla se jí přitom dívat do očí. Ty nikdy nelžou. Jak se může pořádně rozhodnout, když je díky obvazům slepá a napůl hluchá. Ani dnes doktorka Susan nevyslyšela prosby, aby jí oči jen přelepila.

„Nepřichází v úvahu! Musíme minimalizovat možnost infekce, a to i teď, kdy jste prakticky před sundáním obvazů. Chodíte se Stuartem po zahradě, kde fouká vítr, a ten vám může do očí zavát smítko prachu, a neštěstí je tady.“

To znělo Niké logicky, ale nechápala, proč musí být obvaz přes uši. V podstatě přes obě uši. Z vysvětlení, že je to nutné, moc moudrá nebyla.

„Chtěla jste se mnou mluvit,“ pohladila ji po ruce Vivien.

„No ano. Víte, paní Maclachlanová…“

„…prosím, jen Vivien. Myslela jsem, že jako teta Seana bych mohla prolomit tu ledovou bariéru uvalenou na mužské pokolení téhle rodiny.“

„Hm, tedy Vivien, já vlastně nevím, co ode mne očekáváš…“

„Já? Vůbec nic! Jsem hrozně ráda, že jsem tě poznala a že mně natolik důvěřuješ, že jsme si s manželem mohli pochovat tvého syna.“

„No, ono s tou důvěrou, víš, to se má tak, že já vlastně nevím…“ nervózně mezi prsty žmoulala cíp přikrývky.

„Já to chápu, Niké. Prošla jsem si něčím podobným. Důvěra je křehká věc, která nejde vybudovat z ničeho. Chápu, že to bude trvat dlouho, než budeme přítelkyně. Ale za sebe ti už teď můžu slíbit, že se budu snažit. A Ryan samozřejmě taky!“

„Ne, to nedělej, prosím!“

„Proč ne? Urazil tě něčím? Řekni, hned si to s ním vyřídím!“

„Vůbec ne, ale bude vždy na straně rodiny a svého bratra. A to je v pořádku, tak je to přece správné! Tak mají rodiny fungovat, i když ta moje moc nefunguje. Ale to je výjimka! Navíc teď mám rodinu v Seanovi, takže jsme taková neúplná rodina, takže není potřeba do toho nutit někoho dalšího… sakra, já se do toho zamotala.“

„Niké, já nejsem hloupá ani urážlivá, řekni mi prostě na rovinu, co tě trápí.“

Na rovinu… no, proč ne? Co vlastně může ztratit? Dům? Ten si podpálila! Práci? Tu v podstatě nikdy neměla. Všechny úředně doložitelné dokumenty byly psané na paní Clarkovou! Přízeň rodiny? Tu taky nikdy neměla! Lásku muže? Sex není láska! Zbylo jí jen to nejdůležitější – syn a náklonnost Děvčat. A o to nepřijde, ať bude žít kdekoliv, tak proč pro jednou nehodit ostražitost za hlavu a nebýt upřímná?

„Bojím se Stephena.“

„Čeho konkrétně se bojíš?“

„Že se ke mně opět otočí zády a nechá mě jako obtížný problém na někom ze svých podřízených. Že na mě pošle tým právníků a sebere mi syna. Že všechno, co mě tu teď obklopuje, je jen vějička, abych polevila v ostražitosti, a až si skutečně vydechnu, zasadí mi smrtelný úder. Já vím, zní to pateticky, ale já vážně nejsem hysterka. Jestli mi znovu sebere Seana, já už to nepřežiju. Už posledně jsem málem zešílela. Strach a stesk mi úplně zatemnily mozek, chovala jsem se jako robot. Já chci jenom někde být sama se svým dítětem,“ usedavě se rozplakala.

Nechtěla se nechat přemoci emocemi, ale bylo to silnější než ona. Strach se v ní celé ty tři týdny kupil a bublal pod povrchem příčetnosti jako láva v sopce. A jak se teď dostal na povrch, nic ho nemohlo zastavit.

„Nejsi hysterka. Po tom, čím sis za poslední rok prošla, se nikdo nemůže divit, že ke všemu přistupuješ se zdravou dávkou nedůvěry. Jenže teď už na to nejsi sama! I kdybys nevěřila tomu, že Stephena hrozně mrzí všechno, co jsi zažila, a upřímně se to snaží napravit, tak ti garantuju, že kdyby jen pomyslel na některou věc z toho, co jsi tu vyjmenovala, osobně se přičiním, aby až do konce života neměl proč vyhledávat ženy! A nepochybuj o tom, že Ryan by mi jen pomohl!“

Niké cítila, jak si k ní Vivien sedla a objala ji.

„Neboj se, teď jsme na ty umíněné Maclachlanovské palice dvě! Vlastně tři, nesmím zapomenout na svou babičku.“

„No, spíš nás bude jedenáct. Sean má osm babiček…“

„Cože? Děvčat je osm? A to mu přeju! Tolik tchyní Stephena konečně zkrotí,“ rozesmála se Vivien, až se pod ní postel prohýbala.

„V tom je ten problém. Já o Stephena nestojím. Nechci ho ve svém životě.“

Veselá nálada jako na povel skončila. Oběma bylo jasné, že to, co teď budou probírat, je vážné.

„Ty ho vážně chceš vyškrtnout z vašeho života?“

„Byla bych nejraději. Nechci jeho péči, nechci jeho sliby a už vůbec ne peníze! Uživila jsem nás doposud a zvládnu to i dál!“

„O tom jsem ani na chvilku nepochybovala. Ale co Seanovi řekneš, až se jednou zeptá, kdo je jeho táta?“

„Do té doby mu najdu jiného tátu. Někoho, na koho je spoleh. Někoho, kdo u nás bude, když ho budeme potřebovat. Pochová Seana, když ho bude v noci bolet bříško, a mě ani nevzbudí. Někoho, kdo dodrží, co slíbí. Kdo mě rozesměje, rozněžní, překvapí květinami, které sám natrhal…“

Niké nemohla vidět, jak na obličeji Vivien zazářil vševědoucí úsměv. Obavy, které se jí do té doby zračily v očích, zmizely a nahradily je plamínky hříšného veselí.

„Hm, a jak by měl vypadat?“

„To je přece jedno. Hlavně aby nás měl rád.“

„Jasně, ale když už tu sníme, tak popusť uzdu fantazii. Já mám třeba ráda snědé, urostlé dlouhovlasé chlapy… jako je můj muž.“

„Mně se líbí krátké vlasy.“ Jako má Stuart…

Vivien se kousla do rtu, aby nevypískla nadšením.

„Hlavně aby byl alespoň finančně zajištěný. Protože třeba takový zdravotní asistent jako Stuart si nic moc nevydělá…“

„Ale je to poctivá práce! A dělá ji dobře! Má potřebnou dávku empatie, ale není přehnaně soucitný. Donutí tě zamyslet se nad sebou a dělat lepší věci. Být lepším člověkem. Nevadí, že za to není moc peněz. On je hrozně pracovitý a hrdý! Navíc miluje děti…“

To už si Vivien musela pusu zacpat dlaní, aby se nesmála. Bylo to jako usmiřovat pohádané děti. Muselo se to vzít z dobrého konce, a oni si k sobě najdou cestu sami.

„Máš pravdu, Niké, není důležité, co chlap dělá, ale jak to dělá. Ale ať půjdeš kamkoliv, pamatuj si, že jsem Seanova teta a tvoje přítelkyně.“

„Takže ti nevadí, že nechci Stephena ve svém životě?“

„To, co chceme, a co dostaneme, jsou mnohdy odlišné věci. Ale musím uznat, že tvoje představa budoucího manžela se mi moc líbí,“ políbila Niké na čelo a vyklouzla z místnosti. Nepřekvapilo ji, že narazila do dvou vysokých svalnatých těl, krčících se hned za dveřmi.

„Tak jak jsi dopadla?“ zašeptali unisono.

„Skvěle, jsme kamarádky.“

„To je moc pěkné, ale přesvědčila jsi ji, že já, teda Stephen, nejsem novodobým vtělením ďábla?“

„Ne.“

„Takže to můžu vzdát?“

„Ne.“

„V tom případě pěkně děkuju za pomoc.“

„Ani ji nepotřebuješ,“ zachichotala se a táhla Ryana pryč.

„Počkej. Tak co mám podle tebe dělat?“

„Počkat, až odjedeme, a pak jí hned sundat obvazy,“ houkla přes rameno a odváděla zkoprnělého manžela ke dveřím.

„Mám se ptát?“ zvedl Ryan podezřívavě obočí.

„Pospěš si, povím ti to v autě. Ale být tebou, už přemýšlím o svatebním daru.“

Sundat jí obvazy! To se lehce řekne, jenže já potom přijdu o všechno! Jakmile mě pozná, sebere mi syna a uteče!

„Je to nesmysl, nemůžu jí už dnes sundat obvazy!“

„Dneska ne, ale zítra určitě,“ poplácala Stephena doktorka po rameni a vyděsila ho k smrti.

„Vůbec jsem vás neslyšel. Chodíte jako duch.“

„Z lékařského hlediska není důvod, proč dále otálet. Už teď dávám Niké do očí mastičku a diagnostickou čočku jen jako nadstandardní rekonvalescenci. A co se toho ducha týče, vás by překvapil i buldozer. Poslední dobou jste myšlenkami někde mimo své tělo.“

„Hlavně že se dobře bavíte,“ zahučel temně a opřel se o zeď. Nechtěl ani pomyslet na možnost, že by Niké zmizela z jeho života. Byla už jeho součástí. Stejně tak Sean!

Nechtěl jsem se zaplést, a zapletl jsem se.

Vždycky jsem se bránil dětem, a teď mám úžasného syna.

Děsila mě představa svazku, a teď se klepu hrůzou, že mi ta, kterou jsem si vybral, uteče.

Přešlapoval přede dveřmi jako školák. Nejistý, nervózní a sám sebou znechucený. Věci vždycky šly podle toho, jak si to naplánoval. A teď měl všechno vsadit na jednu jedinou kartu.

Nemělo smysl dál otálet, zítra ráno nechá Niké sundat obvazy!

Večerní zahrada byla prosycená těžkou vůní květin a ve vzduchu bylo cítit padající rosu. Ani varování, že bude promočená, Niké neodradilo a vyrazila na procházku. Po pár krocích si zula boty a zabořila bosé nohy do trávy. Vlhká hebká stébla trávy ji hladila po citlivé pokožce. Zaklonila hlavu a nastavila tvář podvečernímu vánku.

Vnímala každičkou vůni v zahradě. Tohle je nezapomenutelné!

Tělem jí pulzovala energie. Měla pocit, jako by nasála samotnou esenci přírody a chuti do života. Je čas začít znovu. Zapomenout na minulost a začít znovu žít!

Pro Seana… a taky trochu pro sebe.

Odhodlaně vykročila napříč trávníkem. S hlavou plnou plánů nevnímala, kam ji nohy nesou. Teprve až když klopýtla o kamennou cestičku a ztratila rovnováhu, uvědomila si svou chybu. Zoufale zamávala rukama a čekala nevyhnutelný pád.

Místo bolestivého dopadu ale přistála na tvrdé hradbě svalů.

„Zase jste mi chtěla utéct,“ zašeptal chraplavě mužský hlas.

„Já se chtěla jen kousíček projít,“ zoufale se snažila ignorovat blažené pocity, rozlévající se jí z podbřišku do celého těla. Ve vlasech cítila jeho dech. Objímal ji mohutnými pažemi. Tváří se tiskla k vypracovanému hrudníku a přes tenkou košili slyšela pravidelný tep srdce.

Bylo to moc vjemů najednou. Nechtěla už bojovat sama se sebou.

Chtěla se rozplynout v tom medvědím objetí.

Toužila zapomenout na zítřek a užít si něžností tohoto velkého chlapa. Byla si stoprocentně jistá, že bude něžný, pozorný a neuvěřitelně zkušený. Vždyť i při pouhém objetí ji dokázal drobnými doteky dokonale rozpálit.

Aniž povolil objetí, hladil Niké prsty po zádech. Vysílal tak tisíce drobných erotických jehliček neomylně směřujících do klína.

„Vadilo by, kdybych šel s vámi?“

Omámeně zvedla hlavu. Potřebovala se přitulit k Stuartově tváři. Horký dech ji pohladil po líčku, když šeptal milimetry od jejího ucha: „Slibuju, že budu moc hodný. Jen když mě budete potřebovat, pomůžu vám.“

„Potřebuju…“ zašeptala, a nevěděla, co vlastně potřebuje víc. Hladit ho? Líbat? Objímat?

Sice nic neviděla a kvůli obvazům vše slyšela jakoby pod vodou, ale instinktivně rukou zajela Stuartovi do vlasů. Vždy měla u mužů ráda delší vlasy. A teď si nedovedla představit nic erotičtějšího, než krátké.

S nadějí natočila hlavu a hledala hříšné rty. Prosím! Neodmítni mě! Moc tě potřebuju!

Celý svět přestal existovat. Zahrada i dům se rozplynuly a zůstal jen slastný okamžik objetí. Stephen se díval na ten nejdráždivější obrázek krásy, nevinnosti a touhy. Niké se v jeho objetí téměř ztrácela. Byla štíhlá jako proutek, ale na pobledlých líčkách pulzoval ruměnec vzrušení.

Přerývaně oddechovala. Dráždila a vyzývala ho pootevřenými rty. Zdání odvahy však bortily pěstičky, nervózně zaťaté do jeho svalů na bocích. Byl si jistý, že si neuvědomuje, jak pevně ho svírá.

Nevadilo mu to.

Podstoupil by i větší bolest. Jen ať je dál tak odvážná.

Sklonil hlavu a zlehka přejel rty po šťavnatě plných ústech. Chtěl ji jen pohladit. Ujistit, že neuteče. Že tu bude pro ni.

Ale jakmile se rty setkaly, všechny dobré úmysly a předsevzetí se mu vykouřily z hlavy.

Vír vášně ho strhl a táhl do propasti. Lačně se přitiskl k té neodolatelné bráně rozkoše. Zkoumal každičký milimetr plných rtů. Nečekal na odezvu a jazykem lačně vtrhl dovnitř. Ten výpad i povolnost, s jakou Niké odpovídala na tak intimní útok, mu zažehly v tříslech oheň.

Erekce ho bolestivě tlačila v džínách. Přitiskl se co nejblíže a třel se o ploché bříško.

Jako zdálky zaslechl, jak sténá. Přestala ho svírat na bocích a pevně ho chytla za zadek! Kdyby už to samo nestačilo k úplné ztrátě kontroly, začala ho výmluvně přirážet proti svému bříšku!

Tiše zaúpěl a vzal ji do náruče. Potřeboval z ní strhat oblečení a nahou ji položit pod sebe. Nemyslel na nic jiného, jen jak jí rozevře hebká stehna…

„Moc tě chci, Stuarte,“ zašeptala Niké a rty mu tak pohladila citlivou kůži na krku. Mělo ho to rozpálit. Byl to přece jasný důkaz, že se chce milovat!

Jenže účinek byl opačný.

Zastavil se v půli kroku a zavřel oči. Ztěžka oddechoval. V náruči tiskl chvějící se ženu a horečnatě přemýšlel. Nemůžu to udělat!

Ne, pokud jí zítra chci sundat obvazy. Jak by se pak cítila?

Podvedl bych ji a zneužil! Toho už si ode mne zažila dost.

Stephen se ve vteřině rozhodl. Možná ho to připraví o zbytek zdravého rozumu, ale nevyspí se s ní. Nemůže!

Jenže nemohl Niké ani odmítnout. Viděl, jak týdny bojuje s přitažlivostí, která mezi nimi rostla. Milování bylo nevyhnutelné. Jenže teď, když se odhodlala, nechtěl, aby se oddala Stuartovi. Chtěl, aby se svíjela rozkoší a věděla, že ten, kdo laská její tělo, je on, Stephen. Ale pokud teď Niké odmítne, zničí ji to. Bylo by to jako zadupat do země první jarní květinu, která se odvážně vyklubala studenou zemí a nabídla křehké okvětní lístky slunci navzdory okolním zbytkům sněhu.

„Co se stalo?“ zašeptala nejistě.

„Nic, miláčku, jen se snažím najít místo, kam se s tebou schovám, ať nejsme všem na očích.“

To byla koneckonců pravda. Až příliš pozdě si uvědomil, kdo všechno je mohl sledovat – paní Clarková, hospodyně, doktorka Susan a pochopitelně ochranka, která celý pozemek monitorovala kamerovým systémem.

Stephen sice hrál hru na ošetřovatele, ale rozhodně se nemínil mazlit s Niké všem na očích. Zamrkal a snažil se uvažovat hlavou.

V domě nenajdou soukromí.

Pozemek je sice plný zákoutí s lavičkami, ale není puberťák, co si chce ukradnout první pusu.

„Bazén!“

„Cože? Jaký bazén?“

„Náš hostitel má na pozemku krytý bazén s útulným zázemím,“ vysvětloval Niké, zatímco vyrazil přes trávník ke kýženému soukromí.

„Nebude tam nikdo, kdo by nás rušil?“ pípla Niké do jeho košile a tváře měla rozkošně růžové.

„Ty moje sladké pokušení, kdokoliv by se nás pokusil vyrušit, tak by dopadl moc zle,“ sliboval a proklouzl prosklenými dveřmi k bazénu. Aniž pustil svůj něžný balíček z náruče, nastavil na displeji zatemnění všech oken, teplotu vyhřívání bazénu a jeho tlumené osvětlení. Víc nepotřeboval.

Niké také neztrácela čas. Lačnými prstíky se dostala pod košili a na hrudi mu drobnýma rukama doslova čarovala. Po jejích dotecích zůstávala na zaťatých svalech žhavá cestička touhy.

Musím ji zkrotit! Teď hned, nebo je s mými plány veta, položil vzdychající Niké na širokou pohovku.

„Poslouchej, miláčku, neznáš to tu. Nesmíš se hnout z těchto polštářů. Mohla bys zakopnout a spadnout do bazénu. Slíbíš mi to?“

„Slíbím, když zůstaneš u mě,“ vzdychla a natahovala k němu ruce v němém gestu zoufalství.

„Nenech mě znovu prosit…“ Víc říkat nemusela.

Stephen se na ni vrhl a přikryl štíhlou postavu svým vypracovaným tělem. I když ho vášeň spoutala, dával si dobrý pozor, aby Niké netrpěla nepohodlím. Celou svou váhu držel na předloktí, zatímco rty zkoumal křehkou linii bělostného krku.

Voněla a chutnala jako samo nebe! Tak strašně moc mu chyběla.

Bál se to sám sobě přiznat, ale žádná z žen, kterou po Niké měl, se jí nemohla vyrovnat. Byla výjimečná!

Mohl použít tisíce slov, aby ji popsal, ale vybavila se mu pouze dvě: Moje spása! Ano, teprve když ji znovu svíral v náruči, se jeho srdce uklidnilo.

Měl pocit, jako by po nekonečné cestě konečně našel domov. Skutečný domov.

Byl bláhový, když se pokoušel v náručích nedůležitých krásek najít náhradu za takový diamant, jako byla jeho Niké.

Kousek po kousku ji zbavoval oblečení a lačně líbal každičký kousíček odhalené pokožky. Pleť měla jako alabastr. Jemnou a dokonalou… až na pár děsivých připomínek požáru. Jizvy Stephena neodrazovaly, spíš naopak. Byly důkazem, co všechno byla ochotná vydržet, aby získala syna. Byl hrdý na tu silnou a zároveň křehkou ženu. Měla v sobě tolik odvahy, že jí mohl jedině závidět.

„Brzy mi zmizí,“ zašeptala Niké a nervózně se pod ním zavrtěla. Stephen si uvědomil, že mluví o hojících se ranách, které se zbožnou úctou hladil.

Teď jí musí vysvětlit, proč se s ní nepomiluje. Že to není kvůli jejímu tělu. I když podle něj už nemohlo být dokonalejší. Jenže znal ženy, nikdy nebyly spokojené s tím, co jim příroda nadělila. Vždy měly pocit, že by na sobě potřebovaly něco změnit.

Niké ale nemusela měnit nic. Byla jako socha Afrodity, dokonalá do posledního detailu. Přesto ji odmítne.

Musí opatrně volit slova, aby nezničil křehké pouto důvěry, které si k němu vytvořila.

„Miláčku, teď mě dobře poslouchej. Jsi to nejkouzelnější stvoření, které jsem potkal. Jsi splnění všech mých snů, a proto chci, abys věděla, že jsi pro mě příliš důležitá…“

„Stuarte, to je úžasné. Taky jsem s tebou ráda, ale chci tě poznat víc,“ nedočkavě ho hladila po hrudníku a košili mu prakticky svlékla z ramen.

V duchu zaúpěl. Zarazil se v pravý čas. Stačila ještě chvilička… jen aby si stáhl kalhoty, a už by ho nic nezastavilo. Pokazil by úplně všechno.

„Nemůžu se s tebou milovat. Ne, když mě nebudeš vidět. Chci, abys přesně věděla, komu se odevzdáváš,“ rukama ji chytil za vzpouzející se boky a přišpendlil ji k pohovce.

„Niké, krásko moje, jsi pro mne skutečně příliš důležitá.“

Ztuhla a pokusila se překřížit ruce na prsou… na velkých měkkých prsou korunovaných temně rudými bradavkami.

Nemusela ani otevřít ústa a vysvětlovat změnu svého chování. Tušil, co se jí honí hlavou. Nalehl tedy boky na nahý klín. I přes tuhou látku džínsů musela cítit mocnou erekci! Chytil jí ruce a odtáhl je od těla, aby se už před ním víc neschovávala.

„Neposloucháš mě, lásko,“ zavrněl jí u ouška a špičkou jazyka obkroužil tu něžnou lasturku.

„Jsem z tebe pološílený touhou. Zaměstnáváš každou mou myšlenku už tři týdny, a proto chci počkat, až ti sundají obvazy. Teprve pak si tě vezmu jako muž. Nebylo by ode mne čestné, kdybych tě svedl oslepenou.“

„Takže toho teď necháme?“

„To jsem taky neřekl,“ potutelně se usmál. „Cítím, že hoříš touhou, a já ti musím pomoci. Koneckonců, mám v popisu práce ti pomáhat při jakémkoliv nepohodlí. A dovedu si představit, jak nepohodlné by bylo, kdybych teď přestal,“ výmluvně ji hladil po ňadrech. Kdysi je dlaněmi objal. Dnes je stěží podepřel, jak se krásně zakulatila. Pod dlaní se mu hebké vrcholky prsou změnily v tuhé korálky.

Mateřství je úžasná věc, blesklo mu hlavou, když laskal tu hojnost.

„Jsi neuvěřitelně krásná,“ šeptal do úžlabiny mezi poprsím a prolíbával si cestičku dolů. Jazykem naposledy pohladil bradavky a věnoval se hebkému bříšku. Okouzleně hladil špičkami prstů stříbrné nitky. Důkazy, že tohle měkké bříško kdysi hostilo plod jeho vášně. Zbožně přejížděl prsty po nepatrných jizvičkách.

Tady devět měsíců rostl a sílil jeho syn!

Nechápal, jak se někteří muži mohou ke svým manželkám po porodu otočit zády a vyčítat jim změny na těle. Vždyť by měli vzdávat hold moudré matce přírodě, že vložila tak těžké břímě na ženy. Nebyl si jistý, že by dokázal vynaložit tolik síly a odhodlání, co předvedla Niké.

Za každou stříbrnou žilku na bříšku ji chtěl velebit. Pro oblejší boky by šel světa kraj. A kvůli dechberoucím ňadrům se snad naučí skládat básně!

„Prosím,“ šeptala Niké tichou modlitbičku a vzpínala se do oblouku. Byla vzrušená a toužila po uspokojení.

„Ještě chviličku, lásko moje,“ zachraptěl Stephen a přesunul se nad rozechvělý klín. Rukama podepřel zadeček a zvedl jej, aby pod něj vsunul polštáře.

„Odpočívej a všechno nech na mně,“ tiše klidnil zmítající se krásku a pohodlně jí položil stehna na svá ramena.

Nepatrný kousek před sebou měl bělostná stehna a mezi nimi růžové poupě slasti. Jako dokonalé kávové zrnko s vykukující perličkou.

Něžné. Nevinné.

Celé moje!

Položil dlaň na vnitřní stranu stehen a roztáhl je co nejdál od sebe. Poupě se otevřelo a on zasténal.

Byla jeho! Dávala se mu svobodně a bez zábran!

Políbil ji do vlahých záhybů. Zachvěla se a přirazila ženstvím k jeho obličeji.

Znovu ji políbil a jazykem vyhledal skrytou perličku u vchodu. Uctíval ji jemným laskáním. Když ale Niké nepřestávala přirážet, chytil ji mezi zuby a něžně stiskl.

Niké se rozklepala náporem rozkoše.

Jestli to udělá ještě jednou, vystřelí ji to rovnou do oblak!

Stuart ale nepřestával s mazlením. Jazykem vnikl mezi prokrvením citlivé okvětní plátky chvějícího se lůna. Pravidelně přirážel jazykem jako zkušený milenec.

Niké se v celém těle rozezněly tiché zvonečky vzrušení. Cinkot a vibrace nabíraly na síle, stejně jako Stuart zrychloval dráždění. Teď už ji laskal nejenom rty a jazykem, ale už si podmaňoval roztoužený klín i hbitými prsty.

Zvonění nabíralo na síle. Už nic neslyšela.

Házela hlavou ze strany na stranu.

Rukama si svírala ňadra a dráždila citlivé bradavky. Možná hlasitě sténala, možná to byl její milenec… Kolotoč rozkoše se zrychloval.

Cinkání zvonečků vášně se změnilo na souvislé zvonění.

Niké se prohnula do oblouku a vnímala přicházející orgasmus.

Rozléval se po celém těle. Dostal se až do konečků prstů, kde se odrazil a vracel se zpět, do centra rozkoše – do lůna.

Vzdychala a klín se jí otřásal blaženými stahy. Byla uspokojená. Maximálně a dokonale.

Bylo to jako sen. Možná to byl sen.

Za obvazy se jí klížila víčka a spánek jako těžká prachová peřina překryl vědomí…

Stephen přerývaně dýchal, jako kdyby uběhl maraton. Ačkoliv se fakticky s Niké nemiloval, byl pokrytý potem a celý se třásl. Uspokojil ji, o tom nebylo pochyb.

Vždyť měl ještě prsty v sametové jeskyňce pravidelně svírané dozvuky jejího vnitřního orgasmu. Cítil, jak se kolem něj stahuje a chvěje.

Bože, jak toužil shodit kalhoty a ponořit se do ní celou délkou mužství! Ne, ovládej se!

Zítra jí sundáš obvazy a pokusíš se ji přesvědčit, že ten lump, gauner a cynik, kterým jsi býval, je už nenávratně pryč.

Teď je tu díky Niké nový Stephen. Muž, který touží po rodině a každý večer chce houpat na klíně synka a v noci se přitulit k nahému tělu své vyvolené.

Objal spící Niké. Rty jí laskal na spánku a cítil, jak i na něj bůh spánku Hypnos sesílá sladké nevědomí.

Pokud mi Niké odpustí, bude to moje největší životní výhra, bylo poslední, na co pomyslel, než se propadl do temné tůně snů.

Kapitola 13

Nebyl to příjemný pocit, vsadit všechno na jednu kartu. Stephen nervózně přecházel po pokoji a zoufale se snažil vymyslet scénář pro případ, že se všechno zvrtne.

Což byla mimochodem docela reálná hrozba. Stačilo si jen vzpomenout, jak dopadly všechny zmínky o něm. Niké se po chvilce rozzuřila a odmítala se bavit o komkoliv z rodiny Maclachlanů. Vlastně se jí ani nedivil. Za ten rok, co byla sama, dokázala, že ji jen tak něco nezlomí. Přežila. Ba co víc, bez berličky tučného konta si našla nový domov, zaměstnání, přátele, a hlavně porodila krásné zdravé dítě.

Moje dítě!

Blažený pocit pýchy se mu rozlil po těle, kdykoliv si vzpomněl na ten uzlíček štěstí, který si v postýlce hrál s chrastítky. Kdyby mu kdokoliv řekl, že nastane chvíle, kdy bude stát v údivu nad dětskou postýlkou a změní se ve žvatlajícího blázna, doporučil by mu služby psychologa. A teď byl nejšťastnější, když pozoroval synáčka, jak mává ve vzduchu pěstičkami, nebo ho houpal na kolenou a broukal mu večer ukolébavky.

Dokonce to došlo tak daleko, že se přistihl, jak místo toho, aby ve své pracovně nad notebookem zvyšoval rodinné jmění a vyřizoval nesčetné pracovní požadavky, brouzdá po internetu a plánuje Seanovu oslavu narozenin! Která, jen tak pro pořádek, bude až za deset měsíců!

Ještě teď se musel usmívat, když si uvědomil pošetilost svého jednání. Zkameněl tehdy nad klávesnicí a snažil se opanovat. Jenže málo platné, ani po chvilce reálné úvahy, že blázní, a po návratu k původní práci jeho pocit otcovské pýchy nezeslábl.

Byl ztracený!

Toužil všem svým přátelům, známým, obchodním partnerům i bývalým láskám ukázat, jak krásného má syna! Chlubit se pokroky toho mrněte. Co na tom, že se na Stephena Děvčata dívala s blahosklonným úsměvem

pokaždé, když ho přistihla, jak synka chválí. On byl v údivu, když mu to nemluvně mocně stisklo prst do drobné pěstičky. A co teprve když se na něj podívalo blankytnýma očima. Utopil se v tom láskyplně oddaném pohledu.

A to jsi mohl mít dva syny! Nebo kluka a holku! houklo na něj podvědomí, a jako pokaždé se mu okamžitě zkazila nálada.

Vědomí, že Niké jedno z jejich miminek potratila, bylo hrozné samo o sobě. Ale fakt, že se to stalo kvůli jeho rozhodnutí ji ignorovat, byl zdrcující.

Kdybych se nechoval jako sebestředný blbec, mohlo být dneska všechno jinak, opakoval si za ty tři týdny, co byl s Niké, snad milionkrát. Jenže žádné „kdyby“ mu teď nepomůže. Niké nepřesvědčil. Dál nenáviděla Stephena. Ba co hůř, zdálo se mu, že po včerejší noci je kvůli Stuartovi Stephen minulostí!

Sedl si a sevřel hlavu v dlaních.

Vždyť já jsem nasadil parohy sám sobě, rezignovaně připustil. Kdyby mu nešlo o tolik, smál by se…

Ozvalo se tiché zaklepání, a než stačil pozvat kohokoliv dál, vykoukla zpoza dveří zrzavá kštice paní Clarkové.

„Je čas, chlapáku,“ houkla na něj s jasně identifikovatelnou dávkou jízlivosti.

„Vy jste tu ještě? Myslel jsem, že jste se dneska ráno střídala s další dvojicí sudiček.“

„Takovou radost vám neudělám. Jsme tu všechny!“

„Cože?“ vytřeštil Stephen oči. To byl dokonale propracovaný zlý sen. Nestačilo, že ho Niké nenávidí, a až pozná, že ji v noci de facto podvedl sám se sebou, zavrhne ho i jako Stuarta. Tomu všemu bude navíc přihlížet parta důchodkyní a bude se královsky bavit.

Stephen měl chuť praštit pěstí do stolu. Zoufalství se v něm hromadilo, a vinit mohl jedině sám sebe.

„Tak jdete, nebo jí máme sundat obvazy samy a vysvětlit jí i všechno ostatní?“

„Je mi jasné, že větší potěšení bych vám udělat nemohl.“

„Neskrývám, že vás nemám ráda…“

„…no to skutečně neskrýváte,“ hučel Stephen a vybavila se mu za poslední dobu nejedna chvilka, kdy ho tahle hubená stařenka vytočila do nepříčetnosti. Zatímco ostatní Děvčata ho permanentně uváděla do rozpaků svými zaručenými radami v oblasti svádění a erotiky, paní Clarková byla z jiného těsta. Její smrtící zbraní byl jazyk, kdykoli připravený sekat jedovatými poznámkami.

„Kdybyste byl vychovaný a měl k ženám úctu, nechal byste mě domluvit!“

„Ano, madam,“ hlesl Stephen a snažil se, aby pohrdavý podtón v jeho hlase měl jen lehký nádech.

„Takže, neskrývám, že vás nemám ráda, ale za poslední tři týdny jste na sobě hodně zapracoval. Nemohla jsem si nevšimnout, jak se chováte k Niké a hlavně k Seanovi. Nejsem nadšená, za jakých okolností jste ho zplodil. A za to, jak jste se až donedávna choval, bych vás nejraději vykastrovala! Jenže teď mi asi měkne mozek, protože už se mi tolik neprotivíte,“ podupávala vztekle nožkou a snažila se tvářit povýšeně. Nervózní pomrkávání jí ale na sebejistotě moc nepřidávalo. Stephen byl navíc velice zdatný obchodník a věděl, že řeč těla je daleko výmluvnější než všechna slova na světě.

„Aha, takže se mi teď velice neobratně snažíte naznačit, že mě začínáte mít ráda,“ ujasnil si nahlas Stephen a pozoroval, jak se stařenka nespokojeně kroutí. Vůbec se jí nelíbilo, že ji prokoukl.

„Nenazvala bych to oblibou, ale dokážu s vámi vydržet v jedné místnosti, aniž bych měla chuť vás okamžitě praštit! Takže si tu nehrajte na samolibého hlupáka, nebo u mě ztratíte i tu trochu sympatie, co k vám chovám.“

Tohle bral. Nepotřeboval, aby mu do očí pochlebovala a za zády mu škodila. Měl rád rovné jednání. No a paní Clarková byla ve svých pocitech a názorech až břitce přímočará.

„Takže jdete?“

„Ale ano, jdu,“ zvedl se od stolu s pocitem člověka, který jde na popravu.

„Jestli bude první, co Niké uvidí, až jí sundají obvazy, ten váš kyselý obličej, tak se ta chudinka nemá na co těšit.“

„Moc mě mrzí, že nemám předpisový úsměv, ale nějak mi nejde se přetvařovat.“

„Vy nechcete, aby viděla?“

„Samozřejmě že chci. Jak vás taková hloupost mohla napadnout?“

„Tak proč se šklebíte, jako když žvýkáte citrón?“

„Paní Clarková, nedělejte nechápavou. Jindy projevujete neuvěřitelnou dávku intuice, a teď najednou nechápete, proč tu neskáču radostí?“

„Máte strach,“ tiše konstatovala a pozorovala ho přemýšlivým pohledem.

„Kdybyste byla na mém místě, neměla byste ho?“

„Měla. Jenže jste neutekl. Jste tu a chcete Niké všechno vysvětlit. Nebo se pletu?“

„Ne, nepletete se,“ pokýval hlavou. Bylo mu to jedno. Ať si z něj dělá legraci. To není důležité.

„Řeknete jí všechno, i když vás nenávidí a Děvčata budou připravena vám vyškrábat oči, jestli jí ublížíte?“

„Ano, už jsem se rozhodl.“

Čekal další jízlivé poznámky. Možná i dloubanec do žeber. Ale že k němu přicupitá a chytne ho za loket, to ho překvapilo.

„Tušila jsem, že ve vás dřímá rytíř,“ usmála se a poplácala ho po ruce. „Nemusíte se vůbec bát. Niké je zamilovaná až po uši. Poznám to na ní, jsem taky žena. I když mám o trošku víc zkušeností než ona. Důležité ovšem je, že je připravena znovu žít.“

„Jste příliš optimistická,“ zahučel a vedl nečekaně přítulnou stařenku do dětského pokoje.

„Můžu vám poradit?“

„Žádná pichlavá poznámka ani kázání? Jsem překvapen!“ Plácla ho po ruce.

„Nekažte naše příměří.“

„Ano, madam. Takže moje odpověď zní ano, rád si vyslechnu vaši radu.“

„Nelžete jí.“

„To je všechno?“

„To je víc, než je většina mužů schopna ve vztahu k ženám dodržet. Jde vám o všechno, takže jí popravdě řekněte všechno. Jistě, bude se rozčilovat. Já být na jejím místě, vystřihnu vám scénu jak ze sicilského filmu a pak se nechám chlácholit šperky, květinami, šampaňským.“

„To všechno jsem ochoten udělat, jenže se obávám, že Niké tohle chtít nebude.“

Stará dáma se zastavila v půli kroku. Podívala se Stephenovi do očí s takovým mateřským pousmáním, že měl pocit, že je mu zase dvanáct.

„Jste připravený,“ pohladila ho vrásčitou rukou po tváři. Nad takovým projevem něžnosti musel zamrkat.

Kdo by to do téhle zrzavé ďáblice řekl?

Ve dveřích do dětského pokojíčku se ale otočila a zahrozila na Stephena pěstičkou: „Jestli ale někomu řeknete, co se tu stalo, udělám vám ze života peklo!“

Co když neuvidím?

Možná ještě potřebuji pár dnů klidu! A když neuvidím, co budu dělat dál?

Musela bych určitě na nějakou specializovanou kliniku a podstoupit operaci. Kolik to může stát?

Niké běžely hlavou obavy a s každou další vteřinou sílily. Nemohla ležet a čekat, až doktorka vše připraví a sundá jí tolik nenáviděné obvazy. Přecházela po pokoji, o kterém už měla v paměti dokonale vryto, kde je postel, stolek, pohovka, dveře do dětského pokojíčku i východ na zahradu.

Jako slepec bych se snad dokázala o sebe postarat. Vždyť už i tady mi to celkem jde, pomyslela, ale hned propadla depresi.

Co si to nalhávám!

Žije si tu jako v bavlnce. Houf lidí kolem ní skáče od rána do večera.

Kdyby byla skutečně slepá, nemohla by ani dojít koupit Seanovi plínky, aniž by se cestou ztratila nebo v horším případě spadla pod auto!

Bolestivě zaťala ruce v pěst a snažila se uklidnit pravidelným dýcháním. Co by za to dala, aby mohla vrátit čas. Alespoň o pár hodin. Nemusela by myslet na budoucnost. Nemusela by se bát, jak všechno sama zvládne. Mohla by jen dál spokojeně ležet v náruči muže a užívat si ten omamný pocit souznění.

Tiše povzdechla.

Bylo to tak dokonalé. Nekomplikovaně samozřejmé! On a ona!

Muž a žena, propleteni po žhavém milování.

Pokud se to dá nazvat milováním. Vždyť ona vystoupala až do nebe, zatímco Stuart si užil jen několik polibků. Kdykoliv se snažila dostat se mu do kalhot, se smíchem jí zvedl ruce nad hlavu a vyhrožoval dalším slastným mučením.

Nechápala to.

Který muž by vydržel dráždit nahou ženu, uspokojovat ji až k orgasmu, a sám přitom nezažít opojný pocit uvolnění!?

Niké ani na chvilku nepochybovala, že byl Stuart připravený se milovat. Ani hrubá látka džínsů nedokázala zakrýt mohutnou erekci. Kdykoliv se k němu přitiskla nahým tělem, cítila tu pulzující touhu. Třela se o ni a přirážela s jasným přáním. Ale Stuart byl neoblomný. Neodmítl ji, naopak slíbil noci plné divokého sexu. Ale pouze tehdy, až uvidí, kdo ji miluje.

Bylo to pošetilé přání! Ona věděla naprosto přesně, koho pouští mezi chvějící se stehna.

Jenže i když pak usnula v tom svalnatém objetí uspokojena, pořád se cítila ošizena. Chtěla se se Stuartem spojit. Chtěla ho cítit hluboko v sobě. Jistě, jejich milování bylo i tak nádherné, ale mohlo to být velkolepější.

Jsem nevděčná nenasyta, pousmála se při vzpomínce na zkušené doteky nočního milence. Orgasmus jí vysál z těla poslední zbytky energie a ona se pak jako hadrová panenka stulila na širokém hrudníku.

Bylo to tak správné. Tak uklidňující…

Něco podobného zažila jen s jediným mužem. Jenže ten ji pak odkopl, zradil a ukradl jí dítě!

Začala znovu prudce pochodovat po pokoji. Musela zaplašit vzpomínky na to dobré, co se Stephenem Maclachlanem zažila. Její život byl nyní už moc komplikovaný. Nemohla si přidělávat starosti ještě tím, že by chovala něžné city jak ke Stephenovi, tak ke Stuartovi. A i když jí ten druhý nesliboval lásku až za hrob, Niké v srdci vyklíčila křehká naděje na něco víc než jen prchavé chvilky vášně.

„Jdeme na to,“ zahalekala ode dveří doktorka Susan. Bylo to vítané přerušení. Niké nechtěla ani domýšlet, kam by ji myšlenkové pochody donesly.

„Jak to, že nejste v posteli?“

„To jsem si mohla myslet, jakmile tu nejsme, naše holčička zlobí!“

„Co to kdákáš? Copak nemůže chodit po pokoji? Je snad v žaláři?“

„To jsem neřekla…“

„…ale myslela sis to.“

„Všechny přestaňte! Jste jako slepice na dvorku,“ utnul velitelský hlas paní Clarkové švitořící Děvčata.

„Kolik vás tu je?“ usmívala se Niké a jistým krokem se přesunula k posteli.

„Všechny!“

„Nemůžeme sedět doma, když naší holčičce sundávají obvazy.“

„Co kdyby nastaly potíže…“

„Dej pokoj! Jaké potíže?!“

„No vždyť jsme si říkaly, že by se mohli pohá…“

„PSSSSST!“ okřikovaly se stařenky mezi sebou.

„Pokud všichni zúčastnění ztichnou a sednou si, můžeme začít,“ ozvala se doktorka.

Hned nato utichlo dohadování a bylo slyšet jen cupitání nohou a posouvání křesel. Během chvilky bylo v místnosti hrobové ticho. Nastal okamžik, na který se Niké tolik těšila a kterého se zároveň tolik bála. Sice byla nyní obklopena těmi, kdo jí za poslední měsíce nejvíc pomohli, ale ani to nezmírnilo vnitřní napětí.

Zaťala ruce v pěst a zhluboka se nadechla.

Nesmí dát najevo strach. Všechny ty stařenky ji podporovaly a pomáhaly jí. Přitom víc než polovina z nich měla vlastní rodiny. Vlastní vnoučata a dokonce i nějaké to pravnouče. Přesto si Niké téměř adoptovaly. Přitom byla naprosto cizí, zoufalá, těhotná a do života jim kvůli Maclachlanovu vlivu vnesla jen potíže. A teď tu všechny stojí připravené ji podporovat, kdyby to opět nezvládla.

Jenže já to zvládnu! Dokážu těm nejhodnějším lidem, že si zasloužím jejich lásku. I kdybych nakonec neviděla, zvládnu to!

Posadila se na postel a natočila obličej k lékařce. Vnímala jemné prsty a hbité pohyby, kterými uvolňovala obvazy a pomalu je odmotávala. V momentě, kdy sundala obvazy z uší, Niké si oddechla. Vnímala i vzdálené zvuky ze zahrady mnohem jasněji a ostřeji.

„Máme skoro hotovo. Teď už nám zbývá jenom kousíček,“ konstatovala doktorka Susan a její hlas zněl krásně jasně. Žádné tlumené zvuky, konec pocitu, že má hlavu pod vodou! Kdyby to bylo takhle jednoduché i s očima…

Zkušené ruce známým způsobem uvolnily náplasti, které držely čtvercové obvazy na zavřených očích. Tohle Niké znala. Opakovalo se to při každém převazu. Jenže pak následovalo rychlé vyčištění diagnostické čočky, mastička a šup do čistého obvazu. Ale dnes už jí oči nikdo znovu neuvěznil.

„Hotovo. Můžete se rozhlédnout,“ ustoupila silueta lékařky do pozadí.

Niké zamrkala a zkusmo se rozhlédla po místnosti. Permanentní mlha před očima se pomalu zmenšovala. V místnosti bylo díky zataženým závěsům jemné přítmí. S každým dalším mrknutím bylo vše ostřejší. Postupně rozeznávala obrysy postav. Děvčata seděla i postávala okolo a většina z nich si nervózně mnula ruce.

„Nebuďte nervózní, vidím, jak si koušete nehty,“ poškádlila je Niké a v místnosti propuklo veselí.

„Vidí! Ona nás vidí!“

„Říkala jsem, že je to šikovná holka!“

„Musíme to oslavit!“

Jedna přes druhou se stařenky hrnuly k lůžku a objímaly a hladily smějící se Niké. Dokonce i jindy klidné paní Clarkové se v očích leskly slzy.

Niké nevěděla, kterou ženu objímat dřív. Všem chtěla poděkovat. Bez nich by to jen těžko zvládla. Nezdolný optimismus a veselá nálada byly jejich pravidelným lékem. A nutily ho užívat i Niké v dávkách více než zvýšených.

„Moc vám děkuju. Jste zlaté, že jste se tu všechny sešly. Děkuju,“ hladila je po rukou a hrdlo měla stažené dojetím. Její statečné stařenky byly doslova naměkko. Bradičky se jim třásly, jak se snažily neplakat.

Shlížela na ně láskyplným pohledem a hledala Seana.

Žádná z Děvčat ho neměla v náruči. Což znamenalo, že je synáček v pokojíčku…

Zabloudila pohledem ke dveřím a přimhouřila oči. V místnosti bylo příliš šero, aby hned poznala všechny detaily. Ale ta mohutná postava nešla přehlédnout. Široký hrudník, štíhlý pas a svalnaté ruce, ve kterých svíral do deky zabaleného Seana!

Stuart! Nemohl to být nikdo jiný. Cítila, jak jí do tváří stoupá červeň. Konečně si ho prohlédne.

Bloudila očima po jeho těle. Obličej měl ale ve stínu.

Jako by vytušil, že mu chce pohlédnout do očí, opustil přítmí a líným krokem nebezpečného dravce šel blíž. Pohledná tvář s hladce oholenými tvářemi a krátkými rozcuchanými vlasy lákala k pohlazení…

Plné rty byly příslibem sladkých neřestí…

Blankytně modré oči hypnotizovaly a sršely inteligencí, obdivem, zájmem… Niké se zarazila. Něco nebylo v pořádku.

Zaostřila a soustředěním se jí zkrabatilo čelo. Je to Stuart. O tom není pochyb. Ale ty oči?

Blankytně modré a hluboké, jako měl Stephen… Stephen!

Niké se zprudka posadila. Nevnímala, že v hloučku Děvčat to zašumělo. Netušila, že zbledla, prudce oddechovala a na krku jí bolestivě tepal puls.

„To se mi zdá,“ šeptala zmrtvělými rty. „To není pravda!“

Pozornost upnutou na muže, který popošel ještě blíž. Sebejistotu a zájem v jeho pohledu vystřídala obava a snad i záchvěv paniky.

„Niké, miláčku,“ natáhl k ní ruku a druhou pevně svíral Seana. Je to Stephen! Není pochyb! Ten hlas, oči, pohyby.

Jak mohla být tak neskonale hloupá a nepoznat ho! Nabídla se mu jako hárající fena! Navíc mu dovolila chovat Seana. Dokonce mu ho sama několikrát ochotně dala do náruče a byla ráda, že se o něj stará!

„Dej mi moje dítě,“ dokázala tiše procedit skrze zatnuté zuby. Tělem jí zmítaly tisíce pocitů. Cítila se oklamaná, zrazená, pošpiněná, ale jeden pocit převyšoval nad ostatními – strach. Bolestivý pocit, že sama nahrála Stephenovým intrikám. Bála se o syna. Vždyť ho stále svíral v náruči a nevypadalo to, že by se ho chtěl vzdát.

„Prosím, vyslechni mě. O víc nežádám,“ znovu zkoušel Stephen. Byl už těsně u lůžka. Ale ruku kolem drobného tělíčka nepovolil.

„Vrať mi ho,“ soustředila se Niké na každou jednotlivou slabiku. Natáhla ruce a moc se snažila, aby to byl nenucený pohyb a nevzbudil podezření.

„Dej mi mé dítě!“

Stephen usoudil, že nemá cenu odporovat. Niké byla jako v tranzu. Její bledost mohla směle soupeřit s barvou zdí. Očima těkala ze syna na něj a vypadala jako zvířátko zahnané dravcem do kouta. Věděl přesně, co chce udělat – utéct. Svaly měla napjaté a tělo nakloněné, jen vyrazit a prchat. Jediné, co ještě potřebovala, byl Sean.

Nebyl čas vysvětlovat. Musel ve vteřině zajistit, aby nezranila sebe ani miminko. Opatrně zvedl Seana a pomalu ho podával Niké. Naštěstí stařenky vytušily, že se celá situace nevyvíjí dobře. Chtěl je požádat, aby je nechaly o samotě. Ale periferně zahlédl, jak zrzavá velitelka nekompromisně vyhání svůj tým z místnosti.

Niké si ničeho nevšimla. Její svět byl zúžen na jediné, na Seana.

Natahovala ruce, pod konečky prsů už cítila měkounkou deku, ve které bylo miminko zabalené. Ještě kousíček, a sevře ho v náruči. Ještě kousíček…

„Niké, miláčku, já ti nechci ublížit. Jen si s tebou musím promluvit.“

Nevnímala ho. Bylo jí naprosto jedno, co chce. Ona mu už neuvěří ani slovo. Kdykoliv se jí Stephen Maclachlan připletl do cesty, způsobil jen zmatek.

Prsty se jí sevřely kolem kraje deky. Přitahovala Seana k sobě a nespustila z něj oči. Ještě kousek, kousíček, a vezme si ho do náruče ona!

V uších jí hučelo. Dílem to bylo tepající krví a dílem Stephenovým hlubokým melodickým hlasem. Ať si slibuje třeba modré z nebe, hlavně ať už mi dá Seana, úpěla v duchu.

Prsty se centimetr po centimetru sunula po synáčkově tělíčku, až ho objala za drobná zádíčka. V ten okamžik ho pevně sevřela a ze strnulé pozice vystartovala jako srnka.

Strach jí dal sílu. Ramenem vrazila do Stephena a pádila ke dveřím.

Co na tom, že byla bosa, hlavně ať je co nejdál od toho lháře a intrikána. Sevřela kliku dveří a prudce otevřela.

Další útěk jí ale znemožnily ocelové paže, které se kolem ní obtočily. Ne! Takhle to neskončí!

Odmítala se poddat a kopala nohama jako šílená.

„Nech mě! Okamžitě nás pusť,“ prala se, zatímco se dveře, a tím pádem svoboda vzdalovaly.

Stephen si musel přiznat, že Niké podcenil. Nechápal, kde vzala sílu pro takovou herdu. Vždyť zavrávoral a sedl si na zadek jako malé dítě!

Vytřeštěně zíral na Niké, a než se zvedl, málem mu vyklouzla na chodbu.

Nechtěl použít hrubou sílu, nikdy to vůči ženám nedělal, ale nebylo zbytí. Sevřel Niké a odnášel ji přes dětský pokojíček do své ložnice.

„Neper se! Jenom ubližuješ dítěti,“ klidnil vzpouzející se uzlíček v náruči. Jako na povel se přestala bránit a začala tišit vřískající miminko.

Není divu, že pláče, pereme se tu jako výrostci, zamrzelo Stephena, jak to všechno dopadlo. Netušil, jak ze zoufalé atmosféry nenávisti a strachu udělá náladu porozumění a lásky. Nebyl kouzelník. Ale první prioritou bylo zabránit útěku. Proto za sebou dveře od dětského pokoje zamkl a klíč si strčil do kapsy.

„To ti nepomůže,“ nenávistně zasyčela a provrtávala ho pohledem. Musel se proti své vůli usmát.

Prošel pokojíček a otevřel ramenem dveře ložnice. Ani ho nepřekvapilo, že se Niké prudce nadechla a zkameněla, když pochopila, kam ji nese.

„Na to zapomeň! S tebou nebudu spát ani za milion let! Jsi ten nejstrašnější, nejzákeřnější, nejfalešnější…“ Víc říct nestačila.

Stephen ji pustil na měkkou postel, jen vypískla překvapením.

Než se ze svůdné pozice na zádech se synkem v náruči vymotala z peřin a důstojně se posadila, klečel u postele a rukama ji sevřel kolem stehen.

Teď mu neuteče a bude si ho muset vyslechnout.

„Nech mě okamžitě odejít!“

„Nekřič, děsíš našeho syna,“ smířlivě poprosil a konejšivě ji prsty hladil po zatnutých svalech na nohou. Nebylo pochyb, že kdyby ji nedržel, už by opět utíkala pryč.

„Našeho? Odkdy je to náš syn, a ne jenom můj problém,“ odsekla, ale mluvila tichounkým, skoro smířlivým hlasem. Hladila miminko po tvářičkách a houpala s ním v náruči. O co láskyplnější bylo uklidňování Seana, o to nebezpečnější byly pohledy, které vrhala na jeho otce.

Ty mi to nedáš zadarmo, pomyslel si, když pozoroval ty blesky metající oči.

„Máš plné právo mě nenávidět. Choval jsem se otřesně. Pro moji zabedněnost není žádná omluva,“ vychrlil ze sebe Stephen a pozoroval ostražitě překvapenou tvářičku Niké.

Přiznáním jí sebral vítr z plachet a ona teď seděla na posteli s otevřenou pusou. Musel si pospíšit, dokud byla překvapená a zapomněla na chuť se prát.

„Niké, nejsem dokonalý muž. Naopak jsem chlap, který by mohl sloužit jako učebnice hříchů, ale to patřilo k mému předchozímu životu. Neměl jsem chuť se vázat a pořizovat si rodinu. Věděl jsem, že to jednou budu muset udělat, abych předal rodinný byznys své vlastní krvi, ale mně samotnému to znělo jako něco, co uskutečním snad v příštím tisíciletí. Jenže pak jsem potkal tebe…“

„…pche! Odpusť si laciná klišé! Nejsem tak hloupá, abych se do tebe znovu zamilovala.“ Co to plácám? Nejsem ta největší husa na světě?

Niké by si s chutí nafackovala! Stačil jí jeden pohled, aby věděla, že udělala fatální chybu. Stephen pookřál a v modrých očích mu zasvítila jiskřička naděje.

Takhle mu to usnadňovat? Je snad na hlavu padlá? Zapomněla, co všechno za ten rok sama zkusila?

„Byla jsi pro mne výjimečná. A právě proto jsem tě od sebe odehnal.“

„Tvá logika skutečně nemá chybu! Tímhle mě rozhodně obměkčíš,“ zašklebila se a houpala Seana, který šermoval ručičkama a nespokojeně brblal.

„Má hlad, měla bys ho nakrmit,“ pohladil ji po stehně a Niké málem vyskočila. Celým tělem jí projelo vzrušení.

„Snad si nemyslíš, že se před tebou budu svlékat?!“

Ten úsměv, co mu projasnil tvář, byl vražedný. Koutky zvedl rošťácky nahoru a jazykem si olízl horní ret. Musela zadržet dech, aby nezavyla.

„Myslím, že na sobě nemáš kousíček místa, které bych důvěrně neznal. Takže se klidně přestaň stydět a nakrm našeho syna.“

„Ne, nebudu se tu…“

Jako kdyby byl se svým otcem domluvený, Sean se rozječel, co mu hlasivky dovolily. Mával pěstičkami a hlavičku podvědomě točil k Niké.

Přitulila si to rozkošné škvrně do náruče a jednou rukou se snažila rozepnout halenku.

„Pomůžu ti,“ tiše navrhl Stephen. Ale bylo to jako podat ruku ďáblovi. Jeho velké ruce rozepínaly jeden malinkatý knoflík za druhým a pak jí opatrně shrnul halenku přes ramena dolů. Seděla tak před ním jen v podprsence a s dítětem v náruči jako štítem. Neměla jediný důvod, aby se cítila vzrušená, opečovávaná, chtěná…

Přesto s ní všechny tyto pocity lomcovaly!

Vždyť jdeš krmit dítě! Ne tancovat u tyče! Marně křičela na zrádné podvědomí.

Podívala se na Stephena a ve spáncích jí začala horečnatě bušit krev. Byla spoutaná intenzivním pohledem plným vášně, pýchy a obdivu.

Díval se na ni, jako by pro něj přestal existovat celý okolní svět. Jen stěží od něj odtrhla oči.

Jednou rukou uvolnila ňadro z podprsenky a přitiskla k němu hlavu miminka. Sean se hladově přisál. Spokojeně zavřel očička a zhluboka pil. Niké se usmála. Tohle byl pocit absolutního štěstí.

„Nikdy se toho pohledu nenabažím,“ špitla.

„Já taky ne,“ přitakal Stephen. Těkal ze syna na kulaté obnažené ňadro a na Niké.

„Já ale myslela pohled na Seana,“ tiše ho pokárala a snažila se halenku přetáhnout přes své nahé křivky. Zastavila ji velká horká dlaň.

„Nedělej to. Už týdny je to pro mě ten nejúžasnější obrázek.“

„Ty jsi mě pozoroval, když jsem krmila Seana?“

„Každičký den. Nenechal bych si to ani za nic ujít. Nedovedeš si představit, jak si krásná. Ale když máš v náruči našeho syna, nedokážu ani popsat, jak úžasná jsi. Máš kolem sebe takovou auru štěstí a křehkosti. Podlamují se mi z toho kolena. Chci vás obejmout a chránit před celým světem a zároveň tě zvrhnout do peřin a milovat tě, až budeš sténat rozkoší.“

Polilo ji horko. Jasně cítila, jak se jí rozhořely tváře.

„Vždycky jsi to se slovy uměl,“ protestovala, ale i jí samotné to znělo chabě a nepřesvědčivě.

„Nelžu ti. Bál jsem se, že mě to k tobě táhne. Nedokážu to rozumně vysvětlit. Ale než bych zkusil zjistit, zda by nám to spolu klapalo, raději jsem tě ze svého života vyhnal. Stejně si mi z něj ale nezmizela. Každou noc se mi o tobě zdálo. Nemohl jsem se podívat, natož přiblížit k jediné hnědovlásce, aniž by moje podvědomí neřvalo, že to nejsi ty.“

„Nemusíš mi líčit všechna svoje postelová dobrodružství,“ zabručela Niké a těžko skrývala žárlivý podtón.

„Neříkám to proto, abych se před tebou vytahoval. Ty nemáš důvod s někým soupeřit. Ty jsi pro mě jasná vítězka ve všech kategoriích. Ovládla jsi mou mysl, moje sny a hlavně moje srdce,“ znovu si před ní klekl a objal ji.

„Nedovedeš si představit, jak mi bylo, když jsem poprvé sevřel v náruči Seana a uvědomil si, že moje zabedněnost zabila naše druhé děťátko.“

Niké se stáhlo hrdlo dojetím.

Před ní klečel Stephen, jakého neznala – ochranitelský a zoufalý z toho, co udělal.

„Za to jsi nemohl,“ vysoukala ze sebe.

„Neusnadňuj mi to, miláčku. Můžu za to. Až zpětně jsem se dozvěděl, že jsem na tebe poštval právníka, a dokonce tě ochranka vyhodila z firmy! Nechápu, jak se na mě ještě můžeš podívat. Strašně se stydím za všechno, co ti ten všivý právník mým pověřením provedl. Nikdy si neodpustím, že jsem tě dohnal na pokraj sil. Vždyť jsi mi málem uhořela,“ zlomil se mu hlas a zabořil Niké hlavu do klína.

Mohla se na něj zlobit, jak chtěla, ale nemohla ignorovat bolest a strach, které jím lomcovaly. Ano, choval se jako sebestředný hlupák, ale teď se změnil. Věděla, že v hloubi srdce má tajné místečko, které patří jen jemu.

„Proč jsi mi ale lhal? Dokonce jsi mě svedl jako někdo jiný.“ Zvedl hlavu a v očích mu četla upřímnost.

„Kdybych ti hned ten první den, co jsi přiletěla, řekl, kdo jsem, neutekla bys? Chtěl jsem ti dokázat, že si tvoji důvěru zasloužím.“

„No, to máš pravdu, ale proč jsi se se mnou, no vždyť víš, proč jsi jen…“

„Proč jsem se s tebou skutečně nepomiloval? Proč jsem tě dovedl ke slasti a sám jsem si ji odepřel?“

„Ano. Proč?“

„Protože tě miluju.“

Vykulila oči. Takové milostné vyznání si nepředstavovala. Miluje ji. To samo o sobě by mělo stačit. Ale přitom ji nechce?

„Já tomu nerozumím,“ nakrčila nosík a zakňourala jako holčička. Stephen jí chtěl zlíbat rozkošnou vrásku, která se jí usilovným přemýšlením krabatila na čele.

„Dej mi Seana, odnesu ho vedle do postýlky a pak ti všechno vysvětlím,“ opatrně vzal miminko, které usnulo přisáté k prsu. Odnesl synka do postýlky, položil ho na bok a zapnul monitor dechu. Pak se narovnal a z milujícího otce se ve vteřině změnil ve vášnivého milence.

Už ve dveřích ložnice věděl, že Niké mu odpustila. Ale přesvědčit ji, aby to řekla nahlas, to bude něco jiného.

Byla rozkošná. Seděla vzpřímeně na posteli s už opět vzorně zapnutou halenkou. Jako by nevěděla, že je jen otázka času, než o ni opět přijde…

Šelest ode dveří ji donutil zvednout oči.

„Už zase mě pozoruješ,“ vyčítavě pípla a nejistota s nervozitou v ní přímo vřela.

„Nemůžu si pomoct. Hrozně mě vzrušuješ,“ usmíval se a vůbec nevypadal, že by se chtěl vrátit k nedokončenému rozhovoru.

„To mě teď ale vůbec nezajímá. Já chci tohle setkání ukončit a vzít Seana domů,“ prudce vstala, aby zamaskovala fatální chybu, kterou zase plácla.

Jaký domov? Mám jen spáleniště!

Jako by Stephen tušil, co jí běží hlavou. Smířlivě k ní natáhl ruku.

„Je ještě několik věcí, které bych ti rád řekl. A pokud i pak budeš chtít odejít, odvezu tě, kamkoliv budeš chtít.“

„A nebudeš mi to vymlouvat?“

„To si piš, že budu! Ale budu respektovat tvoje rozhodnutí.“

„Dobře, tak to rychle vyjmenuj, ať to máme za sebou,“ nadechla se a čekala. Stephen k ní pomalu došel a vzal její ruku do svých velkých dlaní.

„Chtěla jsi vědět, proč jsem se s tebou včera nepomiloval.“ Je možné, aby měl chlap nakřáplý, a zároveň medový hlas?

„No, ehm… ano.“

„Nechtěl jsem se s tebou vůbec sblížit. Chtěl jsem ti dokázat, že mi jde o víc než jen o tvoje tělo. Ale jakmile jsi mi v zahradě padla do náruče, neodolal jsem. Tři týdny tě mám na očích. Viděl jsem, jak kojíš našeho syna a srdce mi pokaždé přetékalo láskou. Viděl jsem každý tvůj odvážný pokus o samostatnost navzdory zavázaným očím, a dmul jsem se pýchou, kolik máš kuráže. Pozoroval jsem tě, když jsi se koupala…“

Niké polilo horko! Sklopila hlavu, aby ji neviděl do tváře. On se však naklonil a šeptal jí do ucha.

„…a mučilo mě to. Chtěl jsem laskat každou něžnou oblinu, kterou jsem viděl. Potřeboval jsem se do tebe ponořit a najít zase ten klid a mír, který mi chyběl. Jenže mně jde o víc než jen o chvilkové potěšení.“

Aniž by pustil její ruku, klekl si na jedno koleno.

„Miluju tě. Zbožňuju našeho syna a chci mu pořídit spoustu sourozenců. Kdybys ve svém soucitném srdci našla poslední střípeček trpělivosti a dala mi šanci, slibuju na svou čest, že tě už nikdy nezklamu. Budu tě hýčkat, milovat, chránit, nosit na rukou, opečovávat…“

Položila mu prst na rty a zastavila lavinu slov.

Teď byl ten pravý okamžik, aby mu vrátila všechnu bolest, kterou jí způsobil. Teď ho mohla jediným slůvkem NE vymazat ze svého života a oplatit mu ponížení, jaké sama zkusila.

Jenže najednou to vlastně nechtěla.

Malicherné přetahování a vracení zažitého příkoří se jí zdálo dětinské.

Klečí tu před ní a slibuje lásku nejenom jí, ale hlavně Seanovi. Vždyť chce další děti! Tak nad čím tak dlouho přemýšlí? Musí mu dát šanci.

Otevřela rty, ale hrdlo stažené dojetím jí dovolilo místo odpovědi jen zavzlykat.

„Niké, miláčku, já vím, že je to narychlo. Ale prosím, neukvapuj se, nech si čas na rozmyšlenou. Já počkám. Přesvědčím tě, že si nepřeju nic jiného, než abys byla mojí ženou,“ pustil drobnou ruku a objal ji kolem pasu. V očích měl strach a paniku. Jako by najednou pochopil, že od něj skutečně může odejít a vzít si Seana s sebou. Pohladila ho po tváři. Nechtěla ho trápit. Zlého už si oba zažili až až. Jenže i tohle něžné gesto si Stephen špatně vyložil. Zamrkal a zabodl do ní zoufalý pohled.

„Já to vážně myslím upřímně. Jsme rodina, přece to teď nepokazíme…“

„Stephene, ty mi nerozumíš, já ti nemůžu říct…“

„Neukvapuj se, není kam spěchat. Můžeme tu dál vedle sebe žít, a já se budu chovat jako mnich! Ani se na tebe nepodívám. Jen si, prosím, vyzkoušej, že nám to spolu klape…“

„Stephene!“

Vzala jeho pobledlou tvář do dlaní a naklonila se, až se dotýkaly nosy.

„To, co ti chci říct, je, že ti nemůžu říct NE. Vždyť tě miluju,“ zašeptala.

Úleva, jaká se rozlila po Stephenově tváři, by hravě zastínila i kouzlo východu slunce.

Sevřel ji v náruči a šťastně se rozesmál. Dlouho si ji tiskl k srdci. Hladil ve vlasech a jen dokola šeptal: „Děkuju, děkuju…“

Byl to omračující pocit souznění. Cítila se tak klidně, tak správně… tak doma!

Přitulila tvář k široké hrudi. Bariéra svalů byla tím nejlepším polštářem, na jakém chtěla do budoucna usínat. Pravidelný tlukot srdce ji uklidňoval a konejšil.

„Hm, to je tak příjemné,“ zavrněla.

„A bude ještě víc, koťátko,“ zvedl ji Stephen do náruče a položil na postel. Ruce se mu samy rozběhly po jejím těle, a než si uvědomila, co vlastně dovolila, ležela na prostěradle jen ve spodním prádle.

Zpod přimhouřených víček sledovala svého budoucího muže, jak si z těla rve košili, až se po místnosti rozletěly utržené knoflíky. Musela se usmát. Je příjemné vědět, že má takovou moc. Sebevědomí jí vlilo odvahu do žil. Protáhla se na posteli jako kočka v odpoledním slunci.

Rukama se hladila po bocích, bříšku a nakonec sevřela v dlaních ňadra a zmáčkla je. Stephen skutečně zavyl!

Zlomil rychlostní rekord ve svlékání kalhot, prádla a bot.

Stál u postele rozkročený, zprudka oddechující a nepopiratelně vzrušený.

Niké se přetočila na bříško a ladně se přitulila k jeho nohám. Pod prsty cítila jemné chloupky na stehnech i zaťaté svaly. Laškovně sunula ruku výš a zespodu obdivovala tu mužskou chloubu, která hrdě trčela z třísel. Něžně sevřela hebký váček a potěžkala ho. Byla jemná, aby mu neublížila.

Stephen zavřel oči a zvrátil hlavu dozadu.

Jasnější důkaz správnosti svého svádění nepotřebovala. Prsty druhé ruky obemkla kolem touhou pulzujícího mužství a jemnými rytmickými pohyby po něm klouzala.

Byla teď pánem situace a moc se jí to líbilo. Užívala si, že dokáže tohoto hrdého muže potěšit, až ztratí veškeré zábrany.

Pokojem se totiž rozléhalo jen slastné sténání spokojeného chlapa.

Niké se potichounku rozesmála a Stephen jako na povel sklonil hlavu s otázkou v očích.

„Já jen, že teď tě mám doslova v hrsti,“ koketně po něm střelila pohledem.

„Ne nadlouho, koťátko. Ne nadlouho,“ zavrčel a vyprostil se z jejího milostného sevření.

„Tobě se to nelíbilo?“ couvala po posteli v hraném údivu.

Vrhl se na ni jako uragán. Zalehl ji mocným tělem, aniž by jí ublížil. Objímal ji, hladil, líbal a laskal každou oblinku, každou prohlubeň.

„Svlékni mě a vezmi si mě už,“ zasténala Niké touhou zastřeným hlasem. Kvůli bariéře svalů se nemohla ani pohnout. Pasivně ležela a přijímala rozkoš. Když se pokusila Stephena hladit, sevřel jí ruce do své velké dlaně jako do kleští a zvedl je Niké vysoko nad hlavu. Druhou rukou mučivě pomalu hladil ňadra ukrytá pod tenoučkou látkou podprsenky.

„Celou dobu, co jsi tu, jsem toužil pomazlit se s tímhle pokladem,“ šeptal kousíček od jemné pokožky tuhnoucích bradavek.

„Vždycky jsi měla krásná prsa, ale mateřství s tvým tělem udělalo kouzla.“ Vykulila oči v němé otázce.

„Chceš vědět, co se mi na tobě teď líbí ještě víc než dřív?“

„Ano,“ zašeptala bez dechu.

„Z kouzelných kopečků máš teď božská a neodolatelně plná ňadra. Měl jsem rád tvoje drobné růžové bradavky. Ale momentálně bych pro tvoje temně rudé třešničky a ty svůdně velké dvorce šel na konec světa. Vždycky když ses připravovala kojit našeho syna a odhalila ses, měl jsem okamžitě erekci. Nemohl jsem od tebe odtrhnout oči a bolely mě ruce touhou prozkoumat každý centimetr tvé kůže.“

Někdo musel dýchat za Niké, protože ona si nepamatovala, jak se to dělá. Ležela zcela omámená a ochromená slastnými pocity, vibrujícími jí až do konečků prstů.

„Takže teď, když tě mám jen pro sebe, si to užiju,“ zuby stiskl bradavku skrytou v podprsence. Niké se vypjala do oblouku a zasyčela slastí. Jako by to nestačilo, přitiskl se bedry k jejímu klínu. Velkou erekcí se třel tak dlouhou o podbřišek skrytý v krajkách, až roztáhla nohy a stehny ho pevně objala kolem pasu. Teď je od vytouženého milování dělila jen tenká látka kalhotek.

Stephen citlivou špičkou penisu cítil chvějící se lůno. Vzrušením zvlhlá látka byla jen chabou obranou před jeho vpádem. Když navíc začala Niké boky přirážet proti němu, ztratil poslední zábrany. Nebyl čas ji svlékat.

Shrnul látku podprsenky pod ňadra. Ta se tím ještě víc podepřela a vzdorovitě se tyčila na dosah jeho rtů.

Dýchej, dýchej, nebo se ztrapníš, opakoval si a ignoroval pulzování v penisu. Stačil by jeden neopatrný pohyb, a jako muž by se znemožnil. Zavřel oči a dýchal.

Právě prožíval vytoužený sen. Měl pod sebou vzrušenou ženu, pro kterou byl ochoten obětovat všechno, co měl. Každým pohybem, každým pohledem mu dávala najevo svou lásku, oddanost a ochotu splynout s ním v jedno tělo. Stephen netušil, čím si zasloužil tolik štěstí, ale rozhodl se vypít ten pohár hojnosti do dna.

Dvěma prsty zajel mezi jejich semknutá těla a odstrčil zvlhlou látku kalhotek na stranu. Neměl ani čas se připravit. Niké nečekaně přirazila a on se utopil v jejím vlhkém tajemství.

Konečně!

Teplý med, jemný samet, pulzující ráj – to všechno zažíval hluboko ponořen do vzrušeného lůna. Podbřišky se dotýkali a nevypadalo to, že by ho Niké pustila. Vlnila se v bocích ze strany na stranu. Vnitřními svaly mu doslova svírala a laskala jemnou kůži penisu.

Jestli okamžitě nepřevezme kontrolu nad milováním, vyvrcholí dřív než ona!

Naposledy rty polaskal výstavní poprsí a vyhoupl se nad Niké. Vkleče ji pevně chytil za štíhlý pas a vyrazil.

Rytmicky pumpoval boky a vrážel nelítostně do vlahého lůna. Čím víc a tvrději přirážel, tím hlasitěji Niké sténala. Byl to obrázek dokonalé dekadence – nohy zaháknuté kolem jeho boků. Vzdouvající se ňadra otřásající se pravidelnými přírazy. Ruce doširoka rozhozené stejně jako opona vlasů rozprostřená po polštáři.

Stephena sevřela přicházející slast. Prsty vyhledal citlivé místečko nad jemnými záhyby ženství. Třel tu kuličku a zlehka ji mezi bříšky prstů mačkal, až se Niké začala otřásat mohutným orgasmem. Vzepjala se do oblouku a z hrdla se jí vydralo zaúpění.

Byl to ten nejkrásnější zvuk, jaký kdy Stephen slyšel. Nebyl schopen odtrhnout oči od té podívané. Niké zaťala ruce do prostěradla, hlavu zvrátila dozadu a na bělostném hrdle jí zběsile pulzoval tep. Vlny orgasmu se přes ni přelévaly a stejné stahy cítil Stephen okolo tepajícího mužství. Bylo to, jako by mu penis laskala prsty. Teprve když se uvolnila a začala padat do měkkých peřin, si Stephen dovolil několika prudkými přírazy poslat do ráje i sebe.

Vyvrcholil hluboko v jejím lůně a tělem se mu rozlil tak krásný pocit, že až zamrkal. Bylo to tak správné, tak samozřejmé. Miloval se s ženou, kterou zbožňoval. Nechránil se. Naopak udělal vše pro to, aby jejich rodinu rozšířil.

„Děkuju,“ špitla zmožená Niké a maskovala zívnutí. Musel se usmát.

„Tak ty chceš spinkat, a já jsem ještě stále v tobě,“ zvedl udiveně obočí a laškovně na ni mrkl. Rozkošný ruměnec mu byl odměnou.

„Já jsem hrozně unavená,“ pípla omluvně.

Vyklouzl z vlahých hlubin, vzal ji do náruče a přikryl jejich zpocená těla přikrývkou.

„Odpočiň si, máme čas. Je před námi celý život.“

Epilog

Jsem rád, že ses rozhodl uspořádat narozeniny u mě,“ poplácal Stephena po zádech mladší bratr Ryan.

„Měl jsem snad šanci říct ne?“ zabručel a přes skleničku pozoroval tváře známých lidí, kolegů, kamarádů a hlavně příbuzných.

Jak moc se tahle oslava lišila od všech předchozích, které kdy pořádal! Místo intimního baru s elegantními kráskami je teď uprostřed zahradní párty. Všude vládne rodinná atmosféra a mezi pozvanými se kolíbá čestný host

– jeho syn.

Stephen se podvědomě dmul pýchou. Seanovi byl rok, a už se batolil po sále a svým žvatláním a úsměvy na sebe strhl veškerou pozornost. Ačkoliv Stephen mnohokrát Niké navrhl, že zaměstnají chůvu, vždy to odmítla. Žila pro Seana – a pochopitelně pro Stephena. A když náhodou chtěl svou snoubenku vyvést do společnosti, okamžitě se mu hlásilo deset nadšených babiček! S Děvčaty se totiž velice rychle spřátelila Stephenova maminka i babička Ryanovy ženy Vivien. Všechny starší dámy se kolem malého klučiny točily a cukrovaly. Při každé rodinné sešlosti pak neopomněly Stephenovým mladším bratrům doslova omlátit o hlavu, že je ostuda, že si ještě nepořídili tak rozkošné drobečky, jako je Sean.

Ještě teď se musel usmívat, když si vzpomněl na kyselé obličeje mladších sourozenců. Ačkoliv to byli všichni chlapi jako hory, jakmile se do nich pustilo těch deset sudiček, protože Niké zvala Děvčata na každou rodinnou sešlost, ošívali se a koktali jako malí kluci. Nejhůře na tom byli Wallace a Stuart. Oba si totiž na rozdíl od Ryana ještě nenašli stálou partnerku, a tak dostávali dvojité kázání.

„Čemu se směješ?“ dloubl Ryan Stephena do žeber.

„Pozoruju svého krásného synka a přemýšlím, která z babiček dneska začne vaše obvyklé kázání.“

„Ani mi o tom nemluv,“ povzdechl si Ryan s jasně patrným podtónem rezignace. „Místo aby byla Vivien na mojí straně, baví se, jako by snad nešlo i o ni!“

„Ryane, ale teď vážně, nechcete si pořídit miminko? Nebo nemůžete?“

„Ale můžeme, jen zatím ještě nechceme. Vždyť jsme teprve oslavili první výročí svatby. Sobecky si užívám půvabů vlastní ženy sám a s nikým se nedělím. Ale až přijde čas, tak si pořídíme tolik dětí, kolik to půjde.“

Oba se rozesmáli a dál nevzrušeně přehlíželi dav veselící se na Ryanově zahradě.

„Ale taky se tě na něco zeptám. Tvému synovi je už rok, a ty sis jeho půvabnou mámu stále ještě nevzal. Na co čekáš?“

„Je to složitější, než jsem předpokládal. Kdyby bylo na mně, tak by byla Niké moje žena ještě ten den, co jí tehdy sundali obvazy z očí. Ale chtěla všechno udělat správně a pozvat rodiče. Bohužel to pro ně byl trošku šok. Zvlášť když jsem je šel žádat o její ruku.“

„Prosím tě, co jim vadilo? Tvoje minulost playboye?“

„Ta je paradoxně nezajímala. Ale Niké se s nimi často nevídala. Maximálně dvakrát do roka. No a jaksi jim pozapomněla říct, že má dítě. Nedivím se jim, že byli trochu překvapeni, když jim představila mě a osmiměsíčního Seana. Navíc se do Anglie vrátili jen na pár přednášek a pak hned odjížděli někam za polární kruh. Prý to bylo děsně důležité. Což nechápu. Co je přednější než jejich jediná dcera a vnuk?“ kroutil Stephen nechápavě hlavou a ještě teď se mu sevřelo srdce lítostí. Měl chuť ty dva lidi vzít a zatřást s nimi, aby se probrali. S kamenným obličejem tehdy pohlédli na jedinou dceru a oznámili jí, že odjíždějí a pevně doufají, že je při návratu nečeká další nemilé překvapení. Niké ovšem nebyla chováním rodičů překvapená. Chvilku jí v očích zasvítila rezignovanost, ale když na zádech ucítila pohlazení od Stephena, vlila se jí do žil sebedůvěra. S klidem těm dvěma lidem, kteří víc než milujícími rodiči byli uznávanými vědci, oznámila, že se svatbou na ně počká. Ale pochybuje, že se k nim Sean někdy bude chovat jako vnouček, protože pro něj budou cizí lidé. Pak se otočila a se synem v náruči a Stephenem v závěsu odešla.

Byl na ni pyšný!

Teprve tehdy pochopil, jak pro ni bylo důležité založit skutečnou rodinu. Chtěla, aby její děti nepoznaly tak chladné zacházení, jakému byla vystavena ona sama.

Stephen ji proto miloval o to víc. Kdyby to bylo možné, nosil by ji stále na rukou.

„Takže do měsíce se ti vrátí tchán s tchyní, a pak co?“

„Pak se vezmeme.“

„A to ještě nic neplánujete?“ vykulil Ryan oči překvapením. „Když si vzpomenu na Vivienin hon za pozvánkami, bílými šaty, výzdobou, dortem, hudbou… brr… ještě teď je mi z toho úzko,“ oklepal se v hraném děsu.

„Nelži,“ oplatil mu Stephen dloubnutí. „Byl jsi tehdy štěstím bez sebe. Dobře si to pamatuju. A my to máme zařízené. Naši svatbu připravuje ten nejvýkonnější tým na světě!“

„A to je kdo?“

Kývl hlavou k hloučku žen, které se motaly kolem batolícího se Seana.

„Děvčata? Tak to abych se začal bát,“ zahvízdal Ryan.

„Přesně tak,“ usmál se Stephen. Měl ty stařenky vlastně moc rád. Tajná příprava svatby je doslova omladila. Každou chvilku si spiklenecky šeptaly a neustále něco zapisovaly. Niké a Stephen jim v přípravách dali volnou ruku

– a nemohli jim udělat větší radost.

„Mně už jen stačí to dneska všem oznámit.“

„Tak proto je tu tolik lidí,“ houkl jim za zády nejmladší bratr Stuart.

Stephen sáhl do kapsy a sevřel v dlani krabičku, kde schovával nádherný zásnubní prsten. Modrý kámen měl barvu Seanových očí.

„Dojdu si pro snoubenku,“ mávl na bratry a vzal do náruče synka. Šli do jejich apartmá potichoučku, aby nevzbudili unavenou Niké. Spala na boku a ze snu se usmívala.

Stephen posadil synka do peřin a sám si klekl u postele. Pohladil Niké po vypouklém bříšku a usmál se. Tchána s tchyní asi opět vytočí. Svatební šaty totiž těžko skryjí těhotenské bříško.

„Hm, už musím vstát?“ zavrněla Niké, ale oči nechala stále zavřené.

„Ano, koťátko, musíš se probudit a jít se všem dolů ukázat. Chci se pochlubit celou svou rodinou!“

„Sean jim nestačí?“ usmála se a ospale kolem sebe mžourala.

„Naopak, jestli všem těm tetičkám a strýčkům okamžitě nezakážeme ho rozmazlovat, těžko s ním pak vydržíme.“

„Však na to za chvilku budou dva,“ pohladila Stephenovu ruku, položenou na vzdouvajícím se důkazu nového života. Jako na povel se k nim po posteli doplazil Sean a dožadoval se také pohlazení.

„Netušil jsem, že mě potká tolik štěstí,“ přitulil si k sobě Stephen syna.

„Tak proč se při tom mračíš? Co tě trápí? A neříkej, že nemám pravdu. Vidím, jak krčíš čelo.“

„Zatím nejsou žádné zprávy o Wallacovi. Ztrácím naději, že bude na naší svatbě.“

„Neboj, Stuart a jeho detektivové ho najdou.“

„Doufám,“ povzdechl si Stephen a ani na vteřinu nepřestal věřit, že jeho druhý nejmladší bratr žije. Je to už měsíc, co beze stopy zmizel. Zůstala po něm jen rozzuřená milenka v přímořském hotelu a o několik desítek kilometrů dál opuštěné auto. Kde ale Wallace je a co dělá, to nikdo nevěděl…