Gormley E. (Evie Hunter)

Pleasures 02. Rozkoše zimy

Abbie Marshallová si vmáčkla sluchátko telefonního automatu pod bradu a zrakem přelétla elektronickou tabuli letiště Toncontín. Navzdory klimatizaci už měla tričko zvlhlé honduraským horkem. „Musíš mě odsud dostat.“

Všechny lety do Států už byly plné a Abbie teď měla větší problém. Vlastně dva, aby byla přesná.Šlapaly jí na paty od chvíle, kdy opustila hotel, a ten černooký s jizvou přes tvář jí byl hrozivě povědomý.

Málem jí ušla šéfredaktorova odpověď. „Pracuju na tom. Dej mi hodinu a já –“

Když Jizvoun vstal, spadlo Abbii srdce do kalhot jako kámen a ztěžka polkla. Tohle je mezinárodní letiště. Nemůžou se jí jen tak zmocnit. Ale instinkt jí říkal něco jiného. Za poslední dva týdny toho viděla dost, aby věděla, že tihle muži můžou udělat, cokoli se jim zachce, a nikdo je nezastaví. „Joshi, myslím, že hodinu nemám.“

„Jak blízko jsou?“

Abbie sevřela sluchátko pevněji. „Znervóznilo by tě, kdybych ti řekla, že sto metrů? Jsem tady snadný cíl. Na mobilu nemám signál. Najdu jiný telefonní automat, jestli nebudu moct zůstat na tomhle.“

Následovala řada nadávek. „Chci, abys zůstala na drátě. Mluv se mnou, princezno.“

Abbie jeho princeznovský posměšek ignorovala. „Jsem v pohodě, já jen… Jsem v pohodě. Řekni Sáře, že ten příběh mám a odevzdám ho, jakmile dorazím domů.“

Sundala z ramene nacpaný batoh. Doprovázel ji během několika děsivých úkolů – severní Afrikou, Barmou, Haiti. Tohle je možná poslední výlet, pro oba. Už několikrát se ocitla v úzkých, ale teď je to jiné.

Ohlásili let do New Yorku a Abbie pozorovala pasažéry, jak se odebírají k odletové bráně. Jizvoun se vrátil od baru a pozvedl jejím směrem sklenici. Tady není o nic bezpečněji, než bylo v hotelu. Za pár hodin bude poslední let pryč a tihle muži se dají do práce.

„Abbie, jsi tam ještě? Abbie!“ Redaktorův naléhavý hlas ji vtáhl zpět do reality. „Poslouchej. Běž k přepážce pro charterové lety v hlavní hale. Za třicet minut odlétá soukromé letadlo do Miami. Je v něm Jack Winter. Můžeš s ním po cestě udělat interview.“

„O čem to mluvíš – udělat rozhovor s Jackem Winterem?“

Na druhém konci zaslechla podrážděný výdech.

„Chceš odtud vypadnout, nebo ne? Standard Studios se nás snaží dát s Winterem dohromady už několik měsíců. Souhlasil s rozhovorem, ale nikdy se nám ho nepodařilo odchytit. Máš šťastný den, protože ze všech zapadákovů na světě trčí zrovna v Hondurasu. Nebo trčel. Dnes večer tím letadlem odlétá. Naše mluvčí se postará, aby ses do jeho letadla dostala, ale nedaří se jí spojit s Winterem ani s jeho lidmi. Budeš se mu muset vemluvit, až budeš v letadle. Teď běž!“

Abbie zavřela oči. Kromě pracovní výstroje obsahoval její malý batoh jenom taštičku s hygienickými potřebami a spodní prádlo na výměnu. Nebyl čas popadnout něco dalšího, když prchala z hotelu. Tričko měla přilepené k tělu. A Josh očekává, že udělá rozhovor s hollywoodským lamačem dívčích srdcí, s chlápkem, který je vyhlášenější svým řáděním a sukničkářstvím než hereckými výkony?

Když oči zase otevřela, Jizvoun na ni zíral.

„Jdu do toho.“ Abbie zavěsila sluchátko, popadla batoh a vyběhla.

Muže její náhlý útěk překvapil. Zaslechla, jak židle hlasitě zavrzala o dlaždice a láhev se roztříštila

o podlahu. Razila si cestu mezi cestujícími, prchala napříč halou a ignorovala výkřiky mužů, kteří se řítili za ní. Abbie zpomalila, teprve když uviděla ozbrojený bezpečnostní personál. Toncontín také slouží jako vojenské letiště a Abbie nestála o to, aby ji zatkli, nebo omylem zastřelili.

Rychlým pohledem přes rameno zjistila, že Jizvoun takové štěstí neměl. Muže zastavili. Možná se jí z toho nakonec podaří utéct. Spěchala hlavní halou. Většina přepážek byla zavřená a úředník u charterových letů právě stahoval roletu.

„Jmenuji se Abbie Marshallová. Měli vám kvůli mně volat. Mám letět se Standard Studios.“

Pohlédl na hodinky a omluvně se na ni usmál. „Je mi líto, slečno Marshallová, ale jdete příliš pozdě. Letadlo je připravené k odletu.“

Abbie pohlédla přes rameno. Jizvoun a jeho parťák byli zase volní. „Prosím, musím se odsud dnes večer dostat.“

Muž si Abbie měřil a ona ho obdařila pohledem, jímž doufala vyjádřit tu správnou směsici zoufalství a soucitu s jeho náročnou prací. Její život závisí jen na něm, jestli si to rozmyslí.

Najednou se rozhodl. „Dobře, ale musíme běžet.“ Provedl ji za přepážku a malými dveřmi dozadu. Následovala ho bludištěm betonových chodeb, nouzovým východem ven do noci. Do tváře jí vyšlehl těžký, vlhký vzduch jako z pece.

„Pospěšte.“ Popadl ji za paži a táhl ji rozjezdovou drahou, až si myslela, že jí plíce explodují. Před sebou viděla měkký bílý obrys čekajícího letounu. Dvě postavy v reflexních vestách právě odvážely mobilní schodiště.

„Ne! Počkejte!“ vykřikla Abbie. Mávala rukama, křičela a přitom pádila k letadlu. Technici ji konečně uslyšeli a zastavili; schody zůstaly na místě ještě několik vzácných vteřin.

Vyhoupla se na schody a horními dveřmi dovnitř, kde přistála na rukou a kolenou. Zůstala, jak byla, supěla a snažila se popadnout dech, než se vypraví mezi spolucestující.

„Jste v pořádku?“ zeptal se vysoký muž, který jí pomohl na nohy a konejšivě se na ni usmál.

Abbie mu úsměv oplatila, přičemž se pořád snažila dostat svůj zběsilý tlukot srdce a hlasitý dech pod kontrolu. „Teď už jsem.“ Byl roztomilý, měl hnědé vlasy, modré oči a irský přízvuk k pomilování.

Starší muž, který už byl připoutaný k sedačce, se na ni zamračil. „Čekali jsme na vás?“ zeptal se a pohlédl na hodinky. Drahý oblek nedokázal tak docela zakrýt počínající vypouklé břicho a jeho výraz vlastní důležitosti jí lezl na nervy.

Vstala a oprášila se. „Myslím, že ano. Jsem Abbie Marshallová, New York Independent . Jsem tu, abych udělala interview s Jackem Winterem.“ Snažila se, aby to znělo jako jediný důvod, proč letí tímto letadlem.

„Ne tak rychle, slečno Marshallová. Jsem agent pana Wintera. Všechno musí probíhat přese mě.“ Vytáhl chytrý telefon.

„To je Zeke Bryan,“ řekl mladší muž.

„Pane Bryane.“ Zdvořile se poklonila, ale nepokoušela se mu potřást rukou. „New York Independent. Před časem jsme domluvili interview. Je to součást smlouvy pana Wintera se Standard Studios.“

Zdálo se, že agent neví, co si počít, ale než stačil říct něco dalšího, mladší muž po ní blýskl úsměvem a řekl: „Nech to být, Zeke, trocha ženské společnosti během letu nemůže uškodit.“

Agent se zamračeně opřel do sedadla a pak uhnul pohledem. Zdálo se, že má cestu otevřenou.

Mladý muž jí podal ruku. „Jsem Kevin O´Malley.“

Potřásla mu rukou a jeho přátelskost a dobré způsoby ji těšily. Abbie pochopila všechny ty příběhy

o irském šarmu. Nepatrně zvýšil hlas. „Hej, Jacku, pojď sem a seznam se s naším půvabným hostem.“Žádná odpověď. Hm, skvělé. Jack Winter bude jedna z těch hereckých primadon, které všechny

kolem ignorují. Váhavě následovala Kevina několik kroků do zadní části letadla, aby ji mohl nechvalně známé hvězdě představit.

Když Kevin ustoupil stranou a ona konečně uviděla Jack Wintera zblízka, měla pocit, jako kdyby ji zasáhla neviditelná pěst. Abbie se musela vědomě snažit, aby dýchala. Proč jí to nikdy nikdo neřekl? Nebo jen nedávala pozor? Namáhavě se nadechla a snažila se ho objektivně prozkoumat jako profesionální novinářka, kterou je.

Bylo nasnadě, proč ženy stojí na jeho filmy frontu. Jack Winter byl samý sval a mužná křivka. Neměl na sobě ani gram navíc, ale působil dojmem sotva kontrolovatelné smrtící síly. Hercovy ostře řezané lícní kosti a silná čelist jen dodávaly na image drsného chlapa. A i když se bránila jeho oslnivě dokonalému chlapství, na křivce jeho úst bylo něco neodolatelně okouzlujícího. To není fér: nikdo by neměl být tak strašně sexy.

Jack zíral z okýnka a ignoroval dění v letadle, což všechno jaksi zhoršilo. Kevin se dotkl jeho paže, aby upoutal pozornost.

Jejím směrem se obrátil pár překvapivých modrých očí, orámovaný hustým tmavým obočím. Tváří v tvář takové mužné kráse si Abbie uvědomovala své vlastní vzezření. Je špinavá, zpocená a zoufale potřebuje sprchu.

Vstal, tyčil se nad ní a Abbie si připadala drobná a křehká. Fotografie v drahých časopisech k němu nejsou spravedlivé: nedokážou zachytit jeho ohromující mužnou sílu. Z takové blízkosti cítila, jak z jeho těla vyzařuje teplo, a zachytila nepatrnou vůni drahé kolínské. Ale ještě zřetelnější byla jemná, ale stejně ohromující aura mužnosti kolem něj. Je jedno, jak moc je známý, nic ji na to nemohlo připravit. Dech se jí v hrdle zatajil…

„Za chvíli vzletíme,“ řekl najednou a pobídl ji, aby se posadila na protější sedadlo. Připoutal ji, než stačila zaprotestovat, a znovu si zapnul i svůj pás. Tou dobou už letadlo klouzalo po hrbolaté ranveji. Motory kvílely, když se letoun odlepil od země a stoupal do nebe, nechávaje mrkající světla letiště Tegucigalpa dole pod nimi.

Nabídl jí ruku. Měl velké dlaně, všimla si, a silný, pevný stisk. „Jsem Jack Winter.“ Hlas měl hluboký a hřmotný a přízvuk ještě svůdnější než Kevin.

Konečně se usmál. Úsměv stejně hříšný jako jeho pověst. Smyslné rty se rozevřely a odhalily bílé zuby a jediný dolíček v jeho štíhlých tvářích. Oči mu plály ještě modřeji. Popadla dech. Na obrazovce byl hezký. Tváří v tvář byl úchvatný.

Jen se usmíval, čekal na odpověď. No tak, uklidni se. Nejsi přece nějaká okouzlená asistentka z časopisu o životním stylu. Je to jen další práce. Abbie se předklonila a vložila svou ruku do jeho dlaně. „Abbie Marshallová. Těší mě, pane Wintere. Díky za svezení.“

„Říkejte mi Jack.“

Abbie nebyla v rozpoložení na interview. Za svou kariéru už měla co do činění s děsivými lidmi, ale nikdo na ni ještě neměl takový účinek. Dokonce i tváří v tvář ozbrojeným povstalcům si dokázala zachovat chladnou hlavu. Tentokrát ne – puls i myšlenky letěly jako o život. Nic na to neplatí, jen se s tím vyrovnat. Sáhla do tašky, aby vytáhla diktafon.

„Pokusím se ten rozhovor udělat rychle.“

Jeho úsměv zmizel. „Jaký rozhovor?“

„Ten rozhovor, který jste slíbil poskytnout New York Independentu. Proto jsem tady.“

Jack se na ni podezíravě podíval. Byl známý svou averzí vůči novinářům. Ale v těch ocelově modrých očích uviděla záblesk poznání: oddělení publicity studia nastražilo léčku a on s tím nic neudělá. Abbie se chvěla, když na ni hleděl dlouhým, vytrvalým pohledem, jímž ji chladně hodnotil.

„Samozřejmě,“ řekl nakonec. „Už se těším, až mě ugrilujete.“

Suchý tón a zdvihnuté obočí jí prozradily, že to nebude snadný rozhovor. Do čeho ji to sakra Josh namočil?

Kevin šel do přední části letadla a vrátil se s třemi láhvemi ledového čaje. Jednu Abbie nabídl a ona vděčně přijala.

Abbie zvedla diktafon. „Nevadí, když si to nahraju?“

Jack pokrčil rameny. Otevřel láhev a dlouze se napil. „Poslužte si.“

Jako by se rozsvítilo světlo, kouzlo bylo pryč.

Abbie se povzbudivě usmála. „Slibuju, že to nebude trvat dlouho, pane Wintere.“

Jack si znova přihnul.

Pustila diktafon. „Takže, proč jste v Hondurasu?“

Jack se na ni prázdně podíval, než dopil poslední kapky ledového čaje. „Neudělala jste domácí úkol.“ Zněl otráveně.

Abbie zrudla. „Promiňte, přišla jsem k tomu nečekaně, pane Wintere, ale kdyby vám nevadilo zasvětit mě do –“

„Dámo, jsem vzhůru už šestatřicet hodin v kuse. Na tohle jsem moc unavený.“

Jestli Jack Winter nebude spolupracovat, bude to krátké interview. Abbie cítila, že toho začíná mít dost, a než odpověděla, zhluboka se nadechla. „Dostala jsem tento úkol před půl hodinou. Kolik myslíte, že jsem si toho stihla připravit?“

Jack zmáčkl tlačítko na opěradle sedačky a sklopil ji do ležící pozice. „Uděláme to trochu zajímavě. Za každou otázku, kterou mi položíte, budu mít jednu otázku pro vás. A budeme si tykat. Souhlasíš?“

„Takhle se rozhovor nedělá, pane… Jacku.“

„Ber, nebo nech být.“ Zavřel oči.

Slyšela, jak se Zeke Bryan v uličce zachechtal.

Abbie si frustrovaně povzdechla. Jack Winter je možná hollywoodské eso, ale začíná z něj být pěkný otrapa. V žádném případě mu nedovolí, aby ji dostal.

„Tak tedy dobře, Jacku.“

Otevřel ty úžasné oči a usmál se na ni. „Jsem jen tvůj, Abbie. Polož mi otázky.“

„Proč jsi v Hondurasu?“

Než měl šanci promluvit, přerušil ho Zeke Bryan. „Jack tu byl otevřít lékařské zařízení pro lidi v Tegucigalpě. Minulý rok jsme tu natáčeli Žár džungle a Jack slíbil, že se sem vrátí, až se zařízení dostaví.“

Jeho odpověď Abbie překvapila. Nejedno studio slíbí pomoct místním lidem, když někde natáčí, ale málokdy slib dodrží.

„Teď je řada na mně, Abbie. Proč jsi tady?“

Klidně mu to mohla říct. Ten příběh zaplaví noviny během několika dní. „Dělala jsem reportáž

o spojení mezi drogovými kartely a politickými osobnostmi v honduraské vládě.“ „Nebezpečná práce pro ženu.“ „Proč?“ Ovládla se, aby nevyštěkla. „Myslíte, že by ženy neměly dělat reportáže o vážných

záležitostech?“ Cítila, jak se pod intenzitou jeho pohledu scvrkává. „To jsem neřekl, ale ano, považuji reportáž

o drogách v Hondurasu za nebezpečný úkol.“

S tím rozhodně nemohla polemizovat, když si vzpomene na Jizvouna a jeho společníka. Rozhodla se o tom nezmiňovat a přinutila se obrátit svou pozornost zpět k rozhovoru. „Ale vy jste známý tím, že nebezpečí vyhledáváte, že ano, pane Wintere? Chci říct, Jacku.“

„Rád posouvám svoje hranice. Nemáš pocit, že se díky tomu dost o sobě dozvíš?“

„To je otázka?“

Jeho úsměv byl tentokrát skutečný. „Ne, jenom poznámka. Tady je moje otázka – jelikož jdeš očividně po velkých příbězích, proč děláš interview s hercem?“

To byl vtip? Nevyznala se v něm natolik dobře, aby to dokázala posoudit.

„Jak jsi řekl, je dobré posouvat vlastní hranice,“ řekla. „Myslím, že jsem prostě jen byla v pravý čas

na pravém místě. Víš, vzala jsem roli mimo hranice své obvyklé komfortní zóny. Nikdy jsi to nezkoušel?“

„Ale Abbie, šíří mého záběru bys byla překvapená,“ řekl.

Abbie měla nepříjemný pocit, že jí cosi nedochází.

„Evidentně jsi oddaná své kariéře. Jak potom vypadá zbytek tvého života? Řekni mi, jsi vdaná? Svobodná? Hledáš toho pravého?“

„Svobodná,“ řekla. „Ale doma v New Yorku mám snoubence.“ Abbie potlačila bodnutí viny, když si na Williama vzpomněla. V posledních dnech mu nevěnovala ani jedinou myšlenku. Bude mu muset zavolat, až dorazí do Miami.

„Takže žádné vážné vztahy.“

Naproti přes uličku je poslouchal Kevin a rozchechtal se. Abbie se na něj zamračila. „Jsme zasnoubení už čtyři roky.“

Jack hvízdnul. „Za čtyři roky tě nebyl schopný dovést k oltáři. Podle mě je to snoubenec nic moc.“

Abbie skřípala zuby. „To byla tvoje otázka, Jacku. Teď si popovídáme o tvých vztazích. Jsi ženatý, nebo stále hledáš tu pravou?“

Věděla, že ženatý není. Jack měl reputaci sukničkáře a teď může na seznam jeho vlastností přičíst ještě to, že dokáže člověka popudit, a šovinismus.

Jack rozvažoval nad její otázkou. „Nikdy jsem nebyl ženatý a nemám to ani v úmyslu. Pokud jde

o tu pravou, nevěřím, že něco takového existuje. Jen ta, která je pravá pro danou chvíli.“ „A těch byla pěkná řada,“ řekl Kevin, když vstal ze svého sedadla a opět procházel uličkou. Abbie nevěděla, co ji to popadlo, položit takovou otázku. „Kolik?“ Jedno tmavé obočí se překvapeně zkroutilo. „Teď je s otázkou řada na mě, a když už se tak

sbližujeme a jsme osobní –“ Nahnul se blíž.

Abbie musela polknout, když se mu dívala na ústa.

„Kdy ses naposled milovala?“

Celá zrudla. Už je to několik týdnů, možná měsíců; nemohla si vzpomenout, ale to mu nehodlá říct.

„To je velmi osobní otázka.“

„To není odpověď.“

Kevin se vrátil s dalším čajem. Jack si od něj vzal láhev, aniž by se na ni přestal dívat. Nedokázala si vzpomenout, kdy naposledy se cítila tak naprosto obnažená, ale nikdy se na ni tak upřeně nedíval muž jako Jack Winter. Sundal víčko, zatímco si hrála s diktafonem a snažila se ignorovat jeho otázku, ale zdálo se, že jí to neprojde.

„No?“ řekl.

„Do toho ti nic není,“ procedila skrz sevřené zuby.

„V tom případě je interview u konce.“ Zastrčil láhev do držáku, stlačil sedačku úplně dolů, uvelebil se a zavřel oči.

… Jack sledoval se směsicí pobavení a fascinace, jak Abbie rudne jako panna, a říkal si, jak dalece se asi nechá vyprovokovat. Ležel na zádech, ignoroval přitom její pobouřené polknutí a čekal, jak dlouho bude trvat, než povolí a řekne mu, co chtěl vědět.

A opravdu to chtěl vědět, což bylo překvapivé zjištění. Abbie Marshallová není jeho obvyklý typ, ale něco na ní je…

Ani se zavřenýma očima neměl Jack problém představit si tvar jejího obličeje s dětsky hebkoupokožkou a popraškem pih. Ženy, s nimiž běžně randil, by se nenechaly s pihami vidět ani v rakvi,nechaly by si je oškrabat nebo vybrousit. Ústa měla široká a přitažlivá, s dokonale souměrnými zuby jako ten, kdo strávil roky s rovnátky.

Obličej jí rámovaly krátké vlasy, které zvýrazňovaly oči. Dovolil si malou fantazii, jak jí projíždí prsty lesklými tmavými vlasy, s bezpečným vědomím, že nebude zápolit s půl kilem příčesků a vlasových preparátů. „Nesahat na vlasy“ byla mantra jeho přítelkyň.

A ty oči: velké, zelené a sršící zvídavostí a inteligencí. Ano, je to žena, která by se mu postavila, kdyby na to přišlo. Bavil ho záblesk nepřátelství mezi nimi a za jiných okolností by celou záležitost s radostí dovedl dál.

Ale je to novinářka. Už to je dost hrozné, dokonce i bez toho vybroušeného přízvuku, který typicky rozeznával u zazobaných rodin. S takovou ženou už se nikdy nezaplete. Má za sebou pernou lekci.

Slyšel, jak se nadechla.

„Pane –“

Otevřel na ni jedno oko, zavrtěl hlavou a zase ho zavřel. Slečna Marshallová se musí naučit, že jestli s ním chce udělat rozhovor, musí hrát podle jeho pravidel a odpovídat na jeho otázky. Jeho zájem o její odpověď je vedlejší.

Nakvašeně vydechla a on nedokázal odolat a usmál se. Musela to vidět, protože vydechla ještě hlasitěji, ale odmítala mluvit.

Předchozích šestatřicet hodin ho postupně dostihlo a navzdory hučení motoru usnul. Vzbudilo ho nepravidelné prskání motorů. Otevřel oči a rozhlédl se po kabině. Nezjistil nic neobvyklého. Kev a Zeke měli hlavy u sebe nad iPadem a Abbie byla schoulená na svém sedadle, s nohama složenýma pod sebou tak, jak on by nikdy nesvedl. Když vyhlédl z okýnka, motory vypadaly normálně. Ale – zamračil se – letí blíž mrakům, než by čekal.

Motor znovu zakašlal a jemu se vzadu na krku naježily vlasy. Vstal a zamířil do pilotní kabiny.

Impulsivně zapnul přes Abbie bezpečnostní pás, než vyrazil.

Probudila se a zamračila se na něj. „Co to děláš?“

Zněla rozmrzele, chtěl se usmát, ale o slovo se hlásil instinkt. „Zůstaň tady a nech si pás zapnutý.“

„Od tebe rozkazy neberu.“

„Tenhle ber.“ Neměl čas vysvětlovat svůj neklid.

„Jako bych někam šla,“ řekla, ale zase se usadila, pás stále přes sebe.

Jack vyrazil kupředu, všiml si zřetelného sklonu podlahy trupu letadla. Něco se děje.

Pilotní kabina byla maličká, ani ne tak místnost, jako spíš sedadlo se spoustou elektroniky za zástěnou a prostor pro jediného pilota. Jack zástěnu silou odsunul a zeptal se: „Děje se něco?“

Pilot, muž se stříbrnými vlasy a brunátnou pokožkou, byl bledší, než si Jack pamatoval. Tvář měl lehce pokrytou potem a rty namodralé. „Není mi moc dobře,“ zamumlal. Svíral knipl, ale jako by ignoroval naléhavá blikající červená světla.

Před zděšenýma Jackovýma očima povolil sevření a čumák letadla o několik stupňů klesl.

„Máte aspirin? Mám trochu bolesti.“ Pilot si třel hrudník, silně si na něj tlačil, než zase popadl knipl. Muž měl oči přilepené k obloze, ale přístroje ignoroval. Ještě víc zbledl a po tváři mu tekl pot.

„Kde máte léky?“ zeptal se Jack. Prosím, ať má léky, které to vyřeší.

Pilot zamumlal: „Jaké léky?“

Do hajzlu! I Jack svým nezkušeným pohledem poznal, že pilot dostal infarkt. Razil si cestu zpátky do kabiny. „Kde je lékárnička?“ zeptal se do neurčita. Měl by tam být aspirin.

Kev odpoutal svou pozornost od iPadu. „Cože?“

„Lékárnička. Potřebuju aspirin.“

„Mám nějaký paracetamol,“ řekla Abbie. Pohnula se, aby si rozepnula pás.

„Zůstaňte, kde jste,“ řekl Jack a podal jí batoh. Netušil, jestli to k něčemu bude, ale bylo to lepší než nic. Prohrabala se hromadou oblečení, včetně interesantních krajkových kalhotek, a podala mu blister, v němž už dvě tabletky chyběly. „Díky.“ Popadl svou láhev ledového čaje, aby to měl pilot čím spláchnout. Čaj už zteplal, ale na tom nezáleželo.

„Co se děje?“ zeptala se Abbie, když vyrazil zpátky k pilotní kabině.

„Nic,“ odpověděl nevrle. Nikdo další si zřejmě ničeho neobvyklého nevšiml a on neměl v úmyslu způsobit paniku tím, že jim to řekne.

Když se vrátil, pilot měl tvář zšedlou a lapal po dechu. Ruka na kniplu sebou trhla a on se sesunul dopředu. Hlavou do něčeho narazil a letadlo se otřáslo. Jack ho posadil, aby do něj nacpal prášek, ale bylo příliš pozdě. Pilot přestal dýchat a letadlo mířilo skrz mraky dolů k zemi.

Do hajzlu. Do hajzlu. Do hajzlu. To není dobré. Jack se zuřivě snažil rozpomenout na hodiny létání, které absolvoval kvůli Smrtícím letům 3. První věc byla dostat letadlo pod kontrolu. Bylo třeba ho vyrovnat a znovu nabrat výšku. Odstrčil pilota z jeho místa. Muž se naklonil dopředu, čímž uvolnil místo, ale pořád blokoval nožní pedály a další přístroje. Pokusil se ho odtáhnout, ale byl zaklíněný na místě. Tohle bude zlé.

Jack seděl před kontrolkami, popadl knipl a zatáhl jím dozadu, čímž zvedl čumák malého letadla vzhůru.

Jaká je frekvence nouzového volání – 121,5? Jakmile nabere bezpečnou výšku, zavolá o pomoc.

Zápolil, aby udržel knipl zatažený dozadu, ale pilot musel něco mačkat, protože letadlo dál klesalo a zatáčelo doleva. Klesli do mraků a před Jackem se otevřel výhled na bílou záplavu. Mraky dokonce tlumily hluk motorů. Kdyby se rychle neměnila čísla na výškoměru, všechno by působilo podivně klidně.

Jack prošel všechny nadávky, co znal, a pak to vzdal. Raději zápolil s gravitační silou. Oči mu zvlhly, jak hleděl do bílé deky a snažil se rozeznat, co je pod nimi.

Bezpochyby ztroskotají. Jedinou otázkou zůstává, jestli z té havárie vyváznou.

Bílá bez varování ustoupila zelené. Během jediného okamžiku se vynořili z mraků a letěli přímo nad korunovou klenbou deštného pralesa. Jack zápolil s kontrolkami a snažil se letadlo držet v poloze, dokud neuvidí místo k přistání.

Stromy byly přímo pod ním, tak blízko, že by přísahal, že některé z nich poškrábaly spodek letadla. Neexistoval způsob, jak tu přistát. Zkontroloval vzdušnou rychlost. Tři sta dvacet kilometrů za hodinu. Brzy z nich zbude jen mastný flek.

Cosi napravo upoutalo jeho pozornost. Mezera v zeleni. Naklonil letadlo v naději, že by to mohla být řeka. Když jeden pilot dokázal přistát na Hudsonu, on to zvládne taky. Bože, je to ještě lepší než řeka. Byla to malá nouzová přistávací plocha, bezpochyby vymýcená obchodníky s drogami. Nadechl se; dokáže tu s letadlem přistát.

Naklonil letadlo ještě víc, aby získal větší vzdušný prostor, než začne klesat. „Všichni se připoutejte,“ zakřičel do letadla. „Jdeme k zemi a bude to drsné přistání.“

Ignoroval křik ostatních, kteří na něj poděšeně volali. Mrtvá váha pilota mu tlačila na paži, když vyrovnal letovou dráhu k přistání. Jack se do muže zapřel ramenem a snažil se dostat ke kontrolkám.

Uvolnil plynový pedál a snížil rychlost, přičemž se pokoušel zkoordinovat letadlo s letovou dráhou. Byla tak malá, že to bylo jako provlékat nit jehlou.

Země se k němu rychle blížila, rychleji, než čekal. Zaklel a snažil se držet čumák letadla vzhůru. Kola jsou dobrá, vysunout podvozek. Sklonit křídla, snížit rychlost, co ještě? Příliš pozdě uviděl, že je přistávací plocha zničená. Vedl přes ni masivní příkop, který měl zajistit, že v něm ztroskotá každé letadlo, které se tu pokusí přistát. Zuřivě tahal za knipl ve snaze vyhnout se příkopu, který kola zasekne, a letět dál do lesa.

Letěli příliš velkou rychlostí. Jack sešlápnul brzdy, ale nestihl to, než narazili do stěny zeleně. Mohl se jen pokusit řídit, aby se čelně nesrazili s jedním z obřích stromů, které se pnuly až k mrakům.

Náraz křídla do menšího stromu ho téměř převrhl a brzy následoval další. Takže odsud neodletíme. Málem ho oslepila vegetace deroucí se dovnitř okýnkem v pilotní kabině.

Měli štěstí, že nenarazili do ničeho pevnějšího, co by je rozdrtilo. Rychlost klesala a Jack začal doufat, že z toho vyváznou živí.

Letadlo se naklonilo dopředu, Jack ztratil rovnováhu a narazil hlavou do přístrojové desky. Jenom díky letitému tréninku nenarazil přímo do okýnka, což byl nyní nejnižší bod pilotní kabiny. Z letadla slyšel jekot a bolestný výkřik.

Když se Jack postavil na nohy, spatřil, že balancují nad jakousi roklí. Byli blízko jejího okraje a jenom jedno křídlo zachycené za strom je zachránilo před zřícením na samé dno.

Jack byl celý zpocený a nevšímaje si potůčku krve, který mu stékal po krku, vyrazil do útrob letadla. Podlaha byla nakloněná v nebezpečném úhlu, ale když se přidržel opěradel sedaček, mohl postupovat dovnitř.

Abbie a Kev byli připoutaní v sedadlech, oba úplně bledí, ale v bezpečí. Zeke Bryan ležel na zemi, držel se za paži a fňukal. Neměl zapnutý bezpečnostní pás. Ten kretén neudělal, co mu řekl.

„Zeke? Jak moc jsi zraněný?“ zeptal se a snažil se posoudit jeho stav.

Starší muž se na něj nazlobeně díval. „Zlomil jsem si ruku, ty debile.“ Jednou rukou si něžně držel paži. „Na co sis tam sakra hrál? Ztroskotali jsme kvůli tobě?“

„Pilot dostal infarkt,“ řekl Jack stručně. Na vysvětlování neměl čas. „Musíme se odsud hned dostat.“

„Ani se nehnu. Nevidíš, že jsem zraněný?“ Zeke zněl spíš jako nedůtklivé dítě než přední hollywoodský agent.

Jack měl v okrajích rozmazané vidění a hlava ho bolela jako čert. „Fajn, zůstaň si tady, a až se letadlo zřítí dolů, můžeš letět s ním.“

„Zřítí? O čem to tu mluvíš?“

„Jsme nad roklí a pod námi je pořádná jáma. Jestli to křídlo nevydrží, spadneme dolů. Myslím, že je to vodní propust a při dalším dešti nás to spláchne. Je čas odsud vypadnout.“

Jack došel ke dveřím. Zapřel se jednou nohou o podlahu a druhou o stěnu, aby je mohl otevřít. Odhadoval situaci. Budou muset vyšplhat z letadla, seskočit na zem a pak se vyškrábat po jednom břehu propasti do bezpečí lesního podrostu. Jo jo, bude to sranda.

„Jak jste na tom všichni?“ zeptal se. To poslední, co potřebuje, je mít na krku hysterickou ženskou, ale je to Zeke, kdo zrychleně dýchá a mění barvy. „To nejtěžší je za námi, teď se odsud musíme jen dostat a budeme v bezpečí,“ lhal, věděl, že nejtěžší bude zůstat naživu.

Než stačil říct cokoli dalšího, Zeke se do toho vložil. „Ne, já nejsem v pořádku. Jsem zraněný. Mám zlomenou ruku. Potřebuju odvézt do nemocnice.“

„Do nějaké tě dostaneme, jakmile to půjde. Nejdřív musíme odtud pryč.“ Pokynul Abbie. „Dámy první.“

„Na to zapomeň,“ řekl Zeke. „Jsem zraněný. Ona ne. Musím se odsud dostat a co nejdřív vyhledat lékaře.“

Abbie pokrčila rameny. „Mně to nevadí.“ … Abbie sledovala, jak Jack opatrně vylezl z letadla a seskočil pár metrů na zem. Sklouzl níže po blátivém břehu malé rokle a musel šplhat zpátky. Ukotvil se na několika kořenech, které vyčnívaly z bláta, a zavolal nahoru: „Dobře, Zeke, pojď dolů a já tě chytím.“

I když mu Kev pomohl sestoupit a Jack mu hlídal nohy, dostat agenta z letadla byla noční můra. Bez ustání ječel a stěžoval si a příležitostně křičel bolestí. Jack ho chytil kolem pasu, postavil ho na nohy a pak mu pomohl vyškrábat se těch pár metrů na břeh rokle. Zeke se nahoře úplně složil a žalostně naříkal.

Potom Jack změnil názor na pořadí, v jakém letadlo budou opouštět. „Keve, mohl bys jít sem dolů a vzít s sebou lékárničku?“

A co ženy a děti první? Jestli se letadlo znova pohne, poletí s ním. Tragédie: novinářka přežila letecké neštěstí, aby se utopila v řece.

„Jasná věc.“ Kev hodil dolů Jackovi malou taštičku a ten ji vyhodil na břeh. Pak navigoval Keva, aby bezpečně přistál.

„Teď ty, Abbie.“

Naposledy se rozhlédla po podlaze letadla a prohmatala si batoh. Notebook byl v bezpečí, ale kde má diktafon?

„Ještě moment, musím si vzít pár věcí.“

Jak se pohybovala v prostoru, letadlo se zatřáslo.

„Hned, Abbie!“ zařval Jack.

„Jen minutku,“ zavolala. Spustila se na kolena před sedadlem, na němž předtím seděla. Musí tu být. Zaskočil ji křik nad hlavou.

„Co tady sakra děláš? Okamžitě odtud vypadni!“ Jack vylezl zpátky do letadla a zlostně zíral do jejího otevřeného batohu.

„Snažím se najít svůj diktafon,“ vyštěkla. „Mám v něm pár věcí, které budu potřebovat.“

Sledovala, jak sevřel a zase uvolnil čelist. „Ztroskotali jsme v podělané džungli. Jen zázrakem teď z nás není omáčka na špagety, a ty si děláš starosti kvůli kusu plastu? Zapomeň na podělaný diktafon. Zapomeň na notebook a ostatní věci tu nech. Nemůžeme se s nimi tahat.“

Abbie sebou trhla. Naštvaný Jack Winter je pěkně děsivý, ale svoje poznámky potřebuje. Otevřela ústa, aby mu odporovala, ale nedal jí šanci.

„Okamžitě opusť letadlo. Řekni mi, co potřebuješ, a já ti to přinesu.“

„Svůj diktafon.“ Letadlo se znova nahnulo a Abbie vyjekla.

„Máš třicet vteřin, než seženu nějaké zásoby. Pak poletíš ze dveří po zadku.“

Potom kolem proletěly záchranné padáky a deky, jak je Jack prohazoval otevřenými dveřmi. Viděla, jak si cpe do kapes balíčky oříšků a miniaturní lahvičky s alkoholem, a pak naplnil tašku láhvemi vody a baleným jídlem.

Narazila na diktafon zaklíněný pod sedačkou, vytáhla ho ven a zastrčila do kapsy. Slyšela, jak se Jack pohybuje v pilotní kabině. Určitě je něco, s čím mu může pomoct.

Byla zděšená, když viděla pilotovo zdeformované tělo a rozmlácený předek letadla. Poprvé od přistání se jí chtělo zvracet. Nevěděla, jak se Jacku Winterovi podařilo s letadlem bezpečně přistát. Její znechucení se měnilo v obdiv.

Pilot byl v rozbité kabině zkroucený v nemožné pozici. Jack zapřel nohy o přístrojovou desku a snažil se ho vytáhnout ven. Pilot byl zaseknutý. Prohnul se bolestí, když se mu kus odtrženého plastu zaryl do boku.

Nebuď taková baba, Marshallová. Pomoz mu. Popadla plast, odsunula ho z cesty a potlačila výkřik, když si rozřízla dlaň o ostrý okraj.

„Myslím, že s ním nehneme,“ řekl Jack.

Abbie zírala na muže zaklíněného pod přístrojovou deskou. Mohl to být kdokoli z nich. „Nemůžeme ho tu jen tak nechat. Musíme ho pohřbít.“

„Abbie.“ Jackův tón byl přísný. „Potřebuju, abys ho chvíli podržela, a já zatím zkusím vysílačku.“

Pilotovo tělo bylo ještě teplé. Abbie se snažila nedívat na jeho tvář, zatímco Jack zkoušel vysílačku,ale byla stejně mrtvá jako pilot. Žádná pomoc nepřijde. Uvízli tu.

Letadlo se znova zachvělo.

„Odcházíme, hned,“ řekl.

Abbie se nemohla pohnout. Jako přikovaná na místě cítila, jak se letadlo pod jejíma nohama otřásá a pohybuje. Pak ji Jack popadl za ramena a tlačil ji zpátky do pilotní kabiny. Zastavil se na moment, aby prohrabal přihrádku pilota a vzal z ní balíček cigaret se zapalovačem, než ji dostrkal ke dveřím.

Jack zakřičel na Keva, aby se připravil. Hodil dolů tašku se zásobami a pak ji spustil dolů. Ani v takové situaci si nemohla pomoct a vnímala Jackovu specifickou vůni, pižmo a mužství, něco, co na něm bylo unikátní. Ňadry se mu otřela o hrudník a při tom intimním doteku zrudla.

Když seskočil za ní dolů na břeh rokle, letadlo se znovu pohnulo. Se skřípěním kovu se ukroutilo křídlo, které ho drželo na místě, a zmrzačené letadlo padalo dolů. Jack se držel kořenu v zoufalé snaze zabránit, aby je strhlo s sebou dolů.

„Je to v pořádku, mám tě.“

Náraz letadla byl otřesně hlasitý. Kakofonie toho zvuku ještě vzrostla s odpovědí každého zvířete a ptáka v okolí. Každý, kdo by se nacházel poblíž, by to musel slyšet. Dlouhou chvíli se ho držela. Být v Jackově objetí připomínalo oko bouře. Nikdy se necítila tak bezpečně.

„Abbie.“ Jackův hlas nabral škádlivý tón. „Sice si to užívám, ale myslím, že bychom raději měli vypadnout.“

Okamžitě otevřela oči. Co si myslela? Drží se Jacka Wintera jako opičí mládě. Abbie se od něj rychle odstrčila a začala si narovnávat pomačkané oblečení, aby zakryla svůj zmatek. Nepřitahuje mě. Nepřitahuje mě. Jen jsem se praštila do hlavy. Jakmile cítila, že nabrala rovnováhu, zvedla k němu zrak.

Po cynickém výrazu ani stopy, nahradil ho pobavený záblesk a něco, čemu nerozuměla.

„Co bude dál? Myslíš, že zůstaneme v blízkosti letadla a počkáme na záchranu?“

Jack zavřel oči. „Abbie.“ V jeho hlase znělo napětí, jako by se ho snažil udržet pod kontrolou. „Jaká záchrana? Jsme uprostřed džungle. Kilometry od civilizace. Naší prioritou je přežití.“

Přežití? Ne. Ani náhodou. Tohle se nezvrtne v jeden z těch směšných televizních programů, kde všichni tráví dny tím, že hledají něco suchého, co hoří, a jedí krysy.

„Brzy nás najdou,“ řekla s větší jistotou, než cítila. „Pilot vyslal Mayday a oni –“

„Žádné Mayday. Na to nebyl čas.“

Její žaludek udělal kotrmelec. „Radiolokační opakovač?“ zeptala se v naději.

Jack si prsty pročísl vlasy. „Nevím. Vidělas předek letadla. Byl pěkně rozmlácený.“

Abbie se zhluboka nadechla. Nikdo neví, kde jsou. Nepanikař. Hlavně nepanikař.

„Pojď, Kev má lékárničku. Můžeš si tu ruku zalepit.“

Zatímco Abbie seděla nad roklí a zápolila s šokem, Kevin jí prohlížel ruku. Zachovat si chladnou hlavu v krizových momentech patří k jejímu povolání – snadno vylekaná novinářka je k ničemu – ale zrovna havarovala v letadle. Teď je uprostřed honduraské džungle se třemi muži, které nezná, a dokáže myslet jen na jediné – jak skvělý by to byl příběh. Zapomeň na rozhovor s celebritou, podívej na ten příběh, co máš.

Vychutnávala si krátký okamžik klidu, když se Jack otočil a ostře ji s Kevinem sledoval.

„Netušil jsem, že tu jde o seznamku,“ řekl.

„Myslíš, že –“

Vybreptla, ale zarazila se, neměla slov. Bylo to víc než směšné. V letadle byla Jackem Winterem tak ohromená, že mu dovolila, aby se choval neomaleně. Ale teď zůstanou trčet v divočině kdovíjak dlouho. Otřásla se. Nemohla na to myslet – prostě se bude muset proti jeho přítomnosti obrnit. To, že je sexy jako ďábel, neznamená, že taky není pitomec. A ona ví, jak pitomce usadit.

Kevin dočistil její ruku. Zazubil se na svého přítele a objal ji jednou paží. „Jacka si nevšímej. Rád lidi provokuje. A já, rád je hladím.“ A začal ji škrábat na zádech podezřelým způsobem, který jí připadal jako projev něžnosti. Ne – má jen bujnou fantazii.

Jack se mračil. „Keve, nemáme čas, abys tu proháněl kočky.“

Abbie měla pocit, jako by ji bodnul, a uskočila od Kevina.

„Jak se opovažuješ? V jakém století myslíš, že žijeme? Co je to za surové, nechutné, šovinistické řeči?“

Byla by pokračovala, ale Jack ji přerušil. „A nemáme čas ani na lekci feminismu. Musíme se tu soustředit na přežití.“

„Přesně.“ Zeke Bryan seděl na zemi a jednou rukou si držel paži. „Potřebuju okamžitě do nemocnice. Mám zlomenou ruku. Potřebuju lékařské ošetření, a ne poslouchat takové dětinské hašteření.“

Abbie zpozorovala na Jackově tváři záblesk znechucení, ale pak se jeho výraz vrátil k neutrálu.

„Naší prioritou je přežít,“ opakoval. „Netuším, jestli letadlo vysílá nějaké nouzové signály. Vyzná se tu někdo v elektronice?“

Všichni zavrtěli hlavou.

„Ztratil jsem svůj mobil. Má tu někdo z vás signál?“

Podívali se a znovu zavrtěli hlavami. Očividně jsou příliš daleko od vysílače.

„Dnes večer se tu utáboříme, Kev a já půjdeme ráno do rokle pohřbít pilota. Jestli nás někdo hledá, mají šanci, že nás najdou. Jestli nikdo nepřijde, budeme si muset najít vlastní cestu do civilizace.“

Navzdory předchozímu vzteku si Abbie nemohla pomoct a musela Jacka obdivovat, jak se ujal velení. Je to velká hollywoodská hvězda, ale všechny ty role vůdčích mužů evidentně nebyly jen hrané. Je tvrďák a dokáže v krizi přemýšlet.

„Ne, jsem zraněný. Nemůžu se přesouvat,“ řekl Zeke.

„Já to chápu, Zeke,“ řekl Jack. „Ale jestli nepřijde pomoc, nemáme na vybranou. Teď –“

„Co tím myslíš, že nepřijde pomoc?“ řekl Zeke. „A proč si myslíš, že jsi tu odborník?“

Abbie viděla, jaké úsilí Jacka stojí, aby udržel hněv na ubrečeného agenta na uzdě.

„Neříkám, že jsem odborník. Ale když jsme točili Žár džungle, strávil jsem spoustu času s lidmi, kteří odborníci jsou, a snažil se od nich naučit co možná nejvíc. Vím například, že brzy začne pršet a setmí se.“

Vlhko se na ně snášelo jako deka a těžko se v něm dýchalo. Všichni se potili horkem, ale těžký vzduch byl horší.

„Takže, nejdřív uděláme sítě na spaní a přístřešek nad nimi.“

„Proč sítě? Já nemůžu spát v síti,“ řekl Zeke.

„Podíval ses na zem?“ zeptal se Jack. Všichni se podívali dolů, kde se jim nohy bořily do vlhké půdy. Zem nebyla nic než bláto pokryté listím. „A až přijde déšť, bude to jen horší. Potřebujeme být nad zemí, nebo budeme muset spát v tekutém blátě.“

„Kde bereš jistotu, že bude pršet?“ řekl Zeke.

„Tohle je deštný prales. Samotný název to napovídá. Prší tu každý den. Mraky zakrývá korunová klenba, což ale neznamená, že tu žádné nejsou. Vidíte ten opar?“ Ukázal na stříbrné výpary, které změkčovaly siluety stromů. Ostatní přikývli. „To je dobrá předzvěst, že déšť přichází. Musíme se dát do práce.“

… Jack popadl dva padáky, které předtím vyhodil z letadla, a dával Abbii a Kevovi instrukce, jak použít jeho vojenský švýcarský nůž, aby je rozřezali a udělali z nich sítě a přístřešky. Zářivě červenýmateriál byl tenký, ale silný a měl by stačit. Šňůry se daly upravit na potřebnou délku, aby je mohli použít jako oporu. Ještě štěstí, že nikdy nikam bez nože nešel; bez něj by měli co dělat, aby sítě vyrobili. Byl to špičkový model, který si koupil, když natočil první film. Nástroj na čištění koňských kopyt jim bude k ničemu, ale lupa, pila, nůžky a pilník se můžou hodit.

Byl rád za příležitost dělat fyzickou práci. Nemohl uvěřit, že na něj uprostřed takové krize Abbie Marshallová tolik působí. Pohled na její ruku v Kevinově dlani ho rozzuřil. To byl okamžik, kdy věděl, že se mu dostala pod kůži. Bylo to šílené; nic mu do ní není, proč by se o ni měl zajímat. Ani na rychlovku. Ačkoli kdyby měl v posteli Abbie Marshallovou, nebyla by to rychlovka – protahoval by to tak dlouho, až by prosila, aby ji už nechal být. Zase se přistihl. Musí přestat takhle uvažovat. Kromě skutečnosti, že je to očividně newyorská princezna, americká verze Sarah O´Brien-Willisové, dívky, která mu zničila život, je to reportérka. Privilegovaná, titulovaná a slídivá. Smrtící kombinace. Všiml si, že jejímu bystrému oku jen tak něco neujde a jeho obvyklé malé lži by mu neprošly.

Ne lži, ale sebezáchova.

Byl rád, že ji naštval. Když ji nemůže mít, bude nejlepší, když si ji bude držet od těla. Tvrdě pracoval na vybudování skálopevného sebeovládání, ale něco mu říkalo, že by ho tahle žena mohla nalomit. Pro všechny by bylo nejlepší, kdyby se Kev a Abbie dali dohromady, ale když viděl, jak s ní Kev flirtuje, nemohl se na to dívat.

Nebyl si jistý, jestli si někdo z nich uvědomuje, v jak křehké situaci se nacházejí. Zeke určitě ne. Ale ten hajzl se stejně stará jenom o sebe. Prorazil si cestu na začátek fronty a Abbii nechal v letadle za sebou. Ne že by Jack litoval okamžiků, kdy se k němu přitisklo její bujné poprsí. Cožpak si ten blázen myslí, že jde jen o to, odvézt ho do nemocnice? Díky letům herectví dokázal Jack nedat na sobě znát své myšlenky. Teď musí jeho pocity stranou; dřív nebo později mu za to agent zaplatí.

Jack, Kev a Abbie pracovali rychle, plni obav, aby tábor stihli připravit. Jack se probral zbytkem věcí, které sebral v letadle. Hotová jídla a voda jim budou stačit na dnešní večer a možná na zítřejší snídani. Podal Zekemu pár prášků proti bolesti a doušek vody. Jeho agent je možná ubulený parchant, ale kolem úst je bledý.

Láhve vody poslouží jako čutory, až se vyprázdní. Hrdla ovázal provázkem, aby se snadněji nesly. Blahořečil instruktorovi na přežití v džungli, který do něj nalil základy přežití a který byl přímo odpovědný za jeho osobní zavazadlo do džungle, které obsahovalo tablety na čištění vody, rukavice, zápalky, kompas, mapu, nůž, moskytiéru a repelent proti hmyzu.

Prohledal své kapsy do hloubky a našel osamělý kondom.

Nemohl si pomoct. Zasmál se a všechny oči se upřely k němu a k věci, kterou držel v ruce.

„Nemůžeš snad myslet –“ řekl znechucený Zeke. „Tohle není ten správný čas ani místo.“

Abbie zrudla. „Ani kdybys byl poslední muž na téhle planetě,“ řekla.

Jack nedokázal odolat a musel si z ní vystřelit. „Počkej, až tě někdo požádá. Možná ho šetřím pro Keva.“

Kev se zasmál. „Výtečný nápad. Beru to,“ řekl a vzal kondom Jackovi z ruky. „Nakonec, mám větší šanci než ty, že se na mě štěstí usměje.“

Abbie si odfrkla. „Zapomněli jste, že mám snoubence? Na nikoho se neusměje štěstí. Pokud si vy dva nejste bližší, než jsem si myslela.“ A obrátila s k nim zády.

Jack a Kev si vyměnili pohledy a rozesmáli se.

„Škoda, že letuška na poslední chvíli onemocněla. Vím, že jsem říkal, že si vystačíme bez personálu, ale vypadala jako holka, co by trochu lásky v džungli neodmítla,“ řekl Kev a mrkl na Jacka.

Abbiina záda strnula, ale odmítala se otočit.

Když sítě dokončili, byli všichni hladoví, unavení a žízniví, a první změna světla jim oznámila, že noc už není daleko. Jack rozdal jídlo, balíčky oříšků nechal na následující den.

Posadil se na kmen spadlého stromu. Jeho kořeny vyčnívaly do vzduchu jako deštník opuštěný v bouři. Dřevo bylo měkké a vlhké a Jack si byl docela jistý, že jím tu a tam pohnula tisícovka hmyzích obyvatel, která ho považovala za svůj domov.

Odložil bundu na drsnou kůru a pozval Abbii, aby si k němu přisedla.

Čistě jen kvůli tomu, aby předešel situaci, že dostane hysterický záchvat, kdyby si sedla na pavouka, řekl si. Nemá to co dělat s jeho touhou mít ji nablízku. Cítit její příliš dráždivý parfém, parfém, který nepochází z flakónků a je ryze ženský. Bože, jak miluje její vůni. Proti jeho vůli tělo zareagovalo.

Aby se rozptýlil a odehnal pokušení, podal jí malou lahvičku repelentu proti hmyzu. „Tady, dej si toho hodně. Ať tě tu nic nepokouše.“ Podivné ticho deštného pralesa prolomilo hučení a štěbetání hmyzu a hlasitější, zlověstnější bzukot moskytů.

Vrhla na něj ošklivý pohled, ale natřela se. Pach repelentu dostatečně zchladil jeho vzrušení, ale její tichá poslušnost ukázala něco, co mělo zůstat skryté. „Hodná holka,“ řekl jí.

Její záda strnula a oči zaplály. „Nevím, jaké století je v Irsku, ale tady se dospělým ženám ‚holka‘ neříká, pokud si ceníte svých údů.“

Kev a Zeke se zařehtali, ale Jack se jen zazubil. „No ano, svých údů si cením, a když budete opravdu hodná, můžete je sama vyzkoušet. Pak uvidíte, proč ten povyk.“

… Abbie nevěděla, jestli má na Jacka začít křičet urážky, nebo předstírat, že to neslyšela. Podle jeho úsměvu dokázala přesně vytušit, co má na mysli. Rozčiloval ji a dobře to věděl.

Byla ráda, že se situace rozptýlila, když začal rozdávat balíčky s jídlem z letadla. V každém z nich byl plastový tác s malými přihrádkami na chlebové bagety, olivy, smetanový sýr, jakési neidentifikovatelné konzervované maso a maličkou porci hořčice. Byla to spíš svačina než pořádné jídlo, ale dalo se jíst a udrží je při životě. Nerada pomyslela na to, co budou jíst, až tohle dojde. Absolvovala nějaký výcvik pro přežití, ale nikdy ho nemusela použít.

„Tohle nemůžu jíst, mám alergii na lepek, můj homeopat mi řekl, abych se vyhnul všemu z pšenice,“ řekl Zeke Bryan.

„Tak to dej stranou a my to sníme,“ řekl Jack.

Všimla si, že Jack jí rychle a ostražitým okem sleduje nebe. Za několik minut se setmí.

„Najděte si křoví, udělejte svou potřebu a jdeme spát,“ řekl.

Rozhostilo se zděšené ticho.

„Potřebu?“ řekla Abbie konečně.

„Vyčůrat. Dojít s pískem. Ulevit si. To je jedno, jak tomu říkáte. Prostě to udělejte, při nejlepším bez poštípání, a vraťte se sem, než padne tma.“

Kevin se zasmál.

„To je nemožné,“ řekl Zeke. „Nemůžu používat veřejná zařízení. Nemůžu vůbec, ehm, dělat to v takových podmínkách.“

Abbie skoro pocítila k tomu starému podivínovi obdiv. Samozřejmě, on ví, že musí udělat to, co Jack nazval „potřebou“, v divočině, ale z nějakého důvodu jako by si myslel, že když bude dostatečně nahlas protestovat, všechno se nějakým kouzlem zlepší. To je šoubyznys. Když byla elévka, strávila tři měsíce jako asistentka ve společenské rubrice jistých novin a při první příležitosti odtud utekla.Šoubyznys se hemží velkými egy, která žijí v jiném světě, kde vždycky mají „lidi“, kteří pro ně dají věci do pořádku. Proto nemohla přestat Jacka Wintera obdivovat, i když je to otrava. On se s tím prostě vyrovnal. Naproti tomu se ze Zekeho stalo rozmazlené děcko a zdálo se, že s ním Jack rychle ztrácí trpělivost.

„Fajn, drž to celou noc. Uvidíš, jak moc mě to trápí.“

Kevin se na ni zazubil. „Chceš, abych šel s tebou a hlídal ti záda, až budeš konat svou potřebu?“ řekl.

Raději by šla sama, ale věděla, že je bezpečnější mít společnost.

„Ano, prosím. Ale slib mi, že se nebudeš dívat. Můžeš dávat pozor na pavouky.“

„Přísahám na holý pupek,“ řekl Kevin a v dětinském gestu vztyčil dva prsty. Šel před ní, dokud nebyli daleko od těch dvou a našli nezarostlé místo.

Když byli oba hotoví a mohli vyrazit zpátky, Abbie se zhluboka nadechla.

Kevin se na ni usmál. „Bojíš se? Podívej, je to prekérní situace, ale už jsem s Jackem zažil spoustu nesnází a vždycky se z toho vylížeme.“

Abbie mu oplatila slabým úsměvem. Doléhalo na ni posledních čtyřiadvacet hodin a byla na pokraji sil.

„Samozřejmě, existuje jeden zaručený způsob, jak se odreagovat,“ řekl a hladil ji po paži, „a byla by škoda ten kondom vyhodit.“

Ach, pro lásku… Muži!

Abbie na něj vrhla zlostný pohled a pochodovala k jejich stanovišti. Slyšela, jak se za ní směje. Jack připravil dvě sítě. A Zeke si zase stěžoval.

„Já s nikým spát nebudu,“ řekl. „Měl jsi jich udělat víc. Máme na ně materiál.“

„Ale moskytiéra stačí jen na dvě. Jestli chceš spát v síti bez moskytiéry, tak prosím.“

Jack se podíval na Abbii a na Kevina a přimhouřil oči, když hodnotil, jak se tváří.

„Já budu nocovat s touhle kočkou,“ řekl Kevin.

Jack zavrtěl hlavou. „V žádném případě nebudeš. Ty a Zeke vážíte dohromady přibližně tolik jako já a Abbie. Takže se podle toho rozdělíme.“

A teď je má noc dokonalá.

Nebyla si jistá, že zvládne sdílet síť s kterýmkoli z těch tří chlapů. Ale ten poslední člověk, se kterým chtěla nocovat, byl Jack Winter. V tom okamžiku ožila každá buňka v jejím těle. Posledních pár hodin strávila pokusy ignorovat pocity, které zažívala díky jeho drsné mužnosti a ohromující přítomnosti. Dokázala se rozptýlit tím, že vymýšlela další nové způsoby, jak se jím nechat rozzuřit. Ale teď si uvědomovala, že to všechno nebylo k ničemu. Nemělo to smysl. Od prvního okamžiku, kdy ho spatřila, na ni působil. Nyní je to ještě horší; jeho krása už není jen abstraktní jako umělecké dílo nebo ohromný výhled, které mohla obdivovat intelektuálně. Teď je to osobní. Při představě, jak leží vedle sebe, jí začalo srdce bít rychleji a mezi stehny ucítila nevítané pulsování. Obávala se, že začne zrychleně dýchat.

„Jsem v pohodě,“ trvala na svém. „Myslím, že bych stejně nemohla spát. Prostě tady zůstanu sedět a –“

„Nehýbej se, Abbie. Zůstaň úplně v klidu.“

Rychlý pohled na Kevinův zděšený výraz jí napověděl, že Jack nežertuje. Něco jí šelestilo ve vlasech a Abbie se vší silou kousla do rtu, aby nekřičela. Něco po ní leze.

„Abbie,“ Jack sebral klacek a pomalu se k ní přibližoval, „ať se děje cokoli, nehýbej se.“ Jack vyrazil s klackem v ruce kupředu. Klacek jí přelétl po temeni a něco tmavého spadlo do podrostu u jejích nohou a cupitalo pryč. Srdce jí zahřmělo. „Panebože. Panebože, co to bylo?“

Jack zavrtěl hlavou. „To nechtěj vědět.“

Abbie pohledem zkoumala malou mýtinu. Její nejasná představa, jak zůstane celou noc vzhůru, než aby sdílela s Jackem nocleh, zmizela jako pára nad hrncem. Až půjdou ostatní spát, zůstane tu sama. Sama s těmi tvory. Přeživší z letecké havárie zaživa snědená tvory z džungle nebyl příběh z titulní strany, jaký měla v plánu, ale stejně tak Moje noc v síti s Jackem Winterem. Co by tomu řekl William, kdyby to zjistil?

Jack jejímu dilematu vůbec nevěnoval pozornost. „Odhaduju, že máme deset minut, než se setmí. Takže jdete spát, nebo ne, slečno Marshallová?“

Neměla na výběr. „Veďte mě, pane Wintere.“

Abbie pozorovala, jak Jack nadzdvihl moskytiéru, vklouzl do sítě a poklepal na miniaturní prostor vedle sebe. Panebože – Abbie bude ležet takhle blízko něj. Prakticky budou na sobě. Alespoň už se cítila trochu víc pod kontrolou. Ten pavouk jí prokázal laskavost. Po tom, co se rozplývala nad představou, že stráví noc vedle Jacka Wintera, ji ta hrůza vrátila nohama na zem. Ale i tak jí při vyhlídkách na nadcházející noc žaludek udělal kotrmelec.

Objala se pažemi. Večer tu byl chladný. Chystá se strávit noc v dobré víře s hollywoodskýmlamačem srdcí. Úplně si dovedla představit, jak Kit ječí, až jí to řekne. Pokud se odtud dostanou. Její nejlepší kamarádka a útulný byt v New Yorku jí připadaly tak daleko.

„Abbie, přestaň se rozpakovat a pojď spát. Slibuju, že nekoušu.“

Vyškrábala se do sítě a skutálela se k němu. „Ale já ano, pane Wintere, takže laskavě ruce pryč.“

Místo odpovědi zaslechla posměšné odfrknutí. Jack se předklonil, aby mohl narovnat moskytiéru. „Tak,“ prohlásil. „Jsme tu pěkně zakutaní.“

„Nevím, proč z toho máš takovou radost, a pozor, kam dáváš ruce,“ řekla Abbie. Překulila se na bok a sklouzla doprostřed sítě.

Jack se schoulil kolem jejího těla a položil jí paži kolem pasu. „Kam navrhuješ, abych je dal?“

Jeho ruka jí sjela po boku v pomalém, smyslném sklouznutí. „Sem?“

Abbie polkla. Měl teplou ruku. Vlastně každý centimetr jeho těla žhnul jako pec, ale ruka na jejím boku byla nebezpečně blízko, díky čemuž si uvědomovala své ženství. Na zlomek vteřiny si pomyslela, jaké by to asi bylo, kdyby se jí tam dotkl. Ne. Absolutně ne. Zlobivá Abbie. Zvedla mu ruku a posunula si ji zpátky k pasu.

„Když na tom trváš,“ řekl, ale nechal ji tam, kde byla.

Mlčky leželi, naslouchali zvukům džungle a téměř s jediným mrknutím přišla noc.

Jack se vedle ní posunul. „Vadilo by ti, kdybych dal druhou ruku jinam? Dostávám křeč.“

Abbie zvedla hlavu a zase ji položila. Panebože, ten chlap má bicepsy. William je… no, William je drobeček. Lepší slovo pro to neexistuje. Je to akademik a víc ho zajímá práce hlavou než na vlastním těle. William svaly nepotřebuje.

„Mnohem lepší.“ Jackův teplý dech jí ovanul krk, až jí z toho zamrazilo kolem páteře.

„Je ti zima?“

„Ne, jsem v pohodě, pane Wintere.“

Cítila, jak se jeho hrudník otřásl smíchem. „Abbie, proč mi zase říkáš pan Winter? Strávíme tu spolu noc. Myslím, že formality máme dávno za sebou.“

Takto řečeno to znělo směšně. Uvízli v džungli. Dělí se s ním o maličkou síť. Oslovovat ho pane Wintere je jen snaha o vyvolání pocitu vzájemného odstupu. Ale uvědomila si, že díky tomu spíš zní jako prudérní stará panna. „Fajn, Jacku.“

Jeho paže ji pevně sevřela v pase. „Hodná holka,“ zamumlal jí za krkem.

Zrovna se mu chystala vynadat, když zaslechla tiché chrápání. Jack Winter usnul.

Abbie si povzdechla a napětí pomalu opouštělo její tělo. Nebyla si jistá, co vlastně čekala. Že jibude nepřetržitě osahávat. Že stráví noc odrážením jeho útoků. A on tu spí jako nemluvně.

Zvláštní bylo, že po všem tom zmatku, který za poslední hodiny zažila, se cítila v bezpečí. Předtím jí byl protivný, ale nyní byl něžný. Těžká paže kolem pasu ji chránila a jeho dech na jejím krku ji uklidňoval. Abbie se vedle něj uvolnila. Víčka jí klesla, jako by na nich měla závaží. Řasy se jí ve spánku chvěly.

Probudil ji tichý křik v dálce, až vyletěla.

Jack zvedl hlavu. „To bylo několik kilometrů odtud, spi dál. Nedovolím, aby ti něco ublížilo.“

Znovu se mu uvelebila v náručí. Nevěděla proč, ale z nějakého důvodu mu věřila. Abbie se pohnula. Ještě nechtěla otevřít oči, cítila blažené pohodlí. William obvykle nebyl tak láskyplný, ale teď, můj bože, to bylo jako tenkrát na dovolené, kdy se opravdu odreagoval a přestal si dělat vrásky kvůli výzkumu a politice oddělení. Rukou sevřel její prs a přes tenkou látku košile si pohrával s bradavkou, až jí do celého těla vystřelovala rozkoš jako malý ohňostroj. Druhá ruka klouzala po boku a držela ji na místě, zatímco se jeho boky něžně pohupovaly proti jejím, a objemnou bouli jí tiskl k zadečku.

„Mmm,“ zasténala a pohupovala se proti němu, vycházela vstříc tomu slastnému tlaku. Ústy jí přejížděl po krku a jemně po něm kroužil jazykem, pak ji hravě štípnul zuby. Abbie hlasitě zasténala a stisk ruky na ňadru zesílil. Byl to úžasný pocit. William její prsa obvykle přehlížel, ale dnes ráno, ach, úplně se překonává…

Rychle otevřela oči a tmou k ní pronikla série matoucích obrazů. Není v New Yorku. Tohle není její byt a ty ruce, které jí dělají tak dobře, rozhodně nepatří Williamovi. První paprsky denního světla vyvolaly v lese kakofonii zvuků, ale její jekot byl hlasitější. Odrazila Jackovu ruku a odvalila se od něj, hrabajíc se pryč ze sítě na zem.

Nad hedvábným okrajem se objevila Jackova hlava. Jeho přivřené oči ji nenechaly na pochybách, že si jejich časně ranní příhodu užíval stejně jako ona.

„Ty, ty… osahával jsi mě.“ Mýtinou se nesla ozvěna jejího hlasu.

„Klídek, Abbie. Nemyslel jsem to tak. Nevěděl jsem, že jsi to ty.“

„No skvělé! Už se cítím mnohem líp.“

„Neslyšel jsem, že by sis stěžovala.“ Jack po ní blýskl pobaveným pohledem.

„Stěžovala, ty arogantní –“

„Co se to tu sakra děje?“ Zpod moskytiéry se vynořila Zekeova hlava. „Zrovna jsem usnul. Víte, jak je těžké spát, když jste zranění? Prášky už přestaly účinkovat a můj chiropraktik mě zabije, až uvidí, co jsem si udělal se zády.“

Skvělé, přesně to potřebovala. Další den s tím hollywoodským hypochondrem. Střelila po Jackovi hnusným pohledem a zamířila do křoví, aby vykonala svou potřebu. … Jack rozdal balíčky ořechů a sledoval, jak Zeke dělá obličeje a mumlá něco o alergii na ořechy, ale snědl je. Zbyla jediná neotevřená láhev vody, tak se o ni podělili, pak naplnili prázdné láhve u potůčku a vhodili do nich tablety na čištění vody.

Dával si pozor, aby se Abbie nedotkl, když jí podával láhev zpátky. Ta noc, kdy spolu sdíleli jednu síť a on byl přitisknutý k jejímu šťavnatému tělu, byla mnohem horší, než čekal. Tvrdá noc v každém směru. Jeho vychvalovaná sebekontrola vzala za své. Musel předstírat spánek, aby si Abbie mohla odpočinout, a dlouhé hodiny se snažil potlačit erekci. Ve spánku bohužel nad sebou ztratil kontrolu.

Když se vedle ní probudil a cítil ji schoulenou ve svém náručí, se zadečkem přitisknutým k němu, těžko mohl někdo čekat, že to zvládne, aniž by zareagoval. Znal svou reputaci, ale je jenom člověk a pozadí Abbie Marshallové by svedlo i svatého. Mrtvého svatého. Musí se od ní držet dál. Nebo se postarat, aby se ona držela dál od něj.

Jack zahlédl Kevův letmý pohled z Abbie na něj a zpátky. Očividně chtěl vědět, co se minulou noc stalo, pokud vůbec něco. Znali se příliš dlouho na to, aby Kev poznal, když ho nějaká dívka zaujala.

Není to dívka, připomněl si. Je to novinářka a ženská ze stejného těsta jako Sarah O´Brien-Willisová. Sarah mu málem zničila život. Nedovolí Abbie Marshallové udělat totéž. A přesně to by udělala. O tom vůbec nepochyboval.

Zazubil se. Vždyť přesně ví, jak se postarat, aby na něj byla naštvaná.

„Někdo má ještě hlad?“ zeptal se nahodile.

Zeke i Abbie řekli, že mají. „Ale jen pokud to neobsahuje pšenici. Po pšenici se vždycky zahlením,“ řekl Zeke.

Jack přešel na stranu malé mýtiny a poslouchal větve ze spadaných stromů. Hned druhá zněla slibně. Odlomil kousek kůry a vytáhl dvě veliké svíjející se larvy. „Podává se snídaně. Bez pšenice.“ Nabídl jednu Zekemu a druhou Abbie.

Zeke zacouval tak rychle, že by byl spadl z klády, na níž seděl, kdyby Abbie nenastavila paži, aby ho zastavila. Kev, který věděl, co přijde, měl nachystaný telefon a zachytil zděšený výraz v agentově tváři, bezpochyby plánoval, jak ho nahraje na YouTube, jakmile se dostanou domů. Zeke byl tak zaneprázdněný housenkou, že si toho ani nevšiml. Dobře, Keve. Malá odplata za to, že nechal Abbie za sebou v letadle.

Abbie ho překvapila. Nekřičela, ani necouvala. Místo toho si larvu, která se mu svíjela v ruce, pořádně prohlédla a řekla: „Deset dolarů, že ji nesníš.“

„Platí.“ Jack si jednu hodil do pusy a snědl ji. Tvor se svíjel ještě další půlvteřinu, než se mu šťávy rozstříkly v puse. Bylo to odporné. Stálo ho to všechen herecký um, aby zachoval neutrální výraz a žvýkal dál. Příště ji nejdřív uvařím. Ale stálo to za pohled na jejich zhnusené a nevěřícné tváře. Z posledních sil polknul.

„Mmm, nejčerstvější jídlo z džungle. Víc proteinu na kilogram než bio hovězí. Určitě si nedáš?“ Podal druhou svíjející se larvu Abbie.

Otřásla se. „Ani za nic.“

Obdařil ji vědoucím úsměvem. „Nebude trvat dlouho a budeš je jíst taky.“

„Zaplatím ti pokaždé deset dolarů, když je sníš za mě,“ řekla mu.

Nastavil dlaň a čekal. Nevěřícně na něj zírala, pak vylovila z kapsy bankovku a připlácla mu ji na dlaň.

Vida, tak to máme jeden způsob, jak si ji držet od těla.

Dlouho odkládal práci, které se děsil, ale bylo třeba ji udělat. „Keve, jdeme. Musíme dolů do letadla a pohřbít toho pilota.“ … Když byli Jack a Kevin pryč a Zeke Bryan ležel opřený o strom a spal, Abbie měla poprvé příležitost zvážit posledních čtyřiadvacet bouřlivých hodin. Nebylo to pro ni nic nového, že musela fungovat za letu a celkovým obrazem se zabývat až později. Nakonec byla zkušená reportérka – spíš by mohla přispět svou troškou do mlýna, než aby jí někdo pořád jen říkal, co má dělat.

Ale když se snažila soustředit, v hlavě měla jen změť obrazů a emocí. A co hůř, pořád se jí vracelo její dnešní probuzení – jak se ruce Jacka Wintera rozkošně pohybovaly po jejím těle, dráždily jí bradavku, boule, která se jí tlačila na zadek. Znovu pocítila rozkošné rozechvění.

Ne! Nesmí si dovolit trávit v tomhle stavu další čas. Vylovila z batohu čtečku a otevřela thriller, který začala číst před několika dny. Po pár minutách se ztratila ve světě norských policajtů a zločinců. Překvapilo ji, když zaslechla hlasy mužů, a uvědomila si, že uplynula hodina.

Řekli jí, že když sešplhali na dno rokle, zjistili, že práci za ně vykonala příroda. Našli v letadle ostatky roztrhané na kusy a pohřbené v řece čerstvého bláta. Abbie se zachvěla nad tou připomínkou nebezpečí číhajícího v deštném pralese.

Brzy bude pršet, říkal Jack, takže je popohnal, aby svůj malý tábor sbalili co možná nejrychleji. Podal Zekemu malé nepromokavé pončo. Agent byl kolem úst bledý a stěží se pohyboval. Jack mu dal několik dalších prášků proti bolesti a hlt tequily. Ne zrovna ideální kombinace, pomyslela si Abbie, ale tušila, že všechno, co tomu zraněnému pomůže zůstat na nohou, za to stojí.

Z padáků zbylo ještě trochu hedvábí. Jack vyrobil z jednoho kusu pokrývku hlavy a řekl ostatním, aby udělali totéž. „Nepoleze vám do hlavy hmyz,“ řekl. Zazubil se, když všichni zbystřili.

Po setkání s pavoukem předchozí noci byla Abbie odhodlaná zážitek neopakovat. Šla za Jackem, aby se podívala, jak zavázal uzel. S leknutím spatřila temnou skvrnu na jeho košili. Jak to, že si jí nevšimla dřív?

„Máš na zádech krev,“ řekla.

Otočil hlavu, aby se podíval, a zašklebil se.

„Zapomněl jsem na to. Praštil jsem se do hlavy v pilotní kabině, když šlo letadlo k zemi. Nevěděl jsem, že to krvácelo tolik. Nedělá se ti špatně z krve, že ne?“

Abbie jeho rýpnutí ignorovala. Není tak slabá, jak on si myslí.

„Posaď se a já se ti na to podívám,“ řekla hlasem, který byl radostně chladný a věcný. „Měl jsi to říct už minulou noc. Cožpak jste se ve výcviku na přežití neučili o riziku infekce?“

Usmál se, ale seděl dál a dovolil jí, aby ho obskakovala. Rozhrnula mu vlasy, aby se na ránu podívala. Byla dlouhá, ale začínala se hojit.

„Vypadá docela čistá. Ještě štěstí, že máš husté vlasy.“

Prohrabala malou lékárničku a našla vlhčené kapesníčky napuštěné alkoholem. Znova mu rozhrnula vlasy a najednou si uvědomila intimitu toho, co dělá. Její prsty jako by měly svou vlastní vůli, nespěchaly, najít ránu jim trvalo déle, než bylo nutné. Otřela ji kapesníčkem. Zasyčel bodavou bolestí.

„Velký kluk,“ posmívala se a nastříkala ho desinfekcí.

Zvedl k ní oči. „Ale já nejsem žádné dítě.“

Zrudla a spěšně začala ukládat lékárničku.

Když se znova podívala, Jack zkoumal kompas. „Je čas jít dál,“ řekl. „Z pilotní kabiny jsem viděl, že na severu je laguna a nějaká osada, což je naše šance.“

Byla ráda, že někdo má plán. Než stihli vyrazit, rozestoupilo se nebe a obrátilo jim na hlavu snad obsah celého oceánu. Stáli pod stromem s hustým listím, kde se snažili před lijákem ukrýt, ale bylo to jako chránit se proti vodopádu papírovým kapesníčkem.

„Vždycky jsem chtěla vidět Niagarské vodopády, ale tohle je skoro stejně tak dobré,“ řekla Abbie.

Choulili se k sobě. A stejně se znova ocitla přitisknutá k hrudi Jacka Wintera. Uplynul už celý jeden den od chvíle, kdy se někdo z nich přiblížil ke sprše, takže nyní cítila čistou Winterovu esenci a měla na ni omamný účinek.

Téměř stejně rychle, jak déšť začal, také skončil. Posledních pár těžkých kapek ohlásilo konec deště. Jack zatím znovu zkontroloval kompas a vedl je do husté stěny porostu.

Fotky neukazují realitu džungle, pomyslela si, když ho sledovala, jak se prosekává podrostem. Každý krok vyžadoval několik máchnutí nožem. Škoda, že nemá pořádnou mačetu. Každý krok kupředu vyrušil další hmyz a divokou zvěř. Kevin jí něco povídal, ale Abbie tomu, co říká, nevěnovala velkou pozornost – musela dávat pozor na brouky. Byla ráda, když jí je Kevin několikrát smetl z hlavy a zad.

Kevin a Jack si vyměnili místa a Jack teď šel po jejím boku. Ti čtyři šli mlčky, všichni se soustředili na zachování své energie a chůzi. Abbie navrhla, že teď je povede ona, ale Jack a Kevin ji usadili pohledem. Nesnažila se prosadit – nebyla si jistá, že by byla v prosekávání zeleně tak dobrá.

Když nastal čas oběda, cítila, že si potřebuje sednout. Jack zapálil malý oheň, posbíral několik larev a housenek a napíchal je na provizorní jehlice. Pozorovala, jak se peče hmyzí kebab, a přemýšlela, jak to proboha bude jíst, ale uvědomovala si, že nemá na výběr.

„Není to zrovna vysoká gastronomie, ale jsou jedlé,“ řekl Jack.

Nebyla si tím jistá. Hladovějící newyorská novinářka nucena jíst brouky – soukromé peklo v džungli, pomyslela si, když jednu housenku sundala z jehly a váhavě si ji vložila do úst. Představovat si titulky byl jediný způsob, jak mohla něco spolknout. Panebože, panebože, asi se pozvrací. Úkosem pohlédla na Jacka. Zíral na ni. Čekal, jestli to vyplivne.

Ani náhodou, když jednu z těchhle potvůrek dokáže spolknout Hollywood a jeho parťák, tak ona taky. Je to jako sushi.

Co si to namlouvá? Je to brouk. Opravdu hnusný brouk. Polkla a blýskla po Jackovi svým nejzářivějším úsměvem.

„Dáš si ještě, Abbie? Ještě jich máme dost.“

„Ne, díky, stačilo mi to.“

Žaludek se jí sevřel, když zaslechla zvuky zvracení. Zeke byl ohnutý přes kládu a právě zvracel svůj oběd. Abbie skřípala zuby ve snaze neudělat totéž. Kevin na ni mrkl, než došel Zekemu pro vodu.

Jack zvedl ruce nad hlavu a Abbie zahlédla pěkně vyrýsované břicho, když se mu zvedlo tričko. Hm, tady máme jasný důkaz: opravdu ho má. Nepoužívá dubléra. Pak další vzpomínka – to pevné břicho přitisknuté k jejím zádům, jeho ruce po ní bloudí… Přestaň, Abbie. Buď slušná.

Jack mrkl, když zachytil její pohled, a ona se rychle odvrátila, aby nezahlédl její ruměnec.

„Jsi v pohodě, Zeke?“ zavolal.

Agent vstal, bledý ve tváři, na čele se mu perlil pot. „Samozřejmě, že nejsem v pohodě. Můj gastroenterolog zešílí, až zjistí, co jsem tu jedl. Mám velmi choulostivé zažívání.“

Jack to ignoroval. „Skvělé. Píšu si. Půjdeme ještě pár hodin, než rozbijeme tábor na noc. Abbie, můžeš jít se Zekem a Kevin se postará o zadek.“

„To určitě,“ zasmála se, ale pak si uvědomila, že má před sebou dvě hodiny, kdy bude muset poslouchat Zekeho, když ji má teď sám pro sebe.

„Můžu teď jít vepředu s nožem?“ zeptala se znova.

„Ne,“ řekli oba muži jednohlasně.

Jack poprvé zasekl nůž do zeleného závěsu a vydali se do neznáma. Abbie raději nemyslela na to, jak daleko budou muset jít.

Zeke se na ni obrátil. „Tak, co dělá taková pěkná holka jako ty na takovém místě?“

On ji tu balí a ještě takovou otřepanou frází? Abbie odolala nutkání zlomit mu druhou ruku. Byl dost starý, aby mohl být jejím otcem. Sladce se na něj usmála. „Šla jsem po spojení mezi mezinárodními drogovými kartely a Antoniem Taborou.“

„Antonio jak?“

„Tabora,“ ozval se Jackův hlas zepředu. „Dělá pro honduraský kongres. Okouzlující, bohatý a nečestný, až to bolí.“

Abbii překvapilo, že o něm Jack slyšel. Taboru právě soudí ve Státech, což mělo znamenat novou naději pro Honduras.

„A našla jsi ho?“ řekl Zeke jen s vágním zaujetím.

„Zjistila jsem toho dost,“ řekla. „Agenti z DEA spolupracují s honduraskými bezpečnostními silami, aby zastavili překládku drog. Ministerstvo zahraničí jim dalo k dispozici helikoptéry, aby mohli sledovat nelegální přistávací plochy, které dotují gangy Barrio18 a MS13. Ale sbírám stopy kolem úniku informací na ministerstvu zahraničí.“

Právníci od novin teď určitě pročesávají její věci jemným hřebenem. Najednou se jí zastesklo po redakci. Po ostatních reportérech, mizerném kafi a příležitostném rýpavém oslovení „princezno“. Co budou dělat, jestli se jí nepodaří vrátit? Budou si myslet, že ji sejmuli Taborovi muži?

A její rodina. Táta zešílí a sestra Miffy dá průchod své odrhovačce „Já ti to říkala“. Abbiin styl odvážného novinářství nebyl pro Miffy dost ženský. Když už musí být novinářkou, proč nemůže psát

o umělecké scéně nebo o módě? Nebo ještě lépe, proč nepřestane vystavovat jméno Marshallová v novinách a raději si nenajde místečko v nějakém příjemném charitativním výboru? A tak dál, a tak dál, a tak dál. Tak to dělá většina žen v jejích kruzích – najdou si pěkné, nenáročné místo v galerii nebo v oddělení pro styk s veřejností, než uloví nějakého investičního bankéře nebo právníka, a pak nastoupí na kolotoč charitativních akcí a konkurenčního rodičovství. Abbie věděla už od svých šestnácti, že nikdy nebude schopná tuhle cestu následovat. Ale Miffy přesto využila každou příležitost, aby jí to předhodila. Úplně si dovedla představit ten poprask, až se po téhle eskapádě vrátí domů.

Za ní se objevil Kevin. „Jsi v pohodě, Abbie? Jackova dnešní specialita zůstala v žaludku?“

„Bylo to vynikající.“ Zvýšila hlas, aby to Jack slyšel. „Nejlepší, co jsem ochutnala od své poslední návštěvy v Chinatownu.“ Usmála se na Kevina. Opravdu je okouzlující. „A co ty? Mám dojem, že s Jackem často chodíte na dvojrande.“

„Jistě. Jsme přátelé už od Trinity.“

„Trinity?“

„Trinity College.“ Pokrčil rameny. „Doma v Dublinu.“

„Takže on je vážně z Irska? Myslela jsem, že ten přízvuk jen fingujete, abyste na něj balili ženské.“

Kevin odkopl z cesty spletenec plazivých rostlin. „Ne, je pravý, a Jack nikdy nemusel nic

napodobovat, aby někoho sbalil. Jako mouchy kolem –“ „Nejsem hluchý,“ zavolal Jack. „A jestli chceš něco vědět, Abbie, stačí se zeptat.“ Abbie se otřásla. Nechala se přemoct zvědavostí. Už tu chybu neudělá. Kevin se potýkal s převislou větví. „Není tak špatný, když ho poznáš.“ „Nemám v úmyslu poznávat ho,“ řekla přepjatě. Kevin se na ni zlomyslně zašklebil. „No, ale včera v noci jste spolu spali.“

„Nespala jsem s ním.“ Cítila, jak jí začíná rudnout obličej. Možná měla zůstat se Zekem.

„Takže jsi byla vzhůru. Celou noc…“ Kevin hvízdnul.

Svrběla ji pravá ruka. Nejraději by do něčeho praštila. „Nebyla jsem –“ Jeho posměšné odfrknutí ji vrátilo nohama na zem. „Ty zlomyslný, lstivý…“

„Pokračuj, miluju komplimenty. A řeknu ti ještě, co bych rád, Abbie –“

„Dostat ode mě pěstí do ksichtu.“

Abbie nepostřehla, že se Jack vrátil. Zepředu mu tričko pokrývala velká propocená skvrna a vlhká látka mu přiléhala k břichu jako druhá kůže. Přestaň už konečně s tou posedlostí jeho břichem. Začínáš cvokatět. Přesunula pohled do jeho tváře. Kůži měl zrudlou námahou a jeho modré oči ji propalovaly jako laser.

Jack podal nůž Kevinovi. „Je řada na tobě, brácho.“

„V to jsem tak nějak doufal.“

Kevin zahvízdal, když zaujal místo vepředu. Abbie si pomyslela, že je to nějaká irská píseň rebelů, ale jistá si nebyla. Cesta byla nekonečná. I s Jackem po boku a jeho pomocí zakopla Abbie několikrát o veliké kořenyukryté v podrostu. Šaty měla přilepené na tělo a vlasy k hlavě. Dala by cokoli za sprchu. Příjemnou, dlouhou, horkou sprchu. Sakra, klidně i studenou.

„Had!“ Zekeho výkřik ji vytrhl z fantazie.

„Kde?“ zavolal Jack.

Pohledem sledovala, kam ukazuje Zekeho namířený prst. Dobrý bože. Ztěžka polkla. Takové viděla v pavilonu plazů v zoo, ale nikdy ne na vlastní oči a nikdy ne takového obra.

Jack a Kevin šli po něm. Nepomyslela by, že jsou hadi tak rychlí, ale muži zmizeli v listoví během několika vteřin a slyšela jen jejich křik.

„Já už nemůžu.“ Zeke se posadil na kládu. „To vedro a příšerné jídlo. Žádná spojová technika. Jak lidi můžou takhle žít?“

Kůže pod jeho permanentním opálením vypadala popelavě. Možná je opravdu nemocný? Abbie mu položila dlaň na čelo. Byl rozpálený, stejně jako všichni ostatní, ale horečka to nebyla.

Zeke ji chytil za zápěstí. „Víš, Abbie, možná až tohle všechno skončí, mohli bychom se sejít a –“

Chvíli trvalo, než jí to došlo. Předtím ji to nenapadlo: Zeke jí nadbíhal a myslel to vážně. Když jeho ruku odrazila, nebyl ani trochu pobouřený. Usmál se, jako kdyby osahávání lidí o třicet let mladších byla každodenní záležitost. Abbie udělala krok dozadu. „Proboha. Co je s tebou?“

Zelený závěs listí se rozevřel, z něj se vynořili Jack s Kevinem a oba měli ve tváři totožný výraz vítězství. „Jak moc mě miluješ?“ zeptal se Jack.

„Věř nebo ne, ale ani trochu.“

Zazubil se na ni. „Jak chceš, ale raději se ke mně a ke Kevinovi lísej, protože jsme zrovna chytili večeři.“

Její žaludek udělal přemet. „Hada. My budeme večeřet hada?“

„Ne, hada ne, Abbie,“ řekl Kevin. „Pečeného hada. Věř mi, chutná jako kuře.“

Vítězství navrátivších se lovců zkazily zvuky zvracejícího Zekeho. Pokračovali další dvě bolestné hodiny. I s pořádnými, dobře prošlápnutými botami měla pocit, že jí hoří chodidla.

„Dobře, vyhlašuju večerku,“ řekl Jack konečně.

Byla to ta nejsladší slova na světě. Kevin se postaral o sítě, zatímco Jack byl zaneprázdněný rozděláváním ohně. „Přines mi další listí, Abbie. To dlouhé.“

Odešla pro listí, zatímco Jack porcoval hada. Teprve když byla několik metrů od mýtiny, došlo jí, že ji poslal pryč schválně. Snaží se ji Jack chránit? Hollywood má i světlé chvilky?

Ta myšlenka ji potěšila.

„Abbie, co tam sakra děláš tak dlouho?“ zařval.

Tolik jeho lidská stránka. Spěchala zpátky do tábora.

Vyhloubili malé ohniště a had byl nasekaný na větší kusy. Dokonce i Zeke překonal svůj rozbouřený žaludek a prohlížel si maso se zájmem. „Jako kuřecí, říkáš?“

„Kuřecí,“ opakoval Kevin.

Sledovali, jak Jack rozděluje maso do vlhkých listů a pokládá je na provizorní gril nad ohněm. Vonělo skvěle a navzdory nechuti se Abbie začaly sbíhat sliny. Celý den nejedli nic než hmyz a kyselé bobule. Tohle bude hostina.

„Půjdu zahrabat zbytky,“ nabídl se Kevin. „Nechceme přitahovat predátory,“ dodal na vysvětlenou.

Predátoři. Na to nepomyslela. Jsou v džungli a jediné, co stojí mezi ní a nebezpečným prostředím, je Jack a Kevin.

Jack na ni mrkl, jako by jí četl myšlenky. „Neboj se, zlato, postarám se o tebe.“

„Toho se obávám,“ zamumlala.

Hrozila se nadcházející noci, nebyla si jistá, jak bude reagovat, až se k ní už druhou noc bude tisknout bujné mužství. Ale snědla sotva polovinu své porce hada, když na ni dolehlo vyčerpání. Bojovala, aby udržela otevřené oči, a překvapilo ji, když Jack řekl: „Přichystal jsem síť. Běž si lehnout a já dodělám tábor na noc.“

Vděčně přikývla, příliš unavená, aby odporovala. Vlhkou síť uvítala víc než tu nejluxusnější postel, v jaké kdy spala. Několik minut strnule ležela a čekala, až se k ní Jack připojí. Ale zvítězilo vyčerpání. Když si přišel lehnout, už dávno spala.

… Něco se děje, uvědomil si Jack, když příští ráno prosekávali cestu porostem. Podíval se za sebe a Abbie vzhlížela ke Kevinovi tak, že se mu vařila krev. Původně si myslel, že kdyby se Abbie a Kev dali dohromady, vyléčí to jeho nevhodnou posedlost. Ale teď už věděl, že je to poslední věc, co by chtěl. Předchozí noc vedle něj tvrdě spala a on ji držel v náručí. Proti své vůli ji chtěl chránit. Probudili se společně a na krátký okamžik si hleděli do očí, než se vyhrabali každý ze své strany sítě. Nedokázal tomu uniknout – nevzpomínal si, kdy naposledy chtěl šukat nějakou ženu tolik, jako chtěl šukat Abbie Marshallovou. Ale víc než to, bylo na ní něco, co ho děsilo stejně jako přitahovalo. Byla sofistikovaná, ale stejně tak nevinná. Netušila, jak je svůdná, a čím víc se snažila hrát svou roli nejdokonalejší ženy na světě, tím víc jí chtěl ukázat, jak hluboko by s ním mohla klesnout. Ale není to možné; s Abbie by to nikdy nešlo. Ale stejně byl ostražitý vůči signálům, že Abbie propadá Kevovu šarmu. Zabilo by ho vidět Keva s ní.

Najednou si uvědomil, co se změnilo. Poprvé za dva dny si Zeke přestal stěžovat. Celé dopoledne si toho nevšiml, ale nyní se ustálili v tempu a požehnané ticho se konečně projevilo. Zastavil, aby staršího muže zkontroloval. Zeke byl v obličeji bledý. Přestal si stěžovat jednoduše proto, že už nemohl. Dýchal namáhavě a nepravidelně.

„Keve,“ řekl příkře. „Myslel jsem, že na Zekeho dohlížíš.“

Kevin obrátil svou pozornost od Abbiina povídání a podíval se na staršího muže. „A do prdele,“ řekl.

To bylo dost trefné. Jack Zekeho posadil a podíval se mu na paži. Byla oteklá a bolavá. Zeke ucukl a naříkal bolestí při každém doteku. Jack do něj nacpal dva další prášky proti bolesti. Toužebně se na paracetamol díval. Samotného ho bolela hlava jako střep, ale zbývalo jich už jenom šest a Zeke je potřeboval víc.

Promočená tenká páska zkrátka k zajištění Zekeho zraněné paže nestačila. Potřebovali by ji něčím vyztužit, ale čím? Vnitřním zrakem přeletěl veškeré jejich vybavení. Nemají nic, co by mu mohlo odlehčit, aby Zeke mohl jít dál.

Abbie dala Zekemu několik hrstí vody a další lok tequily. Starost dodala jejím zeleným očím světlejší odstín než obvykle a Jackovi se v hrudi cosi sevřelo. Chtěl, aby se tak dívala na něj.

Na krátký okamžik si dovolil luxus fantazie, v níž měl Abbie nahou ve své posteli, upřeně se na něj dívala těma zářivýma očima a on… raději tu myšlenku odříznul. Po tom, co by s ní chtěl dělat, by s křikem utekla. A napsala o tom na první stránku těch svých novin. Někdy rozkoš za tu cenu nestojí.

Ale přesto z ní nedokázal spustit pohled, a když se o Zekeho otřela, cítil dotek jejích bradavek na své kůži.

To je ono. „Abbie, sundej si podprsenku.“

„Cože?“

Její ohromený výraz, jak šokovaně rozevřela rty, mu umožnil letmý pohled na její vábný růžový jazyk a působil jako afrodiziakum. Proti své vůli cítil, jak tvrdne. Lehni, chlapče, teď není ta správná chvíle.

„Jacku, co to –“ Byl to Kev, kdo zaprotestoval.

Potom na Jackově tváři zahlédl něco, co ho umlčelo.

„Abbiina podprsenka je převážně elastická, ne? Můžeme ji upravit, aby vyztužila a držela Zekeho paži bezpečněji. Musí být schopný chůze. Řekněme si to na rovinu, nemůže být moc těžký, ale celou cestu ho nést nemůžeme.“

Zeke zavrčel, ale neprotestoval. Očividně byl na pokraji sil. Kdyby to bylo nutné, Jack a Kev by staršího muže mohli nést, ale pak by Abbie musela prosekávat cestu. Ačkoli se předtím nabízela a zdála se být v kondici, neměla dostatečnou svalovou hmotu na to, aby mohla razit cestu zelení.

Když se Jack snažil přistát s letadlem, zahlédl na břehu laguny světla. Zápolil, aby letadlo udržel ve vzduchu, a nevěnoval moc pozornosti tomu, co je na zemi, takže měl čas jen na letmý pohled, ale věřil, že ta světla jsou jejich největší naděje. Asi by bylo přehnané doufat, že je to normální městečko, ale jakmile se dostanou do jakékoli osady, bude tam nějaký druh komunikačních prostředků, aby mohli zavolat o pomoc. Neměl potuchy, jak je to daleko, ale počítal dva až tři dny pěšky. Zvládnou to, jak doufá, i přes nebezpečný nedostatek zásob a vybavení. Kev byl jediný, kdo věděl, v jak nebezpečné pozici se nacházejí, a shodli se, že ostatním dvěma nic neřeknou ze strachu, aby je nevyděsili. Chůze k laguně závisela na plné mobilitě všech čtyř. Zeke musí být schopný jít, pokud se mají odtud dostat.

„Tvou podprsenku, Abbie,“ řekl Jack. „Potřebujeme ji.“ Mluvil klidně, ale jeho hlas ji nenechal na pochybách, že to myslí vážně. Neměli čas potýkat se s velkým ženským povykem a odporem.

Podívala se z Jacka na Zekeho a zase zpátky. „Tak dobře,“ řekla, čímž ho překvapila a vzbudila spekulace, které raději ignoroval. „Ale všichni se musíte otočit.“

Přikývl. To jí může splnit. Když se otočil, šelest trval déle, než by čekal, a on popustil uzdu své fantazii. „Kevine, dívej se dopředu,“ řekla příkře.

„Kazisvětko,“ zamumlal Kev. Jack usoudil, že svého starého kamaráda brzy zbije. Jak se opovažuje Abbii šmírovat? Pak si představil, jak hbité prsty rozepínají knoflíček za knoflíčkem. Košile sklouzne z ramen a odhalí hebkou, bledou kůži. Pod košilí je krajková podprsenka. Zapínání vepředu nebo vzadu? Vzadu, rozhodl a představil si, jak Abbie natáhne ruce za sebe, aby ji mohla rozepnout, přičemž jí ňadra vystoupnou dopředu, jako kdyby prosila o jeho dotek. Podprsenka je rozepnutá, ramínka sklouznou po pažích a Abbie konečně svlékne ten kousek prádla a odhalí svá prsa jeho nedočkavým očím. Jsou kulatá, akorát do dlaně, s každým jejím nádechem se zachvějí a jsou zahrocená bledými růžovými bradavkami. Jsou měkké, když si podprsenku sundá, ale ztvrdnou, jakmile je vystaví působení vzduchu a jeho očím. Protáhne se, paže dá dozadu a nechá je vztyčit na úroveň jeho úst. O on –

Poklopec mu vyboulila erekce. Klídek. Mysli na něco jiného. Hmyz. Mysli na to, jak jíš larvy. To zabralo. Ve chvíli, kdy Abbie řekla „tady je“ a podala mu podprsenku, už měl zase nad sebou vládu.

Pohled na růžový krajkový kousek oděvu, který mu podávala, jeho klid málem rozprášil a nepatrná stopa Abbiiny charakteristické vůně mu to ještě zkomplikovala.

„Hodná holka,“ řekl automaticky. Obdařila ho pohledem, který by srazil mléko, ale měl pocit, že se jí prohloubil dech. Bože, tohle musí zastavit.

„Přestaň zahlížet,“ řekl jí. „Když to děláš, máš obličej jako zflákanou prdel.“

„COŽE mám?“ Její nazlobený pohled ještě potemněl a oči se nebezpečně zaleskly.

Kev vybuchl smíchy. „Jacka si nevšímej. Nevidí si do pusy.“

Abbie si chtěla podprsenku vzít zpátky, ale Jack jí ji vytrhl z ruky a obrátil se k Zekemu. Měl plné ruce práce, aby podprsenku roztrhl a použil elastická ramínka k vyztužení pásky a znehybnění Zekeho paže.

„Dohlížej na něho,“ nařídil jí Jack. Sebral nůž a chystal se vyrazit dál.

„Nejsi můj šéf,“ řekla Abbie, ale udělala, co řekl.

To si jen myslíš, holčičko. Ale měl dost rozumu, aby to nepronesl nahlas.

…

Abbie nemohla uvěřit tomu, co právě řekla. Znělo to asi tak dospěle jako od desetiletého dítěte.

Vlastně naposled někomu řekla, že není její šéf, když chodila do páté třídy a Miffy jí říkala, že jí musí

pomoct upéct košíčky na nějakou charitativní akci u nich ve škole.

Ale přesto to nebylo poprvé, kdy si Abbie musela přiznat, že je to vlastně zvláštně snadné, nechat velet někoho jiného. Normálně mívala motivaci a soustředila se. Kromě zasnoubení, což byl Williamův nápad, to byla ona, kdo v jejich vztahu přebíral iniciativu a plánoval. A přesto teď vůbec netuší, co se děje, a upřímně necítí žádnou nutkavou touhu to zjistit. Je špinavá, znepokojenáa hladová, ale obavy nemá. Úplně iracionálně věří, že Jack Winter ví, co dělá. Její pocity se divoce houpou mezi znechucením sama sebou z toho, že není víc asertivní, a pobouřením nad přijetím své vlastní poddajnosti. Až – jestli – se vrátí do civilizace, užijou si s Kit hodiny rozebíráním, co to všechno znamená. Teď chápe, proč lidi platí velké peníze, aby zažili dobrodružství v divočině: opravdu tam o sobě něco zjistíte.

Cesta lesem byla lopotná, zápasili s těžkým vlhkým vzduchem a horkem, stejně jako s hustým podrostem. Jít dál je stálo veškeré úsilí. Jack a Kevin se střídali v prosekávání cesty a hlídkování vzadu a ona dohlížela na Zekeho, pomáhala mu, když zakopl. Nikdo neměl čas nebo dech na víc než občasné úlomky konverzace.

Když je žádný hovor nerušil, zvuky deštného pralesa byly úchvatné: nepřetržitý bzukot a cvakání hmyzu, vřeštění a třepot ptáků a tu a tam se ozval řev jaguára. Když ho slyšeli poprvé, všichni ztuhli. „Klid,“ řekl Jack. „To je jaguár. Ti skoro nikdy člověka nenapadají.“ Jakmile se uklidnili, dodal: „To vás s větší pravděpodobností zabije spíš had.“

V džungli je nemožné posoudit vzdálenost. Nejen že si museli proklestit každý metr cesty, než bylo možné projít, ale museli zastavovat a snažit se najít přístřešek během častých přívalů deště. Abbiina košile uschla rychle, jakmile déšť ustal, ale džínsy a boty měla nepříjemně mokré.

Navíc ji mučilo vědomí, že její hrudník magneticky přitahuje oči všech tří mužů. Když teď neměla podprsenku, ňadra se jí pohybovala na každém kroku. A samozřejmě, když pršelo, košile se na ni přilepila jako druhá kůže a bradavky vystupovaly. Rozhodla se předstírat, že se to neděje. Byl to jediný způsob, jak se s tím vyrovnat.

Konečně Jack zavelel, že pro dnešek končí. Hluboko pod korunovou klenbou lesa nebylo možné vidět pozici slunce na nebi, ale Abbie dokázala rozpoznat nepatrný rozdíl v úhlu dopadu světla. Jack řekl, že je čtyři třicet, takže mají do západu slunce asi hodinu.

Zeke byl tak rozhozený, že ho musela navést, aby se posadil, než ho prohlédla. „Je to především vyčerpání, myslím,“ řekla zbývajícím dvěma.

„Kde ses to naučila?“ zeptal se Jack.

„V Mírových sborech. A jo, dobře, dělala jsem dobrovolnici v nemocnici.“ Cítila, jak rudne.

„Co to znamená?“ zeptal se Kevin. Jack vypadal stejně zmateně.

„Jestli to nevíš, tak to vědět nepotřebuješ,“ řekla a odmítla to dál rozvádět. Prostě nebyla v náladě na vtípky o Florence Nightingaleové, kdyby jim vysvětlila, že během střední a vysoké školy vypomáhala v nemocnici.

Posadila se pod strom a uvědomila si, že musí vypadat skoro tak špatně jako Zeke, když se ani Jack ani Kevin nesnaží vtipkovat.

„Posaď se tu a odpočiň si,“ řekl Jack. „Myslím, že jsem viděl nějaké známé bobule. Natrhám je a můžeme si je dát jako zákusek.“

„No páni, nevím, co bych radši, jestli živé larvy nebo šťavnaté bobule? Těžká volba,“ řekla. Ale navzdory rýpání cítila úlevu, že s ní zachází vlídně. Zavřela oči a opřela se.

Nechala se unést. Kevin zrovna začal připravovat tábor na noc. Vybalil sítě a snažil se přivázat jeden konec ke stromu. To je dobře – už se nemohla dočkat dalšího dlouhého, hlubokého spánku. Vzadu slyšela Jackovy kroky, zavrtěla se a zívla, celá se protáhla.

Najednou se jí něco pohnulo u hlavy. Otevřela oči, otočila hlavu a stanula tváří v tvář tomu největšímu páru hadích jedovatých zubů, jaké kdy viděla.

Jackův mozek ani nestihl zpracovat hnědý záblesk, když jeho tělo vyrazilo. Dlouhý had byl připravený nad Abbie uprostřed útoku, když ho srazil holí a odhodil stranou. Had obrátil svou pozornost od Abbie na něj, mrskal sebou tak rychle, že Jack neměl ani okamžik. Zuby byly sotva metr od něj.

„Jacku!“ Abbiin výkřik a pohyb hada v rozhodující vteřině vyrušil. Znovu ho udeřil holí. Tentokrát zároveň udělal krok dopředu a dupl mu na hlavu.

Had sebou mlátil a zápolil, téměř tři metry svalů a vzdoru. Kůži měl drsnou a hřeben po celé délce hřbetu ostrý jako nůž. Jedinou ranou roztrhl Jackovi džíny a rozřízl mu kůži.

„Keve. Nůž.“ Během zápasu sotva stačil slova vyslovit. Potom musel obrátit pozornost na dostatečně dlouhou chvíli, aby chytil nůž, který mu Kev hodil. Nestihl ho, ale podařilo se mu nože zmocnit, než dopadl na zem. Jediným rozhodným pohybem probodl hadovi páteř a plaz se zmohl na jediný poslední úder, než chcípl. Jack těžce oddechoval a snažil se nabrat vzduch do svých zmožených plic, než se napřímil.

„Abbie, pokousal tě?“

Zavrtěla hlavou, očividně tak ohromená, že se nezmohla na slovo.

„Páni, co to sakra bylo?“ zeptal se Kev a přišel blíž, aby si tvora prohlédl.

Jack se na hada znova podíval v naději, že se mýlí, ale věděl své. Jeho červenohnědé trojúhelníkovité znaky a ostrý hřeben byly typické.

„Je to křovinář němý. Největší jedovatý had deštných pralesů. Také známý jako zabiják býků. Jediné kousnutí tě usmrtí během asi deseti minut.“

Jack se prohlédl, jestli nemá kousnutí, ale věděl, že unikl. Kdyby ho ta obluda pokousala, už by byl polomrtvý. Kousnutí křovináře nikdo nepřežije. Byla to čirá náhoda, že měl hůl, když se vracel do tábora. Nechával si klacek, který usekl, aby dosáhl na plané hrozny, aby ho Abbie mohla použít jako oporu při chůzi. Kdyby ho neměl, byla by teď pravděpodobně mrtvá.

Toužebně pohlédl na poslední lok tequily. Tohle si žádalo panáka, ale Zeke ji potřebuje víc. Kromě toho upřednostňuje Black Bush.

Nevšímal si Abbiiných protestů a upekl jim hada k večeři. Natolik se vzpamatovala ze šoku, že se zeptala, jestli křovinář není ohrožený druh.

Nemohl uvěřit vlastním uším. „To víš, že je. Opravdu se omlouvám. Příště, až tě bude chtít ochutnat jedovatý had, nechám ho.“ Zvedl jeho hlavu a ukázal jí příšerné hadí zuby. „Tohle tě samozřejmě vůbec netrápí.“

„Připomíná mi některé mé příbuzné.“ Abbie se otřásla, ale zmohla se na mírný úsměv. Dokonce snědla několik planých hroznů jako dezert.

Když se začalo stmívat, Jackův pot už vychladl a srdeční tep se zpomalil, ale stále ještě byl plný adrenalinu. Už dlouho nebyl tak blízko smrti. A sakra blízko jí byla Abbie. Znova se otřásl, když si vybavil pohled na hada, který se chystal vyrazit proti její paži. Pochyboval, že na to někdy zapomene.

Uvelebil ji do sítě vedle sebe, odhodlaný ignorovat teplo a měkkost jejího těla, ale její slabé chvění dokonale zmařilo jeho dobré záměry. Přitáhl si ji blízko k sobě. „Je to dobré, zlato. Už je po všem.“

Držel ji, jemně ji hladil po zádech, dával jí prostor, aby se z té hrůzy zotavila svým vlastním tempem. Nemilosrdně odrážel impulsy, které ho nutily rozptýlit ji a utěšit úplně jiným způsobem.

Třásla se v jeho náručí snad celou věčnost, její křivky přitisknuté k němu, její vůně mu dráždila nozdry. Zápasil se svými démony, s tou svou stránkou, která ji chtěla vtáhnout pod něj a rozpoutat jinou adrenalinovou bouři v jejím nepřipraveném těle.

A pak překročila hranici. Abbie ho objala kolem krku a přitáhla si ho, aby ho políbila. Byl to lehký, letmý polibek, v němž i on rozpoznal poděkování, ale zvířeti v něm to bylo jedno.

Při prvním doteku jejích rtů se jí zmocnil, přitáhl ji pevněji k sobě a pustošil její rty. Tohle nebyl ten něžný, oťukávací první polibek, byl chtivý a surový. Ona se nabídla a on, panebože, si ji vezme. Líbal ji hladově, nedokázal se nabažit její chuti.

Zasténala tichým hlasem v hrdle a bylo to, jako když zažehne oheň. Jeho sebeovládání explodovalo. Vnořil jí svůj jazyk do úst, zmocnil se jí, nedával jí žádný prostor k ústupu. Byla jeho; získal ji právem dobyvatele. A když se Abbie pokusně dotkla svým jazykem jeho, byl ztracený.

Sklouzl jí dlaní ze zad a sevřel její plné ňadro. Byla tak hebká. Vsunul jí prsty pod košili a cítil, jak hedvábnou má kůži. Toho se nikdy nenabaží.

Něžně jí ňadro hnětl a palcem přejel přes bradavku. Ztvrdla do tvrdého hrotu, který se mu otřel

o dlaň. Znova zasténala a přitiskla se k jeho dlani pevněji. Panebože, je stejně vzrušená jako on.

Přisunul se a dal jí pocítit svou erekci. Její boky náruživě narážely na jeho.

„Hej, Jacku?“ Ze tmy se ozval Kevův hlas jako studená sprcha. „Šplhají ti tví hadi na stromy?“

Abbie strnula.

Chvíli trvalo, než Jack přinutil svoje hlasivky, aby zase fungovaly, a soustředil myšlenky, aby mohl odpovědět. „Pokud vím, tak ne.“

„Pokud víš? Bože, ty nevíš, jestli to dokážou? No do prdele!“ Dokonce i Zeke se zmohl na ospalý protest.

Kouzlo toho okamžiku bylo pryč. Abbie se v síti odsunula tak daleko od něj, jak jen mohla. Jack si pomyslel, že s trochou přemlouvání by v ní dokázal znova probudit tu vášnivou ženu, která ho tak náruživě líbala, ale vyrušení mu dalo šanci vzpomenout si, proč je to opravdu špatný nápad. Možná líbá jako bohyně a voní jako destilovaný sex, ale Abbie Marshallová je pořád reportérka. Na to nesmí zapomínat.

Otočila se k němu zády a po zbytek noci se držela okraje sítě. To bylo jedině dobře. … Líbala jsem Jacka Wintera. Dobrý bože, nemůžu uvěřit, že jsem to opravdu udělala. A nejenom to, já to začala. Tohle byl titulek, který rozhodně nechtěla vidět. Zhluboka se nadechla. Bylo to jediné uklouznutí. Byla traumatizovaná tím vražedným hadem. Políbila by kohokoli a nic by to neznamenalo. Ten polibek se dá skoro považovat za léčebný.

Snažila se ignorovat ten tichý, škádlivý hlas, který jí připomínal, že Kevina ani Zekeho nepolíbila. Koho se snaží oklamat? Od okamžiku, kdy na něm spočinula zrakem, nedokázala ignorovat sexuální magnetizmus Jacka Wintera. Nikdy nic takového nepocítila.

Je novinářka – zvyklá zůstávat v extrémních situacích nad věcí – takže se s ním snažila zacházet jako se zajímavým jevem, který stojí za to zkoumat, ale není pro ni důležitý. A snažila se rozptýlit neustálým úsilím dostat se z džungle. Dokonce se pokusila soustředit na každou bojechtivou nezávislou hrdinku, která jí přišla na mysl – od Buffy, přemožitelky upírů, po Veronicu Mars. Ale nakonec tu vždycky byl jeden muž, který dokázal obrannou zeď bojechtivé hrdinky překonat.

Abbie se převalila a snažila se ho nevzbudit. Strniště, které vytvářelo stín na jeho tvářích, mu propůjčovalo nebezpečné a ještě zajímavější vzezření. Není to fér. Ona je celá špinavá a smrdí. Jestli brzy nenajde jakýkoli způsob, jak se umýt, zešílí.

Abbie vyklouzla ze sítě a došla si pro svůj batoh. Notebook byl pořád v bezpečí nepromokavého obalu. Baterie se zatím nevybila. Jakmile se dostanou na nějaké aspoň napůl civilizované místo, pustí se do psaní příběhu.

„Bré ráno, Abbie.“ Kevin se protáhl a zívl. „Nepředpokládám, že máš v tom batohu něco k snědku.“

„Kéž by.“ Smutně se usmála. Najednou Abbie zasáhla vzpomínka na letiště v Toncontínu. Rozměnila pětisetlempirovou bankovku, aby měla drobné na telefon. Prohmatala kapsičku na batohu.

Prosím, ať to tam je. Triumfálně se zaradovala, když v ruce sevřela balíček žvýkaček.

Plátek žvýkačky podala Kevinovi.

Horlivě si ji vzal. „Abbie Marshallová, miluju tě a chci mít s tebou děti.“

Abbie zamrkala. „Jakže, pane O´Malley! Nevěděla jsem, že máte zájem. A o kolika malých usmrkancích se tu bavíme?“

Kevin se na ni rozpustile usmál. „Asi tak o tuctu. Mám rád velkou rodinu. Samozřejmě bychom museli hodně trénovat, ale s tím nemám žádný problém.“

„Ale já ano.“ Jack svou poznámku téměř zavrčel.

Abbie na něj letmo pohlédla a pak se pohledem rychle vrátila ke Kevinovi. Jack vypadal ještě nebezpečnější než minulou noc a jeho zamračený výraz se jí vůbec nelíbil. Nabídla mu plátek žvýkačky a nic neříkala.

Po snídani, která se skládala z bobulí a žvýkačky, se vydali na cestu. Kevin šel první a prosekával cestu podrostem. Při práci si pískal. Jack srovnal krok s ní. „Srdečný parchant, co?“

„A ty nejsi?“ Nedokázala odolat a utrhla se na něj.

Položil jí paži kolem pasu. „Zlato, jestli potřebuješ tohle, můžu hrát srdečného.“

Shodila jeho paži. „Prosím, kvůli mně se neobtěžuj. Nerada bych, abys dostal křeč v obličeji.“

Jack jí poklepal na batoh. „Co v tom sakra máš?“

„Nic. Jen vodu.“

Kevin vepředu zastavil a snažil se popadnout dech. „Teď ty, kámo.“

Abbie s úlevou vydechla. Prostě věděla, že by Jack Winter nebyl ani trochu šťastný, kdyby zjistil, že ignorovala jeho příkaz nechat notebook v letadle.

Během pár hodin ji rozbolela ramena. Neuvědomila si, nakolik jí předtím ramena chránila ramínka podprsenky. Po zádech se jí řinul pot. Může snad být ještě větší vedro?

Jackova košile byla tmavá potem. „Dobrá, pauza na pití.“

Abbie kopla do podrostu, aby se přesvědčila, jestli tam není nějaký tvor, než se posadila na spadlý strom. Sundala batoh, vytáhla láhev s vodou a podala ji Jackovi.

„Hodná holka, díky. To mi bodne.“

Kdo si sakra myslí, že je? Hodná holka, do prdele. Už má plné zuby džungle, plné zuby jeho a plné zuby toho, že ji oslovuje jako nějakého domácího mazlíčka. „Přestaň mi říkat hodná holka, kdo si myslíš, že jsem? Nějaký pes?“

Jack přestal pít a otřel si ústa hřbetem ruky. „Co je ti? Jen jsem poděkoval.“

„Nech si svoje blahosklonné poznámky pro fanynky. Jsem si jistá, že jim nevadí, když jim říkáš holka nebo miláček.“

Jack se přiblížil, až se nad ní tyčil. „Mám dojem, že sis minulou noc nestěžovala.“

Kevin a Zeke je sledovali, takže Abbie odolala nutkání dát mu facku. Do háje, jestli se dostane ven, že byla tak blízko v jediné síti s Jackem Winterem, nepřežije to. „Nevím, o čem to mluvíš.“

„Vážně?“ Jeho modré oči zářily znechucením a náznakem čehosi dalšího. „Chceš, abych ti osvěžil paměť?“

Abbie vstala a sladce se na něj usmála. „Ne, díky, radši bych šla na rande s hadem.“

Razili dál ještě hodinu. Jack nakonec vyhlásil přestávku na oběd. Všichni byli hladoví, a dokonce ani Zeke si nestěžoval při vyhlídce na další porci studeného hada. Byl lepší než larvy. Abbie zanaříkala, když si sundávala batoh ze zad. Jack postřehl, jak se svíjí, a došel k ní.

„Fajn, co je v tom batohu?“

„Nic. Říkala jsem ti –“

Jack hrábl po batohu a vysypal jeho obsah na zem. Jedna láhev vody. Jeden balíček čisticích tablet do vody. Malá kosmetická taštička. Igelitový sáček s použitým spodním prádlem. Čtečka, mobilní telefon a těžké gumové pouzdro, které chránilo její milovaný notebook. Z batohu vyklouzl diktafon a přistál Jackovi u nohou. Zvedl ho a hodil si ho do kapsy.

Abbie zírala do země. Nedokázala se Jackovi podívat do očí, ale cítila, jak z něj vyzařuje hněv. „Co jsem ti řekl?“

Mluvil naprosto klidným tónem, což bylo vlastně horší, než kdyby řval.

„Abbie.“ Jeho ruka se připlížila, popadla ji za bradu a zvrátila jí hlavu nazad. Neměla jinou možnost než dívat se na něj.

„Je to můj notebook. Já ho nesu a nic ti do toho není.“

Jeho temný výraz jí prozradil, že to nebyla správná odpověď.

„Hej, Jacku, nech Abbie na pokoji. Jestli chce nést svůj –“

Jack Kevina umlčel pohledem a obrátil svou pozornost k ní. Ruka, která jí hladila krk, byla něžná. Odhrnul jí vlasy z krku, a než stačila zaprotestovat, rozepnul jí dva knoflíky u košile a odhalil její rameno. Kůži měla rozedřenou tam, kde ji dřel batoh.

„Podívej se na mě, Abbie.“

Zvedla zrak a podívala do jeho pronikavých modrých očí.

„I malé zranění se může v tomhle terénu rychle zvrtnout v ošklivé. Notebook lze nahradit, tebe ne. Jestli mě znova neuposlechneš, budou následky. Rozumíš?“

Abbie polkla a přikývla.

„Můžeš si ho vzít, až se odtud dostaneme.“ Jack ji pustil, naházel věci do batohu a odešel s ním pryč.

Abbie se za ním dívala. Ten má ale nervy. Kdo si myslí, že je, když jí sebere batoh a vyhrožuje? Následky, to určitě. Ona mu ukáže následky, až se vrátí do civilizace. „Arogantní hajzl,“ zamumlala si pro sebe.

Kevin se zaculil, ale nedokázala na jeho úsměv reagovat. S jejím hněvem se mísil protivný a matoucí ublížený pocit. Zklamala Jacka. Oklamala ho. Od chvíle, kdy v šesté třídě nechtíc rozbila okno, se necítila tak mizerně.

Abbie mlčky snědla chabý oběd. Sotva dokázala spolknout pečené larvy, a dokonce ji nepotěšil ani Kevin, když přinesl hrst bobulí. Jack vyrazil kupředu a ostatní následovali jeho cestu, šli občasným deštěm. Po několika kilometrech vystřídalo obvyklé zvuky džungle cosi jiného. Padající voda.

Kevinova tvář se rozzářila. „Slyšíte to?“

Dokonce i mlčenlivý Zeke vyloudil úsměv. „Jsem pro, abychom to prozkoumali.“

„Souhlas.“ Abbie zvedla ruku, zachytila pach nemytého těla a rychle ji zase spustila dolů.

„Hej, Jacku,“ zavolal Kevin. „Uděláme si malou odbočku.“

Odklonili se z divoké stezky a následovali úzkou točitou cestičku lesem. Jak zvuk vody sílil, Abbie se zlepšovala nálada.

Proklestili se stromovím do otevřeného prostoru a za ním byla laguna. „No páni!“ Kevin si začal rozepínat košili.

Zeke se posadil. „Myslím, že budu potřebovat pomoc se svlékáním.“ Pohlédl na Abbie.

„Ani náhodou,“ řekla s významným pohledem na jeho paži, stále zavěšenou na její podprsence. „Mou dobrou vůli jsi vyčerpal, co se týká oblečení.“

Rozhlédla se kolem. Navzdory nedobrovolné intimitě uspořádání jejich soužití za posledních pár dní neměla v úmyslu se před muži svlékat.

Vydala se sama podél břehu laguny.

„Abbie, nechoď moc daleko,“ volal za ní Jack. „A dej pozor, kde se koupeš.“

Abbie ho ignorovala. Zaslechla Kevinovo radostné zavýsknutí, následované hlasitým šploucháním. Několik vteřin na to nesouhlasně zaječel Zeke, protože ho postříkal. Jack mlčel.

Několik metrů od hlavní laguny byla mělká tůň. Voda v ní byla křišťálově průzračná. Abbie se ohlédla. Pořád slyšela chlapy, jak se brodí ve vodě. Má spoustu času, aby se rychle smočila.

Spěšně si stáhla kalhoty a boty a smočila nohy ve vodě. Byla teplá, skoro tak teplá jako ve vaně. Pokušení bylo příliš velké. Abbie si stáhla košili přes hlavu a svlékla si kalhotky. Když si pospíší, mohla by si oblečení přemáchnout a nechat ho uschnout na balvanech, zatímco se bude koupat.

Během několika minut měla všechno vyprané a rozložené na slunci. Vstoupila do tůně. Voda na kůži byla jako hedvábí. Abbie si lehla a zavřela oči. Bože, to je lepší než flotační vana. Ponořila se a namočila si vlasy. V dálce slyšela volání ostatních.

„Ještě pár minut,“ mumlala si pro sebe.

Slunce ji hřálo na kůži, voda ji nadnášela, Abbie se poklidně nechala unášet.

Probralo ji Jackovo volání. „Abbie, kde jsi?“ Abbie se plácala a zoufale se snažila vyškrábat z tůně. „Jsem v pohodě. Jsem v pohodě. Nechoď sem. Zrovna se oblékám.“

Zaslechla Jackův hlasitý smích.

Abbie popadla své kalhotky. Byly úplně promočené; ještě si je nemohla obléknout. Dotkla se kůže a její prsty narazily na jakýsi slizký výčnělek. Zpanikařeně ho smetla, ale držel se pevně.

„Au, au!“ Abbie to zkusila ještě jednou, ale cítila, jak ji to kouše. Záda a ruce měla v jednom ohni. Něco se pohnulo v jejích vlasech a Abbie zaječela.

„Abbie?“ Nemohla přeslechnout obavu v Jackově volání.

„Nechoď. Nechoď sem.“ Přes veškerou snahu zněla v jejím hlase panika. Něco ji žere.

Jack se probil skrz stěnu zeleně. Zaječela a snažila se zakrýt.

Pomalu se blížil s dlaněmi vzhůru. „Je to v pořádku, Abbie. V pořádku. Už jsem tady.“

Abbie nedokázala potlačit bolestné zakňourání.

„Otoč se, zlato, a ukaž mi, co se děje.“

Pocítila matoucí směsici strachu a úlevy, že se na ni nezlobí.

„Pijavice,“ řekl a ona se schoulila.

„Sundej je ze mě. Prosím, Jacku, sundej je ze mě.“

Abbie zaslechla škrtnutí sirky a do nosu ji praštil štiplavý pach cigaretového kouře.

„Věříš mi, Abbie?“

Opravdu mu věří. I když je arogantní, věří mu. „Ano.“ To slovo z ní vyšlo jako ubohé zasípání.

„Dobře. Měj to na paměti. Tohle je bude bolet mnohem víc, než to bude bolet tebe.“

Abbie ucítila žár konce cigarety, jak se blížil k její kůži, a sykot, když se dotkl pijavic. Ten zápach byl nechutný. Jedna po druhé odpadávaly na zem.

Jak mohla být tak pitomá a přehlédnout Pravidlo džungle číslo 101 – nekoupej se v tůni s pijavicemi. Teď tu stojí, zatímco je Jack z ní odpaluje. Uslyšela další zasyčení, když jí Jack odstranil další pijavici ze stehna. Bože, určitě jí zírá na zadek. „Nejde to rychleji?“

„Jde, ale nebyla by to taková legrace. Nehýbej se.“

Uskočila před žárem cigarety, právě když odpadla další.

„Užíváš si to, viď?“

„Jo.“ Zaslechla v jeho hlase smích. „Je to největší sranda, jakou jsem na rande za poslední roky zažil. Ty, já, pijavice a cigarety. Můžeš o tom napsat do New York Independentu.“

Abbie zavřela oči. V redakci by se jí vysmáli, kdyby zjistili, že ji musel takhle zachránit. „Jsem reportérka zpravodajství. Nepíšu laciné drby.“

Následoval okamžik ticha, její komentář ťal do živého. „Jo, máš pravdu. Možná by do toho šel National Enquirer. Brnknu jim, až se vrátím do LA.“

„Opovaž se.“ Ze všech sil se držela, ale docházela jí výdrž.

Jack jí přejel rukou po stehnu. „To má být výzva? Měla bys vědět, že vyzývat mě je nebezpečné. Netušíš, čeho jsem schopný.“

Jackova výhružka visela ve vzduchu, zatímco pokračoval v likvidaci pijavic. „Hotovo! Byla jsi moc statečná.“

Jeho pochvala způsobila, že úplně ztratila kontrolu. Abbie se otočila, zhroutila se mu do náručí a plakala jako malé dítě. Bylo jí jedno, že je úplně nahá, zatímco on je úplně oblečený. Jediné, na čem záleželo, byla útěcha jeho náruče a síla jeho široké hrudi, když do ní vzlykala.

„Já vím, já vím,“ mumlal.

Děsivý Jack byl pryč, místo něj tu stál silný Jack, který ji ochrání. Něco na něm je. Pod cynickou fasádou se skrývalo silné jádro, o které se mohla opřít. Naplnila ji jistota, že je to muž, který ji nikdy nezklame.

„Zlato,“ řekl a rty měl přitisknuté v jejích vlasech. „Za chvíli tu budou ostatní. Musíme tě obléknout.“

Abbie poslušně stála, zatímco ji oblékal, natahoval jí vlhké kalhotky. Seděla na balvanu, když jí oblékal ponožky a mlasknul jazykem, když uviděl díru na palci.

Než jí obul boty, utrhl orchidej a zastrčil ji Abbie do vlasů. Poodstoupil, aby si prohlédl výsledek. „Je skoro tak krásná jako ty.“

Abbie se chtělo plakat. Ten nečekaný kompliment byl tak ohleduplným gestem po traumatu s pijavicemi, že musela zavřít oči, aby zabránila náhlému přívalu slz.

Poklekl a obul jí boty, pečlivě zavázal tkaničku. Když byla oblečená, držel ji proti sobě a vážně se na ni díval. A sakra, děsivý Jack je zpátky. Chtěla sklopit oči před tím nekompromisním pohledem, ale věděla, že by to bylo zbabělé. Když promluvil, hlas měl vážný jako žalobce. „Abbie, varoval jsem tě, že jestli se budeš chovat hloupě, přijdou následky. V budoucnosti poslouchej rozumné příkazy. Rozumíš?“

Nutkání říct něco podlézavého a uctivého ji poděsilo. Na skličující okamžik se cítila jako zlobivá školačka před ředitelem. V žádném případě nedovolí Jackovi, aby ji buzeroval, takže se na něj zaculila a řekla: „Nebo co? Naplácáš mi na zadek? Nech to být. Tak jsem udělala chybu. Vždyť se nikomu nic nestalo.“

Jeho rysy ještě víc ztvrdly. „To jsi tedy udělala, Abbie. A stalo se něco tobě. Tohle není sranda. Takhle lidi přijdou o život. Kdyby tě nepotrápily pijavice, mělo by to dohru. V téhle situaci si myslím, že už jsi byla potrestaná dost, ne?“

Na vteřinu chtěla sklopit zrak. A pak jeho pohled vydržela. „Věř mi, není snad nic horšího, co bys mi mohl udělat, než byly ty pijavice.“

Usmál se, ale nebyl to příjemný úsměv. „Věř mi, je.“

Abbie odfrkla. „Jo? Tak sem s tím, Hollywoode.“

Než stihl Jack odpovědět, na mýtinu dorazil Kevin. „Necítím cigarety? Nevěděl jsem, že kouříš, Abbie. Nemáš jednu navíc?“

Jack ho sjel přimhouřenýma očima. Je snad na tyhle pohledy odborník? Proč si toho ve filmech nikdy nevšimla? I když Jack Winter vždycky hraje panovačné hlavní role, nikdy si na plátně nevšimla toho jemného náznaku nebezpečí. Byla tak zabraná do úžasu nad rozdílností mezi tím mužem, který stojí před ní, a jeho filmovým charakterem, že málem nepostřehla, jak si stěžuje na Kevinovo kouření.

„Nekouřil jsem dva roky,“ řekl Kevin. „Ale tohle by mohla být vhodná chvíle zase začít.“

Abbie přestala vnímat pošťuchování mezi těmi dvěma a žasla nad tím, že se tahle Jackova stránka nikdy neobjevila v novinách nebo na kanálu E! Poprvé se jí zachtělo udělat hloubkový profil, ne filmové hvězdy, ale toho muže za maskou celebrity. A nedovolí mu, aby ji odstrašil.

Když se vrátili na břeh, Kevin a Zeke rozdělali malý oheň a vzduch zaplnila lákavá vůně grilované ryby. Bez ohledu na Jacka blýskla po Kevinovi zářivým úsměvem. „Ryba. Myslím, že tě miluju. Kdybych zase musela jíst hada nebo larvy, nejspíš bych se v jednu z nich proměnila.“

Vyhlídka na jiné jídlo, než je had, zvedla všem náladu. Dokonce ani Zeke si nestěžoval, že nemá příbor, nebo že místo talířů používají listy banánovníku. Když byli po jídle, Abbie naplnila láhve vodou a přidala tablety na čištění vody. Už jich mnoho nezbývalo. Jestli se odtud během několika dní nedostanou, budou mít vážný problém.

„Abbie!“ Jackův hlas probudil její pozornost. „Kevin a já se půjdeme podívat, jestli najdeme na noc nějaký přístřešek. Ty zahrab rybí vnitřnosti. Nechceme nalákat návštěvníky.“

Abbie si povzdechla. Jack byl pořád ve velitelském módu. „Fajn, jakmile to dojím.“

„Abbie!“ Tentokrát to byl Zeke. „Potřebuju, abys mi zase převázala pásku, klouže.“

Co se v té džungli děje? Je snad v místním vzduchu nějaký pravěký feromon? Jack se chová jako super-chlap a teď si myslí i Zeke, že ji tu bude komandovat.

Zabalila láhve do batohu a zkontrolovala telefon. Pořád žádný signál a baterie skoro vybitá. Aspoň že čtečka pořád funguje. Možná si bude moct sednout a chvíli si číst.

„Abbie, moje ruka,“ zaskučel Zeke znova.

„Dobře, dobře, zdravotní sestra už jde.“

Upravila mu provizorní pásku. Kit by šílela, kdyby zjistila, že se z podprsenky za dvě stě dolarů, kterou ji donutila koupit, stala bandáž. Tolik její vnitřní svůdkyně. „Jsem si jistá, že Carine Gilsonová bude u vytržení, že ti zachránila ruku.“

„Vynahradím ti to,“ řekl Zeke. „Jakmile se vrátíme do civilizace.“

„Jé, díky. Přesně to potřebuju. Něco, co mi bude tohle místo připomínat.“

Abbie se dívala na hromádku rybích hlav a vnitřností. Roj mravenců si usmyslel, že se do nich nastěhuje. Pozorovala je, jak vytvořili malou uspořádanou armádu a odtahovali kousky ryb pryč. Při troše štěstí nebude muset nic zahrabávat. Mravenci se o to postarají místo ní.

Zachrápání odhalilo, že si Zeke zdříml. Perfektní. Konečně klid a ticho. Bude si číst, dokud se ostatní nevrátí.

Byla zabraná do románu, když ji vyrušil hluboký hrdelní řev. Upustila čtečku. Zeke ještě spal a vůbec nevnímal jaguára, který se hrabal v ostatcích ryby.

Panebože. Ty zbytky určitě hladovou šelmu nenakrmí a nedokázala si honem vzpomenout, jestli jaguáři napadají lidi, nebo ne. Proč tu rybu nezahrabala?

„Zeke,“ sykla. „Prosím, vzbuď se.“

Jedinou odpovědí jí bylo zachrápání. Abbie se natáhla po kusu klacku, který ležel vedle ohniště, a šťouchla do Zekeho.

Okamžitě otevřel oči. „Co to sakra –?“

„Pssst, máme návštěvu.“ Abbie kývla směrem k jaguárovi, který byl zabraný do hltání ryby. Už jiměl skoro v sobě. Šelma zdvihla hlavu a zamyšleně je pozorovala. Zeke zarazil paty do země a začal se sunout pryč. „Udělej něco, Abbie.“

„Hodná kočička, utíkej pryč!“ Jaguár vykročil kupředu a Abbie popadla čtečku a zvedla se na nohy. Možná by ji po něm mohla hodit.

Na mýtinu vrazili Jack a Kevin, mávali kusy lián a křičeli jako hyeny. Nikdy nebyla tak ráda, ženěkoho vidí. Šelma se otočila a zmizela v džungli stejně tiše, jako se předtím objevila.

Kevin ji následoval, aby se ujistil, že je pryč. Jack překročil hromádku rybích zbytků a podíval se na Abbie. Trhla sebou. Řekl jí, aby je zahrabala, a ona to neudělala. Nemohla se mu podívat do očí. Tentokrát byl na ni naštvaný. Opravdu naštvaný.

„Neříkej, že máš rád kočičky, ale šelmy ne?“ Netušila, co to do ní vjelo, vytasit se s takovým pokusem. Možná hysterie.

Její chabý vtip narazil na kamenný výraz, z kterého ji mrazilo.

„Jacku, já –“

Pevně ji vzal kolem pasu. „Omluvte mě, pánové, myslím, že si se slečnou Marshallovou musím promluvit v soukromí.“

Jack ji popadl za zápěstí a odtáhl ji pryč. Snažila se bránit, aby ji nevláčel s sebou jako neposlušné dítě, ale nebylo možné mu odporovat. Bylo to stejné jako bránit se proti tsunami. Byl jako přírodní síla. Pořádně nasraná přírodní síla.

Reportérka NYI zbita hollywoodskou superstar. Uvědomila si, že ačkoli ji pevně svíral kolem pasu, modřiny z toho mít nebude. Absolutně odmítala uznat, že se jí, byť sebemíň, líbí, jak se jí zmocnil. Výraz v jeho tváři a sevřená čelist ji varovaly, že to, co přijde, nebude nic příjemného. Jack Winter rozhodně nemá na mysli žádnou erotiku. Očividně se do ní chce pustit, aniž by mu u toho ti dva překáželi. No, budiž.

Zatáhl ji do jeskyně, jíž si předtím nevšimla. „Co je to?“ zeptala se v naději, že ho rozptýlí. „Našli jste to s Kevinem?“ Letmo se po jeskyni rozhlédla a snažila se odvést svou pozornost od té stopětaosmdesáticentimetrové hory testosteronu před sebou. Jeskyně byla suchá a zdálo se, že i bez pavouků. Uprostřed byla dostatečně vysoká, aby v ní Jack mohl stát vzpřímeně. „Pěkné, líbí se mi, jak jsi to tu zařídil.“

Ignoroval její uštěpačnost a obrátil se čelem k ní. „Máš vůbec představu o tom, jak špatně ses chovala?“

Zdálo se, že očekává odpověď, tak řekla: „Nebylo to tak hrozné. Nikomu se nic nestalo.“

To byla špatná odpověď. V očích mu zaplanul hněv, ale jeho tón byl zlověstně odměřenější. „Nikomu se nic nestalo, protože jsem se vrátil. Kdybyste zůstali sami, přišla bys ty nebo Zeke o život. Všechno jen proto, že jsi neudělala, co jsem ti říkal. Co sis sakra myslela?“

Abbie byla v pokušení lhát, říct, že zapomněla nebo to nemohla udělat. „Měla jsem milion věcí na práci. Zeke kňoural, abych mu upravila pásku, a když jsem pak uviděla ty mravence, tak –“

Jeho temný výraz se vůbec nezměnil, takže pokračovala dál, i kdy věděla, že tím všechno jen zhorší. „Nechtělo se mi. Už toho mám po krk, jak pořád musím plnit nějaké rozkazy. Ano, vlastně je to tvoje chyba.“

Na vteřinu se mu oči rozšířily a pak se z nich staly nebezpečné štěrbiny. „Nemůžu uvěřit, že jsi to řekla.“

Přála si, aby byla v jeskyni větší tma, aby nemusela vidět jeho výraz. Teď je v průšvihu. Pak se vzchopila. „Co s tím uděláš?“

„Tohle.“ Vůbec nezaregistrovala, že se pohnul. V jednom okamžiku stál tu, tyčil se nad ní jako rozezlený učitel. A v příštím ji držel a ona cupitala ke stěně jeskyně. Když se jí podařilo chytit dech, Jack už seděl na balvanu a hodil si ji přes kolena.

„Varoval jsem tě, že přijdou následky, Abbie. Teď jim musíš čelit.“

Ne! To snad nemůže myslet vážně, že jí naplácá na zadek. Předtím o tom žertovala, ale byl to jen vtip. V jednadvacátém století se tohle ženám, jako je ona, neděje. Rvala se jako divoká kočka, odhodlaná vymanit se z téhle nedůstojné pozice a utéct mu. „Pusť mě, ty hajzle.“

Snadno ji udržel. „Říkala sis o to, Abbie, teď to máš mít.“

Myslel to vážně. Opravdu se to chystá udělat. Abbie s ním zuřivě zápolila, bylo jí jedno, jestli spadne na zem, hlavně že se dostane z téhle otřesné situace. Stehna měl pevná jako skála, zabořila se jí do hrudníku a břicha. Do hlavy jí proudila krev, až se jí zmocnila závrať. Křičela vzteky a snažila se přehoupnout, aby se mohla zvednout, ale rukama a nohama sotva dosáhla na zem a jeho sevření bylo neúprosné.

„Pusť mě, ty parchante, tohle nemůžeš!“

Její hněv byl opravdový, ale byla znechucená, když zaslechla svůj uřícený hlas. Ohnala se po něm nehty ve snaze podrápat ho, ale narazila jen na tuhou džínovinu jeho kalhot.

Kopala ze všech sil a v náhlém manévru zjistila, že změnil polohu, takže ji teď má přes jedno koleno a obě její nohy uvěznil mezi své. „Pusť mě,“ křičela. „Zažaluju tě za napadení, ty hajzle!“

„Je pozdě, Abbie, už tomu neunikneš.“ Na rozdíl od jejího řevu zněl Jackův tón k zešílení mírně. Napřáhl ruku a plácl ji.

Au! Celá sebou trhla. „To bolelo!“

Jeho ruka znova zasvištěla vzduchem, tentokrát s větší razancí. Celým tělem jí projela štiplavá bolest a probudila nervová zakončení, o nichž ani neměla tušení. Udělal to znova.

Skřípala zuby. Projde tím důstojně a potichu.

Příští rána byla ještě tvrdší. Zachroptěla, nedokázala zůstat potichu. Další byla zase silnější a Abbie zachroptěla o něco hlasitěji. K čertu s tichostí, tohle se nedá vydržet. Vykřikla.

Udělal to znova. Svíjela se ve snaze uniknout. Pokusila se ho kousnout do nohy, cokoli, hlavně ať přestane. Nic nepomohlo. Někdy se zbytečně divila, co některým lidem může na výprasku vůbec připadat sexy. Prostě si nedokázala představit, co může být vzrušujícího na tom, že je člověk bit. A tady má svou odpověď. Nic. Není to sexy ani smyslné. Bolí to. Jackova ruka je jako kus betonu.

Snažila se přetočit, aby viděla, jestli opravdu vzal něco do ruky. Žádný člověk určitě nemůže mít takovou sílu. „Přestaň, přestaň, prosím, přestaň!“ Netušila, kdy se její výkřiky proměnily v prosby, ale nezastavily ho.

„Zasloužíš si to, Abbie.“

„Prosím, už toho bylo dost.“ Utrpení se zvětšovalo, zadek se změnil v palčivou výheň. Koho zajímá důstojnost?

„To je jenom zahřívací kolo.“ K její hrůze jí sundal pásek z kalhot a stáhl je dolů a s nimi i její kalhotky. „Dobrý výprask by vždycky měl být na holou.“

Ne, to neudělá. Je to ponižující. A bude to bolet o mnoho víc. Poslední dobou nebyla cvičit pilates a zadek nemá ve skvělé formě. Co ji to napadlo? On ji tu bije a ona si myslí, že její zadek pro něj není dost dobrý? Teď už ví, že prohrála.

Rukou jí jemně hladil zadek. Ke svému pokoření zjistila, že je to na rozpálené kůži příjemné. Musela se ovládat, aby se proti němu nezačala zvedat a prosit, aby to udělal ještě.

„A teď zpátky do práce.“ Znova ji plácl. Tentokrát ostřeji, bezprostředně, plesknutí jeho ruky

o nahou kůži bylo hlasitější a v jeskyni bylo slyšet ozvěnu. Znova zakřičela. Když se jí podařilo popadnout dech, zeptala se: „Kolikrát to ještě uděláš?“ Netušila, kolik už jich bylo, ale kdyby znala počet, dokázala by zatnout zuby a vydržet. „Tolik, kolik si myslím, že potřebuješ.“ Znova ji plácl a síla té rány ji přitiskla k jeho stehnu, jehož pevnost ji zvláštně utěšovala v porovnání s tím, jak ji štípal rozpálený zadek.

Abbie se výprasku poddala. Nemohla ho zastavit, tak to prostě vydrží, dokud nebude po všem. Nesnažila se být potichu, ale dovolila si vyjeknout a křičet a nechala pot a slzy stékat. Uvědomovala si, že je celá mokrá, ale už jí to bylo jedno.

Jediné, co jí znělo v mysli, bylo plesknutí kůže o kůži a její výkřiky v odpověď. Neměla žádné myšlenky, jen pocity. Sotva si byla vědomá svého vlastního hlasu, který říkal: „Omlouvám se, omlouvám se, už to nikdy neudělám.“

Plácnutí vyvolávala na různých částech zadku různé pocity. Ta, která dopadla výš, byla horší a ošklivě pálila. Uvědomila si, že se pohybuje, aby jeho ruku nasměrovala níž, přímo k místu, kde se zadek napojuje na stehno. Ano, tam, když ji praští tam, je to skoro snesitelné.

Znova se pohnula, nepatrně se nadzvedla na špičkách a snažila se ho směrovat beze slov. Nebude ho prosit.

„Ách!“ Úhel plácnutí se změnil, rána teď dopadla spíš z protisměru než shora dolů a znova ji přikovala k jeho stehnu, přičemž jí projel záblesk rozkoše. Snažila se vyškrábat na špičky, aby znova dosáhla téhož úhlu.

Znova ji plácl z protisměru a tentokrát se záblesk změnil v plamen. Vykřikla. Zpomalil a plácal ji jemněji. Rukou jí třel rozpálenou kůži.

Nadzdvihla pánev, prosila beze slov. Znova ji plácl přes to kouzelné místo, ale nestačilo to. „Ještě. Tvrději.“ Nemohla věřit, že to vyslovila, ale Jack její signál pochopil.

Znova ji praštil, rychleji a rychleji, že sotva popadala dech a rozkoš ji zalévala. Abbie si nejasně uvědomovala, že je zvlhlá vzrušením, ale bylo jí to jedno. Nikdy předtím nic takového necítila, nevěděla si rady s ohromnou záplavou vzrušení, která ji zahlcovala. Úplně se jí poddala, dovolila Jackovi, aby ji stupňoval, až s rozkošným zakvílením dorazila na vrchol, celá roztřesená a lapajíc po dechu.

Panebože, panebože, panebože, co jsem to udělala? Tohle musí být zlý sen, to nemůže být pravda. Ale pořád ještě visela téměř hlavou dolů na koleni Jacka Wintera a jeho velká ruka jí konejšivě kroužila po nahém zadku. Zůstala tak ležet ještě několik okamžiků, nechtěla se podívat do očí pravdě

o tom, co se právě stalo. „Hm, kdo by to byl řekl?“ Jackův hlas ji vrátil zpátky na zem a z pobaveného uspokojení v něm strnula.

Zvedla se na nohy a on se ji tentokrát nesnažil zadržet. Dokonce ji pomohl postavit se. Trhla sebou, když se při tom pohybu napjala jemná pokožka na jejím ztrestaném konci. Nedokázala se mu podívat do očí, odvrátila se a snažila se natáhnout si kalhoty, aniž by mu odhalila víc ze svých předností.

„Abbie –“

Už se nedověděla, co jí Jack chtěl říct. Přerušilo ho volání zvenčí. „Hej, vy dva, jste tam?“

Abbie znervózněla, zděšená myšlenkou, že ji tu Kevin přistihne s kalhotami doslova u kotníků, a natáhla si je. Bolestně zasykla, když se látka otřela o rozbolavělou kůži. Měla pocit, jako by měla zadek dvakrát tak velký. Zírala na Jacka. „Podívej, cos mi udělal, je ze mě troska.“ Mluvila potichu, nechtěla, aby ji Kevin slyšel.

Jack se zasmál. „Klídek, nebylo to tak hrozné. Zítra nejspíš nebudeš mít ani modřiny.“ … Jack se díval, jak se k němu Abbie obrátila zády a snaží se zapnout kalhoty, než dorazí Kevin. Rukou si přejela tvář a otřela slzy.

„Vypadáš v pohodě, nic nepozná,“ řekl.

Obrátila se a obdařila ho temným pohledem.

Denní světlo venku skomíralo, ale stejně zahlédl v Kevově obličeji starost. „Jsme tady. Všechno je v pořádku.“ Z Abbiina zachmuřeného výrazu se mu chtělo smát.

Zeke vrazil do jeskyně a díval se z jednoho na druhého. „Určitě?“

Jack zadržel dech. Tohle je okamžik, kdy ho Abbie může zničit. Stačí jen říct: „Jack Winter mi stáhl kalhotky a naplácal mi na holou,“ a jeho kariéra skončila. Věděl to a ona bezpochyby také.

Nelitoval, že jí dal výprask. Jestli ho někdy nějaká holka potřebovala, byla to Abbie. Ještě teď mu tuhla krev v žilách, když si vybavil pohled na jaguára pouhých pár metrů od ní, a jen proto, že odmítla udělat, co jí řekl. Zasloužila si to, a jestli má v sobě jen kousek smyslu pro spravedlnost, musí to uznat. Ale i tak by ho mohla vyřídit.

K jeho úlevě řekla jen úsečné: „Jsem v pohodě,“ a obrátila se k Zekemu zády. Před Jackovými zraky si chytila kalhoty. Kev se na něj pronikavě zadíval, jako kdyby věděl, co se tu stalo. A nejspíš taky ano. Kev ho zná až moc dobře. „Abbie, jsi v pořádku?“ Hlas měl něžnější než obvykle. „Rozložím tady nocleh. Chceš spát vedle mě?“ „Pokud si necháš ruce pro sebe.“ Vzpamatovala se rychle, to musel Jack uznat. „Opravdu nemám

náladu na dalšího ko

Během chystání n on nedokázal přehlíž

Dávat jí výprask s zadnice, co si říkala protože ona s výpras a líbilo se jí to. Ať u světa radosti, když s povinnost a žádná zá

Ale udělala se. Sl při orgasmu chvěje. nepřivodil. Abbie M znova.

Lehla si při odlehl dokud ho neoslepila

Jack se pokoušel trýznila. Penis mu st znovu prožíval ten p

Neklidně se převa svého trápení ani n frustraci vyřeší. Sna Abiina tvář.

Tiše se zasmál. Př že překračovala hran

Pokaždé když usn jak se pod jeho ruko

Jakmile se do jes hmyzu byl pořád hla

Plula na ní loďka. ho neslyšeli, pak se o

Jsou zachráněni.