Temný rubín

Lisa Jackson

Domino (2011)

Hodnocení:

90%

Štítky:

Literatura světová, Romantické

Trevin však ani po třinácti letech nedokáže zapomenout na lady Gwyn, jejich chvíle vášně a společného syna. Když se pak dozví, že chlapci hrozí nebezpečí, bez váhání vyrazí na baronovo sídlo. Tam stačí jediný okamžik a dávní milenci zjistí, že jejich touha neuhasla – a že je ve skutečnosti pojí i vzletnější city…

Lisa Jackson

Temný rubín

Z anglického originálu DARK RUBY, vydaného nakladatelstvím Topaz, New York 1998,

přeložila Helena Smolaková

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Lenka Vymazalová

Korektura: Lea Petrovská

Technicky redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Česky Těšín

ISBN 978-80-7303-590-7

VĚNOVÁNÍ

Tuto knihu věnuji všem svým přátelům a rodině, kteří mě podporovali v nejtěžších časech mého života. Miluji vás a neustále na vás myslím.

Prolog

Věž na Rhyddu, Wales 1271

Ve skomírajícím ohni v krbu se drahokam v prstenu zatřpytil temnou červení krve. Sváděl. Vábil. Škemral o to, aby ho uchopily hbité a dobře vycvičené prsty.

V úkrytu za sametovými závěsy si Trevin zvlhčil suché rty jazykem, třel konečky prstů o sebe a pokoušel se uklidnit splašeny tep. Ve svých patnácti byl zlodějem a ovládal své řemeslo vskutku dobře. Opuštěné dítě, které krade, aby přežilo. Ještě nikdy nepodlehl pokušení ukrást něco tak vzácného jako prsten, který někdo nechal bezstarostně ležet na okenní římse. Ale teď byl zoufalý a ty drahokamy a zlato by mohl prodat za dobrou cenu, možná by si za ně mohl koupit koně, když jeho pokus nějakého ukrást skončil nezdarem. Záda ho bolela od podlitin, které mu způsobil farmář bičem. Kůži měl rozsekanou a pálila jako oheň pekelný. Bude mu dlouho připomínat jeho nezdar.

Ale tentokrát to tak nedopadne.

Tentokrát bude mít prostředky k tomu, aby mohl uprchnout od Rhyddu a svých hříchů navždy.

Naslouchal, ale v lordově pokoji bylo ticho. Kromě občasných kroků na chodbě, tichého šelestu myší ve vonných sítinách roztroušených po kamenné podlaze či syknutí plamenů v roštu neslyšel jiný zvuk než tlukot vlastního srdce.

Tiše vyklouzl mezi závěsy a kradl se po sítinách k oknu, vzal prsten a rychle ho pustil do malé kapsičky všité do rukávu tuniky, která byla určena přesně pro takové účely. Se zatajeným dechem zamířil ke dveřím, když vtom z chodby zaslechl udýchaný ženský hlas.

„Pojď sem, Idelle, rychle,“

Pod Trevinem se podlomila kolena, když si uvědomil, že sama žena hradního pána stojí z druhé strany stejných dubových dveří. Neměl jinou možnost než se vrátit za závěs do okenního výklenku. Pomoz mi, prosil tiše Boha, který ho však vyslyšel jen velmi zřídka.

Dveře se rozletěly a závan vzduchu rozdmýchal v krbu plameny, které na chvíli ozářily pokoj. Zlatavé záblesky zatančily po bíle nalíčených zdech.

Trevin se odvážil vykouknout mezi těžkým sametem a zahlédl lady Gwynn, která si právě přetahovala tuniku přes hlavu a bezstarostně ji odhodila na podlahu. Se znuděným povzdechem ulehla na postel, oblečená pouze ve spodním prádle.

Trevin ucítil pnutí v tříslech při pohledu na krajkovou košilku přiléhající Gwynn k tělu. Idelle, stará porodní bába, o které spousta lidí tvrdila, že je čarodějnice, se došourala do pokoje a zavřela za sebou dveře. Poloslepá a tak trochu mrzák v sobě Idelle měla zvláštní moc, a přestože její staré oči byly zakalené a mléčně bílé, viděla mnohem víc než většina lidí na zámku. Říkalo se o ní, že má zvláštní dar nahlížet lidem do duše.

„Pravá chvíle,“ zaskřehotala hlasem nikoliv nepodobným ropušímu kvákání. Opatrně postavila košík s bylinami a svíčkami na stolek. Postupně brala jednu svíčku z včelího vosku po druhé a přidržela její knot u ohně v krbu, dokud všechny nehořely. Když byly jejich plamínky dost silné a spokojeně plápolaly v průvanu, sáhla Idelle do košíku, nabrala hrst sušených vonných bylin a rozhodila je nad plameny. Pokojem se téměř okamžitě linula vůně růží a myrty, která se mísila s vůní hořících dubových polen.

„Tak už začni,“ vybídla ji lady Gwynn, netrpělivě se zavrtěla na posteli a vytáhla si košili přes nohy nahoru až nad boky. Trevin byl rázem celý rozpálený. Košile stoupala výš a výš, dokud se tenoučká látka nezarazila o mladá pevná prsa.

Ač samozřejmě věděl, že je to hřích, nemohl odtrhnout oči od nahého těla. V mihotajícím se světle svíček skutálela mladá paní své mladé pružné tělo co nejblíže ke stařeně.

Trevin usilovně zatínal čelisti. Nedokázal se ubránit tomu, aby si neprohlížel její bílé břicho, jemné vroubkování žeber a hnízdečko ryšavě hnědého chmýří, které se jí lesklo v klíně. Mladíkovi vyschlo v hrdle. Tak takhle vypadá urozená dáma pod šaty ze sametu a kožišin. Ach, co by dal za to, kdyby ji mohl pohladit alespoň jedním mozolnatým prstem po té hladké, neodolatelné kůži.

„Tak ukažte, děvče. Podívám se, co tam máme.“ Idelle poklekla k posteli a stařeckými kloubnatými prsty začala mladé paní prohmatávat hladké břicho. Jak ji osahávala a zkoumala, něco si mumlala v prastarém jazyce, možná pohanská zaklínadla, neboť bylo veřejným tajemstvím, že obětuje pohanským bohům a modlí se k nim, jak to dodnes staří dělají. I čaroděj Muir, který ho vychoval. „Při všech bozích, je to zbytečné,“ potřásala s hlubokým povzdechem Idelle šedivou hlavou. Měla vyhublý obličej, jen staré kosti potažené tenkou kůží, a ve tváři se zračily bolesti a strasti, které za všechna léta prožila. „Jste prázdná, děvče. Není tam žádné dítě.“

„Ne!“ zvolala Gwynn, ale jejímu hlasu chyběla přesvědčivost.

Idelle smutně mlaskla jazykem. „Moc mě to mrzí a vy to víte.“

„A nemáš pravdu! Ó, prosím tě, Idelle, řekni mi, že čekám dítě,“ žadonila zoufale.

„Ne, já…“

„Mlč! Je tam dítě. Musí tam být!“ Hradní paní blýskaly oči paličatou pýchou, jako by mohla silou své vůle přinutit dělohu, aby v ní začalo růst dítě. „Ach, dobrý Bože, musíš se mýlit!“ šeptala a brada se jí chvěla.

Ať se Trevin snažil sebevíc, nemohl od ní odtrhnout oči. Vytáhla si košili až pod paže a on, poprvé ve svém životě, uviděl šlechtičnu, urozenou dámu, nahou. Zahlédl již nahé služky a děvky, to ano, ale nikdy předtím neviděl ženu barona. Špulil rty při pohledu na její sladce kulaťoučká ňadérka s malými růžovými bradavkami. Připomínala mu růžová poupátka. Jeho proklaté mužství, vždy připravené k činu, se mu postavilo v kalhotách.

„Osahej mě znovu. Snaž se to dítě nahmatat,“ prosila Gwynn Idelle, ač v její tváři byla patrná rezignace, jako by pochopila svůj osud.

Idelle lítostivě sešpulila rty, že vypadaly jako vrásčitý suk. Položila dlaň Gwynn na břicho, zavřela nevidomé oči a začala potichu zpívat. Nahá žena ležela klidně, ani se nepohnula.

Idelle si povzdychla a odtáhla sukovité prsty z jejího břicha. „Nic tam není,“

„Co budu dělat?“ špitla Gwynn a těžce polkla.

„Nevím.“

„Marie, milosrdná matko Ježíše Krista, pomoz mi,“ šeptala nešťastná hradní paní na loži – na lordově loži. Kdyby baron věděl, že chudý mládenec ze stájí – ne, teď již zloděj – vidí jeho ženu nahou, draze by za to zaplatil. S největší pravděpodobností by Trevina nechal rozčtvrtit a jeho vnitřnostmi nakrmil hradní psy. Při té představě se mladík zachvěl hrůzou, ale stejně od mladé paní nemohl odtrhnout oči, jako by měly vlastní vůli.

I Gwynn měla oči rozšířené strachem a kousala se do spodního rtu. Svíce u postele čadily a jejich tenké plamínky se zrcadlily v slzách, které jí kanuly po tvářích. Svatý Petře, je tak krásná! „Jestli nepřivedu na svět syna, manžel mě zabije.“

Trevinovi se sevřelo srdce. Slyšel řeči o lordově krutosti, ale zabít tuto ženu – tu krásnou paní?

„Ne, to by nikdy…“

„Nelži mi, Idelle!“ učinila Gwynn poslední pokus, hrdě se posadila na loži, vystrčila bradu a košile jí sklouzla po dokonalých ňadrech dolů. Vystrašená do hloubi duše sevřela porodní bábě kostnatou paži a zaryla do ní prsty.

„Je mi to líto, paní, vím, že jste zralá, to ano, ale…“

„Já chci dát svému muži syna!“ Gwynnina hezká tvář se pokřivila zoufalstvím a najednou dostala prohnaný výraz. Trevinovi připadalo, že se tváří jako vlk pronásledující zraněné jehně. „Já… já… spala jsem s manželem každou noc, než odjel do války,“ řekla tiše Gwynn, jako by potřebovala přesvědčit samu sebe. „Snažila jsem se, ach, jak jsem se snažila…“

„Je to smůla, to je jisté.“

„A dělala jsem všechno, co jsi mi radila,“ dodala Gwynn, jako by skutečnost, že nečeká dítě, zavinila Idelle. Jednou rukou ukázala na svíce z včelího vosku u postele. „Přidala jsem do svíček myrtu, dubovou kůru a růže. Kreslila jsem do písku germánská znamení plodnosti a lhala jsem otci Anthonymu, když mě při tom přistihl.“ Přivřela oči a do její dokonalé tváře se opět vloudil ten lstivý výraz. „Abych to odčinila, modlila jsem se na kamenné dlažbě v kapli hodinu za hodinou v naději, že Bůh mé prosby vyslyší. Udělala jsem vše, co jsem mohla, a ty se mi teď opovážíš říct, že nečekám dítě?!“

Idelle svraštila čelo a mnula si chloupky na bradě. „Já vám nelžu, paní.“

„Pro lásku svaté Judity!“ Gwynn seskočila z postele a bosá přešla po sítinách k malému okénku ve zdi ložnice. Měsíční světlo pronikající otvorem zalilo její krásnou rozhněvanou tvář a postříbřilo jí ohnivě rudé vlasy. „Musíš mi pomoci, Idelle!“

Idelle mlaskla jazykem a bezradně si proplétala pokroucené prsty. „Zkoušela jsem to. Při všech bozích, zkoušela jsem to, děvče. Ale někdy spolu mohou muž a žena ležet, a dítě nepřijde.“

„Ale proč?“ zeptala se Gwynn a ve svém rozrušení se mračila a ťukala prsty do bílé zdi.

„Kdo ví?“

„Bůh trestá mě, i když je to baronova chyba.“

Idelle zvedla prošedivělé obočí. „Jeho chyba?“

„Ano, ale stejně mě zabije, když mu nedám syny,“ opakovala, obrátila se a opřela si hlavu o parapet. Trevin se zděsil. Kdyby nestál ve stínu, musela by ho vidět. „Copak nenašli jeho první ženu Kateřinu mrtvou v posteli?“ ukázala na hromadu kožišin za závěsy. „V této posteli, po šesti letech bezdětného manželství!“

„Ano, ale…“

„Zardoušenou, říkalo se, nebo zadušenou.“

„Pán to popřel, i před otcem Anthonym.“

„A svoji druhou ženu utopil, když mu ani ona nedala dítě.“

„To je pravda,“ přiznala Idelle a třela si klouby tak, až Trevin dostal strach, že si sedře kůži.

Gwynn si hlasitě povzdychla. „Lord Roderick už dávno není žádný mladík. Chce mít syny a já, Idelle, mu je dám, za každou cenu.“

Trevin se kousl do rtu. Slyšel, jak si služky v soláriu, v umývárně nádobí, ve stájích a po celém baronátu o tom šuškají. Dokonce i vesničané podezřívali barona Rodericka z toho, že zadusil svoji první ženu, utopil druhou a vzal si třetí – tuto, Gwynn z Llynwenu, patnáctiletou dívku, za jediným účelem – aby mu dala dědice. Syna. Trevin polkl, protože mu v hrdle vyschlo, jako by v něm měl písek.

Mezerou mezi závěsy viděl, jak se obočí zámecké paní spojilo a její pohled rychle přelétl okenní římsu. „Můj prsten,“ zašeptala, na okamžik rozptýlena tím, jak přejížděla prsty po omítnutém kameni. Trevinovi se zastavilo srdce. Cítil se provinile. „Ještě před chvílí tu ležel… ten s rubínem, od mého otce…“ Rozmrzelá a zamyšlená se kousla do rtu. „Vím, že jsem ho sem položila. Ach, pro lásku svaté Panny Marie, jsem tak roztržitá kvůli těm starostem s dítětem!“

Trevin se neodvážil ani dýchat, když se sehnula a začala prohledávat sítiny na podlaze, zda prsten s rubínem nezapadl mezi ně. Teď se k ní přidala i Idelle a ten prokletý šperk začal Trevina pálit v rukávu.

„To je divné…“

„Nemohla jste ho dát jinam, paní?“

„Ne, ne. Byl tady. Přesně na tomto místě. Vím to jistě!“ Plácla dlaní do římsy a pomalu se rozhlédla po pokoji.

Trevin cítil, jak mu po zádech stéká pot, když se zadívala na závěsy. Úplně zkameněl. Může ho vidět? Mohou se mu odrážet plamínky svíček v očích? Nebo se pohnul a ona si toho všimla? Zavřel oči a vyslal prosbu k Bohu, v něhož nevěřil, a polkl knedlík v krku veliký jako vejce. Strachem se celý zpotil, přestože podzimní vítr, který pronikal oknem do pokoje, byl studený a silný tak, že rozdmýchal hořící polena v krbu a na zdech se objevily jejich jasně červené odlesky. Ježíši Kriste, jak se sem dostal – jako liška zahnaná do pasti!

Lady Gwynn klečela na podlaze a pokračovala v hlasitých úvahách. „Teď si nemohu dělat starosti s prstenem,“ zašeptala nešťastně. „Teď nepotřebuji rubín, ale dítě.“

„Kéž bych tak uměla vykouzlit dítě, ale…“ Idelle potřásala hlavou a znovu se škrábala na bradě mezi dlouhými řídkými vousy. „Nejde to.“

Gwynn vstala a upřela na bábu zamyšlený pohled. „Možná se mýlíš.“

„Ach, paní, kéž bych se mýlila.“

„Mám dostat měsíčky za čtrnáct dní. Teprve potom si můžeme být jisté.“

„Ale…“

„Odejdi,“ rozkázala Gwynn bábě, setřela slzy a padla zpátky na postel. Kaštanově červené, vlnité vlasy se jí přitom rozlétly v půvabném nepořádku po kožišinách. „Nebudu už poslouchat tvé rouhavé řeči, stará ženo. Čekám dítě a vím to tak jistě, jako že je Bůh nade mnou. Nosím v sobě syna Rodericka z Rhyddu.“

„Kéž by to byla pravda,“ pronesla Idelle.

„Je to pravda, když to říkám.“ Gwynn ukázala bradou ke dveřím a bába nemohla udělat nic jiného než si posbírat košík s bylinami, svíčky a nože a zamířit do chodby.

Nicméně ve dveřích se ještě zastavila a zachvěla se, jako by jí závan studeného větru pronikl do duše.

„Paní,“ řekla, ohlédla se a vrhla na Gwynn starostlivý pohled přes rameno, „nemyslete na to, co je zakázané.“

„Zakázané?“

„Vidím vám to v očích, dítě,“ pokračovala Idelle šeptem. „Jestli přemýšlíte o tom, že ho podvedete…“

„Mlč!“ okřikla ji Gwynn a tváře jí hořely. „Mluvíš nesmysly. A co bys mohla vidět, když jsi skoro slepá?“

„Mé vidění vychází z duše. Nebuďte bláhová,“ varovala stařena, jako by dokázala číst v jejích myšlenkách a vyčetla v nich ten temný zvrat. Odkašlala si a dodala: „Jestli vás to tolik trápí, pošlu pro kněze.“

Gwynn pohrdavě odfrkla a mávnutím ruky poslala Idelle pryč. „Otec Anthony a jeho modlení a pokání nejsou to, co potřebuji. Nerozumím tomu, proč se má člověk mrskat tak krůtě, až má celou košili od krve, aby vypadal jako pokorný služebník a mučedník boží.“

„Možná má důvod k takovému pokání.“

Gwynn si povzdychla. „Je to silně věřící člověk.“

„Ano, ale i muž, který pronáší slova našeho Pána, je stvořen z masa a kostí.“

„Ať je to jak chce, já s ním o tom mluvit nebudu. Začal by zase koktat a ohryzek by mu poskakoval na krku tak rychle, jako když kolibřík mává křidélky v letu.“ Gwynn se na tváři objevil nepěkný úšklebek. „A teď mě prosím nech o samotě.“

„Jak si přejete, dítě, ale buďte opatrná.“

Trevin se zavřenýma očima počítal údery vlastního srdce, když slyšel, jak se Idelle šourá z pokoje. Velké dveře zavrzaly, když je otevřela, a pak klaply a v pokoji nastalo ticho rušené jen občasným zapraskáním polen v krbu.

Teď, když paní ulehne a usne, bude moci konečně odejít i on. Prsten si může nechat a zanechá Rhydd a svoji minulost za sebou.

„Vylez!“

Připadalo mu, jako by se ozvěna jejího hlasu rozlehla pokojem.

Trevinovi ztvrdly svaly na kámen.

„Vylez,“ opakovala Gwynn a Trevin se modlil, aby mluvila ke kočce, která se schovává někde ve stínu pokoje. „Ty tam, chlapče, za tím závěsem. Vím, že jsi tam.“

Svatá Matko boží!

Odvážil se otevřít oči a zahleděl se přímo do jejích, protože stála před ním. Její tvář vystupovala z přítmí mezi závěsy.

Nemohl dělat nic jiného než pomalu vystoupit ze svého úkrytu a stát před ní v zakrvácené a zablácené tunice. Byla malá, o několik palců menší než on, ale stála vzpřímeně a hrdě, jako by na něj shlížela shora, jako pravá baronka. „Slyšel jsi, o čem jsem mluvila s porodní bábou.“

Nebyla to otázka.

„Víš tedy o mém… problému.“

Svatá Panno Marie, dívala se na něho očima zelenýma jako les za úsvitu. „Ano.“

„A já vím, kdo jsi ty. Zloděj, který měl tu drzost, že ukradl prsten přímo v mém pokoji.“

Trevinovi ztuhla čelist.

„Ta krev…,“ dotkla se jeho košile dlouhým prstem a zahleděla se na jizvu, která se mu táhla podél linie vlasů.

„Je tvoje?“

„Částečně, možná.“

„Takže i jiného muže?“

Neodpověděl. Neobviní přece sám sebe.

„Zabil jsi ho?“

Pamatoval si na zlobu ve šlechticově tváři. Byl to Ian z Rhyddu, Roderickův bratr, který zjistil, že mu někdo na ulici ve vsi ukradl dýku s rukojetí vykládanou drahokamy. Obvinil z krádeže Trevina, chytil ho za límec a bolestivě ho udeřil.

„Mě nevypečeš, ty špinavý spratku!“

„Že ne?“ Trevin mu hodil dýku do ruky a chtěl utéct, ale Ian mu jediným pohybem zápěstí prořízl kůži na tváři a na krku.

Vytryskla krev.

Trevin vší silou kopl Iana z Rhyddu do podbřišku. Starší muž zařval jako raněný býk a Trevin, oslepený krví, která mu zalila obličej, se rozháněl znovunalezenou zbraní a uřízl šlechtici kus ucha. Pak utíkal tak rychle a tak daleko, kam ho nohy donesly. Hnal se blátivou uličkou plnou rozsypaného hnoje, kličkoval mezi dvoukolkami, pouličními kramáři, narážel do nároží, než si konečně otřel krev z očí, která mezitím zaschla. Skončil zde, uvnitř hradních zdí, kde snad nikoho ani nenapadne ho hledat. Nikoho, jen baronovu lepou ženu!

Gwynn lehce sklopila řasy, ustoupila od něj a řekla: „Můj manžel by tě zmrskal a hodil do žaláře, abys tam hnil za své hříchy. A,“ vztyčila jeden prst, „kdyby věděl, že jsi slídil v jeho ložnici a viděl jeho ženu bez šatů, bičoval by tě tak dlouho, až by na tobě nezbyl kousek zdravé kůže, a potom by tě rozpáral a hodil tvé vnitřnosti psům, i kdyby v tobě zbyla ještě špetka života.“

Zase pravda. Trevinovi se roztřásly útroby jako pudink, ale neucukl, jen vzdoroval jejímu pohledu. „To chcete, paní?“ zeptal se nakonec, neschopný krotit ostrý jazyk.

„Já chci dítě.“

Dívala se na něho a on cítil, jak se jí v hlavě rodí nápad – nápad, který ho k smrti vyděsí, tím si byl jistý. „Tak, co s tebou uděláme?“ zeptala se jiným hlasem.

Srdce mu tlouklo jako buben. Kdyby se rozběhl ke dveřím, začala by ječet a volat stráže. A okno bylo vysoko nad zemí. Zlomil by si obě nohy, kdyby skočil do vnějšího opevnění. Nebylo úniku. Mohl udělat jen jedno: rychle ji chytit a přikrýt jí ústa dlaní. Ale co potom?

Usmívala se a ťukala se nehtem do předního zubu, který o kousíček překrýval ten druhý. „Zloděj,“ řekla a kývala hlavou, jako by si chtěla odsouhlasit nápad, který zřejmě již dostal konkrétní podobu. „Mám pro tebe výhodný obchod.“

„Výhodný obchod?“ Ocitl se ve svém mladém životě již v mnoha nebezpečných situacích, aby poznal, že je to past, a přece ji bude muset vyslechnout a pravděpodobně i poslechnout.

„Nebude nepříjemný, ten obchod,“ pokračovala a odkašlala si, jako by se tak trochu bála. „Já… chci, abys další tři dny zůstal se mnou tady, v mé posteli, a udělal mi dítě.“ Tvář jí zčervenala jako pivoňka a vyhnula se jeho pohledu, jako by se najednou zastyděla. „Nikdo se nedozví, že jsi tady, můžeš mi věřit, a třetí noc to zařídím tak, abys mohl odjet z Rhyddu na dobrém koni s měšcem plným zlaťáků a s novým jménem. Živá duše se nedoví, co se s tebou stalo, nebudeš-li hloupý.“ Znovu přivřela ty své oříškové oči s černými řasami a tvářila se tak zamyšleně, jako by zvažovala každičkou část svého plánu, podrobovala ho pečlivému rozboru a zvažovala, zda může ona, urozená dáma, věřit muži, který vnikl do jejího pokoje proto, aby ji okradl.

Trevinovi divoce tlouklo srdce, ale mnohem horší bylo, že cítil, jak je vzrušený, ač věděl, že milovat se s ní je velká chyba, jakou by se nikdy z vlastní vůle neodvážil udělat. Protože dotknout se jediného vlásku na její krásné hlavě je stejně nebezpečné jako projít pekelnou branou.

„Pojď, chlapče, prosím tě,“ prosila ho úpěnlivě a na chviličku vypadala jako vystrašené děvčátko, které potřebuje lásku a ochranu. „Jediné, co po tobě chci, je, abys se mnou spal, a… a… potom odtud odejdeš jako svobodný člověk.“ Natáhla po něm ruku, sevřela mu teplými jemnými prsty zápěstí a položila mu ruku na jedno ze svých krásných ňader.

Cítil přes košili její hebkou kůži a do dlaně se mu tiskla jako poupátko její bradavka. Ach, Panno Marie, co je to za slastné mučení? Je to špatné… tak špatné. Měl pocit, že mu svírá hruď tvrdá obruč, nemohl dýchat.

„To je hřích,“ řekl hlubokým a drsným hlasem, který vůbec nezněl jako jeho vlastní.

Zavřela na chviličku oči a kousla se do rozechvělého spodního rtu. Povytáhla ramena a s vážnou tváří přikývla. „Ano, je to hřích, a my víme, že ty jsi ještě nikdy nezhřešil, vid, zloději?“

„Svatý Ježíši.“

„Teď není vhodná chvíle na modlení.“

„Ale…“

„Žádám tě o pomoc,“ řekla prostě a její prohnaný výraz vystřídala sama nevinnost. Jednu chvíli byla liška, druhou vystrašené děvčátko.

A on, hrom do toho, on je jen muž. Slabý muž.

Jeho pohled se vpil do jejího, pak dlouze vydechl. Pomaloučku jí přejel prstem po tvrdnoucí bradavce a zaslechl, jak vzdychla, tiše, jako když vítr zašumí mezi listovím v korunách stromů.

„Je to špatné.“

„Ale zachrání to život mně i tobě.“ Smutně se pousmála a oříškově hnědé oči se jí znovu zalily slzami. „Nemáme na vybranou, zloději. Pojď do postele. Zachraň svou i mou duši.“

„Bůh mi pomáhej.“

Zvedla ruce a objala ho kolem krku. Nemohl se tomu vyhnout. Ach, Bože, jak trpěl! Hlava se mu mohla rozskočit roztoužením.

V žilách mu proudila krev horká jako láva. Tolik ji chtěl mít.

Naklonila jemně hlavu a svůdně mu nabídla bílé štíhlé hrdlo. „Prosím.“

Nedokázal déle odolávat. Z hrdla mu uniklo ochraptělé zasténání na znamení kapitulace. Přitiskl ústa na její, jako by očekával, že od této chvíle bude jeho navěky, jako by to tak určil sám osud.

A její rty se mu ochotně poddaly.

Připadalo mu, že má místo krve oheň. Hříšný a nenasytný oheň.

Ona se chvěla.

Je možné, že ho ta krásná paní doopravdy chce?

Roztřesen ji zvedl ze země a odnesl k posteli, kde spolu s ní padl na kožišinovou přikrývku. Nahmatal lem její košile a nepřestal ji líbat, ani když mu rozvazovala šňůrky u kalhot a svlékala tuniku. Jeho pták byl nedočkavý vylétnout z klece.

To je šílenství, Trevine! Zadrž dřív, než vstoupíš na most, který vede k zatracení.

Nesmělými prsty ho hladila po svalnatých ramenech a řídkých chloupcích na hrudi a jeho to tak rozpálilo, až hýkl.

Líbal ji, zkoumal jazykem její ústa, a rukama hledal šňůrky, aby jí mohl rozvázat košili.

Jeho tunika sklouzla na podlahu a zlatý prsten s temným červeným kamenem zapadl mezi sítiny.

„Věděla jsem to,“ zašeptala. „Jsi troufalý, zloději.“

A hloupý, když přemýšlím o tom, že se vyspím s baronovou ženou.

Ale v hlavě mu hučelo touhou, tělo měl rozžhavené doběla, a když jí vyhrnul košili a kolena vklínil mezi její nohy, hodil všechny pochybnosti za hlavu. Vnikl hluboko do tepla, kde ho nejdříve uvítal slabý odpor, který však zmizel, když překonal překážku.

Vykřikla bolestí.

Trevin na okamžik znehybněl. Ač zmámen roztoužením, pochopil, že tu něco nehraje. A to velmi. „Pro lásku… ty… ty jsi panna,“ zašeptal drsným hlasem a všechno v něm křičelo, že byl podveden.

Kožišiny pod nimi se zbarvily krví.

Plameny v krbu vytvářely na zdech tajemnou hru stínů.

„Ano,“ špitla a na řasách se jí zatřpytily slzy.

Jeho mysl tonula v kalných vodách, když jí shlížel do usoužené tváře a i přes svůj zmatek vnímal, jak nazlátle bílou má pleť v plápolajícím světle plamenů. „Slyšel jsem, jak jsi té stařeně říkala, že určitě čekáš dítě.“ Ó, svátý Ježíši, jak se musel ovládat, aby se nepohnul, když cítil její ženské teplo.

Neřekla ani slovo, jen hleděla vzhůru skrze slzy, těžce polkla a teplými prsty ho zlehka šimrala na žebrech.

„Baron se…“

„O tobě nikdy nedoví, věř mi,“ zapřísahala ho. „To je moje starost, ne tvoje.“

„Jak mohl…?“

„Ššš. Mezi mužem a ženou bývají tajemství, o nichž s nikým nemluví. Pojď, zloději, teď nepřestávej.“ Dotýkala se ho tak něžně, že jí chtěl věřit navěky. Zlehka se o něj třela, dotýkala se jeho plochých bradavek a zvedala boky. „Miluj mě.“

„Ne, já…“

„Miluj mě, prosím.“

Ó, božské mučení, nemohl odolat. Odevzdaně zasténal a přizpůsobil se jejímu rytmu. Nemohl se nabažit toho, jak se znovu a znovu noří do sladkého tepla, stále rychleji spolu s tím, jak se rozpaluje. Nakonec s ochraptělým výkřikem zašil své sémě na nejtajnější místo jejího těla.

„Ano, zloději, ano,“ šeptala potlačujíc vzlyky. „Děláš to dobře.“

Protože jsem neskutečný blázen.

Padl na ni, zalehl ji svojí váhou, a cítil, jak objala jeho zpocené tělo, ale nenacházel ani radost, ani uspokojení. Neboť se smrtelnou jistotou věděl, že tento jediný akt ho přivede do záhuby. Ač ho paní Gwynn svedla, pravdou zůstane, že on, osiřelý chlapec ze chléva, vychovaný kouzelníkem se slabostí pro víno, se stal zlodějem, jehož nejhloupějším a nejdrzejším skutkem bylo, že nejen ukradl prsten, ale připravil ženu barona Rodericka z Rhyddu o panenství.

Nepochyboval o tom, že za to krutě zaplatí.

Kapitola 1

Hrad Černý dub

Jaro 1284

„Nesu špatnou zprávu,“ Muir, samozvaný kouzelník, občas také považovaný za vesnického idiota, proplul přes práh do účtárny jako úhoř do čisté vody. Držel v ruce hůl, kterou nosil spíše kvůli zdání, než že by ji potřeboval, vrhl přes rameno kradmý pohled, jako by cítil, že ho někdo sleduje, jak vchází do tohoto soukromého pokoje, tak blízko pánovy ložnice.

Trevina starcova teatrálnost nebavila. Muir byl známý tím, že všechno přeháněl a teatrálnost patřila k jeho pochybnému šarmu. Trevin, který seděl u malého poškrábaného stolku u jediného okna v pokoji, vzhlédl od účetních knih nepříliš pečlivě vedených pokladníkem na Černém dubu. „Pojď dál, Muire,“ vyzval kouzelníka a opřel se v židli tak, až se mu nohy zvedly kousek nad podlahu. „Jen se neostýchej.“

„Vysmíváš se mi, chlapče,“ zabručel starý.

„To nemusím, ty se zesměšňuješ sám.“

„Hle, jak ten ubohý sirotek, jehož jsem vychoval a učinil z něj pána tohoto báječného hradu, se mnou mluví bez obalu!“

Trevin nechal židli spadnout zpátky na podlahu, a jak hlučně dupl nohama, Muir se lekl.

„Ach, zamluvil jsem, proč jsem přišel. Nesu zprávu z Rhyddu.“

Rhydd. Prokletí jeho existence a počátek jeho cesty k baronátu, který nikdy nechtěl a teď jej musel spravovat. Trevinovi ztuhly čelisti a temnota, která navždy zastínila jeho srdce, mu připadala ještě černější. Brk se zlomil, jak sevřel prsty. Prahl po tom, aby mohl dělat něco jiného než dohlížet na každodenní koloběh na hradě, který vyhrál v kostkách. Měl už dost věčně reptajících vesničanů, lenošného služebnictva, drolících se zdí a prázdné pokladnice. „Špatnou zprávu?“ zeptal se protáhle tlumeným hněvivým hlasem. „Může snad odtamtud jednou přijít jiná?“

„Tak se mi zdá, že ti účetnictví nečiní valné radosti,“ komentoval to Muir, opřel se o hůl a upřel své zdravé oko na muže, jehož vychoval od prokřehlého batolete s namodralými rty. Byl jediný člověk na hradě, který se nemusel bát Trevinova běsnění.

„Ne, to nečiní. Ani v nejmenším. Jako obyčejně.“ Trevin si masíroval ztuhlá ramena, potom znechuceně sklapl účetní knihu. Do vzduchu se vznesl oblak prachu. „Tak mi řekni, co je nového na Rhyddu.“

„Měl jsem vidění.“

„Aha.“ Trevin složil ruce na prsou a snažil se nevnímat pach zvětralého vína, který provázel Muira jako stálý společník. Vždyť přece vedle toho staříka vyrůstal a znal jeho slabost pro pohárek vína. „Vidění o Rhyddu. Co to bylo tentokrát?“

„Schyluje se tam k velikému neštěstí.“

„Na Rhyddu?“ Ani po třinácti letech nemohl Trevin slyšet jméno toho hradu a nemyslet na noci prožité s paní Gwynn v její posteli a na skutečnost, že o devět měsíců později porodila syna. Jeho syna. A on ho dovolil pojmenovat po jiném, za mizerný prsten s rubínem, dýku s rukojetí vykládanou drahokamy a za několik zlaťáků.

„Pan Roderick se vrací.“

Trevin prudce vzhlédl. Svaly se mu napjaly. „Vždyť byl uvězněný na jiném zámku, na Carteru…“

„Já vím, já vím. Na tak dlouho, dokud nebude mír, ale teď se mu podařilo uprchnout a vrací se domů na Rhydd.“

„Ty jsi to viděl?“

„Ano.“ Muir horlivě pokyvoval hlavou. „Ve snu.“

„Tak ve snu? A ten se ti zdál poté, co jsi hojně popil piva?“

„Ne, můj pane…“

„Neříkej mi tak.“ Trevinovi vadilo, že ho člověk, který ho vychoval, oslovuje pane, sire, barone nebo jinými nesmyslnými tituly.

„Ale, ty jsi tu teď pánem.“

„Ano, ale jen proto, že jsem měl štěstí v kostkách a vyhrál jsem ten hrad nad starým šlechticem, který se díval hluboko do poháru. Ale odbíháme od věci. Mnoho z tvých snů a vidin vyšlo naprázdno, Muire.“

„V minulosti ano, já vím.“ Kouzelník horlivě přikyvoval holou hlavou. „Ale tentokrát mám pravdu. Jestli mi nevěříš, tak si promluv s farmářem Halem, který se vrátil z hradu v Carteru se zprávou o Roderickově útěku a s dvoukolákem plným obilí a osiva.“

Trevin si nemohl pomoci a nedůvěřivě povytáhl obočí. „Ten dobrý farmář přijel s tou zprávou do Černého dubu zrovna ve chvíli, kdy jsi měl tu vidinu, Muire? To je opravdu šťastná shoda okolností, ne?“

„Ty o mně pochybuješ? O mně, který tě vychoval z usmrkaného, vyzáblého dítěte?“

„To bych si nikdy nedovolil,“ řekl Trevin a byl by se usmál nad tím, jak se jeho mentorovi pokrabatilo holé temeno, kdyby ho ta zpráva neznepokojila. Vzal účetní knihu a uložil ji do dubové truhlice pobité železem, potom chvíli váhal, než vzal malý vybledlý plátěný měšec, do kterého schoval prsten – prsten s temným rubínem, který ukradl paní na Rhyddu. Ačkoliv v minulosti často potřeboval peníze, jídlo nebo koně, nikdy neprodal ten malý kousek své minulosti, který mu ji připomínal. Blázen! Strčil si prsten do kapsy, pak truhlici zase zamkl.

Nebylo to poprvé, co Muir předpovídal mračna nad Rhyddem, ale tentokrát mu připadalo, že si je starý kouzelník sám sebou více jistý. „Počkám, až co mi řekne ten farmář,“ řekl Trevin. Rychle vystrčil Muira ze dveří a zamkl.

Muir, věčně si stěžující na bolest v kolenou, téměř běžel ze schodů, až za ním obnošená tunika vlála. Ostražité oči hlídacích psů ho sledovaly, když proběhl kolem místa, kde odpočívali.

Jeden z nich krátce zaštěkal, ale hned ztichl a svěsil hlavu, jak zahlédl Trevina.

Farmář Hal se hádal na vnějším nádvoří se správcem Černého dubu o cenu osiva. „Mám nejlepší fazole v celém Walesu, to vás ujišťuji,“ tvrdil správci, ale zmlkl, když zahlédl přicházet Trevina.

„Muir mi říkal, že jsi přinesl zprávy z hradu v Carteru,“ oslovil ho Trevin, a jak stařík předpovídal, farmář mu pověděl o Roderickově útěku ze žaláře.

„Ano, barona očekávají na Rhyddu za několik dnů,“ řekl Hal a v té chvíli spadly z načervenalých mračen táhnoucích po obloze první těžké kapky deště. „Podle mého je to škoda, pane, protože není tajemstvím, že Roderick byl tvrdý pán.“ Potřásl hlavou. „Díkybohu, že mu naše paní povila syna. V opačném případě bych se obával, že ji stihne stejný osud jako její dvě předchůdkyně.“

Trevinovi se křečovitě napjaly svaly na šíji.

„Ale nepochybuji o tom, že bude chtít další syny,“ pokračoval farmář.

„Bezpochyby,“ souhlasil Trevin, nechal farmáře a správce jejich dohadování o ceně osiva a vydal se přes ušlapanou trávu na vnějším nádvoří. Prsty sevřel rukojeť dýky a tiše proklínal osud, který ho nechal před tolika lety ukrást prsten paní Gwynn. Když od ní tenkrát odcházel, musel jí slíbit, že jestli s ní zplodil syna, zapomene na to, že chlapec, který bude žít na Rhyddu, je jeho vlastní krev. Nemohl se však té vzpomínky zbavit. Ani všechna ta léta neoslabila jeho touhu chlapce vidět a činit si na něho nárok. Naopak, jeho přání dát Garethovi z Rhyddu své vlastní jméno bylo silnější než předtím.

Po jistou dobu věřil, že se stane otcem více dětí, že hrad na Černém dubu bude plný jeho synů a dcer. V té době nemyslel tak často na svého prvorozeného, zplozeného v hříchu a vychovávaného jako dědice jiného muže. Ale čas a osud si s jeho plány krůtě zahrály a dnes si byl jistý, že Gareth z Rhyddu zůstane jeho jediným dítětem, jediným synem, jehož kdy zplodil.

Už asi rok bojoval sám se sebou a musel si připomínat dohodu s Gwynn, svůj slib, že zachová věčné mlčení o chlapcově původu. Po léta ho dodržel, neboť věděl, že Roderick zůstane nadosmrti vězněm barona Hamiltona na hradě v Carteru, tudíž se nikdy nedoví pravdu a jeho chlapce neohrozí.

„Lordu Hamiltonovi se nikdy nedalo věřit,“ pronesl Muir, jako by četl Trevinovy myšlenky, a přetáhl si přes hlavu kapuci své tuniky, aby se chránil před deštěm. Zdravé oko upřel na Trevina. Odjakživa měl nepříjemnou schopnost vidět do jeho mladé hříšné duše, zejména v nejhorších dobách. Trevin s ním vedl neustálý boj o to, aby mu nenahlížel do duše příliš hluboko a nevyčetl z ní jeho slabiny. „Pane, je vaší povinností chránit svého…“

„K čertu s tebou, Muire,“ okřikl ho Trevin a v té chvíli ho do tváře udeřil prudký poryv ledového větru. „A neříkej mi pane.“

Muir jen mávl rukou. „S temnotou ve své duši se musíte vypořádat jen vy sám. Jen vy se musíte zodpovídat svému Stvořiteli a…“

„Ach, pro lásku boží!“ Mžouraje proti dešti, který mu stékal po tváři a krku, se Trevin zadíval popuzeným pohledem k zakaboněnému nebi. Proklínal svoji dohodu s Gwynn. Zaplatí jí desetinásobek toho, co dostal, ale při bozích dobra i zla, vznese nárok na svého syna.

„Svatý Otče, odpusť mi za to, že jsem zhřešila…“ šeptala Gwynn v chrámové lodi a doufala, že její prosby dosáhnou božího sluchu. Snad ji teď Bůh neopustí, nebo ano? Vzpomínala na všechno zaklínání, které prováděla, na pohanské žalmy, které mumlala, na kresby, které ryla do země v marné naději, že se její manžel nikdy nevrátí. Spala s jiným mužem a obelhala všechny na hradě tvrzením, že její syn je Roderickovo dítě.

Sobecká, sobecká ženo. Nechala sis udělat dítě proto, abys žila, a teď máš syna, který je ti dražší než tvůj vlastní život.

Venku bubnoval déšť do střechy kaple a skučel vítr.

Po třináct let žila v bezpečí. Její manžel byl raněn v bitvě a uvězněn na hradě na severu, aniž by měl možnost spatřit chlapce, o němž tvrdila, že je jeho.

Baron Hamilton z hradu Carter odmítl výkupné, které mu za Roderickovo propuštění nabídl Ian, jeho bratr. Zdálo se, že má jakési zvrácené potěšení v tom, držet v žaláři Rodericka jako svého vězně.

Ian se několikrát pokusil Rodericka osvobodit, ale pokaždé neúspěšně. Útoky na hrad v Carteru byly marné a drahé, náklady za muže i zbraně byly vysoké, a tak to Ian po nějaké době vzdal. Gwynn vroucně doufala, že již nikdy nebude muset spatřit muže, za něhož se provdala, a lhát mu o Garethově početí.

Gareth. Její syn. Chlapec, který jednoho dne bude vládnout na Rhyddu. Zplozen zlodějem před tolika lety a prohlášen za dědice bezcitného muže, který zavraždil své první dvě manželky.

Ó, krutý osud, který zařídil, že se Roderick vrací domů!

Jako již tolikrát, když se jí do duše vkradl pocit viny, i teď ho rychle zapudila. Kdyby nespala s tím zločincem, neprožila s ním tři dny hořkosladké vášně v pánově posteli, nikdy by nepřivedla na svět Garetha, svou jedinou radost, jediný důvod, proč žije. „Pane, prosím, vyslyš mé prosby,“ žadonila a do kolen ji tlačila kamenná podlaha v kapli. S rovnými zády a skloněnou hlavou zavřela oči. Nebude se cítit provinile za to, že porodila dítě tak bystré a hodné, jako je její syn.

„Připadáte mi ztrápená, dcero.“

Gwynn se tak lekla, že málem poskočila. Ruka jí vylétla na prsa, jako by chtěla sevřít do dlaně své srdce. Myslela si, že je tu sama, neslyšela otce Anthonyho v jeho kožených botách ani jeho sípavý dech, když se k ní blížil.

Zapomněla na modlitby a postavila se.

„Co vás trápí?“ Tichý hlas otce Anthonyho jako by vycházel ze stropních trámů, a přitom sotva pohnul bezkrevnými tenkými rty.

„Ach, otče Anthony…, polekal jste mne.“

„To jsem neměl v úmyslu.“

„Potřebovala jsem… útěchu,“ řekla a dívala se, jak se mu rty zvlnily vědoucím úsměvem.

Vysoký hubený muž s nahrbenými zády a prstencem světlých vlasů kolem tonsury pokyvoval hlavou, jako by i on pociťoval potřebu očistit svou duši. Položil jí na rameno ruku s dlouhými prsty. „Nenechte se mnou rušit.“

„Ne, už jsem skončila,“ řekla a doufala, že se příliš nečervená. Rozčilovalo ji, jak kněz zneužívá svého postavení a dotýká se jí.

„Bezpochyby jste se modlila za b-baronův bezpečný návrat.“ Otec Anthony zvedl obočí v tiché otázce a ohryzek mu začal poskakovat, vyzrazujíc jeho strach.

„Ano.“ Ta lež jí vyklouzla tak rychle, až se zděsila. Jedna věc je, že záměrně překroutila pravdu, ale něco jiného je, že teď lže do očí knězi, navíc v kapli. „Děkuji vám, otče,“ rozloučila se.

„Zůstávejte v pokoji.“

Jako by mohla.

„A prosím, paní, dejte si pozor na Iddelle a její podivné způsoby. Ona to myslí dobře, ale…“ Roztáhl dlouhé prsty na rukou a otočil je dlaněmi vzhůru, jako by prosil nebesa o pochopení nějakého velikého tajemství. „Je t-to jen slabá žena. Ďábel vždy hledá ty, kteří nejsou silní.“ Zahleděl se jí do očí. „Nedovolte satanovi, aby vás ošálil, ani když přijde oděn v rouše porodní báby.“

„Idelle není zlá.“

„To jsem neřekl. Jen se mějte na pozoru, paní. Lucifer má mnoho podob.“

„Znám své srdce, otče,“ odpověděla, ač nemohla doznat to, co skrývala v hloubi duše. Uhladila si tuniku, uklonila se a vyšla dveřmi do chodby osvětlené čadícími svícemi.

Představa, že zase spatří Rodericka, byla jako jed, který jí proniká do krve a otravuje útroby. Nikdy ho nemilovala, zasnoubil ji s ním její otec. Strávila se starým baronem před téměř třinácti léty pouhé dva týdny, než musel do války. Od té doby byla paní na hradě a jednala jen s Roderickovým bratrem Ianem. Při pomyšlení na švagra se zachvěla. Byl to hromotluk s masitýma rukama, jejichž hřbety byly zarostlé pískově hnědými chlupy, přesně takové barvy, jako měl vousy.

Ačkoliv se mu dostalo vzdělání, vyjadřoval se velmi hrubě a v jeho očích nebyla ani špetka laskavosti. Často, když hojně popíjel vína, přivíral oči a díval se na švagrovou vilným pohledem. Žena mu zemřela před dvěma roky. Byla to křehká bytůstka s bledou pletí a zarudlýma očima od věčného churavění a od slz. Margaret vydechla duši v manželově loži a zanechala ho bez dědice. Stejný osud jako jeho bratr. Od její smrti jevil Ian o Gwynn mnohem nepokrytější zájem a jeho pohled byl čím dál chlípnější, až jí z toho naskakovala husí kůže. Při té vzpomínce se Gwynn zvedl žaludek. Rychle prošla dveřmi a vydala se po pěšině ke kuchyni, kde kuchař, hubený pihovatý mužíček jménem Jack, huboval dva pomocníky, kteří obraceli vola na rožni. Z pečeně odkapával tuk na žhavé uhlí a prskal a kouř unikal širokým komínem, kde se udily dva velké kusy masa.

„Rychleji, rychleji, vy líné kůže,“ hromoval Jack a vytahal jednoho z pomocníků za ucho. Hoch kvičel bolestí, ale kupodivu otáčel rožněm mnohem rychleji.

Jeho kamarád na druhém konci klopil oči před kuchařovým pohledem a napínal svaly, co mohl, aby se rožeň otáčel. „To už je lepší…, mnohem lepší. Jen tak dál.“ Jack zaťal pěsti a opřel si je o útlé, kostnaté boky. „Nechceme snad zklamat našeho pána, až se vrátí domů, že ne?“

Hoši tak horlivě kroutili hlavami, že se kuchyňská děvečka, která u stolu tloukla koření v hmoždíři, neubránila úsměvu. Když se kuchař pootočil, zjistil, že není v kuchyni sám. „Ach, paní,“ řekl a ukázal přitom nerovné zuby. Rozhodil rukou do šířky a naznačuje čilý ruch kolem sebe. Jedno děvče loupalo zimní jablka, druhé škubalo u dveří bažanta a vyhazovalo peří ven. Chlapci nosili dříví na otop nebo vědra s kroutícími se úhoři, další dívky zase nesly košíky husích vajec. „Jak můžete vidět, připravujeme vše na baronův návrat.“

„To je dobře,“ řekla Gwynn, předstírajíc zájem, a hrála si se zlatým křížkem na krku.

„Děláme náš hrad z cukru a lovec nám přinesl bažanty, šest jeřábů a jelena.“ Šlachovitý kuchař přímo zářil při představě své hostiny. „Navíc máme úhoře z rybníka a lososy a…“

„To mého muže jistě potěší. Pokračujte,“ přerušila ho Gwynn, zvedla ruku a zamířila dveřmi na vnější nádvoří. Ze všech těch řečí o Roderickově návratu ji rozbolela hlava i žaludek. Co bude dělat? Až uvidí Garetha… Svatá Matko boží, pomoz mi. Od chvíle, kdy přijel posel se zprávou o manželově útěku ze žaláře, přemýšlela Gwynn o tom, že pošle Garetha k sestře Luelle. Byla si jistá tím, že to měla udělat. Její sestra Luella bydlela na hradě v Heathu, daleko na jihu, a zcela jistě by se postarala o výchovu i bezpečí jejího syna. Nejdříve by z něj byl panoš, pak zeman a naučil by se vše, co potřebuje k tomu, aby se stal rytířem. A hlavně, byl by v bezpečí. Měla poslat Luelle zprávu o Roderickově návratu na Rhydd.

Ach, jak je bláhová! Jak si mohla myslet, že její manžel zůstane doživotně uvězněn a že shnije v žaláři? Za těch třináct let života v přepychu a bezpečí silných kamenných zdí Rhyddu zpohodlněla, chovala se jako baronka, celým srdcem milovala svého syna a jediný problém, který měla, bylo udržet si švagra od těla.

Od ženiny smrti byl Ian stále drzejší a snažil se ji nachytat samotnou v temném koutě chodby. Pokaždé, když se míjeli, se o ni otřel, hleděl na ni přivřenýma zlověstnýma očima, ze kterých ji mrazilo.

Ale mnohem raději se bude potýkat s Ianem, jen kdyby se Roderick nevrátil.

Jak kráčela po pěšině přes nádvoří, měkké střevíce se jí bořily do bláta. Husy hlasitě štěbetaly a mávaly křídly, až za nimi létala ztracená péra, jak se hnaly k rybníku. Dva chlapci vlekli mrtvého kance a upustili ho na pěšině, kudy mladá dívka nesla koš plný mokrého prádla od šňůr u severní věže. Gwynn si téměř nepovšimla toho, že jí na tuniku dopadly první kapky deště. Musela najít Garetha a vysvětlit mu, že po dvanácti bezstarostných letech se jeho život najednou ocitl v ohrožení. Že mu hrozí nebezpečí od člověka, který je všemi považován za jeho otce. Když tehdy narychlo vymyslela plán, že porodí dítě někoho jiného než Rodericka, byla přesvědčená o tom, že se to baron nikdy nedoví. Že možná později, po létech, až ho bude slepě milovat, pojme podezření, že chlapec nemusí být jeho. Ale to už ho přijme za svého, a i kdyby ji podezříval z nevěry, nebude chtít vypadat jako hloupý paroháč.

Ach, Bože, musela být úplně pitomá, když si myslela, že jí to vyjde. Ale kdyby se tenkrát se zlodějem nevyspala, neměla by svého syna. A neměla by ani vzpomínky na krásné milování. Ještě dnes, po dvanácti letech, cítila jeho horké dotyky, špičku jeho jazyka, jak ji hladí po kůži, jeho vroucí polibky ji inspirovaly…

„Hledáš syna?“ rozlehl se nádvořím Ianův hlas a odrážel se od kamenné zdi tak, až jí rozvibroval srdce. Zčervenala a hned ji napadlo, zda náhodou nemohl uhodnout, kudy se ubíraly její myšlenky. Bylo od ní pošetilé plýtvat jimi na mladého zloděje, který se vykradl z hradu i z jejího života přesně tak, jak ho žádala.

Ian před ní stál s rukou na rukojeti dýky a sledoval skupinku chlapců, mezi nimiž byl i Gareth. Šermovali dřevěnými meči vlastní výroby. Gareth, vyšší než ostatní, byl nejšikovnější. Měl pevné svaly, černé vlnité vlasy, bystré modré oči a rychlé reflexy. Přeskakoval sudy, bleskově zalezl do stohu, aby se vyhnul výpadům silnějších a těžkopádnějších hochů.

Tom, řezníkův syn, zaútočil dřevěným mečem, ale Gareth se hbitě sehnul, přenesl váhu na jednu nohu a překutálel se pod káru pouličního kramáře. „Chytrý hoch,“ uchechtl se Ian, mlaskl jazykem a potřásl hlavou. „Mnohem chytřejší než jeho otec.“

Gwynn se málem zastavilo srdce. „Vážně?“ odpověděla a zvedla bradu, i když cítila dech zkázy na šíji. Za léta, po která žila vedle Iana, se poučila, že je nejlepší se mu postavit otevřeně a nedovolit, aby zpozoroval sebemenší znamení strachu.

„Ano.“ Ianovy světle žluté oči se zúžily do štěrbin a zamyšleně si hladil prošedivělé strniště vousů ostřím nože. Byl vysoký a svalnatý, měl silný krk a ostré zuby. „Až vyroste, bude-li k tomu mít čas, tak jistě bude pýchou a radostí svého otce.“ Znovu se zasmál temným smíchem. „Tentokrát ho Roderick uvidí.“

Nikdy, nikdy nebude mít čas, proběhlo Gwynn hlavou a navzdory studenému dešti se jí zpotily dlaně.

„Už to nepotrvá dlouho.“

Bože, prosím, ne! „Garethe, pojď ke mně!“ zavolala na syna, ignorujíc švagra. Její chlapec právě vytáhl kamínek z opasku na kalhotách a hodil jím tak šikovně, že zasáhl jednoho z chlapců do zadku. Ten vyjekl a Gwynn ho musela překřikovat. „Garethe, prosím tě, pojď ke mně. Pojď se připravit na uvítání svého otce.“

Vyrušen od hry Gareth vzhlédl. Tom využil jeho nepozornosti a udeřil ho mečem mezi lopatky. „Ne!“

„Mám tě!“ zvolal Tom a smál se tak, že to Gwynn připomnělo oslí hýkání. Učinil další výpad, ale Gareth předstíral úhybný manévr doleva, ale hned se vrhl doprava a špičkou meče zasáhl nejen Toma, ale i další dva chlapce. Zastrčil meč za opasek a rozběhl se k matce, která mu vykročila vstříc, aby unikla Ianovu chtivému pohledu. „Tentokrát jsem měl mít opravdový meč,“ řekl Gareth. „Už mi bude dvanáct…“

„O tom si promluvíme později.“

„Ale, matko…“

„Později, Garethe.“ Měnil se jí přímo před očima v muže. Je správné, že chce mít vlastní zbraň. A když přemýšlela o tom, co všechno se může stát, možná by mu měla dát víc než jen malou dýku, kterou mu půjčila před pár lety. „Pamatuješ si, jak jsem ti říkala, že by bylo lepší, kdybys odtud odjel k mé sestře a jejímu manželovi?“ zeptala se ho, když byli v jeho pokoji. Ale jeho zajímaly jen dvě kostky, které vyhrál nad Alfredem, prostoduchým sluhou, jehož jedinou schopností byl výcvik loveckých psů.

„Ano,“ odpověděl Gareth a díval se na ni, když dávala jeho oblíbenou tuniku, kalhoty a plášť do kožené torny. Gwynn rychle otevřela měšec za pasem, vytáhla z něj několik mincí a spolu se zlatým křížkem, který nosila na krku, a dvěma prsteny je vhodila do torny.

„Je čas, abys…“

„Co?“ Jako by konečně pochopil, zbledl. „Abych odjel?“

„Už jsi dávno překročil nejlepší věk pro výcvik.“

„Ne!“

„Nehádej se, Garethe.“

Podezřívavě přivřel oči, jak to poslední dobou dělal často. Ach, jak se podobá svému otci. „Ale proč teď, matko?“ zeptal se.

Zasmála se, doufajíc, že to znělo vesele, ale její hlas se chvěl strachem, který jí rval útroby. „Jsem sobecká, Garethe, že tě chci mít u sebe, když jiní chlapci v tvém věku a ještě mladší odcházejí z domova, aby se stali panoši a…“

„Posíláš mě z domu, protože se vrací otec.“ Hleděl na ni očima modrýma a jasnýma jako letní nebe. Jako zloděj.

Gwynn těžce polkla. Co na to mohla říct? Pravdu? Přiznat se mu ke své lži? Říct vlastnímu synovi, že se vyspala s obyčejným hochem ze stájí, který se stal zlodějem, a podvedla všechny kolem sebe, včetně dítěte, které porodila? „Teď není čas na otázky, Garethe. Pojďme pokračovat v…“

„Lež je hřích. Říkala jsi to. Otec Anthony a stará Idelle, kteří jinak s ničím nesouhlasí, to také říkají. Ale ty mi lžeš, matko. Vidím ti to na očích.“

Od svých tří let byl Gareth schopný číst z matčina výrazu, ačkoliv ho nikdy nenapadlo, že by mu mohla lhát o jeho původu.

„Je to složité, synu. Tady, obleč si to.“ Gwynn mu hodila nejtěžší kabát podšitý kožišinami z veverek.

„Ty se bojíš.“

S povzdechem položila tomu na židli v koutě a shrnula si pramen vlasů z očí. „Ano, bojím, synu. Posaď se.“ Ukázala na postel a Gareth poprvé v životě bez odmluv poslechl. Plameny z krbu se mu odrážely v černých vlasech a promítaly na zdi a na strop stíny, ačkoliv ještě nebylo ani poledne.

„Je pro mě těžké ti to říct,“ přiznala se a pečlivě volila slova. „Lord Roderick není hodný člověk.“

Gareth odfrkl. Krutost nepřítomného barona byla veřejným tajemstvím mezi strmými zdmi Rhyddu a za léta jeho věznění se historky o jeho ničemnostech staly legendou. Nebylo snad jediné dítě zrozené na hradě, které by nevědělo o záhadné smrti jeho dvou prvních žen.

Časem lidé události ještě přikrášlili a řeči o baronovi se šířily od úst k ústům a protékaly z hradu skrze bránu do vsi. Zbyla jen hrstka těch, kdo v baronově návratu spatřovali požehnání.

„Já se ho nebojím,“ řekl Gareth.

„Ale já se bojím o tebe.“ Tak, a je to vyřčeno.

„Proč?“

„Tvůj otec…“ Ach, jak se jí kroutil jazyk při tom lživém slově. „Víš, on, on by se mohl zlobit, že jsem tě neposlala pryč, jak bylo dohodnuto, a že už jsi promeškal tu pravou chvíli, kdy ses měl stát panošem a pak rytířem.“

„Pchá. Kdybych měl skutečný meč, tak bych…“

„Dostaneš ten svůj vytoužený meč,“ ujistila ho, aby zažehnala hádku, a také proto, že možná bude doopravdy potřebovat pořádnou zbraň.

„Vážně?“ Gareth zůstal ohromený. Úsměv mu rozjasnil tvář a hlasitě zajásal, čímž jí připomněl, že je stále ještě chlapec, i když začíná vypadat jako muž.

„Ano, ale teď si musíš pospíšit. Obleč si ten kabát.“

„Mohu se naučit všemu, co potřebuji, tady,“ přemlouval ji Gareth, chtěje využít její velkorysé nálady.

„Jestli chceš ten meč, tak ne,“ řekla. Naučil se skvěle taktiku, jak od ní dostat, co chce, a ona mu to nyní oplatila. „Pojď, nemáme času nazbyt. Poslala jsem Idelle za podkoním, aby ti připravil koně. Charles pojede s tebou do Heathu. Ale spěchej, nezdržuj.“

„Za tím musí být ještě něco jiného.“

„Co?“ zvolala ostře, neboť cítila, že s každou vteřinou ubývá synovy naděje na bezpečí. „Ne, na tom nezáleží, pojď už!“ Jednou rukou ho vzala za loket a strkala ho ke dveřím. Druhou rukou popadla tomu s jeho věcmi a kabát si přehodila přes ruku.

„Neposílej mě z domu,“ žadonil Gareth a krčil čelo. „Měl bych zůstat s tebou a chránit tě.“

„Chránit mě?“

„Jestli otec zabil své první dvě ženy.“

„Já si s ním poradím. Ale nepřemýšlej teď o takových věcech. Možná se na Heathu naučíš jednat se svou matkou s úctou! Pojď už!“ Nebyl čas na dohadování. Táhla syna dolů po schodech, kolem terasy a dál po pěšině mezi kuchyní a spižírnami.

Ve vzduchu se vznášela vůně čerstvého chleba a rozetřeného česneku, když běželi do zbrojnice, kam Gwynn schovala krásný dlouhý meč, pochvu a opasek, který si Gareth s úsměvem od ucha k uchu ihned připnul kolem útlého pasu.

„A teď ať už jsme pryč,“ naléhala Gwynn, jejíž strach s každou vteřinou rostl. Venku bylo stále zamračeno a mlha se srážela ve veliké kapky, které změnily cestu v blátivé kaluže. „Pojď,“ zašeptala Gwynn a přikrčeni za dvoukolákem se zrním prchali ke stájím, kde Charles držel za otěže dva nejlepší oře na hradě a choulil se před deštěm.

Gareth pohlédl na matku, která mu nikdy předtím nedovolila jet na jiném koni než na klidném starém hnědákovi s pomalou chůzí.

Když v údivu povytáhl mladé obočí, Gwynn řekla: „Snad nečekáš, že tě pošlu do Heathu jako nějakého chudáka? Co by si o mně sestra pomyslela?“ Prudce syna objala a zápasila se slzami, které jí sevřely hrdlo a pálily ji v očích. Uvidí ho ještě někdy, své jediné dítě?

Konečně ho pustila a on, jako by konečně pochopil její strach, řekl: „Neboj se, matko, já se vrátím.“

„Ovšem, že se vrátíš.“ Posmrkla a odkašlala si.

„Brzy.“

Bože, srdce se jí rozletělo na malé kousky. „Ano, já vím. Ale teď už jeďte!“

Divoký černý oř, kterého pojmenovali Drak, zafrkal a postavil se na zadní, když si Gareth přehodil kabát, vzal od matky tomu a pokusil se nasednout. Obrovský kůň pohodil hlavou, uhnul do boku a poulil velké hnědé oko na mladíka, který se opovážil chtít mu nasednout na hřbet.

„Klid, Draku, klid,“ chlácholil koně Charles.

Gareth se vyšvihl do sedla a hrdě se usmíval. Gwynn si všimla, že mu na výrazné bradě začínají růst řídké vousy. „Ty jsi ale velké zvíře, Draku,“ promluvil ke koni a vzal do rukou otěže.

„Bůh nám pomáhej,“ zamumlal si Charles do vousů. Rychle naskočil na druhého koně, ryzáka se třemi bílými ponožkami a mohutnou hrudí. „Jedeme.“

„Buď opatrný,“ řekla Gwynn a zvedla ruku na rozloučenou. Ale sotva to dořekla, ozvalo se zlověstné vřeštění trumpet. Ó, Bože, ne!

Nádvořím se rozlehl křik.

Gwynn se podlomila kolena. Ne! Ne! Ne!

Ale v hloubi srdce věděla, že všechny její plány vyšly nazmar. Sevřela se jí hruď a do srdce se jí vkradla beznaděj.

„Matko?“ zeptal se Gareth a svíral otěže.

Kousla se do spodního rtu. „Bůh nám pomoz,“ zašeptala, vítr jí rozevlál sukni a z temné oblohy padal nelítostný déšť.

Gardista volal na vrátného u brány: „Vytáhni padací mříž a chval Hospodina! Lord Roderick se vrátil.“

Kapitola 2

„Žádné slzy radosti z manželova návratu?“ zeptal se Ian jízlivě.

Gwynn jeho škodolibý úšklebek ignorovala a naplněna zoufalstvím hleděla, jak hradní branou projíždí prašivý grošák. Na hřbetě vychrtlé herky seděl Roderick z Rhyddu, lépe řečeno to, co z něj zbylo. Nikdy nebyl hezký člověk, ale za těch třináct let v žaláři velice zestárl. Jel navzdory dešti bez pokrývky hlavy, jeho kdysi nazrzlé vlasy zešedivěly a padaly mu přes obličej v mokrých pramenech. Stejně prošedivělá byla i jeho bradka. Košili měl potrhanou a původně zelený kabát byl špinavý a visel na něm jako hadr.

Na hradě se zastavil všechen ruch. Zedníci, tesaři a ženy, které vařily pivo, zanechali práce a všichni se postavili do otevřených dveří svých dílen. Včelař, podkovář a výrobce svící se shlukli u severní věže, zatímco chlapci, kteří vozili kamení, a pradleny vlny se obrátili a skrze dešťovou clonu sledovali pána, jehož mnozí nikdy předtím neviděli.

Gwynn těžce polkla a rychle se pokřižovala při pohledu na tu žalostnou postavu, která jí navzdory zuboženému zjevu stále naháněla strach. Roderickovy tváře byly propadlé a kůže mu visela na vystouplých kostech.

Když kůň zastavil, baronem to trhlo a svezl se ze sedla, George, chlapec s těstovitou pletí zohyzděnou skvrnami, přeběhl trávník, aby převzal otěže pánova koně. Další chlapec vyběhl z kuchyně s pohárem vína.

Roderick pil tak hltavě, že mu červené kapky stékaly po vousech. Když dopil, vrátil pohár chlapci. Hřbetem ruky si otřel ústa „Přines mi ještě,“ přikázal s očividnou radostí, že zase může poroučet. „Přineste mi víno, bažanta a kus masa z divočáka do hradní síně.“

Jak si přejete, pane.“ Chlapec sklonil hlavu před deštěm a rozběhl se dovnitř.

„Bratře!“ Ian předstoupil a Gwynn se usilovně pokoušela najít řeč. „Rád tě zase vidím.“

„Vážně?“ Roderickovy oči barvy piva potemněly a dostaly číhavý výraz. „Tak proč jsi za mě nezaplatil výkupné, abych se mohl vrátit domů?“

„Baron Hamilton výkupné nežádal, odmítl je.“

„Ha! Tak proč jsi mi nepomohl k útěku, co?“ pokračoval Roderick a nozdry se mu chvěly vztekem, který v sobě dusil po více než desetiletí.

„Zkoušeli jsme to třikrát v prvních dvou letech tvého uvěznění. Ale hrad v Carteru je pevný, jeho zdi není možné zdolat, a vypadalo to, že Hamilton o našich přepadeních věděl pokaždé předem.“ Ianovy omluvy zněly chabě, dokonce i Gwynn.

„Hamilton je lotr s černým srdcem, ale ta jeho pevnost není tak nedobytná, jak tvrdíš. Já jsem z ní uprchl bez tvé pomoci.“

„Ano, ale jak jsi…“

„Jeden člověk z jeho armády zradil a zamířil opačným směrem, aby zmátl stráže, ale brzy projede naší branou. A až se tu objeví, přiveďte ho za mnou a já mu vyplatím odměnu.“ Roderick si jedním prstem uhladil knír. „Možná si na něho vzpomeneš, Iane. Teď si říká sir Webb. Kdysi s tebou jezdil. Už je to dlouho.“

Ian zvedl rameno a potřásl hlavou. „Webb? Ne, nevzpomínám si.“

Roderick se zachechtal a jeho smích přešel v chrčivý kašel. „Byl to rytíř, jemuž sir Hamilton důvěřoval, ale já jsem ho přesvědčil o tom, že u mě bude mít lepší službu.“

„Podplatil jsi ho?“

Roderick se zašklebil. „Ano, a on povede zbytek vojáků z Rhyddu jako jediný rytíř, který dokáže to, co nedokázala celá moje armáda, jak tvrdíš. On jediný mě osvobodil.“

„Ale, Rodericku, myslíš, že cizí člověk bude schopen…“

„Dost o tom! To probereme jindy. Teď mi dopřej, abych si mohl vychutnat tyto chvíle.“ Roderick se rozhlédl po vysokých kamenných zdech s cimbuřím a zastavil se pohledem na severní věži, kde rytíř vztyčil vlajku, zelenou a zlatou standartu oznamující celému okolí, že pán je doma. Chvíli mu poskakoval ohryzek, pak se unavenýma očima rozhlédl po zbývajících částech svého panství – starých rodinných zdech a věžích, i chatrčích a budovách postavených v době jeho nepřítomnosti. „Vidím, že Rhydd v době mého zajetí prosperoval,“ řekl spíše sám k sobě.

„Ano.“ Ian ho plácl po rameni. Z trávy vystupovala mlha a pronikla Gwynn do šatů a zamrazila ji u srdce. „Ale je dobře, že ses vrátil.“

Roderick povytáhl jedno prošedivělé obočí a poškrábal se ve vousech, když mu pohled zalétl za hlavy rytířů a s plnou silou utkvěl na Gwynn.

Ježíši Kriste, pomoz mi.

„Ženo.“

„Muži.“ Řekla to pevným hlasem, přestože to slovo nenáviděla.

Roderick přivřel oči a Gwynn cítila, jak se jí ledový vítr opřel do pláště. „Často jsem na vás v posledních letech myslel.“

„I já na vás,“ odpověděla.

„Jak se sluší na řádnou manželku.“ Díval se na ni, jako se muž dívá na koně, kterého hodlá koupit. „Povězte mi, kde mám syna? Musel jsem čekat spoustu let, abych ho uviděl.“

Gwynn ztuhla páteř. „Garethe,“ zavolala, ale chlapec, vždy zvídavý, už seskočil z Drakova mohutného hřbetu a kráčel blátem k muži, kterého považoval za svého otce.

Roderickovy rty se zvlnily v úsměvu, když Garetha uviděl. Nebyl ještě tak vysoký jako on, ale byl to hrdý chlapec se směle vysunutou bradou a očima, kterým nic neuniklo. Déšť mu smáčel vlasy a stékal mu po nose.

„Otče.“

Gwynn zabolelo u srdce.

Roderick se podíval na koně a koženou tomu. „On se chystá odjet?“ Jeho narezlé, teď již prošedivělé obočí se stáhlo k sobě.

„Ano.“ Gwynn měla připravenou pohotovou lež. „Přesáhl ji; věk vhodný k tomu, aby se stal panošem a zemanem. Poslal jsem vzkaz Luelle…“

„To jste snad neslyšela, že se vracím?“

Gwynn přikývla. „Až dnes ráno, můj pane.“

„A přesto jste chtěla mého chlapce poslat pryč?“ Nozdry se mu mírně chvěly, jako by zachytil nepříjemný pach.

„Luella už ho čeká a…“

„Mlčte!“

Drak na jeho podrážděný příkaz hlasitě zafrkal a zahrabal kopytem v rozblácené zemi. Charles, který seskočil ze sedla a držel oba koně za otěže, ho tichými slovy chlácholil. Gareth se zastavil těsně před Roderickem. Nepoklonil se, ani nezměnil výraz, jen upíral tvrdý pohled na staršího muže ve špinavých cárech. Z nebe se lily proudy vody a poryvy větru vířily mokrým listím ve vzduchu.

„Dali ti jméno Gareth.“

„Ano.“

Roderickova zažloutlá pleť náhle zrudla, když pohlédl na vesničany a služebnictvo, které postávalo v malých skupinkách na nádvoří. Ticho by se najednou dalo krájet. Dokonce i ovce v ohradách za branou ztichly.

„Tak, ty jsi můj syn.“ Baronův pohled zalétl od chlapce ke Gwynn.

Gareth přikývl, ale neřekl nic.

„Tak jsme se konečně sešli.“ Položil Garethovi na rameno pokroucenou ruku a Gwynn si dlouze vydechla úlevou. Třeba je tak domýšlivý a jeho paměť natolik popletená, že nepozná, že chlapec není jeho.

„Nepojedeš do Heathu.“

„Manželi, prosím, je nejvyšší čas,“ namítla Gwynn.

Roderick ji umlčel mihnutím své všemocné pěsti. „O tom si promluvíme později.“ Jeho pohled se opět zaměřil na Garetha.

Gwynn se rozbušilo srdce v hrudi, protože viděla všechny rozdíly mezi svým synem a baronem. Gareth měl tmavší pleť po zlodějovi, vlasy černé jako havraní křídla a oči jasně modré. Jako Trevin. Ač byl Gareth ještě dítě, jeho rysy se již začínaly měnit a získávaly na ostrosti.

„Chvála všem svátým.“ To hlas otce Anthonyho se nesl nádvořím.

„Pro Ježíše Krista,“ zaklel Roderick, když viděl, jak se kněz hrne přes mokrou trávu a blátem k němu a roucho za ním vlaje ve větru.

„Můj pane,“ zanotoval a Gwynn se zdálo, že vidí v očích zbožného otce slzy. Ale určitě se mýlila. Byl to jen déšť, který mu stékal po tvářích. „Myslel jsem… eh, b-bál jsem se, že už vás nikdy neuvidím, že s-se nikdy ne… ach, musíme poděkovat Nebeskému otci za váš návrat.“ Sklonil hlavu a rychle se pokřižoval.

Baronovi zbrunátněl krk. „Dobrý otče Anthony,“ řekl mírně, „je pro mne útěchou, když vím, že jste zde byl a prosil o boží požehnání Rhyddu.“

„Mé modlitby i myšlenky byly s vámi.“ Kněz rychle zamrkal a vzchopil se. „Možná bychom se nyní měli všichni společně pomodlit, abychom poděkovali svaté Matce boží a…“

„Později,“ přerušil ho Roderick, zavrtěl hlavou a setřel si déšť z obličeje. „Je mi zima. Potřebuji se nejdříve vykoupat a najíst.“ Dotkl se Gwynniny paže. „Věřím, že je vše připraveno.“

„Ano, pane. Nechala jsem ohřát vodu na koupel a přidat do ní vonné esence. Až si budete přát, bude se podávat slavnostní jídlo na vaše uvítání. A čekají na vás čisté šaty.“

„Spolu s vámi,“ řekl s úsměvem tak ledovým jako zimní liják.

Gwynn zaťala zuby. „Ano.“ Ach, svátá Matko boží, jak má vedle něho znovu spát? Sdílet s ním jedno lože a dovolit mu, aby se jí dotýkal svými ledovými prsty?

„Nuže dobrá,“ ukončil lord Roderick uvítání. „Nyní se zase všichni rozejděte po své práci.“ Gwynn se sevřelo srdce, když si všimla nuceného úsměvu, s jakým znovu upřel pohled na Garetha. „Musím se dovědět spoustu věcí. Tolik se toho za mé nepřítomnosti stalo.“

„Amen,“ zašeptal otec Anthony.

„Ano, ámen.“ Ian se ani nepokoušel skrývat své pobavení, které se mu dalo vyčíst z očí. On se baví, napadlo Gwynn.

„A s vámi, ženo,“ dodal Roderick, když vykročil směrem k hradní síni a v jeho tónu zněla zvláštní tvrdost, která způsobila, že se Gwynn sevřely útroby, „s vámi chci mluvit o našem synovi.“

„Jak si přejete,“ přitakala tiše. Připadalo jí, že Roderickovi ve zdech jeho hradu rychle přibývá sil. Kráčel do haly a služebnictvo i vesničané, kteří si mezi sebou zvědavě šuškali, mu ustupovali z cesty. V nedaleké ohradě bečely ovce a do vzduchu se vznesl havran, který začal drze krákorat. Na hambálkách vrkali holubi.

„Ten hoch se mi nepodobá,“ řekl Roderick zamyšleně a zrychlil krok.

„On… on zdědil rysy mého staršího bratra Neala.“

„Vážně?“ Roderick začal stoupat po schodech do haly. „Chudák Neal zemřel tak mladý, že si ho nikdo nepamatuje.“

On to ví! problesklo Gwynn hlavou a srdce se jí rozbušilo. Ovšem, že to ví. Přestože je pomatený a paměť už mu neslouží, ví, že ti neudělal dítě. Jak by také mohl? Polkla strach. Snad se rozhodne předstírat, že je Gareth jeho syn, než by snesl takové ponížení. Tím, že ho podvedla, všem jasně naznačila, že není schopen spát se ženou a zplodit dítě.

Psi, kteří byli stále ostražití, seděli na schodech před vchodem do haly a jejich šedá srst v dešti ztmavla skoro do černa. Když kolem nich Roderick procházel, začali vrčet.

„Nedovolím, aby mi vlastní zvířata projevovala nedůvěru,“ řekl a zamračil se na psy. Pokynul rukou směrem ke gardistovi u těžkých dveří. „Zab je a pořiď nové – mladé, kteří mne budou poslouchat.“

„Ano, pane,“ odpověděl gardista a chystal se psy odvést.

„Ne!“ zvolala Gwynn, která stála o schod níže než Roderick, a spěchala za ním, aby ho doběhla v síni. Roderick zavřel oči a zhluboka se nadechl, jako by musel nasytit své třináct let uvězněné plíce zakouřeným vzduchem svého sídla.

„Prosím, neubližujte těm psům. Byli věrní, lehávali mi přede dveřmi pokoje a hlídali.“

Roderick rázem otevřel oči. „Co vy víte o věrnosti?“

„Manželi, prosím…“

„Manželi,“ opakoval pohrdavě. „A jak mám zvát já vás? Zeno?“ Podíval se na gardistu, naklonil se k ní, aby jeho další slova mohla slyšet jenom ona. „Možná by příhodnější byla běhna.“

Gwynn zkamenělo srdce.

„Odveďte ty psy zpátky do kotců,“ rozkázal, aby to všichni slyšeli. „O tom, co s nimi, rozhodnu později. A co se vás týče, ženo, musíme si spolu promluvit. Ale ještě to musí počkat. Jsem unavený a hladový.“ Odhrnul si prameny mokrých vlasů z očí a rozhlédl se po síni. Uprostřed stály stoly s lavicemi a na bíle nalíčených zdech visely gobelíny. Ve svícnech hořely svíce a oheň v krbu praskal a ohříval potemnělou místnost. „Tak si to pamatuji,“ řekl Roderick zjihlým hlasem. „Ach, Rhydd.“ Láskyplně poklepal pokroucenými prsty bílé zdi. „Bál jsem se, že už se sem nikdy nevrátím.“

Gwynn na okamžik pocítila soucit s mužem, který strávil téměř třináct let v žaláři, ale rychle si připomněla, že je schopen vraždy, že zabil své první dvě ženy, a že ona se teď musí bát o život svého syna.

Když Roderick vystoupil na stupínek a na chvíli si sedl do svého starého křesla a přejížděl dlaněmi po ohmataných dřevěných opěrkách, přemýšlela o tom, jak by ho mohla přesvědčit, že je Gareth jeho syn. „Teď odejděte,“ přikázal jí. „Chci mluvit s Ianem, s vámi si promluvím později. V soukromí. O vašem synovi.“

„O našem synovi.“

Jeho unavené, zakalené oči ji obvinily ze lži. „Nebudu již poslouchat vaše rouhání.“

Gwynn sevřel srdce panický strach. Jeho rozum není pomatený. Uvědomuje si, že spolu nikdy nesdíleli lože jako muž a žena. „Nedávejte to za vinu tomu chlapci…“

„Já vím, čí je to vina.“ Opřel se loktem o opěrku a položil si prošedivělou bradu do dlaně. „Vaše.“

„Ne…“

„A toho, kdo vám udělal to dítě.“

Gwynn polkla. „Ne, Rodericku, ten hoch je váš. Jako že žiji a dýchám…“

„Mlčte, ženo!“ Roderick byl rázem na nohou, obešel ji, svaly se mu napínaly a žluté oči planuly. „Vy a váš syn jste mne zesměšnili před celým mým dvorem. Nemyslíte, že služebnictvo a svobodní občané nevidí, co jsem poznal i já?“

„Kdybyste mne chvíli poslouchal…“

„Poslouchal? Poslouchal? A proč? Abych slyšel další lži? Nedovolím, aby mě kvůli vám a… tomu hochovi měli v neúctě ti, kterým vládnu,“

„Je to ještě chlapec…“

„Stačí!“

„Není jeho chyba, že…“

Roderick se k ní naklonil a pomalu jí sevřel pramen vlasů v dlani. „Jestli nepřestanete mluvit, milá dámo,“ zašeptal jí zlověstně do ucha, „nedám vám již možnost smlouvat.“ Jeho zkažený dech ji ovanul oblakem tak odporného pachu, že se zmohla na pouhé pokývnutí hlavou. Kdyby ho teď neposlechla, jen by ho ještě víc rozlítila, a přestože se nebála o sebe – to už měla dávno za sebou a věděla, že by mohl ublížit Garethovi. To bylo její jediné slabé místo. Potřebovala získat čas, aby uklidila syna do bezpečí, a kdyby měla poslouchat ty jeho jedovaté výhrůžky, strpět jeho brutalitu, nebo s ním dokonce spát, nechť se stane.

Pustil jí vlasy a pak, jako by na sobě vycítil pohled sloužících, ji chytil vzadu za šíji, zaklonil jí hlavu a políbil ji tak drsně, až se obávala, že jí rozdrtí rty.

Pak zaklonil hlavu a přidal se ke sborovému smíchu všech, kteří výjev sledovali. Tvářil se triumfálně – pán, který třináct let trpěl v žaláři, se vrátil ke své ženě a svému majetku. Gwynn se obrátil žaludek a litovala, že na něj nemůže plivnout. Místo toho polkla žluč, která ji pálila v krku, zmohla se na chabou omluvu a obrátila se k odchodu.

Cítila, jak ji polévá horko, slyšela pošklebky, hrubé mužské žerty a nelichotivé poznámky na svoji adresu. Zaťala pěsti a vyzývavě zvedla bradu, vykasala si sukně a pustila se po schodišti do svého pokoje, berouc dva schody najednou.

Jen co byla uvnitř, přibouchla za sebou dveře, opřela se o ně zády a stírala si ze rtů jeho odporný polibek. Potom už se neubránila přirozené reakci svého těla a prudce zvracela do sítin pod svýma nohama.

Co má dělat? Jak má zachránit Garetha?

Ozvalo se tiché zaklepání a do pokoje vešla Idelle s plachetnou na hlavě, zpod níž jí neposlušně vykukovaly tvrdé vlasy, šedé jako ocel. „U všech bohů, Gwynn, podívejte se, co jste udělala.“ Mlaskla jazykem, vytáhla z kapsy u zástěry hadr a začala utírat zvratky z podlahy. „Bojím se o váš život,“ řekla, když sbírala znečištěné sítiny a házela je do ohně. Plameny prudce vyšlehly a zasyčely jako na protest. „Roderick není odpouštějící manžel.“

„Ani laskavý.“

„Ani laskavý,“ přitakala Idelle, narovnala se a její moudré zakalené oči se střetly s vystrašeným pohledem Gwynn. „Poznal stejně dobře jako já, že chlapec není jeho.“

„Já vím.“ Gareth byl počat v tomto pokoji, kde před tolika lety spala se zlodějem. Těžce polkla a skousla si koutek úst. Nepatřila k ženám, které naříkají a bědují. Věřila, že na každý problém se najde řešení.

Idelle ještě jednou vytřela podlahu do sucha. „Měla jste se mi svěřit, paní. Možná bych vám tenkrát mohla pomoci.“

„Já… říkala jsem si, že bude nejlepší, když…“

„Lžete,“ přerušila ji Idelle.

„Ano, ale teď nemá smysl se o tom dohadovat. Co se stalo, stalo se. Musíme najít způsob, jak zajistit Garethovo bezpečí.“

„Možná byste měla poslat zprávu jeho otci. Tomu, který vám ho pomohl zplodit.“

Gwynn zavrtěla hlavou, začala přecházet po pokoji a vymýšlet plán, jak dopomoci Garethovi k útěku. „To by nebylo dobré. Nevím, co se s ním stalo. Byl to zloděj, který zůstal příliš dlouho zavřený v mém pokoji.“ Povzdechla si a potřásla hlavou. „Možná už ani nežije.“

„Myslíte?“ zeptala se Idelle a znovu mlaskla jazykem, což Gwynn dráždilo.

„Mýlíte se, milá dámo, protože já vím, co se s ním stalo.“

Přestala přecházet a probodla stařenu varovným pohledem, který jí měl zmrazit krev.

„Nevěřím ti.“

„Zloděj Trevin, vychovaný Muirem, popleteným kouzelníkem, který zná stará kouzla. Se šperky, které jste mu dala, a s dalšími které ukradl jiným důvěřivým duším, zkusil štěstí v kostkách a ono si ho našlo. Na Černém dubu vyhrál nad starým lordem, který příliš mnoho pil a neměl štěstí.“

„Ne, klameš!“ Gwynn klesla na postel. Ten příběh se jí pochopitelně donesl. Jako všem. Na hradě Rhydd měl Černý dub špatnou pověst.

Baron Dryw, pošetilý stařec, který holdoval vínu a kostkám, jednoho večera hojně popíjel a sezval rytíře, aby si s ním zahráli o jeho hrad. A prohrál. Mnozí tvrdili, že hra byla falešná, že ten voják, který vyhrál, podváděl, ale byl prudké povahy a nikdo se neodvážil jeho výhru zpochybnit. A co horšího, baron nezemřel přirozenou smrtí a lidé často spekulovali, že ho zabil ten podivný rytíř, který se zmocnil jeho hradu. Gwynn ty řeči poslouchala na půl ucha.

Nezajímala se o to, co se děje na jiných hradech, ani neznala Drywa z Černého dubu. „Ne… neoženil se ten nový baron s dcerou starého Drywa?“ zeptala se s probuzeným zájmem Gwynn a točila snubním prstenem kolem prstu. Je to možné? Z toho chlapce ze stájí, z toho zlodějíčka, se stal baron? Soused? On, jenž nikdy neporušil jejich dohodu, kterou spolu uzavřeli před tolika lety, než navždy odešel? Její zmučené srdce poskočilo radostí nad zprávou, že ho má tak blízko sebe.

„Ano.“ Idelliny kalné oči potemněly. „Faith byla Drywovou jedinou nadějí. Ale chudinka zemřela při porodu a děťátko se ani nenadechlo.“ Idelle si povzdechla. „Na Černém dubu se stalo mnoho neštěstí. Mnozí tvrdí, že je hrad prokletý.“

Gwynn slyšela tolik řečí a klepů, které se šířily po okolí. Ale měla poslouchat pozorněji, pokud se týkaly okolních hradů. I ona sama se mohla dovtípit, že tím černým rytířem je Trevin a že se stal baronem na sousedním hradu nečestným způsobem. Otec jejího syna po celou dobu žil tak blízko – pouhé tři dny jízdy na koni od ní. To vědomí jí mělo dodat útěchy. Místo toho se rozechvěla, jako by jí tělem profukoval vítr a roztřásl jí kosti. „Nemohu tomu uvěřit…“

„Je to pravda. Já vždy mluvím pravdu.“

„Ale…“

„Lhala jsem vám snad někdy?“

Gwynn zavrtěla hlavou a zimomřivě si třela paže.

„Paní, prosím,“ Idelle vhodila poslední znečištěné sítiny do ohně a otřela si ruce o zástěru. „Vím, že se povídá, že Trevin zabil barona Drywa, ale nikdo ho neviděl shodit barona z hradní zdi. A já tomu nevěřím.“

„Ty věříš jemu?“

„Věřím mu víc než vašemu manželovi.“

S tím musela Gwynn souhlasit. „A proč mi o tom říkáš až teď?“

„Cítím to v kostech. Trevin z Černého dubu přijede sem a bude si činit právo na syna.“

„A proč až teď?“ zeptala se Gwynn, které se zrychlil tep při představě, že ho znovu uvidí. „Dal mi slovo…“

„Slovo zloděje a psance.“

„Dříve si na něj nárok nečinil.“

„Roderick nebyl doma.“ Idelle se zamračila. „A teď zjistil, že Gareth není jeho. Co udělá? Obviní vás z toho, že jste ho podvedla? A že jste podvedla všechny na hradě? Nechci vás strašit, ale mám velké obavy.“

„A co bys mi radila, abych udělala?“ zeptala se Gwynn.

„Abyste byla opatrná,“ odpověděla Idelle a tajemně se pousmála. „A důvěřujte jen svému srdci. To vás nikdy neoklame.“

Ačkoliv v krbu hořel oheň, svíce prskaly a kouřily, vůně skořice a jablek a pečeného masa se stále vznášela ve vzduchu, v hradní síni byla zima jako v hrobce. Roderick, umytý a oholený, v čisté tunice a kalhotách, se jevil ještě silnější než v době, kdy přišel na Rhydd. Seděl na své židli s vyřezávanými dřevěnými opěrkami, jako by nikdy nebyl pryč, jako by měl odjakživa právo vládnout všem, kdo žijí uvnitř hradních zdí.

Hradní síní se nesl smích a zdánlivě vládla dobrá nálada, ale pod tím vším bylo cítit napětí, vidět kradmé nedůvěřivé pohledy, stisknuté rty.

Všichni si připíjeli vínem a kuchař Jack se překonával. Jeho cukrový dort jako miniatura hradu způsobil, že všichni u stolů zalapali po dechu a usmívali se a pokřikovali po sobě vtipy, aby zažehnali Roderickovu ponurou náladu. Muzikanti, akrobati a šaškové je bavili svými historkami, písněmi a obscénními žerty. Gwynn seděla po manželově boku, ale skoro nejedla a nemluvila. Zato Roderick se cpal úhoři, vaječným rosolem, bažanty, zvěřinou, hovězím a švestkovým dortem, ona však nemohla polknout ani sousto, a tak tam seděla s prsty na svém prkénku a občas si ulomila kousek chleba.

Gareth seděl daleko od Rodericka. Jedl hltavě, nezpůsobně a podezíravě sledoval muže, který měl být jeho otcem. Při jídle spolu sotva promluvili a Ian, sedící vedle synovce, vypadal pobaveně, jeho studené oči se smály a na rtech mu pohrával úšklebek, jejž rozhodně nevyvolali muzikanti ani šaškové.

Ale teď už byla síň skoro prázdná, stoly uklizené a vydrhnuté, jelikož Roderick všem přikázal, aby se rozešli po své práci. Všem, kromě vlastní rodiny a sira Webba, rytíře, který mu dopomohl k útěku ze žaláře. Webb přijel z hradu v Carteru a teď stál zády u krbu a hřál si nohy. Z jeho zvlhlé tuniky vycházel nepříjemný pach. Měl hnědé rovné vlasy zplihlé deštěm, obličej zarudlý dlouhou jízdou na koni v chladném počasí. Gwynn připadal jako lotr a byla si jistá tím, že na tom člověku nelze najít jedinou dobrou vlastnost. Není to ten typ, který by skrýval zlou povahu pod maskou zdvořilosti. Existuje-li peklo, tak Webb z hradu Carter je jistě ztělesněním Satana.

„Nechcete mi něco říct, ženo?“ zeptal se nakonec Roderick, škrábaje se mezi zuby špičkou nehtu na palci, a sledoval každý její pohyb.

Gwynn se zastavilo srdce a rukama si nervózně urovnávala vlněnou sukni. „Jen to, že jsem ráda, že jste se vrátil živ a zdráv.“

„Cože? Po dvanácti, ne, po třinácti letech mi nedokážete říct nic jiného?“ Natáhl se pro pohár s vínem a upřel do něj zamračený pohled.

„To rozhodně ne, můj pane,“ řekla vlídně, ač ji bolel každý sval v těle, jak byla napjatá.

„A co ten chlapec?“

Dobrý Bože, pomoz mi, prosím. „Zde není vhodné místo.“

„Ale ano, je, milá ženo,“ trval baron na svém a pohrával si s pohárem. „Podvedla jste mě.“

„Ne.“

Gareth zvedl hlavu. „Matko…?“

„Neposlouchej svého otce. Má za sebou dalekou jízdu a prožil mnoho zlého.“ Neuhnula Roderickovu nenávistnému pohledu. „Manželi, žádám vás, abyste vážil slova, než promluvíte. O Garethovi a jeho výchově v rytíře si promluvíme později, až nebudete tolik unavený a až v sobě nebudete mít tolik vína, nebo…“

„…nebo až ten mladík nebude moci slyšet pravdu, to jste chtěla říct?“ přerušil ji Roderick a naklonil se k ní nepříjemně blízko. Zornice měl rozšířené opilostí. „Já nemluvím o jeho výchově rytíře, protože se mu žádné nedostane. On neví, že jeho matka je obyčejná běhna, která ho počala s někým jiným, ale vydává ho za syna svého právoplatného manžela?“

„Ne!“ Gareth zrudl ve tváři a roztřásl se.

„Mluvím pravdu. Řekněte mu to,“ nutil ji Roderick a sevřel jí paži mozolnatými skvrnitými prsty, které ještě stále byly překvapivě silné. „Řekněte mu, že je synem – koho vlastně? To je otázka, viďte?“ Jeho stisk zesílil a další slova cedil přes zaťaté zuby. „Kdo spal v mé posteli a udělal mé ženě dítě, co? Čí je to bastard?“

„Už jsem slyšel dost vašich lží!“ zvolal Gareth, vyskočil na stůl a zvedl nad hlavu meč, který Roderick pověsil na opěradlo své židle. „Nechte matku na pokoji!“

„Garethe, přestaň!“ zaúpěla Gwynn a srdce jí tlouklo tak, že se obávala zhroucení.

„Bastarde!“ sykl Webb a okamžitě tasil meč.

„Ne, neprolévejte krev!“ vykřikla Gwynn a pokoušela se vytrhnout ruku z manželova stisku.

„Vy se mi opovažujte vzdorovat?“ Roderickovi se chvěly nozdry a rty se mu pokřivily do zhnuseného šklebu.

„Pusťte ji!“ přikázal mu Gareth, stoje rozkročen na stole s mečem ve zvednutých rukou, jako by ho chtěl rozpoltit.

Gwynn sevřel duši strach. „Garethe, prosím, nedělej…“

„Ten kluk má koule,“ pronesl Ian téměř obdivné a natáhl se po synovci. „Ale málo rozumu.“ Gareth mrštně uskočil před strýcovýma rukama a převrhl pohár s vínem. Rudá tekutina se rozstříkla Ianovi do opilé tváře jako krev.

„Žádný rozum, s tím souhlasím,“ přikývl Webb.

„Řekl jsem, abyste ji nechali na pokoji!“ pronesl pevně Gareth a ostří Roderickova meče se nebezpečně blýskalo odlesky ohně z krbu.

„Seskoč dolů, Garethe!“ zavolala Gwynn na syna a stále se pokoušela vytrhnout manželovi.

„Mlč!“ snažil se ji Roderick zkrotit.

„Pusť mě, muži!“ sykla jazykem ochrnutým strachem. „A ty, Garethe, neudělej žádnou hloupost!“ Vtom ji Roderick pustil a ona se zapotácela.

Zvedl ruku.

„Ne!“ vykřikl Gareth.

Plác! Zvuk dlaně dopadnuvší na její tvář se odrazil od zdí stropu a rozlehl se síní. „Ty pletichářská, pelešivá Satanova dcero!“ sípěl Roderick zlostí bez sebe.

Gwynn couvala a narážela do židlí a do stolu. Roderick po ní skočil a začal jí třást, a ona ho v sebeobraně kopala a škrábala. „Zařídím, aby se ti dostalo trestu, jaký zasloužíš, Jezabel.“ Znovu se napřáhl a uhodil ji podruhé. V hlavě jí zadunělo, až se jí zatmělo před očima.

„Ne!“ vykřikl Gareth.

Místnost se s ní točila, ale Gwynn nějak dokázala nahromadit dost slin, aby po manželovi plivla. Připadal jí jako vzteklý pes.

„Veřejné zbičování, dokud neomdlíte, pak vás přivedu zpátky k vědomí a budu pokračovat!“

„Zemřeš!“ Gareth pustil těžký meč dolů. Webb vyskočil na stůl.

„NE!“ rozlehl se síní výkřik. Byla to Gwynn.

Meč se svezl Roderickovi po rameni a zasekl se do paže černému rytíři. Vytryskla krev. Roderick zařval jako raněné zvíře. Webb zaklel a uskočil, tiskl si ruku na ránu a mezi prsty mu protékala krev.

„Bastarde! Zabiji tě!“ Roderick sáhl po opasku a vytrhl dýku z pochvy. Webb se vzchopil a zaútočil, i Ian zvedl meč nad hlavu, ale Gareth hbitě uhýbal, uskakoval, shýbal se a divoce mával ostrou zbraní.

„Ty všivé psisko!“ zvolal Webb, napřáhl se a sekl.

Ale Gareth meč přeskočil, lehce jako pírko, a Webb bodal do vzduchu, Ian se vyšvihl na stůl, ale Gareth pohotově skočil po hlavě a odkutálel se co nejdál od nich.

„Uteč!“ volala Gwynn, když se postavila na nohy. Tvář jí hořela a tepalo v ní bolestí, ale ona toho nedbala, popadla nůž, a než se Webb stihl znovu rozmáchnout mečem, hodila ho po něm. Webb zasténal a vytrhl nůž ze stehna.

Roderick sekal dýkou tak, aby Garethovi zranil nohy, a jak jí zuřivě mával, rozřízl mu koleno. Byla to ošklivá rána, z níž vytryskla sprška krve, ale chlapec se pohotově rozmáchl mečem, jako by necítil bolest, a bodl Rodericka. Špička meče mu zajela do boku.

Roderick se strašlivým řevem padl přes stůl a jeho krev se mísila s rozlitým vínem. Meč mu zůstal vězet hluboko v ráně.

„Ne!“ Otec Anthony vběhl do síně, až za ním vlálo kněžské roucho. Tvář mu zbělela hrůzou a oči se rozšířily děsem nad takovým krveprolitím. „Pro lásku ke všemu, co je svaté, přestaňte! Pane, můj pane!“ Pokřižoval se a mumlaje modlitby vrhl se k Roderickovi. Silou, která se zrodila ze zoufalství, vytrhl pánovi z těla zakrvácený meč a upustil ho na podlahu. „Ošetřete pána a odneste ho do bezpečí!“ přikázal kněz s tváří zrůzněnou tak hlubokým zármutkem, že to muselo pohnout každou lidskou duší. „Nenech ho umřít, Bože, prosím tě! Neber nám ho teď, sotva se nám vrátil!“

Gwynn, ještě otupělá bolestí, stáhla syna ze stolu a pošeptala mu do ucha: „Utíkej o život. Najdi Idelle nebo sira Charlese!“

„Nikam nepůjde!“ rozlehl se halou Ianův hlas. Stál vedle zraněného bratra. „Stráže, chopte se toho mladíka. Je to podvodník. Jeho matka oklamala Rhydd, a jelikož jsem Roderickův jediný bratr, budu od této chvíle vládnout já.“

„Ne!“ zvolala napůl šílená Gwynn. Z chodby přiběhli strážní. Někteří z nich se zaraženě zadívali na Gwynn. „Nechte Garetha jít!“ žádala je.

Gareth byl teď tichý a opíral se o ni. Gwynn na něm lpěla mnohem víc než na vlastním životě.

„Řekl jsem, chopte se ho. A jeho prolhané matky též!“ přikázal Ian.

Webb se k ní vrhl vrávoravým krokem, aby jí vytrhl syna z náruče. Gwynn, v zoufalé snaze zachránit svého chlapce, ho postrčila směrem ke dveřím a nastavila černému rytíři nohu. „Utíkej, Garethe! UTÍKEJ!“

Chlapec se rozběhl, ale cestu mu zkřížili tři strážní, kterým Gwynn ještě donedávna věřila. Nejstatnější z nich ho chytil a chtěl bránícího se hocha odvést.

„Nechte ho jít!“

„Je pozdě, paní,“ řekl Ian s nelítostným výrazem v obličeji postříkaném krví.

Roderick z Rhyddu naposledy chrčivě vydechl a svezl se ze stolu na zem.

„Ach ne! Ne, ne, ne!“ bránila se Gwynn, když ucítila, jak ji něčí zákeřné ruce sevřely zezadu. Všimla si krve na rukávech a pochopila, že je to Webb.

„Je mrtev! Baron byl zavražděn!“ pronesl kněz a po tvářích se mu kutálely slzy. „Ó, Pane na nebesích…“

„To jsi udělala ty, ženo!“ Ian ukázal dlouhým prstem na ni. „Tím, že jsi svého muže podvedla a všechny obelhala, jsi zavinila manželovu smrt! Ty a tvůj syn jste vrahové!“

„Ne!“

„Tak jest.“ Rozhlédl se po síni, jako by chtěl zjistit, zda se někdo z přítomných opováží nesouhlasit. Mezitím se sem seběhlo služebnictvo, vesničané a vojáci a s popelavými tvářemi pozorovali to krveprolití.

Vystrašenýma očima hleděli na pánovo mrtvé tělo. Mnozí z nich se rychle křižovali a začali se modlit, jiní nebyli schopni se ani pohnout.

Ian se postavil na stůl se spuštěným mečem. „Aby nedošlo k nedorozumění,“ promluvil ke všem, kteří ho mohli slyšet. „Jako Roderickův bratr jsem nyní baronem já. Prokázalo se, že paní není ničím víc než prolhanou běhnou, která podvedla mého bratra a předstírala, že syn, kterého zplodila s jiným mužem, je jeho. Ten hoch,“ ukázal mečem na Garetha, „není Roderickovým potomkem.“

Někteří sluhové si mezi sebou začali šuškat. Gwynn je všechny viděla – kuchaře Jacka, včelaře, psovoda Alfreda, výrobce svíček, krejčího a tucty dalších, jak stojí jako zkamenělí, neschopní se pohnout.

Snažila se Webbovi vytrhnout, ale tím ho jen přiměla k tomu, aby ji sevřel silněji. Zaryl jí prsty do masa tak bolestivě, až se jí chtělo křičet.

„Chlapec bude zítra za soumraku oběšen,“ oznámil Ian a Gwynn měla pocit, že jí srdce proklálo kopí. Vykřikla a její hlas se rozlehl celým hradem až do věží. Pohled jí zastřely slzy a jako horké potůčky jí stékaly po tvářích. „Ne, Iane, to nesmíte! Se mnou si udělejte, co chcete, ale nechte Garetha odejít!“

„Je to zrádce!“

„Ne, není žádný zrádce, je to ještě chlapec. Chlapec, který o ničem nevěděl. To já jsem zhřešila, já jsem podvedla Rodericka a lidi na Rhyddu. To já zasluhuji trest.“ Navzdory rukám, jež ji svíraly, se vrhla před Ianem na kolena pro záchranu svého syna. „Udělám cokoliv,“ přísahala, „strpím jakýkoliv trest, ale prosím, nechte Garetha jít.“

Ian stál na stole a shlížel na roztřesenou ženu pod sebou. Chtíč, který byl po celou dobu jeho nepřítelem, ho pálil ve slabinách. Po celých třináct dlouhých let po Gwynn toužil. Za probdělých nocí, kdy nechal jiné dívky, aby se ho dotýkaly a líbaly ho, myslel na ni, jen na ni. A teď, díky osudu, se mu ochotně oddá sama. Ale na jak dlouho? Jen do té doby, než bude ten její spratek v bezpečí, potom raději umře, než by s ním spala, tím si byl jistý. Je to krásná a hrdá žena. Jiná než ostatní. Její láska k synovi ho dojímala.

A musel také myslet na reakci služebnictva a vesničanů. Většina z nich ji zbožňuje, mnoho vojáků je jí věrných. Kdyby se s ní oženil, odpřisáhli by věrnost jemu. Byl to hazard, to v každém případě, ale on byl přesvědčený, že nejlepším řešením bude, když se s Gwynn ožení. Představa, že ji bude mít ve své posteli, byla tak lákavá. „Dobrá tedy, souhlasíte-li s tím, že se za mě provdáte a porodíte mi mé vlastní syny, dám Garethovi svobodu.“ Vzhlédla k němu s nadějí v těch svých krásných uslzených očích. „Ale jestli mne podvedete, jako jste podvedla Rodericka, nebo mi přestanete prokazovat svoji přízeň či se mi znelíbíte jakýmkoliv jiným způsobem, nechám vašeho syna hledat, uspořádám na něj hon jako na zvěř, nechám ho pověsit, topit a rozčtvrtit. Rozumíte?“

„Ano.“ Důstojně přikývla, ale v její krásné tváři se zračila hrůza z představy, že by něco takového mohlo jejího milovaného syna postihnout.

„V tom případě povstaňte, Gwynn, a pojďte se postavit po mém boku.“ Seskočil na podlahu a zadíval se na strážné. „Nechte toho chlapce jít. Vyháním ho z Rhyddu, ale nechť odejde bez úhony.“

Gareth měl tvář bílou jako sníh. „Matko, ne…“

„Mlč!“ okřikla ho ostře. „Udělej, co řekl lord Ian!“

„Ale…“

„Poslechni, Garethe, a neodmlouvej!“ přikázala mu, přestože ji v očích pálily slzy. Gareth neměl na vybranou, Ian pokynul hlavou a strážní ho vyvedli ven z haly. Gwynn byla bledá jako smrt. Už ho nikdy neuvidí. Byla si tím jistá, Ian se obrátil ke knězi, který se stále mumlavým hlasem modlil a plakal nad mrtvým tělem Rodericka z Rhyddu. „Vstaňte, otče Anthony, a přestaňte s tím marným truchlením. Čeká vás mnoho práce. Musíte nejen uložit tělo mého bratra k věčnému odpočinku, ale také posvětit náš manželský svazek.“

„Teď?“ zvolala Gwynn. „Ale, vždyť ještě ani neuplynula doba smutku…“

„Mlčte! Já jsem baron a jako takový říkám, že budeme oddáni ještě dnes. Žádné odklady.“ Nebyl ochoten jí ponechat ani minutu, aby si to mohla rozmyslet. „Váš syn ještě není pryč z hradu, tak se rozhodněte, nevěsto!“

Gwynn těžce polkla, ale energicky narovnala záda a její brada, ještě před chvílí roztřesená, najednou ztvrdla jako ocel. „Ano, můj pane,“ odpověděla ledově. „Nechme se tedy oddat.“

Kapitola 3

Třetí den jízdy měl Muir náhle vidění. Jel na svém koni mírným cvalem směrem k Rhyddu, a najednou se ocitl v temném lese, z lesní půdy porostlé kapradím stoupala mlha a ze stromů tekla krev. „Co je to za čertovinu?“ zeptal se Muir, a když se zadíval k nohám, pocítil mučivou bolest ve slepém oku.

Viděl hada, jak se plazí podrostem. Byla to zmije, vylezla mu po těle vzhůru a omotala se mu kolem krku. A pak se stalo něco neobyčejného. Zmije se kousla do vlastního ocasu a změnila se v řetěz, který se Muirovi zařezával do záhybů kůže. A pak začaly jednotlivé články praskat a tekla krev – byla to jeho krev? – a jak články jeden po druhém povolily, mohl zase dýchat. Řetěz zmizel.

„Muire! Pro lásku boží, probuď se, člověče!“ Trevin se natáhl ze sedla svého koně a zatřásl mu ramenem. Muir se zhluboka nadechl a předklonil se v sedle.

„Odejdi, Satane, a tu bolest odnes s sebou!“

„

Trevin se opřel koni do slabin a ten, zpěněný a zablácený po dlouhých hodinách cesty, se vzepjal a uhnul bokem tak, že téměř vrazil do Muirova hřebce. Pět jezdců za nimi zpomalilo krok. „Co to s tebou je?“ zeptal se Trevin. Koně začali ržát a hrabat kopyty, stříhat ušima a nervózně se jim chvěly nozdry.

„Na Rhyddu se něco děje,“ odpověděl kouzelník.

„O tom jsi mi už říkal,“ zabručel Trevin a zadíval se na potemnělou oblohu. Už se stmívalo a za chvíli nebude vidět na cestu. Je zataženo, takže jim nebude svítit ani měsíc, ani hvězdy. „Musíme přidat, jestli se chceme dostat k hradní bráně před setměním.“

„Ne, ne!“ Muir si položil dlaň na oko, které sice nevidělo kolem sebe, ale dokázalo nahlížet do budoucna. „Vidím krev, cek řeky krve.“

„Na Rhyddu?“

„Ano. Ach, ta strašná bolest.“

„To je špatné, že?“

„Horší, než si umíš představit. Je to jako kousnutí zmije, které nikdy neskončí, nebo jako rozpálená kůže, i když nehoří. Ó, při všech bozích, je to prokletí, říkám ti.“

„Pro nás všechny,“ opáčil Trevin suše.

Muir se nezasmál a přetáhl si přes hlavu kapuci pláště. „Teď není vhodná chvíle na žerty. Na Rhyddu se děje něco vážného, mnohem horšího, než jsem viděl předtím.“ Zavřel zdravé oko a trhl sebou, jako by ho zasáhl blesk. „Jako že žiji a dýchám,“ šeptal a znovu se zachvěl. Jeho kůň se vyplašil, pohazoval hlavou a hryzal uzdu. „Na hradě probíhá něco mnohem horšího než jen obyčejné vzbouření, pane.“

„Neříkej mi…“

„Je to řetěz, články vzájemně propojené. Otec synovi a syn otci, jsou osudem odsouzeni k tomu, aby bojovali jeden proti druhému, dokud jeden nezemře.“

„Mluvíš nesmysly.“

„Ne, Trevine,“ oponoval stařík. Strhl si kapuci a zadíval se slepým okem na nebe. „Bůh, nebo Lucifer, nevím, který z nich.“

„Na to teď nemám čas,“ řekl Trevin, kopl koně do slabin a blátem zastříkané zvíře se opět pohnulo kupředu. Muirův menší kůň spolu s ostatními jezdci se snažili držet tempo a klusali blátem za Trevinem.

„Obávám se, že kolem hradu číhá nebezpečí,“ volal za ním Muir.

„Ty se stále bojíš nějakého nebezpečí.“

„Ano. A ty je podceňuješ.“

Trevinovi se zvlnily rty zasmušilým úšklebkem. Kolikrát mu kouzelník vytýkal, že je lehkomyslný, paličatý a ničeho se nebojí? Tolikrát, že by to nespočítal. U řeky cesta zahýbala, a když vyjeli z dubového a borového lesa, otevřela se před nimi travnatá planina, táhnoucí se až pod strmou skálu, na jejímž vrcholku stál hrad.

Vnější opevnění z šedé žuly chránilo samotný hrad jako pevnost a ostře vystupovalo nad skalními srázy, shlížejícími na okolní lesy. Vížky a strážní věže vykukovaly mezi cimbuřím a čněly tak vysoko, až se zdálo, že se dotýkají bříšek temných mraků, neúnavně táhnoucích po obloze. Smaragdově zelené a zlaté standarty se prudce třepetaly ve větru, padací mříž byla vytažena a zvala návštěvníky na nádvoří.

Trevin trhl otěžemi a zahleděl se na pevnost, kde ho před lety lady Gwynn vtáhla do svého plánu. Byl tehdy mladý a nerozumný – a roztoužený, ó, jak roztoužený. Spát s lady v její posteli byla sladká oběť a on nikdy nezapomněl, jaké to bylo, cítit v prstech její hebkou pleť, na její rozechvění, když ji líbal. A nezapomněl ani na její touhu, kterou se vůbec nesnažila skrývat. Při vzpomínce na ty dny se i v něm znovu probudila a musel ji násilím potlačit.

Kdo vlastně byla? Jen bohatá vypočítavá žena, která si chtěla zachránit svůj krásný krk? Dopustila se cizoložství jen proto, aby počala dítě, a lhala pak manželovi, aby z toho měla prospěch?

A co ty? Nepomáhal jsi jí snad a nedělal všechno, co chtěla, jen proto, aby sis zachránil kůži?

Ano, je stejně vinen jako ona. A teď je ten hoch – jejich syn – v nebezpečí.

Obrátil se v sedle a vydal rozkazy skupině svých vojáků. Chtěl vejít do hradu sám, a kdyby se s chlapcem nevrátil, než se budou střídat strážní ve věžích, přikázal Geraldovi, aby se vrátil na Černý dub pro posily. Ostatní se měli vkrást do hradu jako zvědové.

Na každém okolním sídle včetně Rhyddu se vždy našlo pár lidí, kteří byli ochotní pomoci Trevinovi z Černého dubu, pár mužů se stejně temnou minulostí, jako je ta jeho. Tito muži, kterým nedělalo potíže zradit vlastního pána, byli placeni za to, že mu předem dodávali informace o každém útoku namířeném proti hradu na Černém dubu.

Měl jednoduchý plán. Vetře se do Rhyddu a setká se s Richardem, který tam pracuje jako tesař, a s Mildred, která vaří pivo. Oba platil za to, aby měli oči i uši otevřené. Teprve až si promluví s nimi, půjde za Gwynn, než začne jednat s jejím manželem. Dluží jí to, protože hodlá porušit svou část jejich dohody. Do jisté míry měl výčitky svědomí, neboť to odporovalo jeho pojetí cti. Své slovo obvykle dodržel a Gwynn slíbil, že jejich tajemství nikdy neprozradí.

„Nelíbí se mi to,“ mumlal Muir, když se vojáci rozptýlili po lese.

„Důvěřuj mi,“ řekl Trevin.

„Tobě? Pche.“

Trevin položil starci ruku na rameno. „Jestli můj plán nevyjde, je tvou povinností postarat se o Garetha.“

„Postarat se?“

„Kdyby se mi něco stalo, odved ho do jeskyně, a tam na mě čekejte dva dny.“

„A potom co?“

Trevin potřásl hlavou a zlomyslně se na Muira zazubil. „Pak si musíš vymyslet nějaká hodně dobrá zaklínadla, starče, protože to bude znamenat, že se stalo něco moc zlého.“

„Jak jsem předpověděl.“

„Ze dna korbele s pivem.“

Muir setřásl déšť z kapuce. „Teď není vhodná chvíle na žerty.“

„Věř mi, starouši, všechno dobře dopadne.“ Trevin obrátil koně čelem k otevřené hradní bráně, přitiskl se mu k šíji a šťouchl ho do žeber. Kůň na to zareagoval prudkým rozběhem, až kopyty vyhazoval kamínky a bláto, které létaly daleko za něj.

„Budu se modlit, abys měl pravdu,“ volal Muir za Trevinem a jeho stařecký hlas slábl. „Budu se za to modlit.“

„Ve jménu Otce i Syna i…“

Gwynn klečela v hradní kapli vedle svého druhého manžela. Nový pán na Rhyddu neposlouchal zbytek knězovy modlitby. Je vdaná, znovu! Za dalšího muže, jehož nemiluje, za muže, o kterém ví, že je stejně zlý, jako byl jeho bratr.

Ale Gareth bude v bezpečí. Vyhnán navěky z hradu, ocitne se její chlapec na světě sám a ona už ho nikdy neuvidí. Ale bude žít. Už je téměř mužem. Slzy se jí draly do očí a srdce měla těžké jako kámen, ale věděla, že neměla na vybranou.

Otec Anthony, s tváří jako bílé těsto a hlasem dutým a bez života, ukončil svatební obřad. Bylo po všem. Gwynn se usadila v srdci beznaděj. Ach, ty krutý osude! povzdechla si v duchu a rychle se pokřižovala. „Pojďte, paní moje,“ vyzval ji Ian se zlomyslným úsměvem a pomohl jí vstát. Když položil ruku na její, cítila, jak je těžká a jak ji majetnicky stiskl.

Nikdy nechtěla být nevěstou žádného muže, a teď se znovu provdala za takového, jímž pohrdá.

„Počkejte na mě ve svém pokoji, musím ještě něco zařídit,“ přikázal jí Ian a v očích se mu zračilo sobecké uspokojení. Gwynn se křečovitě stáhly útroby. „Na dnešní noc jsem čekal velmi dlouho,“ dodal.

Gwynn se obrátil žaludek, ale zmohla se na nepodařený, smutný úsměv. Dokáže vydržet všechno, dokud bude vědět, že se Garethovi nic zlého nestalo. Chtěla se obrátit k odchodu, ale on ji zadržel. „Gwynn,“ zašeptal, „znám tvou povahu a tvé sklony k intrikám. Neudělej žádnou chybu. Jsi jen moje žena, teď už se nemůžeš chovat jako baronka. Mohla jsi vládnout hradu proto, že Roderick byl naživu a uvězněný, ale teď je po smrti. Tvůj manžel jsem já a jako takový od tebe očekávám absolutní poslušnost. Jinak nechám Garetha pronásledovat a přivést zpět na hrad, a pak ho dám oběsit.“ Stiskl jí paži. „Rozuměla jsi?“

„Ano,“ procedila skrze zaťaté zuby.

„Mě nikdy nepodvedeš.“ Zadíval se jí do tváře a ona věděla, že na ní vidí čerstvou modřinu jako bolestnou vzpomínku na prvního manžela.

„Nikdy, můj pane,“ řekla a věděla, že lže, už ve chvíli, když ta nenáviděná slova s nejvyšším sebezapřením vyřkla.

„Výborně,“ usmál se samolibě, přitáhl ji k sobě a políbil na rty. Jeho plnovous ji nepříjemně šimral a jeho dotek jí byl protivný, ale strpěla to. „Běž do svého pokoje a čekej na mě.“

„Jak si přejete.“

Rychlým krokem procházela temnou chodbou a snažila se přesvědčit sebe samu, že může přežít cokoliv, dokud bude vědět, že je Gareth volný a v bezpečí.

Když otevřela dveře do pokoje, našla tam Idelle. Nalévala jí čistou vodu do umývadla. Nové sítiny na podlaze vydávaly opojnou vůni a hořely tu nové svíce, jejichž plamínky osvětlovaly gobelín na zdi nad její postelí. Karmínově červená, zlatá a purpurová barva jeho vzoru jí skýtaly útěchu.

„Už je po všem?“ zeptala se Idelle a přidala do vody pár kapek své bylinné směsi.

„Ano,“ odpověděla Gwynn a hněvivě si povzdechla. „Zdá se, že jsem odsouzena k tomu, abych byla stále provdaná.“

„Za špatného muže.“

„Za jakéhokoliv muže.“ Postavila se k umývadlu, opláchla si studenou vodou obličej a snažila se myslet. Může uprchnout. Jakmile bude vědět, že je Gareth daleko od hradu, může si sbalit pár nejnutnějších věcí a jet, co nejdál to bude možné. Třeba za Luellou, nebo… Ach, hloupost! Ian ji nikdy nenechá odejít. Cožpak mu neslíbila, že hrad bude plný jeho synů? A nepohrozil jí snad před chvílí, že nechá pronásledovat Garetha jako štvanou zvěř a že ho nechá oběsit, když ho Gwynn podvede?

Jediný způsob, jak může mít jistotu, že synovi nic nehrozí, je předstírat věrnost Ianovi. Každý den, kdy bude předstírat manželovi poslušnost, poskytne synovi čas, aby ujel dál od hradu. Jistě si ve stájích vezme nejrychlejšího koně a zamíří k moři, kde si může najmout loď a odplout do některého vzdáleného přístavu.

Kéž by byla měla více času, aby mohla všechno naplánovat a připravit. „Musím svého syna vidět,“ rozhodla se.

„Ale Ian řekl, že máte zůstat v pokoji.“

„Jsem jeho žena, ne otrokyně.“

„V tom není velký rozdíl,“ podotkla Idelle scvrklými rty.

„Chci vidět Garetha, Idelle, a to hned!“ prohlásila Gwynn a zaťala ruku v pěst. „Ale Ian o tom nesmí vědět.“

„Paní, nezpůsobte si s novým pánem hned nepříjemnosti.“

„Nezpůsobím.“ Vrhla na Idelle spiklenecký pohled. „Neřekneš o tom nikomu, kromě Garetha.“

„Nelíbí se mi to,“ projevila Idelle obavy.

Gwynn si přehodila oblíbený plášť přes damaškové šaty, které si oblékla na svatební obřad s Ianem. Nedbajíc varování stařeny vydala se po zadním schodišti, aby se vyhnula hlídkám, i když ty jistě podřimují na svých stanovištích a hlasitě chrápou.

Přetáhla si přes hlavu kapuci a vyšla zadními dveřmi ven. Vyplašila několik hus spících v mokré trávě. Nad krajinu se snesla tma a kromě míst, kam dopadalo světlo z oken a dveří, nebylo vidět na krok. Ne že by na tom příliš záleželo. Gwynn se na hradě velmi dobře vyznala a v domácích pantoflích tiše plula blátem a mokrou trávou, až se dostala na širokou cestu vedoucí kolem ohrad pro ovce a prasata až do stájí.

Když vešla dovnitř, zapálila svíčku a opatrně ji postavila na kovovou poličku daleko od slámy na zemi. Vlhký vítr způsobil, že plamínek blikal a kouř se mísil s pachem koňské mrvy, potu, kůže a slámy.

Zkřížila ruce na prsou a položila si dlaně na ramena, zhluboka si povzdechla a čekala.

„Má paní, doslechl jsem se, že jste si našla jiného manžela dříve, než jste stačila pohřbít prvého.“

Gwynn úlekem poskočila. A stejně tak jí poskočilo srdce. Hluboký mužný hlas vyšel ze stínu za jejími zády. Sáhla po dýce.

„Copak to děláte?“ Silné mozolnaté prsty jí přikryly ústa a mužova hlava se ocitla těsně u její. Nakláněl se jí zezadu přes rameno a ona cítila jeho horký dech na uchu. Druhou rukou sevřel její, ve které držela malou dýku. „Nebojte se. Jsem jen obyčejný zloděj.“

Trevin? Najednou se jí podlomila kolena a uvědomila si, že cítí jeho vůni. Pamatovala si ji od doby, kdy se spolu milovali. Pomalu jí uvolnil ústa a ona si olízla rty. Je to možné? Je skutečně tady?

Stále svíraje její ruku s dýkou ji Trevin zavedl blíž ke svíčce. Poprvé za celých dlouhých třináct let se znovu zahleděla do znepokojivých očí zloděje, otce svého syna. A pocítila v srdci důvěrně známý bol.

„Polekal jsi mě.“

Neusmál se, ani neuvolnil stisk na jejím zápěstí. Jeho neveselý tón byl zlověstný a rozrušil ji ještě víc. „Mám jisté pochybnosti o tom, že je možné vás polekat,“ řekl.

„Co tu děláš?“

„Čekám na vás.“

Její hloupé srdce na okamžik zapomnělo bít.

„Musíme si promluvit.“

„Musíme?“ Ohlédla se přes rameno a pokusila se mu vyvléct ruku. Ale jeho prsty jen o maličko zesílily stisk a ona pochopila, že ji nehodlá pustit. Byl mnohem silnější než ona, hbitější a větší.

„Co chceš?“

„Svého syna.“

A je to tu. Dobrý Bože, co teď? Bylo jí, jako by jí naložil na ramena těžké břímě. „Máme dohodu,“ řekla.

„U mě bude v bezpečí.“

„U tebe? U zloděje?“ ironicky se zasmála. „Zločinec a podvodník, který vyhrál baronát v kartách na starém pomateném muži? Ty že mu zaručíš bezpečí?“

„O tom nepochybujte, paní,“ řekl sebevědomě.

Nebesa, opravdu jí tak tluče srdce, nebo se mýlí? Riskla rychlý pohled otevřenými vraty a doufala, že právě v této chvíli nepřijde Gareth, že snad počká, až bude hotová s tím… s tím vetřelcem. Co by synovi řekla, kdyby teď vešel dovnitř? Co by mohla říct? Že ten člověk, který se skrývá ve stínu, údajný baron z Černého dubu a známý zločinec, je muž, s nímž podvedla svého manžela?

„Přišel jsem si pro syna,“ zopakoval Trevin, jako by nepochopila jeho úmysly.

„Teď?“ Zavrtěla hlavou. „Pro lásku boží, Trevine, uvědomuješ si, co by se s ním stalo, kdyby vyšlo najevo, že jeho otec byl… byl…“

„Že to nebyl Roderick?“ Konečně jí pustil ruku.

S povzdechem zavrtěla hlavou. „To už ví.“

„A o mně jsi mu neřekla?“

„Nevěděla jsem, že jsi baronem na Černém dubu.“

Několik okamžiků ji pozoroval, jako by byla hlavolam a on nebyl schopen poskládat jednotlivé dílky dohromady. „A kdybys to byla věděla?“ zeptal se.

„Neřekla bych mu to. Je ještě chlapec, příliš mladý, aby pochopil.“

„Posouzení ponech na mně.“

„Přísahal jsi na svou čest, že nikdy neporušíš slib.“

„Změnil jsem názor.“

„Dohodli jsme se tak,“ trvala na svém a stáj se jí najednou zdála těsná a vzduch těžký. Uplynulo třináct let a jí připadalo, jako by byl stále její milenec, muž, který ji slyšel slastně vzdychat, za svítání se vedle ní probouzel, a ona ležela přitisknutá k němu, muž, který znal ta nejintimnější místa na jejím těle.

„Ano, a za pár tretek jsem ti nechal syna a vzdal se ho,“ řekl a jeho hlas byl hluboký a svůdný.

„Za pár tretek a svobodu,“ připomněla mu a ustoupila, co nejdále to šlo, ve snaze zlomit kouzlo, kterým na ni působil, když byli tak blízko u sebe. „Kdyby tě byli dopadli, usekli by ti ruku, možná by tě nechali popravit.“

„Neměl jsem na vybranou,“ řekl prostě a ona pocítila strašnou předtuchu. „Protože vy, milá dámo, byste mě byla s lehkým srdcem vydala šerifovi. Bylo to přímo dokonalé svedení.“

Zčervenala, když jí to připomněl. Tenkrát ještě nebyl celým mužem, ale teď, když stál tak blízko ní, že mohla cítit vůni jeho kůže, jeho teplo a vidět tmavý stín jeho vousů, nemohla nevnímat, že je skutečný chlap, tvrdý, silný a energický.

Už dávno nebyl tím umouněným zlodějíčkem bez vychování, kterého přinutila k poslušnosti. Nezůstalo v něm ani stopy po tom chlapci. Byl to muž každým coulem, tvrdý, s drsnými rysy. Jeho pevnou, hranatou bradu pokrývalo černé strniště vousů, ebenově černé obočí se ostře rýsovalo ve tmě a dlouhé černé řasy vrhaly stíny na jasně modré oči, které sledovaly každý její pohyb. A jeho rty, kdysi měkké a poddajné, byly teď tenké jako ostří dýky. Oděný v černém od zabláceného pláště po špičky jezdeckých bot vypadal jako temný kníže pekel, který přišel z hlubin samotného podzemí.

„Roderick je po smrti, že?“ zeptal se nečekaně.

„Ano, ale…“

„A vy už jste si našla nového manžela.“

„Byla to součást dohody,“ odsekla, okamžitě rozčílená. Přestala se ostýchat, přistoupila blízko k němu a zvedla vyzývavě hlavu.

„Aha, zdá se, že máte talent k takovým dohodám.“

„Držím své slovo,“ opáčila povýšeně.

„Jako jsem dodržel já svoje.“

„Do této chvíle.“

„Jak jsem řekl, zahnala jste mě do kouta, protože jsem byl mladý a bláhový.“

Nehodlala ustoupit ani o píď. Nemohla. V sázce nebylo nic menšího než Garethův život. „Dal jsi mi své slovo.“

„A vy jste uvěřila zloději?“

„Neměla jsem na vybranou,“ řekla, a sotva jí slova splynula ze rtů, uvědomila si jejich obsah.

„Hořká ironie, že?“ opáčil posměšně. „Ne, milá dámo, tentokrát jsem si přijel pro syna a vy mi v tom nezabráníte.“

Některý kůň tiše zaržál ve tmě a bylo slyšet šustění slámy, jak se ostatní zvířata dala do pohybu ve stáních. Gwynn cítila, jak jí zoufalství svírá hrdlo. Potřebovala čas, aby mohla přemýšlet a vymyslet nějaký plán. „Ví lord Ian, že jsi tady?“ zeptala se.

Vycítila jeho napětí.

„Ještě jsem s lordem nemluvil,“ řekl a opřel se ramenem o dřevěný sloup podpírající střechu. „Považoval jsem za rozumné promluvit nejprve s vámi.“

„A to jsi také udělal,“ řekla nervózně.

„Řekněte mi, jak je možné, že jste se za něho provdala dříve, než jste pohřbila prvního muže? Jakou dohodu jste uzavřela tentokrát?“

„Dohodu z nutnosti,“ odpověděla, neochotná poskytnout mu více informací. „A teď bych uvítala, kdybys odešel…“

„Bez syna ne!“

„On už je i tak ve velmi svízelné situaci,“ řekla. „A jestli tě tu najde Ian, bude to ještě horší.“

„V jak svízelné situaci?“

Gwynn se rozmýšlela. „Slyšel jsi, že Gareth zabil Rodericka?“

„Vím jen to, že barona zabili,“ řekl Trevin věcně.

„Bylo to strašné. Roderick se vrátil a poprvé uviděl Garetha. Zjistil, že to není jeho syn, a obvinil mě z… mnoha věcí. Špatných věcí.“ Odkašlala si a v hlavě jí znovu znělo cinkání mečů o sebe, výkřiky bolesti, viděla stříkat krev a nakonec slyšela Roderickův chrčivý dech. „Pobili se a Gareth chtěl hájit mou čest a myslím, že i můj život. Vzal Roderickovi jeho meč a zabil ho.“

„Ježíši Kriste.“

„Ian všechno viděl a obvinil Garetha z vraždy. Odsoudil ho k smrti oběšením.“

„Ne, dokud žiji.“

Z nějakého důvodu se Gwynn ulevilo, i když, co může Trevin udělat? Vždyť i jeho považují za vraha. Položila mu ruku na rukáv. „Proto jsem svolila podruhé ke sňatku, Ian… souhlasil s tím, že nechá Garetha žít jen pod podmínkou, že se za něj provdám.“

Zvedl jí prstem bradu a zadíval se jí do tváře. „Myslíš, že ti budu věřit, že ses obětovala?“

„Udělala jsem jen to, co jsem musela.“ Olízla si nervózně rty a on sklopil oči k jejím ústům. V tu chvíli se jí zrychlil tep. Uvědomila si, že jsou sami. Dotyk silného prstu na citlivé kůži pod bradou ji vzrušil a cítila, že ani ona mu není lhostejná. Viděla mu to v očích a musela polknout, jak jí vyschlo v krku. Ach, Bože, co tu s ním dělá? Proč najednou není schopná od něho odstoupit?

„Kde je Gareth v této chvíli?“

„On… ještě neodjel z hradu.“ Posbírala všechnu sílu a odtrhla se od něho. Ruka mu klesla dolů a ona se přestala dotýkat jeho rukávu. „Čekám tu na něho.“

„Dobrá tedy,“ řekl, stále opřený o sloup. „V tom případě tu počkám s tebou.“

Fretky škrábaly v klecích, tiše kňučely a nervózně ťukaly drápy o dřevěné dno.

„Rychle, vy tam!“ zašeptal Ian černému rytíři, kterého vedl podzimní zahradou. Webb pokulhával, i když měl ránu sešitou a ovázanou. Na rohu se oba zastavili. Bylo to chráněné místo poblíž holubníku, kde nefoukal studený a vlhký vítr tak silně. „Roderick vám věřil.“

„Ano,“ řekl Webb a foukl si do dlaní. „Slíbil mi, že dobře zaplatí.“

„A ten slib platí.“

Aby si získal jeho důvěru, odvázal si Ian od opasku malý kožený měšec a nasypal si do dlaně hrst mincí. „Za vaše služby Roderickovi a vaši loajalitu k Rhyddu.“ Pak mince zase vrátil do měšce a zatáhl šňůrku. Mince tak zvonivě cinkaly, jak sladká hudba. „Vezmete toho chlapce dnes v noci a pojedete s ním tři dny jízdy od hradu, pak ho zabijete, co nejrychleji, aby necítil bolest.“

„Bude mi potěšením,“ uchechtl se Webb. Ze psích kotců několik kroků opodál se ozvalo tlumené zaštěkání. „Co to bylo?“ zeptal se Webb, rychle se otočil tím směrem a sáhl po meči.

„Nic, jen nervózní psisko. Jste nesvůj, příteli.“

„Možná poté, co se do mě zasekl meč vašeho bratra.“ Obrátil se zpět k Ianovi a zastrčil meč do pochvy. Tvář měl bledou. Zřejmě byl ještě v šoku ze zranění a také z úsilí, které ho stála chůze sem. „Dnes vaším hradem fouká nepříjemný vítr, pane,“

„Jste snad básník?“

„Ne, jen nájemný žoldák.“

„Tak odveďte práci, na kterou jsem vás najal.“ Další pes se rozštěkal a muž, který se o ně staral a cvičil je, je ostře okřikl.

„Zmlkněte, zatracená psiska, nebo vám dám lekci, na jakou tak rychle nezapomenete!“

Ian počkal několik napjatých vteřin, až se psi utiší. Pak znovu šeptem promluvil: „Musí to vypadat tak, že vás napadli lupiči.

Řeknete, že si svou smrt ten hoch zavinil sám svou prudkostí, když jim odmítl vydat peníze a pokusil se jim uniknout.“ Ian luskl prsty. „Vezměte s sebou sira Charlese a sira Reynoldse. Budete samozřejmě muset zabít i je a jejich těla přivézt na hrad.“

„Rozumím.“

„Dokážete se o všechny postarat sám?“ Ian si nebyl jistý, i když Webb prokázal svou loajalitu tím, že se nechal kvůli Roderickovi zranit.

„Mám přátele, pane. Za pár zlaťáků budou přeochotní podříznout krk komukoliv.“

„Tím lépe.“ Ian cítil výčitky svědomí, ale ignoroval je. Stal se baronem na Rhyddu. Jeho slovo je zákon. Musí dělat to, co je nejlepší nejen pro něho, ale i pro celý hrad. „Máte moji důvěru,“ řekl Webbovi.

Černý rytíř zachrchlal a odplivl si. „Tak se mi to líbí, pane.“

Ian si olízl popraskané rty. Sám byl násilník, ale uvědomoval si, že není chlapcova vina, že se narodil jako nemanželský. Gareth zabil jeho bratra, který stál v cestě tomu, aby mohl Ian vládnout na Rhyddu. Ve skutečnosti za něho udělal špinavou práci. A on teď musí odstranit jeho. „Paní Gwynn musí věřit, že jste byli obklíčeni,“ pokračoval k Webbovi. „Nejlepší by bylo, kdybyste se vrátil zraněný.“

„Další zranění?“

„Dostanete za to dobře zaplaceno.“

„Buďte bez obav, pane,“ řekl Webb jízlivě. „Vrátím se s uspokojivým zraněním.“

„Vaše oběť bude odměněna.“ Ian vydechl úlevou a odtrhl si kousek suché kůže ze rtu. „Nikdo se nesmí nic dovědět. Je to jen mezi námi dvěma.“

„Ano, lorde Iane. Toho chlapce, Charlese i Reynoldse zabili lupiči, kteří neznali slitování. Mě tam nechali ležet v domnění, že jsem také mrtvy. Žádné mučení ani inkvizice mě nikdy nepřinutí mluvit jinak.“

„Jste dobry a loajální muž, sire Webbe,“ řekl Ian a v duchu přemýšlel, zda by ten člověk prodal svoji loajalitu komukoliv, kdo by mu nabídl víc. Setkal se s ním před mnoha lety, kdy Webb ještě nebyl rytířem. Byl obyčejný žoldák, který po nějakou dobu jezdil s Ianem, zatímco Roderick vládl na Rhyddu a žil tam se svou první ženou. Tenkrát Ian Webbovi nevěřil, ale dnes se stal řízením osudu na černém rytíři závislý. „Po návratu vám vyplatím další odměnu, trojnásobek toho, na čem jsme se dohodli. Chci, abyste viděl, že vaše činy budou náležitě oceněny. Chci z vás pak učinit svého rytíře, až se zotavíte ze svých zranění.“

„Pak to zařiďte tak, abych se opravdu zotavil,“ varoval ho Webb tichým hlasem, který nežertoval. „Jinak si ti lupiči, kteří jsou mými přáteli, přijdou pro vás a vaši ženu.“

„Nebojte se.“ Pevně si stiskli ruce a Ian cítil Webbovu sílu v prstech – jako ocel.

„Staniž se.“ Webb si připevnil měšec k opasku a zasténal, když ho píchlo v rozseknutém stehně. Cítil, jak mu v ráně tepe.

Rozešli se a žádný z nich nepostřehl dva páry očí, které je pozorovaly z úkrytu u psích kotců. Gareth choval nedorostlé štěně, které mu matka darovala za jeho pomoc při sklizni. Po celou dobu, co Ian mluvil s Webbem, se snažil udržet hravé štěně v klidu a slyšel přitom každé slovo, které si mezi sebou ti muži vyměnili. V jednom z nich poznal svého strýce a ve druhém rytíře, kterého odpoledne zranil, Ian ho chce zabít a Webb mu s radostí vyhoví. Z Garetha již vyprchala odvaha, jak tam za studené noci stál a držel v náručí živé štěně, které se bránilo a chtělo dolů. Věděl, že již nesmí ztrácet čas a musí zmizet, protože ho tu mohou každou chvíli objevit a zabít.

Měl peníze a matčiny prsteny, které mu přidala do torny spolu s křížkem, dýkou a černým pláštěm. Rozhodl se, že už se s ní nepůjde rozloučit do stájí, ze strachu, že by ho mohl někdo vidět. Ačkoliv chtěl jet na Drakovi a projet krkolomným tryskem hlavní branou a přes padací most do lesů, nemohl riskovat, že padne do rukou Webbovi či Ianovi. Venku si koupí nějakého koně, ale teď musí utíkat po svých, co nejdál od Rhyddu.

„Pojď, Boone,“ pošeptal štěněti. Nastrkal si do kapes jablka z koše a bochník den starého chleba, který na hradě schovávali pro žebráky, pak tiše hvízdl na skvrnitého pejska, který měl víc energie než rozumu.

Nebylo to poprvé, co za svých dvanáct let otevřel výpadovou bránu poblíž kotců. Zděsil se, když velké dveře zavrzaly ve starých závěsech, a nechal je otevřené, protože musel držet neposlušné štěně pod paží a skočit s ním z výšky šesti stop na zem nasáklou deštěm na vnější nádvoří.

Dopad byl tvrdý, zvrtl si kotník, ale rozběhl se po mokré trávě k hradnímu příkopu. Skočil do ledové vody a plaval jako o život, kůže mu zmodrala a tělo promrzlo až na kost.

Boon s hlavou nad vodou nadšeně plaval vedle něj.

S jektajícími zuby se Gareth vyškrábal na protější břeh a hned se zase rozběhl po travnaté louce. Boon si otřepal vodu z kožíšku.

„Dělej!“ nařídil mu Gareth ochraptělým šeptem. Někdy mu připadalo, že ten pes vůbec nemá rozum v hlavě. Teprve když tiše zahvízdal, byl Boon rázem u něj.

V lese byla tma jako v samém pekle. Gareth stěží rozeznával sukovité a kostrbaté siluety stromů nebo pěšinu vinoucí se podrostem. Stále běžel a štěně za ním.

Zakopával o kořeny, větve ho šlehaly do obličeje. Pavučiny se mu lepily na kůži. Trny mu trhaly kalhoty a boty měl za chvíli tak rozmáčené, že mu v nich čvachtaly nohy, ale hnal se po klikaté pěšině stále rychleji a rychleji, v kotníku bodavou bolest jako nůž, jeho mladé srdce pumpovalo krev do žil, plíce ho pálily a slzy oslepovaly. Nevěděl, kam směřuje, ale strach ho poháněl stále dál.

„Dělej, Boone, k čertu!“ napomenul štěně, když se zastavilo a zavrčelo. „Pohni sebou, nebo skončíme oba v pekle, jestli nás dohoní sir Webb.“

„Kdo jsi?“

Hlas zaburácel ze tmy.

„Áaa!“ Gareth vykřikl, když mezi stromy vystřelila ruka jako had a sevřela mu zápěstí. „Ššš!“

Pes po neznámém skočil, ale hlas mu přikázal: „Zůstaň, bestie!“ Boon znehybněl.

Prsty sevřely Garethovo zápěstí jako neviditelná smyčka, ale v té neproniknutelné tmě stále neviděl, komu patří. „A teď, chlapče, kdo jsi a před čím utíkáš?“

To je Satan, napadlo Garetha a krev mu divoce pulzovala v žilách. Lucifer si pro něho přišel z pekla. Pokusil se odpovědět, ale hlas mu selhal a na chvilku se bál, že se pomočí. „Já… já…“ Má lhát? Co když je ten člověk, ne člověk, ale démon, jedním z Webbových zločinců, kteří mu chtějí proříznout krk?

„Já vím, kdo jsi. Jsi Gareth z Rhyddu, nemám pravdu?“

Chlapci zdřevěněl jazyk a volnou rukou sáhl po noži za opaskem. Zabije toho bastarda ze záhrobí dřív, než bude mít čas ho podříznout.

„Nedělej to, chlapče,“ promluvil znovu hlas, „jinak ty a ten moula, kterému říkáš pes, skončíte mrtví.“

Kapitola 4

„Něco se muselo stát,“ Gwynn nahlížela do tmy a zimomřivě si objímala rukama ramena. Nemohla už na Garetha čekat ani vteřinu a cítit v zádech Trevinův upřený pohled. „Už tu měl být,“ řekla.

Někde od kotců zaštěkal pes a sklidil za to přísné napomenutí od Alfreda, prosťáčka, který uměl zacházet se zvířaty, ale nedokázal komunikovat s žádnou lidskou bytostí, ani kdyby šlo o záchranu vlastní duše.

„Víte jistě, že té stařeně můžete věřit?“

„Idelle? Ano. Absolutně.“ Gwynn nahmatala vidle pověšené u dveří. Na nádvoří byla tma, jen z oken chatrčí kolem hradní síně pronikalo ven trochu světla. A z kovárny svítil oheň daleko do noci. Zavrtěla hlavou. „Něco se muselo stát.“

„Pak musíme chlapce najít.“

„Počkej tady.“ Zamyšleně se kousala do koutku úst. Kde může Gareth být? Ve svém pokoji ne, protože tam by ho Idelle našla a poslala do stájí. Někdy se schovával ve skříních a štěrbinách hradních zdí a díval se na muže, jak hrají v kostky. Stejně, jako se v dětství ona naučila pohanským obrazcům a zaklínacím formulím od starých, naučil se Gareth, jak uzavírat sázky – jako kdysi jeho vlastní otec.

Znovu pohlédla na Trevina a tiše zaklela, že musel přijet zrovna dnes, kdy se jejich syn ocitl v nebezpečí. A vtom si vzpomněla na zaklínadlo, které mělo způsobit zmizení nepřítele. Ale ve skutečnosti nevěděla, zda ten člověk, jediný muž, s nímž se v životě nulovala, je přítel, nebo nepřítel. Rozum jí říkal, aby mu nevěřila, srdce mu však zoufale věřit chtělo.

„Musím ho jít hledat,“ řekla a chystala se projít dveřmi, ale Trevin jí pohotově sevřel paži.

„Pomalu, ženo,“ pošeptal jí do ucha a jeho dech jí způsobil husí kůži a v paměti vyvolal vzrušující vzpomínky. „Nepodveďte mě,“ varoval ji.

„Neboj se,“ řekla, ale věděla, že lže.

„To je dobře, protože mám mezi zdmi Rhyddu dost přátel, muže ve zbroji, kteří by mi přišli na pomoc.“ Chvíli váhal, potom dodal: „Kdyby byly potíže, vyhledejte tesaře Richarda.“

„Tesaře?“

„Ano, je to můj přítel.“

„A zrádce Rhyddu.“

„Jako jste byla vy, dámo, když jste spala s jiným mužem místo s manželem.“

Gwynn ztuhla a snažila se ignorovat teplo jeho prstů, které cítila i přes látku pláště. „Lidé na Rhyddu jsou loajální k Roderickovi a…“

„Roderick je mrtvý.“ jeho ženě.“

„Vy, paní, jste teď provdaná za Iana.“

„Ach, jdi k čertu!“ Proč se jí život tak zkomplikoval? „Všichni vědí, že jsem si Iana vzala jen proto, abych zachránila Garetha.“

Nějaký kůň zřejmě kousl druhého a ten začal kopat.

„Ššš!“ sykl Trevin a tvrdě ji k sobě přitiskl. Sfoukl svíčku a ve stáji byla hned tma. Otevřenými dveřmi zahlédla pohyb a strážný na severní věži zvedl louč a volal dolů na strážného u brány:

„Kdo je tam?“

„Co?“

Gwynn zamrazilo a v duchu se modlila, aby ji někdo nenašel, jak se ve stáji schovává v náručí zločinného barona z Černého dubu. Jeho tvrdé, nepoddajné svaly a mužná vůně spolu s vůní koženého pláště jí připomněly, jak mu před lety ležela nahá v náruči.

„Nech mě,“ zašeptala, když jí ucho ovanul jeho teplý a vzrušující dech.

Tiskl se jí stehny k hýždím a ona ho cítila i přes oblečení. Pohnula se, aby unikla, ale jeho tvrdé, svalnaté tělo k ní stále lnulo. Nevítaná touha jí rozehřála krev navzdory tomu, že na takové hlouposti teď nebyl čas.

K čertu s Trevinem a jeho štíhlým tělem, ona musí myslet na Garetha. Se zatajeným dechem se pokoušela soustředit na něco jiného než na jeho prsty na svém břiše.

„Ptám se tě, kdo přišel?“ volal znovu strážný z ochozu.

Svatý Ježíši, nech mě odtud odejít, abych mohla najít Garetha. Její dech byl slabý a hlavou jí probíhaly obrazy Trevina a Garetha, otce a syna, kteří jsou si tak podobní, a přesto tak rozdílní. Držel ji těsně pod ňadry a s každým jejím nadechnutím ji k sobě tiskl víc.

Z nedalekého chléva zabučela kráva a psi se znovu rozštěkali.

„Nikdo tady není, ty pitomče. Strážný od brány vešel na nádvoří a zběžně se podíval na temný trávník. Dal ruce před ústa, vytvořil z nich trychtýř, zaklonil hlavu a zavolal: „Ty tam pěkně hlídej a hled si svého!“

„Všemohoucí Bože, ty jsi ale lenoch.“

„A ty jsi svým řvaním způsobil, že se znovu rozštěkali psi, co?“ Brblaje si pod vousy se strážný vrátil do strážního domku a ten na ochozu zamířil ke věži. Zdola bylo vidět, kudy jde, podle toho, jak se pohybovala zapálená louč.

„A teď,“ zašeptal Trevin a pošimral Gwynn rty na šíji, „jděte do hradu a najděte chlapce. Přiveďte ho sem za mnou.“

„To nemohu.“

„Jestli ho nepřivedete,“ pohrozil jí s nepřeslechnutelnou nervozitou v hlase, „tak si ho najdu sám a řeknu mu pravdu. Tentokrát se dozví, čí krev mu proudí v žilách.“

„Zlodějská.“

„A ještě horší,“ připustil a vzpomněl si, jaké řeči o něm kolují. Černé srdce. Ničemný baron, vrah a zločinec.

„Dobrá tedy, najdu ho a přivedu ho,“ souhlasila konečně Gwynn, jako by už nemohla vydržet ani minutu v jeho objetí. Cítila, jak jí ve spáncích tepe a zrádné srdce tluče v divokém rytmu. S jejím strachem o syna se prolínala představa, jak leží Trevinovi nahá v objetí, nechává své touze volný průchod a cítí na sobě jeho tělo.

Těžce polkla, tiše prošla vraty na nádvoří, kde byla neproniknutelná tma. Kouř z ohňů, které přes den hořely, se táhl nízko nad zemí a prostupoval vlhký vzduch, když zamířila přes mokrou trávu k hradní síni.

Na cestě se vytvořily louže a zmáčely jí boty a lemy sukní. Musela přemýšlet, vymyslet plán, jak zachránit syna. Trevin se svými nároky ať jde k čertu. To Garethovi hrozí nebezpečí, ne jemu.

Když procházela kolem rybníka, kde chovali úhoře, měla už mlhavou představu o tom, jak to udělá. Z vody vyskočila ryba a dopadla jí k nohám. Zatím to byla jen představa, ale pomalu dostávala jasnější obrysy. Podplatí vojáky, aby odvezli Garetha z dosahu Rhyddu. Určitě se mezi nimi najde jeden, který ho odveze až na hrad Heath, kde již Luella dohlédne na to, aby tam byl bezpečně schovaný. Ona pak někdy, mnohem později, přijede za ním. Najde způsob, jak to udělat, aby mohla být znovu se svým synem.

Ale provdala ses za Iana. Při tom pomyšlení se zachvěla. Jak jen s ním dokáže spát v jedné posteli? Jak dokáže předstírat, že jí není protivný? Vždyť se jí obrací žaludek už jen při pouhé představě. Když přišla ke kamennému schodišti, zula si boty.

Svíčky dohořívaly a čadily a jejich kouř se táhl chodbou, Ian už ji v této chvíli jistě postrádá a chce vědět, kde je. Bude mu lhát, samozřejmě, řekne mu, že neměla klidu a musela se jít projít, aby si vyčistila hlavu od vší bolesti a utrpení, jejichž svědkyní se dnes stala, Ian je jistě připravený na to, že bude truchlit nad Roderickovým odchodem a bát se o syna.

Otevřela dveře do svého pokoje a nahlédla dovnitř.

„Zeno,“ uvítal ji Ian a v jeho zlé tváři nebylo ani stopy po úsměvu. Zpola ležel na okraji její postele, opřený o loket, jako by byla jeho.

Webb, ten podlý rytíř, stál u krbu. Na jedné nohavici měl zaschlou krev a oči v neoholené tváři začernalé strništěm vousů na ni hleděly tak ďábelsky, až jí ztuhla krev.

„Kde je?“ zeptal se Ian.

Gwynn zatajila dech. „K-kdo?“ vykoktala a snažila se přimět nohy, aby ji vnesly do pokoje. Být sama v jedné místnosti s těmi dvěma muži jí nahánělo takový strach, až se jí sevřely útroby.

S vypětím vůle zachovala klid. „Koho hledáte?“

„Tvého syna, ženo.“

Milosrdný Bože na nebi. „Garetha? On není na hradě?“

„Ne, není nikde,“

„Ale musí tu být.“ V duchu doufala, že ho Idelle odvedla a že v této chvíli již ujíždí tryskem k hradu Heath.

„Hledali jsme všude.“

„Všude,“ opakoval Webb a plivl do ohně. Plameny zasyčely.

„Ale hrad je rozlehlý a je tu spousta míst, kde se člověk může schovat. Znáte Garetha, je to ještě chlapec. Hravý a zvídavý.“

„Je pryč,“ řekl Ian ledově.

„Ne, tomu nevěřím.“

„Výpadová brána nebyla zavřená ani zamčená. Strážný ji našel otevřenou a je si jistý tím, že když ji kontroloval naposledy, byla zavřená. A chybí i štěně, které jsi tomu chlapci dala.“

Gwynn se podlomila kolena. Je Gareth s Trevinem? Uprchli spolu? Úniková brána, většinou střežená, je na zadní straně hradu vysoko nad hradním příkopem, aby se jí dalo uprchnout, kdyby došlo k obsazení hradu nepřáteli. Gwynn pokrčila rameny. „Ale já nevím, kde je.“

Webb pohrdavě zasupěl, dokulhal k oknu a mlčky na ni hleděl.

„Nezahrávejte si se mnou, lady,“ řekl Ian a škrábal se ve vousech. „Nelžete mi a řekněte, kde je.“

„Přísahám na svůj život, že nevím.“

„No dobrá.“ Nespouštěje ji z očí se Ian líně zvedl z její postele, a jak se ke Gwynn blížil, uvědomila si, o kolik je vyšší než ona. S povzdechem sáhl na řemen a pomalu začal rozepínat přezku. Gwynn se zmocnil strach. „Došla mi trpělivost, ženo,“ řekl s řemenem v rukou. „Tentokrát mi povíte, kam jste ukryla svého syna. Nechci vám ublížit, ale budu-li muset, udělám, co je nutné, abych si udržel vládu nad hradem.“

„A to znamená i to, že mě zbijete?“ zeptala se a usilovně se snažila o to, aby na ní nepoznal, jak je vyděšená.

„To znamená, že nezaváhám přinutit kohokoliv, aby se podvolil mé vůli, včetně své novomanželky.“ Protáhl řemen mezi prsty. „Modlete se, abych nebyl nucen použít sílu.“

„Dělejte, co chcete,“ odpověděla a zadívala se mu přímo do očí. „Nebojím se vás, Iane. A nikdy nebudu.“

„Kdo k čertu jste?“ zeptal se Gareth a snažil se vyprostit rameno ze sevření cizí ruky.

„Ty nevíš?“

„Lucifer?“

„Při všech bozích, chlapče, copak by tě pan Trevin svěřil ďáblu?“

„Pan Trevin?“ Gareth se snažil muže rozeznat ve tmě – neboť se teď zdálo, že je to spíše člověk než nějaké lesní strašidlo. Ale ať namáhal oči sebevíc, viděl ve tmě jen bílý vous a v něm tmavý otvor, což byla zřejmě ústa. „Mluvíte v hádankách. A už mě konečně pusťte!“

„Ještě ne, chlapče. Mou povinností je zajistit tvé bezpečí.“

„Vaší povinností?“

„Ano, mou povinností vůči Trevinovi z Černého dubu.“

„Mluvíte o tom zločinci, který se zmocnil hradu podvodem?“ Gareth si odplivl, ačkoliv se ještě třásl strachy. „Slyšel jsem o něm. Starý Bart říkal, že je podvodník.“

„Možná.“

„Prý povýšil do šlechtického stavu tak, že opil starého barona, který byl tak pošetilý, že se při hře v kostky vsadil o svůj hrad.“

„No…“

„Bart také říkal, že když pak baron zjistil, co udělal, tak ten Trevin, který je sprostý podvodník, shodil starého pána do hradního příkopu.“

„Ne, ne, ne. Tak to tedy ne! Kdo je ten Bart?“

„Nejlepší lovec na Rhyddu… tedy, byl, dokud mu vlk ne ukousl prsty.“

„Aha! Tak poslyš, ten tvůj Bart zná jen polovinu pravdy.“

„Ne, i Matilda – ona stahuje kůže ze zvířat, která Bart uloví – ta také říká, že Trevin z Černého dubu je zloděj a vrah.“

„Pak je lhářka a ten stařík – Bart, nebo jak se jmenuje – je blázen. To neumíš nic lepšího než poslouchat staré báby? Jsou zhoubou mužského pokolení, to ti říkám. A teď pojď pěkně se mnou.

„Bart není žena.“

„No dobrá, některým mužům se také nedá věřit.“

„Nikam nepůjdu.“ Ten člověk nejen mluvil jako opilý, ale táhlo z něho vyčpělé víno.

„Mám přichystané jídlo a teplý oheň, chlapče, tak pojďme, než tě najdou ti, před kterými utíkáš.“

„Nechte mě jít!“ Gareth se vzpouzel a Muira stálo všechnu sílu, aby ho udržel. Štěně začalo znovu skákat a ošklivě cenilo bílé zuby. „Ty malá bestie, přestaň!“

„Ne, Boone, vezmi si ho! Vezmi si ho!“ Gareth kopl Muira do lýtka.

„Ty mizerný spratku! Kdybys nebyl synem…“ Kousl se do jazyka, přestože ho noha bolela. „Jsem tu proto, abych ti pomohl, tak se uklidni!“

„Pomohl?“

„Ano. Abych tě zachránil před těmi, kteří by tě chtěli vidět v hrobě, než dosáhneš třinácti let.“

Škrábání a kopání ustalo. „Vy o nich víte?“ podivil se Gareth.

„Ano. Lehni, psisko!“

„Boone, sedni!“ přikázal Gareth a zahleděl se na starce, který ho držel vrásčitýma rukama. Byl malý a břichatý, s dlouhým plnovousem a chraplavým hlasem. Dech mu páchl vínem a i ve tmě Gareth poznal, že má nuzné šaty a pokřivenou tvář.

„Proč jste v lesích u Rhyddu?“

„Čekal jsem tu na tebe, samozřejmě.“

„Samozřejmě,“ řekl Gareth ironicky a stařík rozhořčeně zasupěl.

„Musíme si pospíšit. Jestli jsi utekl, tak nás čekají velké potíže. Měl jsem takové vidění.“

„Vidění? Co jste? Kouzelník?“ Gareth to řekl jen tak. Ten stařík je obyčejný opilec. Jestli někdy něco viděl, tak jedině na dně poháru.

Muir si teatrálně povzdechl. „Teď právě to vypadá tak, že jsem ubohý starý muž s chlapcem, který klade příliš mnoho zvídavých otázek a jeho pes mi jde po krku. Pojď, tudy po téhle cestě, a svižně!“

Gareth hvízdl na psa.

„Ach, bud zticha!“ zlobil se Muir. Nikdy si nepotrpěl na chlapce v tomto věku. Příliš velcí, aby byli dětsky nevinní, a příliš malí, aby něco věděli. Zkrátka, v tomhle věku jsou s nimi jen samé problémy. Když bylo Trevinovi dvanáct, byly s ním hrozné potíže, a Muir ho z nich musel neustále tahat.

„Kam jdeme?“

„Na bezpečné místo.“

Gareth sladil krok se starcem, který se opíral o hůl a zavedl ho ke koni přivázanému ke smrku. Bylo slyšet, jak zvíře kouše do uzdy ve snaze napást se na troše bídné trávy.

V tu chvíli štěně vzrušeně vykviklo a z dálky sem dolehl štěkot psů.

„Svatí, buďte prokleti!“ Na Rhyddu vypustili psy, aby ho honili jako zraněné zvíře. „Vylez na koně,“ přikázal mu stařík a Garethovi nezbylo nic jiného než se svěřit do rukou toho starého muže, který vyskočil do sedla s překvapivou lehkostí. Mlaskl jazykem, a přestože byla tma jako v pytli, kůň vyrazil svižným tempem.

Psí štěkot Garetha úplně ochromil. Zuby mu cvakaly a pronásledovala ho vzpomínka na to, jak se meč zabodl Roderickovi do boku. Bylo to něco úplně jiného než při hrách s dřevěnými meči s Tomem, řezníkovým synem. Cítit, jak kov prořízl kůži a vnikl do masa, bylo hrozné. Držel psa na klíně, cítil jeho teplo a přál si, aby ke všem těm dnešním problémům nikdy nedošlo.

Kéž by se lordu Roderickovi, který měl být jeho otcem, nikdy nepodařilo uprchnout.

„Přidej,“ pobízel kouzelník svého koně.

Cesta byla plná zákrutů a mnohokrát se obracela nazpět, tak že Gareth, který les znal jako svou dlaň, byl za této deštivé noc dokonale zmatený. Nakonec stařík vedl koně roklí kolem malého jezírka. Na konci rokle, v hustém kapradí mezi jedlemi, sesedl z koně a ukázal Garethovi úzkou štěrbinu, kudy se vcházelo do jeskyně.

„To je to bezpečné místo, o kterém jste mluvil?“ zašeptal Gareth. Mohl si sám najít něco lepšího.

„Důvěřuj mi, hochu.“

„Já vás neznám, pane.“ Chlapec váhal. Proč by měl věřit tomu starému kocourovi? Existuje vůbec někdo, na koho se může spolehnout?

Hleděl na údajného kouzelníka, jak poplácal svého koně a uvázal ho k pokřivenému stromu. „Pojď, chlapče. Jdeme se najíst,“

Garethovi kručelo v žaludku, tak prošel za staříkem otvorem ve skále. Ten se zastavil hned ve vchodu do jeskyně a zapálil louč. Byl obrácen ke Garethovi zády a chlapec viděl černý plášť se špinavou kapucí a odřené boty, které nutně potřebovaly nové podrážky. Muir držel v ruce louč a svítil Garethovi na cestu, aby mohl sejít do jeskyně.

„Nejsou tu medvědi nebo jezevci?“ zeptal se chlapec a v duchu si vyčítal, že nebyl natolik chytrý, aby si s sebou vzal luk a toulec se šípy. Jeskyně byla plná škvír a skulin. Jedinou Garethovou zbraní byla dýka, a ta mu připadala malá na to, aby se jí ubránil proti některé z divokých šelem s dlouhými ostrými drápy a zuby.

Boon ještě nebyl velkým pomocníkem. Kňučel a držel se mu těsně za patami.

„Ne, nic takového, jen netopýři,“ odpověděl Muir.

„Ale…“ Gareth musel polknout, jak se mu strachem stáhlo hrdlo. Na zemi se válely vybělené kosti různých zvířat. Nad hlavou jim zněly zvuky všudypřítomných netopýřích křídel. Gareth si musel připomínat, že je určitě lepší být tu s tím starým mužem než sám v lese, kde mohl každou chvíli čekat, že se odněkud vynoří sir Webb a podřízne mu hrdlo.

„Říkám ti, že je prázdná. Zavedl bych tě snad někam, kde číhá dravá šelma, když jsem ti slíbil, že budeš v bezpečí?“

„Ne, ale…“

„Mlč. Z těch tvých otázek mě bolí hlava. Teď uděláme tohle…“ Připálil loučí hromadu suchého dříví, narovnaného uvnitř kruhu z oblých kamenů. Zapraskal oheň a ke stropu začal stoupat kouř. Na hrbolatých skalnatých stěnách se pohybovaly stíny plamenů a osvětlily strop jeskyně, klenutý a plný nerovností.

V jednom koutě byly dva kavalce a na nich ležely staré zaprášené kožišiny. Pes začal očichávat temné kouty a svým dechem zvedal prach a špínu ze země.

„A jsme tady, domove, sladký domove,“ zamumlal stařík a obrátil se ke svému mladinkému svěřenci.

Gareth chtěl vykřiknout, ale stáhlo se mu hrdlo.

To kvůli starcově tváři – byla tak ošklivá! Měl jen jedno oko a přes ně se táhla jizva, která mu pokřivila celý obličej.

Kouzelník se usmál a odhalil pár zbylých zubů. „Tohle,“ řekl a ukázal si na tvář, „se stane, když začne být chlapec nafoukaný a myslí si, že je lepší než silný nepřítel.“

„Ale… máte jen jedno oko.“

„Ne, synu, mám obě, jedno, které vidí to, co ostatní, a druhé zase to, co nikdo jiný vidět nemůže.“ Sedl si na velký kámen a opřel silné ruce o hůl. „Je to prokletí. Dokud mě neoslepili, nelišil jsem se od ostatních ve městě. Ale dopadli mě při okrádání bohatého muže…, no, to není celý příběh, ale bude lepší, když si ho poslechneš někdy jindy, pokud vůbec. Důležité je, že mě uzdravila jedna stará žena, která mě naučila kouzla.“

Zamračil se při vzpomínce na tu dobu. „Tehdy jsem se naučil používat svých schopností, jež mi byly do té doby skryty. Mé uši a nos se staly mýma očima. Nahradily je i mé prsty, a když mi nakonec sundala obvazy, viděl jsem denní světlo jen jedním okem. Ale to druhé si zachovalo schopnost, jakou druzí nemají.“

Gareth pokrčil čelo. „Kdo jste?“

„Říkají mi Muir.“

„Z Černého dubu?“

Stařík se křivě usmál. „Ale pro tuto chvíli patřím sem, do jeskyně. Svlékni si mokré šaty, rozlož je k ohni a zahřej se na kavalci pod kožišinami. Schytal bych to, kdybych tě předal Trevinovi nemocného. Tak dělej.“ Mávl rukou směrem ke kavalcům, ale Gareth se nepohnul.

„Co ode mě ten Trevin chce?“

Muir se rozmýšlel. „To ti řekne sám, chlapče. Ale věř mi, že není přítelem Iana z Rhyddu.“

„A kde je teď?“

„Obávám se, že to nevím.“ Stařec se zakabonil a díval se, jak se štěně několikrát otočilo na zemi, než si položilo hlavu na tlapy, a dívalo se na chlapce. „Napadlo tě vzít si něco na pití?“

„Ne.“

Muir si povzdechl a obrátil zdravé oko ke stropu. „To jsem si myslel. To už je můj osud, mít stále sucho v hrdle a jazyk přilepený na patře.“

Gareth si svlékal košili a nevěřil tomu starému kozlovi ani slovo. Nicméně v této chvíli neměl jinou možnost než doufat, že Webb ani jiní Ianovi vojáci jeskyni neobjeví. Ten stařec je sice přesvědčený o tom, že je tu bezpečno, ale na druhé straně je to past, protože má jen jeden vchod.

Kdyby je tu našli, neměli by možnost úniku.

Podvedla ho. Tak jistě, jako že se měsíc ukryl za mraky, ho Gwynn podfoukla. Tiše se proklínaje, jaký je blázen, se Trevin pod ochranou noci vydal k hradu. Naslouchal nočním zvukům, divokému šumu řeky za hradní zdí, houkání sovy v lesích a chrochtání vepřů ve chlévě.

Proč jí uvěřil? Copak ho už jednou nevyužila? Nesvedla a neuzavřela s ním obchod? Nevyměnila s ním jeho svobodu za několik nocí v její posteli? Ta holka nemá srdce, morálku a určitě vůbec neví, co je to být věrná.

Až na toho chlapce. Připadalo mu, že se upřímně bojí o jeho bezpečí. Jeho syn, připomněl si, když prošel kolem chovného rybníka a tiše vešel do hradu. Byl si jistý, že se stalo něco nepředvídaného. Psi v kotcích byli nervózní, stejně tak holubi v holubníku, a Gwynn šla příliš daleko.

Viděl ji vejít do síně a sledoval ji. Sítiny tlumily jeho kroky. Několik rytířů podřimovalo na svých postech, dva hráli šachy, jeden zvedal sukně děvčeti u vchodu do kaple. Pohled na ženské nohy se Trevinovi vpálil hluboko do paměti. Je to již dlouho, co byl naposledy se ženou, a když se prve tak těsně tiskl na Gwynn, probudilo to jeho přítele v nohavicích.

Od smrti své ženy nespal s jinou, ani nechtěl.

Až do dnešního večera. Vůně Gwynniných vlasů, její pevná prsa, která se zvedala a klesala spolu s dechem, její pas v jeho dlaních a kulatý zadek tak těsně přitisknutý ke stehnům bylo víc, než mohl vydržet. Neměl čas rozptylovat se ženami, a už vůbec ne Gwynn, a přece tu teď je, vystupuje po schodech do jejího pokoje, schovává se ve tmě a srdce mu tluče očekáváním.

Poté, co se miloval s Gwynn, měl mnoho žen, ale žádná z nich se ho nikdy nedotýkala s tak prvotní, až bolestnou vášní. Namlouval si, že to bylo proto, že byl její první milenec, zakázané ovoce, ale teď, když vystoupal k jejímu pokoji, cítil stejnou útroby svírající touhu jako tehdy před třinácti lety.

Postavil se za dveře a slyšel skrze silná dubová prkna její hlas.

„Přísahám vám, Iane, že nevím, kde je Gareth.“

„Lhářko!“

„Ne, nedělejte…“

Něco prásklo!

Trevin se rozběhl a vykopl dveře.

S taseným mečem vrazil do pokoje.

„Co to má znamenat?“ otázal se Ian a pohledem zalétl od své krásné ženy, která před ním stála hrdá a se zaťatými pěstmi, ke dveřím. „Jestli to není náš zloděj!“ Ve zvednuté ruce držel řemen, jako by ji chtěl znovu uhodit.

„Nech ji být!“ varoval ho Trevin a všiml si černého rytíře v rohu pokoje.

„Je to moje žena,“ pronesl Ian nadutě.

„Milý pane, skončíte v pekle, jestli hned nespustíte tu ruku dolů.“ Trevinův hlas byl smrtelně vážný a jeho pohled upřený na nového barona na Rhyddu plný hněvu. „Gwynn, odejděte,“ přikázal.

„Ne, Trevine, to není tvoje věc,“ bránila se Gwynn a upřela na něho vystrašený pohled, kterým ho prosila, aby mlčel.

„Že není?“ Zastrčil meč do pochvy, ale nespouštěl oči z obou mužů v pokoji, kteří se stali jeho zapřisáhlými nepřáteli. „Já tě znám,“ řekl Ian a rty se mu zvlnily úšklebkem. „Ty jsi to ubohé psisko, které mi kdysi ukradlo mou dýku.“

„Ano, a rozřízlo ti tvář.“

Ianova pravá ruka mechanicky vyletěla ke tváři a dotkla se jizvy poblíž vlasů.

„Odejděte, Gwynn!“ opakoval Trevin, který tušil, že dojde k boji. Tasil dýku z pochvy za opaskem.

„Vidím, že ji stále ještě máš,“ konstatoval jízlivě Ian.

Trevin se uličnicky zazubil. „Chytej!“ hodil dýku s vykládanou rukojetí Ianovi. Rubíny, smaragdy a safíry se zaleskly odrazem ohně, jak malá dýka letěla pokojem a přistála v Ianově dlani. „Jen jsem si ji půjčil.“

„Jsi Trevin z Černého dubu.“ Webb přimhouřil oči. „Zabil jsi barona Drywa.“

„Co tu pohledáváš?“ zeptal se Ian, pomalu obešel Gwynn a očima neustále sledoval Trevina. Prsty svíral rukojeť dýky.

„Přišel jsem si pro syna.“

Gwynn zalapala po dechu a zavrtěla hlavou. „Neví, co mluví.“

„Syna?“ opakoval Ian. „Tvého syna?“

Trevin přikývl.

Gwynn propadla panice. „On neví, co…“

„Pro Garetha?“ Tmavé obočí se překvapeně zvedlo a Ian propukl v ochraptělý smích. „Tvůj syn? Ty, obyčejný zlodějíček, sám tehdy ještě jinoch, jsi zplodil toho chlapce?“ Nevěřícně pohlédl na Gwynn, všiml si rudých skvrn, které jí vyskočily na tvářích, i výrazu v jejích očích, v nichž se zrcadlily plameny. „Pro lásku boží!“

„Kde je?“ zeptal se Trevin.

Ian sevřel dýku v dlani. „Ty jsi spal s Roderickovou ženou v době, kdy on bojoval?“

„Vždyť jste sám měl podezření, že Gareth je nemanželský,“ pronesla Gwynn rozechvělým hlasem.

„Ale netušil jsem, jaká jsi byla běhna, že ses vyspala s obyčejným zlodějem, který si nezasloužil ani vyleštit Roderickovi boty.“

„Co na tom záleží, kdo je Garethovým otcem?“ namítla. Webb si třel zraněnou nohu a tasil meč z pochvy.

Ianovi se zvlnily rty k opovržlivému úsměšku. „Doufal jsem, že máš lepší vkus, ženo. Že ses aspoň pelešila se šlechticem.“

„Kde je chlapec?“ opakoval Trevin a Webb, který vytušil Ianovy úmysly, se chystal nenápadně obejít Gwynn z druhé strany.

„Dobrá otázka,“ řekl Ian a mnul si vousy na bradě. Jizva, kterou jindy téměř nebylo vidět, najednou zbrunátněla. „Zrovna jsem se své ženy ptal na totéž.“

„Tak, že jsi z ní chtěl vytlouct duši?“ zeptal se Trevin a sevřel jílec meče. Začal se potit u kořínků vlasů.

„Ten kluk zabil mého bratra, barona! Potrestal jsem ho tím, že jsem ho nadosmrti vyhnal z Rhyddu.“

Trevin naklonil hlavu k rameni. „Pak ti možná ušetřil námahu a odešel sám.“

„Ne! Neodešel by, aniž by se mnou ještě mluvil,“ namítla Gwynn zoufalým hlasem.

„Odejděte konečně, lady!“ pronesl Trevin varovně.

„Zůstaň!“ přikázal jí Ian.

„Jděte!“ zařval Trevin a Gwynn se konečně rozběhla ke dveřím. Ian hodil dýku po Trevinovi, ale ten se pohotově sehnul a dýka se zabodla do dřeva.

Do boje se vložil Webb. Jeho meč proťal vzduch. Trevin vtáhl břicho, ale špička Webbova meče pronikla jeho pláštěm a ťala do živého. Gwynn duchapřítomně vytrhla dýku ze dveří a hodila ji po Webbovi. Zbraň se mu zabodla do ramene a Webb kvičel jako prase o zabijačce. Krev mu stékala po rukávu, když si nůž vytrhl z rány.

„Utíkej!“ křikl Trevin a tentokrát Gwynn skutečně proběhla dveřmi do chodby. Trevin jí kryl záda, kroužil mečem ve vzduchu a běžel za ní až ke schodišti, kde se schoval v koutě. Gwynn seběhla ze schodů. Trevin čekal přikrčený, až se objeví Ian.

„Stráže! Je tu zrádce. Zločinec! Chyťte ho!“ křičel Ian, když vyběhl ze dveří. Na to Trevin čekal. Jak Ian sbíhal po kamenných schodech, ťal ho mečem do lýtka. Muž se rozkřičel a kutálel se dolů.

Trevin se rozběhl zpátky nahoru, přes solárium, vyhoupl se na okenní římsu a skočil. Zachytil se o římsu jiného okna a klouzal po kamenné zdi, zarýval do ní prsty a špičky bot, dokud nenarazil na střechu tesařovy dílny. Cítil všechny kosti. Kousl se do jazyka. Tělem mu projížděla ostrá bolest.

„Pro lásku boží, člověče,“ zvolal Richard, když se Trevin skutálel ze střechy a spadl na zem. „Zbláznil ses?“

Trevina bolelo celé tělo a přes tuniku a plášť mu prosakovali krev, ale Richard mu podal ukradenou zbroj vojáka z Rhyddu, jak byli domluveni. „Kde je chlapec?“ otázal se Trevin.

„Zdá se, že už odjel.“ Trevin se svlékl a s Richardovou pomocí si oblékl zbroj. Když si nasadil na hlavu helmici, přestal cítit vůni dřeva a pilin. Venku štěkali psi, pokřikovali vojáci, koně nervózně řehtali a po kamenné dlažbě dupaly vojenské boty.

„A paní?“

„Ona sem nepřišla?“

„Ne, já jsem ji neviděl.“

„Pak tu musím zůstat.“

„To nemůžeš.“

Může tu Gwynn nechat? Trevin v duchu viděl její tvář, zčervenalou od Ianova řemene, a proč? Za to, že mu neřekla, kde je její syn? Zradila ho, porušila jeho příkaz, Ian ji jistě nechá nelítostně mučit. Zatracená ženská.

„Nemohu odejít bez ní.“

„Zabijí tě a mě s tebou. Kvůli tobě jsem musel zneškodnit jednoho z Ianových vojáků, možná jsem ho zabil.“ Richardův hlas byl drsný. „Odnese to moje rodina. A moje žena čeká další dítě.“

„Nenechám ji tu.“

„Musíš, Trevine, nebo tě prozradím já sám.“ Richardova tvář se rýsovala ve tmě a jeho výraz byl rozhodný. „Půjdu hledat paní.“

„Není třeba,“ promluvila Idelle chraplavým hlasem, když vešla do dveří. „Je v bezpečí.“

„Zde, na Rhyddu?“

„Ne.“

„Opustila hrad?“

Porodní bába se postavila do kouta za hromadu dřevěných kůlů. „Nebojte se o ni, Trevine z Černého dubu. Měl byste raději napravit své černé srdce.“

„Jak si mohu být jistý tím, že jí nehrozí nebezpečí?“ zeptal se.

„Věřte v Boha.“

„A to říkáš ty – žena známá tím, že zná různá zaříkadla a vyvolává démony?“

„Paní mě požádala, abych vám vyřídila, že je v bezpečí. A teď odejděte, nebo vás tu Ian najde s námi.“

Trevin vycítil, že něco nehraje. „Mluvíš pravdu?“

„Při životě své paní a jejího syna vám přísahám, že lady Gwynn bezpečně odjela. A teď musíte zmizet i vy.“

Trevin se s ní nehodlal přít. Musel jí věřit. Ale přísahal si, když se vrátil za svými vojáky do stáje pro koně, že jestli ještě někdy Gwynn uvidí živou, vytřese z ní tu její paličatou pýchu.

Nebo se s ní bude milovat tak dlouho, dokud v jednom z nich zbude aspoň špetka síly, musel si přiznat.

„Nechte nás projít, na pánův příkaz,“ přikázal otec Anthony, který seděl na káře tažené oslem naložené rakvemi. Kola vrzala pod nadváhou nákladu a osel hlasitě hýkal na protest proti tak krutému úkolu.

V jedné rakvi ležela Gwynn se zavřenýma očima a v duchu proklínala Idelle za takový nápad, jak ji dostat z Rhyddu.

„Teď?“ divil se strážný. „Ale vždyť…“

„Je to rozkaz lorda Iana,“ trval na svém otec Anthony a Gwynn, která hovor slyšela, se neodvážila ani pohnout. Ležela pod mrtvým tělem vesnické ženy, která pracovala jako přadlena a barvila vlnu, dokud neonemocněla tak silným kašlem, že jí postupně zachvátil plíce. Trpěla velikými bolestmi, až nakonec odešla z tohoto světa.

„O tom jsem nic neslyšel,“ namítl strážný.

„Tak o tom slyšíš teď,“ opáčil energicky otec Anthony.

Gwynn nemohla křičet ani zvracet, mohla jen ležet se zavřenýma očima pod vyzáblým tělem a myslet na to, že se brzy znovu setká se synem. Na Rhyddu už pro ni není život, a jestli se jí podaří uprchnout, najde cestu na hrad Heath, který se nachází jen čtrnáct dní chůze na jih. Mohla by to zvládnout i pěšky, ale má s sebou dost peněz i šperků, aby si najala koně a doprovod, jen když dokáže přežít tuhle strašnou jízdu. Proč musí být ten strážný tak paličatý? Začala se potit, ačkoliv noc byla velmi studená.

„Dostal jsem rozkaz, že nesmím nechat nikoho projet,“ prohlásil neústupně strážný a Gwynn se sevřelo srdce.

„I proti pánovu příkazu?“

„Koho vezete?“

„Mlynáře Bartoloměje.“

„Aha, toho, co se ráno převrátil v loďce.“

„A ještě dívku, Kate, která se utopila v náhonu, a Brennu, ženu, která pracovala s vlnou.“

„Pak vám nebude vadit, když se podívám, viďte?“

„Ty mi n-nevěříš?“

„Je to moje práce, otče.“ Gwynn slyšela těžký krok a povoz se zatřásl pod váhou strážného, který vylezl mezi rakve. Dobrý Bože na nebesích, prosím, zachraň mě. Slyšela, jak se s příšerným zavrzáním zvedá víko na sousední rakvi. Děrami po sucích pronikalo žluté světlo dovnitř rakve, v níž ležela.

Gwynn se silně potila a těžko se jí dýchalo.

„Ano. To je Bartoloměj, chudák starý. Nejlepší mlynář, jakého jsme tu kdy měli.“

„Máš pravdu,“ souhlasil otec Anthony a jeho hlas prozrazoval nervozitu. Gwynn dolehly k uším zvuky koní a vojáků. Pokřikování, cinkot postrojů a zbroje, vyplašené ržání koní.

Vrátný otevřel druhou rakev a s povzdechem řekl: „Je kruté vidět mrtvé dítě. Včera jsem ji ještě zahlédl, jak honila vepře.“

„Poslechni, člověče,“ pronesl kněz vážným hlasem. „To už by snad stačilo. Je to znesvěcování mrtvých.“

„Jak jsem řekl, je to moje práce. Věřte mi, že se nerad dívám na mrtvé.“ Strážný zapřel železnou tyč mezi víko a další rakev a víko s hlasitým skřípěním odletělo. Gwynn ucítila závan čistého studeného vzduchu. Zavřela oči, ale i přes víčka viděla blikavé oranžové světlo louče, kterou vrátný držel ve zvednuté ruce.

„Áh, Brenna. Budeš nám chybět, holka.“

Pane Bože, prosím, ať mě neuvidí. Gwynn zadržela dech a vteřiny se jí nekonečně vlekly.

„Pospěš si, člověče,“ pobízel vrátného kněz.

Víko hlasitě zapadlo. „Můžete jet.“

Děkuji, zašeptala Gwynn v duchu. Povoz se dal opět do pohybu a ona musela znovu dýchat zkažený vzduch a ještě vděčně děkovat Bohu, i když se jí dotkla ruka mrtvé ženy, která bezvládně klesla dolů. Ve tmě slyšela, jak se otevírá padací mříž, a ozvěnu oslích kopyt, jak přejížděli po mostě přes hradní příkop.

Ještě chvíli musela snášet to nepohodlí, i když jí připadalo jako celá věčnost, než uslyšela, jak kněz zastavil osla hlasitým „prrr“ a povoz přestal rachotit.

„Bůh mi odpusť,“ zamumlal, když odklopil víko a zvedl Brennino bezduché tělo. Gwynn se bez meškání vyškrábala z rakve a slezla z vozu.

„Děkuji vám, otče,“ řekla vděčně a zachvěla se, když viděla, jak opatrně pokládá Brennino tělo zpátky do rakve. „A poděkujte prosím za mě Idelle.“

„Idelle. To byl její nápad,“ zamumlal kněz zamračeně.

„Ale nevyšel by, kdybyste nepomohl.“

Otec Anthony se s hlubokým povzdechem ohlédl na hradní zdi. „Bůh vás provázej, p-paní. A p-prosím, vzpomínejte na R-rodericka v dobrém.“

„A na vás, otče Anthony.“

„Ale teď už běžte, než nás tu oba dopadnou a my se budeme modlit za své duše pod šibenicí.“

„Bůh vám žehnej.“ Podkasala si sukně a rozběhla se po hřbitově. Vyhýbala se hrobům a náhrobkům a mířila mokrou trávou do lesa.

Nezáleží na tom, co ji ještě potká, ale setká se s Garethem.

A co jeho otec?

Pocítila lehkou vinu za to, že nechala Trevina na Rhyddu, ale v hloubi srdce věděla, že on cestu ven jistě najde. V kapse od pláště nahmatala měšec se šperky. Nemůže teď přemýšlet o Trevinovi. Je to nebezpečné.

Po třinácti letech, když byla ještě nedávno přesvědčená o tom, že všechny její city k němu dávno vychladly. Ale jak se mýlila! Když si vzpomněla na jeho blízkost před chvílí ve stáji, myšlenky se jí opět zatoulaly k němu. Srdce se jí rozbušilo, jako když ji líbal.

Pošetilá ženo! Co si myslíš? Neměla bys dávat srdce zloději, protože je ukradne, jestli to uděláš.

Kapitola 5

K čertu s tímhle proklatým schováváním, kde je Trevin? Muir přecházel v mlze a zdravým okem hleděl k východu. Docházela mu trpělivost, zeslábla jako pavučiny mezi stromy, na kterých se s přicházejícím rozbřeskem třpytily kapky vody. Čekal tu celé tři noci a dva dlouhé dny, čekal na Trevinův návrat, ale dočkal se jen zklamání a zůstal tu uvězněný s klukem, který ho zasypával otázkami.

„Proč na něho musíme čekat?“

„Copak není jen zloděj a vrah?“

„Co se mnou chce udělat?“

„Pojďte, starý pane, odjedeme odtud.“

Muirovi těžkla hlava těmi věčnými otázkami a kňučením odrostlého štěněte. Honilo ptáky, hlodavce a všechno, co se pohnulo v jeho doslechu. Ach, jak nelítostný osud Muira stihl a nikde ani kapky piva nebo vína, které by mu pomohlo to břímě nést.

„Tak, kde je ten zlodějský baron?“ zeptal se znovu Gareth, protáhl útlé paže nad hlavou a rozespale mžikal očima. A to proklaté štěně bylo vedle něj, zívalo a cenilo zdravé bílé zuby.

„On přijde.“ Přijde? Řekl mu, aby čekal jen dva dny.

„Jak to můžete vědět?“ pochyboval Gareth.

„Protože drží slovo.“

„To jistě! Podvodník, který vraždí a krade a který uloupil hrad napůl pomatenému starému lordovi? Ten že drží slovo?“ Gareth si setřásl prach z vlasů. „Pf!“

„Musíš mi věřit, chlapče.“

„Proč? Já se potřebuji dostat co nejdál od Rhyddu.“

„Opravdu? A co tě zachrání, abys nepadl do rukou Ianových vojáků?“

„Já se jich nebojím,“ prohlásil Gareth troufale.

„Jsi ještě hloupý kluk. Podříznou ti krk, než se naděješ.“

Gareth se zachvěl a ohlédl se přes rameno, jako by očekával, že se vojáci z Rhyddu ukrývají v dubovém mlází kolem rybníka. Ach, je jako jeho otec a trochu jako jeho dědeček. Ta myšlenka Muira naplnila hořkostí, ale mlčel. Trevinovi předkové jsou tajemstvím, které si odnese do hrobu.

Vychoval Trevina od malého dítěte, naučil ho žít na ulici a Trevin velmi rychle pochytil, jak ukrást pence z měšce nějakého boháče. Jako chlapec se často vyptával na matku, ale Muir dodržel slib a lhal mu, že neví, kdo ho porodil ani kdo ho zplodil. Řekl mu, že ho našel na schodech do své chatrče jako kojence zabaleného v povijanu. Jak šla léta, Trevin začal pracovat ve stájích jako pacholek, než zjistil, že krást je mnohem snazší, a přestal se na svůj původ vyptávat.

Ale co dělat teď? Nemůže tady s tím chlapcem už dlouho zůstat. Jak on, tak to štěně jsou čím dál nervóznější, kůň potřebuje lepší pastvu, než skýtá les, a ta trocha zásob, které vzal s sebou – uzené maso a chléb, už došla. A pak, když tu ještě zůstanou, riskují, že je pronásledovatelé najdou. Ale na Černý dub se vrátit nemohou, protože by po cestě mohli narazit na vojáky Iana z Rhyddu.

Uvažoval o tom, že zkusí nějaké to kouzlo, ale pak ten nápad zavrhl. Nutně se potřeboval trochu napít piva. Možná víc než trochu.

Slunce putovalo nad kopci na východě, protrhávalo mlhu svými paprsky a promítalo dlouhé stíny stromů na mokrou lesní půdu. Muir chápal sluneční svit jako dobré znamení. Počkají tu ještě jeden den, a potom s pomocí bohů odjedou.

Ale kam?

Pro lásku Myrdinn, to je ale trápení.

První noc jel Trevin v barvách Rhyddu za ostatními vojáky, pak obrátil koně směrem do lesa. Vydal se daleko na východ podél řeky, přebrodil ji v místě, kde měla mělké koryto a slabší proud. Když byl na druhém břehu, vyhýbal se hlavním cestám a putoval po pasteveckých stezkách táhnoucích se po kopcích. Nakonec zmizel v hustých lesích.

Skoro celou noc hnal koně a dopřál mu odpočinku až kolem poledne druhého dne. Co se týče směru, řídil se svým orientačním smyslem a také podle měsíce a hvězd, když bylo nebe jasné.

Když dospěl k přesvědčení, že dokonale zmátl nepřátele, přinutil koně znovu přeplout řeku několik mil po proudu od jeskyně.

Doufal, že se vyhne pátrajícím vojákům. Ale vojáci nového barona na Rhyddu byli vytrvalí a pátrání nevzdali. Dvakrát na ně Trevin narazil, na skupinky cvičených lovců se psy, kteří čenichali po lese. Běhali za hlasitého štěkotu a zmateně se točili v kruhu. Dostali za to výprask a vojáci je poslali hledat jiným směrem. Trevin své pronásledovatele pokaždé zmátl, ale věděl, že nebude mít štěstí věčně, a obával se, že Ian z Rhyddu pátrání nevzdá.

Když se znovu setmělo a žaludek mu kručel hlady, rozhodl se pokračovat v cestě. Musí se dostat do jeskyně a najít svého syna. Ian neměl dost času na to, aby přitáhl až k hradu na Černém dubu, ale je to jen otázka času.

Co když Muir Garetha nenašel? Co když se chlapec ocitl v Ianových krutých rukou? A co Gwynn? Podařilo se jí uprchnout z Rhyddu, nebo musí znovu čelit brutalitě svého manžela? Trevin skřípěl zuby při představě, že ji Ian zase bije nebo že ji líbá svými páchnoucími ústy. I když je jeho legální manželkou, Trevin nedokázal snést představu, že spí s mužem, který je o tolik starší než ona.

Milovat se s ní smí jen Trevin, jako tenkrát. Jen on smí cítit její rty na své kůži, jen na něho se může dívat očima jako stříbro, které se rozšíří pokaždé, když do ní vstoupí. Ach, svátý Ježíši, jak by si přál spojit své tělo s jejím.

S hořkostí si pomyslel, že by to mohla být pomsta Ianovi, ale rychle na to zapomněl. I když Gwynn není svátá, tak krůtě by ji nikdy nezneužil. Ani by se neodvážil o ni zajímat. Dal své slovo…

A neoddala se ti snad Gwynn z vlastních pohnutek?

Tiše zaklel. Ta žena ho jen mučí, k čertu s ní! Týká se ho vůbec, kde je a co se s ní za několik posledních hodin stalo? Hledá svého syna, ne ženu, která ho porodila. Přesto mu nešla z hlavy, ve dne v noci. Musí si dát pozor.

Tolik let si o ní myslel, že je zkažená a domýšlivá. Cožpak s ním nespala a neuzavřela tu osudnou dohodu jen proto, aby mohla Roderickovi namluvit, že mu porodila syna, a zachránit si tak vlastní krk? Ale je krásná a vášnivá. Ležet vedle ní několik dní a nocí bylo nebe na zemi, přestože vše dělala z chladné vypočítavosti, aby dosáhla svého.

Za těch třináct let, co ji neviděl, její krása neuvadla, naopak získala větší hloubku a vznešenost. Už to nebyla ta vychytralá liška. Připadalo mu, že by udělala cokoliv, aby zachránila syna – jeho syna – před oprátkou, dokonce se kvůli tomu i provdala za Iana. Krásná jako předtím v sobě nyní má zvláštní hrdost, a proto jí nemůže věřit. A ani nechce.

Takové neveselé myšlenky se mu honily hlavou, když odbočil na málo užívanou cestu vedoucí mezi hustými stromy ke starému opuštěném mlýnu, kde přespával kdysi, když byl ještě zlodějem. V koutcích úst mu pohrával úsměv při vzpomínce na ty bezstarostné dny, kdy držel partu s ostatními, kteří byli jako on. Napadlo ho, že se mnohem lépe hodí na zloděje než na šlechtice, a stále se ještě divil tomu, jak ho zvrat událostí přiměl vládnout na hradě na Černém dubu. Je to jako špatný vtip.

Zatahal za otěže a obrátil koně k potoku, který tekl přes kameny a končil v jezírku poblíž zřícené kamenné věže. Ztrouchnivělé mlýnské kolo se apaticky otáčelo a jeho polámané paprsky způsobily, že osa hlasitě skřípěla a kymácela se, jak jím proud pomaloučku pohyboval.

„…a postarej se o jeho bezpečí,“

Gwynnin hlas se k němu nesl po větru jako ze sna.

Trevin sklouzl ze sedla a vedl koně porostem ke stinné rokli, kde Gwynn, obrácená k němu zády, kreslila obrazec podobný kohoutí stopě a pak rozhodila hrst prachu do soumraku. Malá snítka jmelí – pro ochranu – ležela u kmene jasanu.

Kriste Ježíši, jak je krásná!

V nadcházející tmě se jí vítr opíral do sukní a hrál si s jejími dlouhými vlasy, které se jí uvolnily zpod kapuce. Obrátila tvář k nebi a mumlala slova, která jí neuměl vyčíst ze rtů, jež líbal před tolika lety, a přece na ně nezapomněl. Dověděl se od svých zvědů Rhyddu, že praktikuje staré rituály, které se naučila od Idelle, až do této chvíle tomu nevěřil.

Padla na kolena a šeptala modlitbu ke křesťanskému Bohu d pohanskými znaky v hlíně.

Měl pocit, že nemůže dýchat, jako vždycky, když ji viděl. Rty jí tiše pohybovaly, ale i když ji neslyšel, věděl, že prosí o bezpečí svého syna. To znamená, že tu s ní není. Pohanské rituály křesťanské modlitby, cokoliv, co může zachránit Garetha.

Její kůň, dost zubožené zvíře, které odlehčovalo pravé noze, zastříhalo tmavýma ušima a zaržálo. Gwynn se rychle rozhlédla a sáhla po dýce za opaskem. „Kdo je tam?“

„Ššš!“

Oči se jí rozšířily, když se střetla s jeho pohledem. „Pro lásku Boží, Trevine, vylekal jsi mě k smrti!“ Po tváři se jí rozlila úleva. „Myslela jsem si, že jsi jeden Ianových lidí.“

„To je převlek, který mi posloužil k útěku.“

„Takže jsi tu sám?“

„Ano.“

„Kde je Gareth?“ zeptala se s nadějí.

Trevinovi se sevřel žaludek. „Doufal jsem, že je tu s vámi.“

„Ne,“ řekla a rysy se jí opět stáhly zklamáním a strachem. „Neviděla jste někde v lese starého kouzelníka?“

„Kouzelníka?“

„Ano, má málo vlasů, hustý bílý plnovous, jedno oko a zálibu víně.“

Pomalu potřásla hlavou a nedůvěřivě zúžila oči. „Neříkej mi, že jsi svěřil život mého syna… opilému kouzelníkovi.“

„Gareth bude s Muirem v bezpečí.“

„Ach, pro lásku všeho, co je svaté!“ Rozhodila rukama a zadívala se na temnou oblohu, jako by věřila, že někdo zasáhne. Tváře la růžové a rty jen o něco tmavší. Trevin cítil nevítané pnutí na slabinách a v duchu si klál do všemožných bláznů. „Jsi hlupák, z Černého dubu,“ řekla s unaveným povzdechem. „Starý věk s jedním okem, a navíc takový, co holduje vínu.“

„Je to dobrý člověk.“

„Ano, a pravděpodobně tráví své dny tím, že se pokouší proměnit vodu ve víno,“

„Myslím, že to ponechává na božím synovi,“ odpověděl Trevin sarkasticky. „A kdo jste vy, abyste mohla soudit, dámo? Nepřistihl jsem vás náhodou při kreslení pohanských znaků?“

„To proto, abych ochránila Garetha.“

„Ano, já vím.“

„A kvůli svému koni, který je chromý,“ řekla a zamračila se. „Koupila jsem ho od farmáře a ten mě ujistil, že je zdravý, ale…“

„Podívám se.“ Trevin se přiblížil ke koni a viděl, jak se mu chvějí svaly a klopí uši dozadu na znamení nedůvěry. „To nic,“ promluvil na něj tiše a zkušenýma rukama mu ohmatával svaly a chlácholivým hlasem ho přemlouval, aby zvedl nohu. Kůň zafrkal, ale poslechl.

Trevin mu ohnul nohu v koleni a stiskl ji mezi stehny. Jemně mu ohmatával kopyto a našel kamínek v nechráněné části uprostřed podkovy. Když se ho dotkl, kůň zařehtal bolestí a pokusil se uskočit. „Nehýbej se, ďáble,“ přikázal mu Trevin, ale nemohl ostrý kamínek vytáhnout.

„Tohle bude muset počkat do rána,“ řekl a postavil koni nohu zpátky na zem.

„Nemůže. Musíme najít Garetha.“

„Na chromém koni?“

„Půjdeme pěšky!“

Zaslechl z dálky tlumené hlasy. Bleskově chytil Gwynn a při kryl jí ústa dlaní.

„Co…“ Bránila se, dokud sama neuslyšela zvuk koňských kopyt a cinkot postrojů odněkud z lesa. Znehybněla a protesty zamrzly na rtech. Trevin cítil, jak jí tluče srdce.

Na hlavní cestě se míhaly zapálené louče, dvě řady po osm plamenech blikaly mezi stromy a neomylně se blížily ke starém mlýnu.

„Pojďte,“ pošeptal jí do ucha.

Mlčky vzali koně za otěže a rychle je vedli k potoku. Koně se bránili, ale nakonec vešli do vody. Byla studená jako lednový sníh, pronikala Trevinovi do jezdeckých bot a jeho duši trýznil strach. Nedovolí, aby ji našli, to raději zemře, než by připustil, aby ji zajali Ianovi vojáci.

Ta představa jím otřásla. Proč se o ni bojí? Je Garethovou matkou, to ano, ale nic víc. Krásná. Inteligentní, jistě, ale stojí za to, aby kvůli ní položil život?

Gwynn uklouzla, ale nevykřikla.

Trevin ji chytil pod paží dřív, než upadla a celá se promočila. Vedl ji vodou ke druhému břehu a pomohl jí vyšplhat po rozbláceném svahu nahoru.

Tiše se vnořili mezi husté borovice přesně ve chvíli, kdy šestnáct jezdců dorazilo na mýtinu kolem mlýna.

„Přespíme tady,“ řekl drsný mužský hlas a Trevinovi se sevřely útroby. Webb, vysoký a impozantní, seskočil ze sedla černého hřebce. Zaklel a kulhal k otevřeným dveřím do mlýna a třel si poraněnou paži. „Ten malý bastard. Už se nemohu dočkat, až ho dostanu.“

Gwynn zbledla jako sama smrt.

„Ten pozná, koho sekl mečem, nebo si mou duši odnese ďábel do pekla,“ přísahal Webb.

Gwynn zalapala po vzduchu a byla by vyskočila a rozběhla se bránit syna, ale Trevin ji znovu pohotově zachytil. Jednou rukou jí přikryl ústa, druhou ji objal v pase, aby jí zabránil se vzpouzet. „Později,“ pošeptal jí do ucha, protože chápal její potřebu pomstít se muži, který vyhrožuje jejímu dítěti. To bylo vše, co mohl Trevin udělat, aby udržel na uzdě sebe i ženu ve své náruči. „Nechte ho na starost mně.“ Zvlnil rty a zúžil oči a každičký sval v jeho těle se napjal jako před bojem. Nic by ho nepotěšilo víc než dát pěstí Webbovi do jeho odporné brady, ale teď není vhodná chvíle.

Jako vždy je nutné mít trpělivost.

Webb vešel s loučí do mlýna. Trevin sledoval pohyb svého nepřítele uvnitř zříceniny podle toho, kam se pohybovalo světlo louče pronikající puklinami v omítce a několika okny.

Miniaturní armáda se chystala ke spánku. Za chvíli budou všichni spát, kromě jednoho nebo dvou vojáků na hlídce. „Pojďte,“ pošeptal Gwynn do ucha a ona ho, snad díky nějakým svátým, jednou poslechla.

Vedl ji i koně po temné stezce směrem od mýtiny vzhůru do kopce.

Když nastala noc a hustý les zčernal jako tér, trmáceli se pomaloučku mezi mohutnými větvemi a klopýtali o odhalené kořeny a výmoly. Stezka stoupala strmě vzhůru a Gwynnin kůň kulhal na přední nohu a kousal do udidla.

„Musíme si odpočinout,“ řekl Trevin, když vystoupili na pahorek nechráněný stromy. Foukal tu silný vítr, ohýbal trávu a voněl deštěm. „Pěšky postupujeme příliš pomalu, váš kůň kulhá a můj je unavený.“ Mnul si bradu a v hlavě se mu rodil plán. Byl riskantní, ale stál za pokus. Usmál se sám pro sebe. „Myslím, že nejlepší bude, když si vypůjčíme pár koní od sira Webba.“

„Cože?“ vyhrkla Gwynn a on viděl, jak se jí ve tmě rozšířily oči, když pochopila, jak to myslí. „Ne, Trevine, to je příliš nebezpečné. Webb nečeká na nic jiného než na záminku a příležitost, aby tě mohl zabít.“

„Myslel jsem, že jste mu sama měla chuť proříznout krk.“

„Udělala bych to, kdybych tím zachránila Garetha, ale Ian by jistě poslal ještě víc vojáků, aby nás hledali, a já bych byla odsouzená za vraždu.“ Mračila se do tmy a obličej měla plný starostlivých vrásek. Ale byla krásná jako bohyně a stejně tak intrikánská.

„Mému synovi se nic nestane,“ prohlásil Trevin. „Věřte mi.“ Předal jí otěže svého koně a jejímu sundal ohlávku. „Toho pusťte,“ přikázal jí, „a pokračujte na mém stále na jih. Já vás doženu.“

„Ne, já ne…“

„Poslyšte, moje drahá, je to vaše jediná možnost.“

„A co když se nevrátíš?“ Vystrčila hrdě bradu a zadívala se mu do očí. Ach, jak se mu chtělo vztáhnout ruku a pohladit ji po jemné pleti, ale neudělal to. Neměl čas se jí teď zabývat či uvažovat o svém nepochopitelném osudu, o tom, že mu na ní začíná záležet, ani přemýšlet o slibu, který dal před lety úplně jiné ženě.

„Já se vrátím.“

„Statečná slova od blázna. Co když tě zajmou?“ Brada se jí mírně chvěla, jako by se o něj bála, jako by jí na něm trochu záleželo. Ale ne, to si jen namlouvá. Ona myslí jenom na sebe a na syna. „Jak najdu toho Muira s Garethem?“ zeptala se ostře.

„Muir s Garethem najdou vás.“

„Takže se mám spoléhat na poloslepého opilého kouzelníka a na malého chlapce.“

„Ne,“ odpověděl a podlehl náhlému impulzu. I když věděl, že dělá chybu, objal ženu Iana z Rhyddu, sklonil k ní hlavu a hledal její rty. Když ji líbal, vrátily se mu vzpomínky na jinou dobu a jiné místo. Ucouvla před ním, ale pak se k němu s povzdechem přitiskla a její odpor se rozplynul ve větru. Trevin se roztřásl a krev se mu proti jeho vůli rozehřála prudkou touhou. Drsně ji k sobě tiskl a líbal ji tak dlouho, až se mu točila hlava. „Musíte věřit jen a jen mně, paní moje,“ pošeptal jí do pootevřených úst. „Jen mně.“ Pustil ji tak rychle, že málem upadla. Dobrý Bože, co to udělal?

„Trevine?“

Ohlédl se na ni. „Já si vás najdu,“ slíbil a v duchu se proklínal. Hlavou se mu honily vzpomínky.

Slib mi, Trevine, že nikdy nebudeš milovat jinou ženu. Přísahej. Slova jeho umírající ženy ho strašila a pronásledovala.

Jeho vlastní odpověď mu dutě zněla v uších. Přísahám. Na svůj život, Faith. Nikdy nebudu milovat jinou.

Když se Trevin vrátil k mlýnu, louče dohořívaly. Dva vojáci hlídali uvázané koně, a ačkoliv doufal, že budou podřimovat, stáli spolu, mluvili a žertovali a vůbec nevypadali, že by mysleli na spánek. Jeden z nich byl statný chlap, jehož smích se podobal spíše chrapotu, druhý byl hubený a vytáhlý, ten typ muže, který vypadá jako kostlivec obrostlý několika librami masa a kůží. Udržoval svého kolegu vzhůru obscénními historkami, které útržkovitě doléhaly k Trevinovu sluchu.

„… měla takový ten povislý zadek… a zvedla sukně každému chlapovi ochotnému koupit jí pintu… Její přítel byl takový rejsek, který kdákal jako chřástal…“

Trevin vytáhl dýku z pochvy a strčil si ji mezi zuby, aby měl volné ruce, když lezl po čtyřech mezi koňskýma nohama. Jeho plán byl jednoduchý: přetáhnout nejsilnějšímu zvířeti ohlávku přes hlavu, přeříznout provaz, kterým jsou svázaní všichni koně dohromady, plácnout jich co nejvíce po zadku a vyvolat mezi nimi paniku. Až budou řehtat, ržát a vyhazovat, nenápadně uteče na kradeném koni. Než pak vojáci obklíčí a seženou rozuteklá zvířata znovu dohromady, a než zjistí, že jedno chybí, bude už dávno pryč.

„…to ti říkám, kamaráde, že lepší malou klisničku na této straně…“

Trevin se zlomyslně pousmál, když objevil koně, kterého znal. Byl to Webbův černý hřebec. Silné zvíře s nepravidelnou bílou skvrnou na čele. S očima upřenýma na oba vojáky na hlídce položil černému krasavci ruku na silnou šíji. Pod hladkou srstí se mu chvěly teplé svaly. Uskočil a zafrkal a Trevin se rychle sehnul, když jeden z vojáků pohlédl jeho směrem.

„Tiše,“ okřikl koně větší z mužů a na několik vteřin nebylo slyšet nic kromě funění a hrabání kopyt. Hřebec přešlápl a jeho těžké kopyto přišláplo Trevinovi botu.

Nohou mu projela ostrá bolest a málem mu vypadl nůž, který držel mezi zuby.

Zahoukala sova, kůň znovu přešlápl a uvolnil Trevinovi nohu. „Ach, to nám ještě scházelo!“ řekl voják rozmrzele. „Je to jen hloupý pták, kterého bych proklál šípem, kdyby nebyla tma.“ Vrátil se ke svému druhovi a Trevin pomalu vydechl. Potil se a svaly měl tak napjaté, až to bolelo.

Ale podařilo se mu přetáhnout hřebci přes hlavu ohlávku, i když se bránil, koulel očima, až mu byla vidět bělma, frkal a kopal kolem sebe. Zasáhl zřejmě kopytem jednoho z těch, kteří stáli v jeho blízkosti, a ten zařehtal bolestí.

„Co to…?“ zvolal znovu strážný, tentokrát již vážně zneklidněn.

Trevin nečekal. Vytáhl si nůž z úst a rychlým řezem přeťal provaz svazující všechny koně.

„Slyšel jsi něco?“

„Ach, pro Ježíše Krista!“

Trevin se vyšvihl na hřbet černému hřebci. Ten se vzepjal a ostatní koně řehtali, vyhazovali a jančili. Provaz praskl. Trevin se přitiskl k černé hřívě a otěžemi práskl několik nejbližších koní po zadku.

Kopyta duněla.

Splašené ržání se rozléhalo lesem.

„Stůj! Kdo to… Ó, pro lásku svátého Petra!“

Koně se divoce rozprchli. Za krátko se dunění kopyt a praskání větví ozývalo lesem. Oba strážní začali křičet.

Trevin se držel hřebcovy hřívy a skloněný těsně nad ní ho vedl tryskem k potoku.

„Sire Webbe!“

„Probuďte se, vy proklatí hlupáci!“

„Co se k čertu…?“ Webbův hlas se rozlehl nocí. „Chyťte je! U všech čertů, chyťte je!“

Trevin hnal hřebce k potoku.

Mezi stromy pobíhali splašení koně.

Vojáci je honili.

„A teď se pořádně odraz, kamaráde!“ zavolal Trevin hřebci do ucha.

Ten jediným skokem přeskočil potok na druhý břeh a rozběhl se do kopce. Větve šlehaly Trevina do obličeje, kůň několikrát klopýtl a křik vojáků a ržání splašených zvířat znělo za nimi. „Dělej, ty líná kůže,“ poháněl Trevin koně k rychlejšímu trysku a přitom se usmíval. „Utíkej!“

„Co se k čertu stalo?“ křičel Webb, ale jeho hlas zanikal v dunění koňských kopyt a splašeném ržání. Trevin neslyšel odpověď, ale škodolibě se usmíval při představě, jak napálil muže, který chce zabít jeho syna.

Gwynn se ohlédla přes rameno. Trevin odešel před několika hodinami a její srdce bilo pomalu, jako by umírala. Ten jeho hloupý plán se může obrátit proti němu. Třeba už je teď Webbovým zajatcem, zbity a krvácející. Třeba ho přinutili vyzradit, kde je Gareth. Při té představě pobídla jeho koně z pomalé chůze k rychlejšímu klusu. Měsíc stál nízko na nebi, vzduch byl chladný a vítr jí profukoval plášť a tuniku až na kůži. Potkala dnes v noci několik poutníků, osamělého mnicha na oslu a farmáře s volským spřežením, které táhlo těžký povoz. K oběma setkáním došlo už před několika hodinami, hned po setmění.

Dotkla se ledovými prsty rtů a vzpomínala na Trevinův polibek, tvrdý, pevný a horký. Při té vzpomínce pocítila tlak v podbřišku a proklínala se za to, že v ní znovu probudil smyslnost. Ať se jí to líbí nebo ne, je opět vdaná žena, a přestože svůj slib dala z donucení výměnou za život syna, i tak je posvěcený Bohem a církví.

Jak strašnou má v životě smůlu!

To se za těch třináct let nic nenaučila? Její zrádné tělo si ještě dnes pamatuje dotyky zlodějových mladých rukou. Chvěly se mu, když ji hladil na prsou, měl teplé, pevné a zkušené prsty. Dnes se z chlapce stal zralý muž, možná vrah, ale zcela jistě otec jejího jediného syna. Měla by se mu vyhýbat, tomu zločinnému baronovi, který se zmocnil hradu díky hazardní hře. Ó, svévolné, svévolné srdce!

Někde daleko bylo slyšet dusot koňských kopyt, jako by se nějaký jezdec pokoušel předstihnout samotného Satana. Trevin. Určitě ji konečně dohání. Nebo je to někdo jiný? Ianovi vojáci? Nebo lupiči? A co třeba zločinci na útěku? Trevinův kůň je unavený, nemá naději uniknout jezdci na čerstvém koni. Ale ukáže-li se, že je to Trevin, tak ani nechce utíkat. A tady by se stejně neměla kde ukrýt, není tu žádné stavení, most ani les. Měsíc se sice schoval za mraky, ale do všech stran se táhnou pole.

Podle zvuku se k ní blížil jen jeden jezdec, proto si Gwynn stáhla kapuci a vytáhla dýku z pochvy. Pokud to není Trevin, musí být připravená.

Ohlédla se přes rameno a uviděla temnou siluetu jezdce přitisknutého k šíji mohutného černého hřebce. Kůň byl celý od bláta a zpocený, a i na tu dálku poznala Trevinovu vysokou postavu. Jel s takovou lehkostí, jako by prožil celý život v sedle na tak nádherném zvířeti.

Její hloupé srdce poskočilo a Trevinův úsměv byl tak nakažlivý, že ho zcela automaticky opětovala. Ach, je velmi hezký, to nemůže popřít. I ve tmě mu září jasně modré oči, rýsuje se hranatá pevná brada, široká ramena a svalnaté tělo. Teď přitáhl otěže a jeho kůň s hlasitým odfrknutím přizpůsobil krok jejímu. „Neslíbil jsem vám, že se vrátím?“ zeptal se.

„Ano.“

„Pochybovala jste o mně.“ Jeho hlas zněl vesele, jako by měl radost sám ze sebe.

„Jako vždy.“

„Děláte chybu, že mě podceňujete, Gwynn,“ Zasmál se a jeho smích se nesl nad holými poli. „Sir Webb to dnes v noci také zjistil. Teď už není jen zraněný.“

„To Gareth ho zranil.“

„Vážně?“ Trevinův smích se znovu nesl nocí. „Výborně. Náš syn je po mně. A teď náš černý rytíř nemá ani svého koně.“ Trevin poplácal hřebce po zpocené šíji.

„O to víc bude rozhodnutý najít nás i Garetha,“ řekla a neviděla na jejich situaci nic humorného. „Obávám se, že tím, co jsi udělal, jsi v něm získal ještě urputnějšího nepřítele, Trevine. Teď už je jasné, že nepřestane, dokud našeho syna nenajde.“

„To se nestane,“ ujistil ji Trevin, ale úsměv ho přešel a výraz jeho tváře se změnil během okamžení. Podobal se lítému vlku. Zafoukal vítr a Gwynn se zachvěla a chlad jí pronikl až na samé dno duše.

Bůh nám pomoz, modlila se tiše, ale v srdci slyšela zvonit umíráček.

Kapitola 6

„Pomohl jste jí uprchnout!“ Ian doprovodil své prohlášení ranou pěstí do stolu v hradní síni. Bezpáteřní červ, otec Anthony, se před ním klepal strachem.

Máz vína se rozlil po odřené desce z dubového dřeva. Ten člověk je zbabělec.

Lovečtí psi, ta neschopná zvířata, spali u dveří. Když dopadla Ianova pěst na stůl, vyskočili a rozštěkali se.

„Sklapněte!“ křikl na ně Ian a psi se zavrtěli a vrátili se do původní polohy. Ještě několikrát tlumeně štěkli, aby vyjádřili svoji nespokojenost, když si kněz, ten blázen starý, olízl strachem oschlé rty.

Ian obrátil svou pozornost zpět ke knězově patetické výmluvě. Nebýt toho, že otec Anthony je duchovní a požívá úctu všech lidí na hradě, vymlátil by z toho prolhaného muže přiznání.

„N-nevím, o čem m-mluvíte, můj pane,“ koktal kněz a po obličeji mu stékal pot. Ohryzek mu nervózně poskakoval a prsty se zlatými prsteny tiskly kříž, který mu visel na zlatém řetězu na krku.

Ian netoužil po ničem jiném než popadnout ten řetěz do ruky a toho blázna zardousit. Místo toho však přijal dolitý pohár vína od panoše, který rychle utřel louži na stole. „Nelžete mi, Anthony. Musím vám snad připomínat, že lež je hřích?“ Skepticky povytáhl obočí a zadíval se na hubeného muže, který se nervózně ošíval ve svém ornátu. „Dnes v noci z hradu nevyjel nikdo jiný než vy a vojáci. Všichni vojáci, až na jednoho, byli zkontrolováni. Tomu zloději se nějak podařilo vmísit se v převleku mezi mé muže a my zřejmě brzy najdeme tělo našeho strážného, kterého oloupil o jeho zbroj.“

Ta představa naplnila Iana hořkostí, neboť to znamenalo, že muži, jimž věřil, že střeží hrad, jsou zatraceně neschopní, nebo že mezi sebou mají zrádce. „To znamená, že moje paní mohla uprchnout jen s vámi.“

„Ale, p-pane, s-strážný u brány k-kontroloval rakve.“

Iana bolela hlava, lýtka, do kterých ho Trevin sekl mečem, ho nesnesitelně pálila, a to ponížení, že z něho Trevin McBain udělal pitomce, ho ochromilo. A ten koktavý idiot a lhář neudělá nic, čím by mu pomohl. „Můžete mi říct pravdu,“ pronesl s předstíranou trpělivostí, „tady, mezi čtyřma očima, a já vás ušetřím veřejné hanby a nepostavím vás před soud.“ Napil se vína. „Nevyhrajete.“

„Ale…“

„Strážný, jenž kontroloval rakve, které jste vezl na hřbitov, teď říká, že si nepamatuje, zda viděl všechna těla.“

„Ale otevřel všechny!“ namítl otec Anthony. „Leželi v nich mlynář Bartoloměj, Brenna a malé děvčátko Kate. Musíte mi věřit…“

„Věřím tomu, že jste byl loajálním a spolehlivým služebníkem mého bratra, ale vaší loajalitě vůči mně jako novému baronovi chybí…“ zadíval se ke stropu začernalému od kouře, jako by chtěl najít odpověď mezi zaprášenými trámy, „řekněme důvěryhodnost.“

„P-prosím, p-pane, v-věřte mi.“ Otec Anthony klečel z druhé strany stolu a ohryzek mu nervózně poskakoval. „Jsem vaším věrným služebníkem.“

Bylo to odporné, ta jeho falešná loajalita. „Oddanost se musí prověřovat, víte.“

Otec Anthony polkl.

„Myslíte si, že se utopíte, až vás nechám ponořit do řeky, nebo vás vaše víra vynese na hladinu? Dokážete chodit po rozžhaveném uhlí a nepopálíte se, nebo, zradil-li jste mne, budete…“

„P-prosím, m-m-musíte mi věřit, pane. Jsem věrným služebníkem Rhyddu.“

Dostal se k hranici, kdy ho bylo možné zlomit, a Ianovi se ulevilo. Nesnášel, když se před ním představitel církve tak poníženě plazil.

„Uvidíme, co nám řekne strážný.“ Ian luskl prsty a pokynul rytíři u dveří. „Zavolej…“

Dveře se rozletěly tak prudce, až uhodily o zeď, a psi se vztekle rozštěkali. Sir Webb se zarudlou tváří a tmavýma očima, které sršely vztekem, vtrhl do místnosti.

Co teď? říkal si Ian, který instinktivně tušil, že Webb nenese dobré zprávy.

Černý rytíř vešel rázným krokem do síně. „Pane,“ procedil skrze zaťaté zuby, pak upřel na kněze pohled, který by roztavil i tu nejtvrdší ocel. „Potřebuji s vámi mluvit.“

„A já s vámi.“ Ian poslal mávnutím ruky kněze pryč. „S vámi to dokončím později.“

„D-děkuji vám, pane.“ Otec Anthony, zpocený a zahnaný pryč jako obtížný hmyz, se dal na útěk. Bylo ho slyšet na schodišti, jak si něco mumlá.

Ian se připravil na špatné zprávy, či spíše na hromadu výmluv. „Kde je chlapec?“

„Nenašli jsme ho.“

„Předpokládám, že jste si dali tu práci a hledali ho.“

„Je úskočný.“

„To je.“ Ian se znovu napil vína, aby utlumil bolest hlavy. „A co McBain?“

„Také zmizel,“ zabručel Webb a třel si zraněné rameno. „S mým nejlepším koněm.“

„Tak počkat! Nevzal jste si s sebou pátrací oddíl a nechvástal se, že s tím chlapcem skoncujete? Očekával jsem, že se vrátíte jak se svými muži, tak se dvěma mrtvolami a dalším zraněním, aby to stálo za všechny ty trampoty.“ Ian se postavil a do lýtek se mu zakusovala palčivá bolest – ostrá, horká a sžíravá. Nasál vzduch a upřel nasupený pohled na muže, do něhož jeho bratr vkládal tolik důvěry. „Podvedl jste mě, sire Webbe.“

„Jde jen o odklad.“

„Zaplatil jsem vám.“

„Ještě ne dost,“ řekl Webb netečně.

Ian se otřásl a padl na židli. Musel zatínat zuby, aby vydržel bolestivé bodání v lýtkách. „Neříkejte mi, že jste nepřivezl ani mou ženu.“

Webb se pohrdavě ušklíbl. „I ta se vypařila.“

Ian zavřel na okamžik oči. Kreténi. Je obklopen pitomými, prostoduchými kretény. Zahlédl, jak se pohnul závěs oddělující jeho pokoj od síně, a zamyslel se nad tím, kdo je může poslouchat. „Paní Gwynn se nevypařila,“ řekl a ukázal k závěsu, za nímž se někdo skrýval. „Někde je. Schovává se před námi. Jistě hledá svého syna.“

„Možná spolu se zlodějem,“ souhlasil Webb a obešel stůl. „I když neodjeli společně, našli jsme chromého koně nedaleko mlýna, kde mi ukradli mého černého hřebce, a pak jsme objevili stopy kopyt dalších dvou i otisky bot. Jedny patřily urostlému muži, ty druhé byly mnohem menší a patřily ženě.“

„Naznačujete mi, že moje žena je s Trevinem z Černého dubu?“ Samozřejmě to čekal. McBain dopomohl Gwynn k útěku, ale Ian se dověděl, že opustili hrad každý zvlášť, a doufal tedy, že nejsou spolu. Mučila ho žárlivost. Čekal tolik let na bratrovu ženu, která se tak bezohledně vyspala s jiným a porodila dítě a vydávala je za Roderickova potomka. Prolhaná běhna, ale krásná a on po ní toužil tak dlouho, kam jeho paměť sahala, dokonce už v době, kdy byl ještě ženatý s Margaretou s vodnatýma očima. Byla to taková leklá ryba. Ležela a ani se nepohnula, když s ní spal. Její postel připomínala hrob.

Ale s Gwynn by to bylo jiné. Ona je vášnivá, Ian se při těch představách vzrušil. Nemohl se dočkat, až s ní bude v posteli. Chtěl vidět, jak se jí rozšíří oči, až do ní prudce vnikne a učiní z ní svůj majetek, až bude cítit její hebké lůno, jak ho obepíná. Bude si ji brát znovu a znovu a všemi způsoby, které ho napadnou, a pokaždé si bude vychutnávat svou moc nad ní a její pokoru.

Možná by se mohl zloděj Trevin dívat, jak ji krotí.

Webb odhrnul závěs a objevil ve výklenku ženu. Byla to Frannie, přadlena. Hnědé vlasy, hnědé holubičí oči, poněkud velké zuby a tenké rty.

„Proč nejsi u tkalcovského stavu?“ zeptal se jí.

„Odpusťte, lorde Iane, ale já tu jen kontroluji závěsy. Paní… eh, řekla mi, že je budeme muset vyčistit, nebo vyměnit. A já jsem chtěla vědět, kolik sametu bude třeba…“

Ian jí nevěřil ani slovo. Na hradě bylo mnoho takových, kteří zůstali věrní Gwynn, jak svobodných občanů, tak vesničanů, kteří by se na něho vrhli, kdyby je vyzvala. „Můžeš si to změřit jindy,“ zavrčel. „A jestli někde řekneš jediné slovo z toho, co jsi tu vyslechla, dobrá ženo, tvoje dny budou sečteny.“

Tkadlena polkla. „Ale, pane, já…“

„Nezkoušej moji trpělivost.“

Frannie se rychle uklonila, otočila se a brzy bylo slyšet vzdalující se klapot jejích podpatků.

„Špionka?“ zeptal se Webb.

„Může být.“ Ian si hladil vous. Cítil na hradě nespokojenost, slyšel pár sloužících, jak si šuškají, že přinutil Gwynn, aby si ho vzala, a vyhnal jejího syna. Bude muset jednat opatrně, protože to zavání vzpourou.

„Pane,“ Webbův hlas ho vyrušil z neradostných úvah. „Obelstili mě,“ přiznal. „A stálo mě to nejlepšího hřebce. Ten zločinec nejen ukradl koně z Rhyddu, ale navíc ještě unesl baronovu ženu. Měl byste na jeho hlavu vypsat odměnu.“

Ian se zahleděl na člověka, jehož si bratr zvolil za důvěrníka. On jím ve skutečnosti pohrdal, protože černý rytíř zhatil jeho plány tím, že pomohl Roderickovi na svobodu a Ian za to draze zaplatil. Podplácet barona Hamiltona bylo drahé, ale Ian byl ujištěn, že Roderick nikdy neuprchne. Dokud Webb nepřekazil jeho plány. Pak zasáhl příznivý osud a Rodericka zabil nevlastní syn, čímž Ianovi zajistil vládu nad hradem. „Zaplatím vám za vaši snahu tolik, kolik jsem řekl, sire Webbe. Ale nesplnil jste naši dohodu. Chtěl jsem, abyste toho chlapce zabil, zajal zloděje a přivedl mi nazpět mou milovanou ženu.“ Po tváři se mu rozlil úsměv, studený jako smrt. „Žádal jsem tak mnoho?“

„Ne, pane,“ řekl Webb, ale v očích mu zle blýskalo a Ian si uvědomil, že černý rytíř nerad přijímá rozkazy od kohokoliv, včetně pána na Rhyddu.

Kdyby ho někdo přeplatil, může se snadno obrátit proti němu.

„Vezměte si čerstvé koně a odpočaté vojáky – deset od každého, čímž chci říct, deset koní a deset vojáků – a najděte ty zrádce. Udělejte s nimi, co jsme si dohodli. Zbytek ponechte na mně. Hned, jak se mi zahojí nohy natolik, abych byl schopen jezdit, potáhnu s armádou na Černý dub a budu obléhat hrad toho lotra, který se mi opovážil postavit a z mé ženy učinil zrádkyni na vlastním hradě.“ Sáhl si na obvazy na lýtkách a sykl bolestí.

Trevin z Černého dubu měl tak nebetyčnou drzost, že už ho zranil podruhé. Jizva na obličeji už mu nikdy nezmizí a teď bude mít další na obou lýtkách. A ta bolest! „Trevin McBain bude dopaden, souzen a odsouzen za únos a vraždu. Šibenice by pro něj byla lehkou smrtí.“ Ian se začínal rozehřívat. „Nechám ho topit, rozčtvrtit, vykuchat zaživa a useknout mu hlavu. Tu pak vystavíme na severní věži, kde bude všem na hradě, včetně mé ženy, připomínat, jak se platí za zradu.“

Pokynul panoši s vlasy slepenými do pramenů a špatnou pletí, aby mu dolil vína. Nohy ho už tolik nebolely. Věděl, že čas je na jeho straně, jako vždycky. Jen se musel obrnit trpělivostí. A to bylo těžké. Velmi těžké.

„Jste blázen,“ řekl Gareth, když se díval na starého kouzelníka, jak klacíkem kreslí obrazce do suché hlíny poblíž vchodu do jeskyně. Vypadal divně s jedním okem, holí, o kterou se neopíral, a zkroucenými prsty. Mluvil o podivných obrazech, o krvavých článcích řetězu, o budoucí zkáze, o vidinách, které mu zjevuje nevidoucí oko. Samé hlouposti. Přesně tak to je. Hlupák mluví hlouposti.

„Nikoliv, chlapče. Mlč a drž ode mne dál to své divoké štěně.“ Pejsek byl hravý, dováděl v houštinách a plašil zimní ptáky, vrčel na neviditelnou kořist, která šustila v podrostu.

„S Boonem nejsou potíže,“ zamumlal Gareth a žaludek mu kručel na protest.

„Mlč, chlapče, rušíš mé myšlenky.“

Zvídavé štěně na kouzelníka skákalo a trhalo mu vetchý plášť. Ostrými zuby rvalo zablácenou látku a tahalo za ni tak silně, že ho málem povalilo. „U Pwylla, ty jsi ale malý dareba. Nech mě!“

„Pwyll je démon!“ protestoval Gareth.

Pes vrčel a postavil se na zadní, házel hlavou z boku na bok a dál trhal Muirův oděv.

„Budu tě muset proměnit v ropuchu, hada nebo želvu, ty malý zabedněnče.“ Muir zvedl hůl, jako by chtěl štěně přetáhnout nebo zaklít.

„Ne!“ zvolal Gareth a skočil po Muirovi. Ale pes mezitím sjel kouzelníkovi po plášti dolů a rozpáral ho drápy. Hůl vypadla Muirovi z ruky a Boon s ocasem mezi nohama utekl do lesa. Za chvíli se ale vrátil a vykoukl z kapradí s kusem utržené látky v tlamě.

„Tak vidíš, co udělal.“ Muir zvedl pohled k nebi a třel si čelo, jako by chtěl zahnat velkou bolest hlavy. Vrhl rozzlobený pohled na psa, pak chvíli sledoval mračna na obloze a polohu slunce a zamumlal: „Tentokrát musíme pryč.“

„Já myslel, že tu máme počkat na vašeho přítele.“

„Ano, ale už tady trčíme dost dlouho.“ Muirovo obočí se stáhlo k sobě a vytvořilo nad zjizvenou tváří silnou čáru. „Jinak riskujeme, že nás tu zastihne hněv Iana z Rhyddu.“

Gareth byl rád, že opouštějí jeskyni. Když byl uvnitř, připadalo mu, že ho tma pohlcuje, a prašný vzduch se téměř nedal dýchat. Mimoto ho unavovalo jen sedět a čekat nebo lovit zajíce a veverky, kteří byli mnohem chytřejší, než předpokládal. Bez luku a toulce se šípy nestál jako lovec za nic. I ryby v potoce mu unikaly z rukou. Hvízdl na štěně, které vylezlo z kapradí, ale nedůvěřivě sledovalo Muira a stále drželo v tlamě cár jeho pláště.

Ale kouzelník si ho nevšímal. „Pojďme, pojďme,“ poháněl hocha, jako by po několika dnech nečinnosti měl najednou naspěch. „Odtud je to necelé dva dny jízdy na Černý dub.“

„Proč musíme jet tam? Neříkal jste snad, že bude hrad obležený?“

„Říkal, ale teď ještě ne.“

„Jak to víte?“

„Viděl jsem to.“

„Ano, já vím, jako jste tím svým slepým okem viděl další věci, které nedávají smysl.“

„Vše se včas ukáže,“ odpověděl Muir a ukázal holí směrem k jeskyni. „Ale teď už přestaň lelkovat. Musíme posbírat své věci a zmizet. Na Černém dubu nás čeká dobré jídlo a pití.“

Garethovi se sevřel žaludek při představě podnosu s miskou omáčky, uzeninami, zvěřinou a ovocnými dorty. Začaly se mu sbíhat sliny, když si představil želírované ovoce, nadívané úhoře a tlusté krajíce chleba s máslem a medem, který mu stéká po prstech. Hlad na chvíli převážil obavu, která ho trápila nejvíc. Nešla mu z hlavy od chvíle, kdy utekl z Rhyddu. „Co je s mojí matkou?“ zeptal se, když se rozplynula představa masa a sladkých koláčů. „Nestalo se jí nic?“

„To ti nedokážu říct.“

„Ovšem že stalo, provdala se za sira Iana.“ Gareth se zamračil. Nikdy strýci nevěřil, odjakživa mu připadal líný a prostopášný. Příliš často ho viděl vilně pošilhávat po dívkách o desítky let mladších, a přestože byl ženatý s Margaretou, bavilo ho zvedat sukně děvčatům v kuchyni.

Kam jeho paměť sahala, necítil se v Ianově blízkosti dobře a věděl, že starý rytíř má zálusk na jeho matku.

„Provdala se za Iana, aby mě nedal oběsit.“ Z toho vědomí mu bylo hořko od chvíle, co utekl z hradu. „Potřebuji vědět, že je v bezpečí.“

„To jsem neviděl,“ přiznal se Muir.

„Ty vaše vidiny, starý muži. Tak se mi zdá, že přicházejí, jen když se vám to hodí.“

„Nebudeme se hádat.“

„Je provdaná za prase,“ rozčílil se Gareth a přál si, aby se mu dostalo toho potěšení a mohl Iana z Rhyddu probodnout.

„Chlapče!“ Muirův hlas ho přivedl zpět do skutečnosti. „Smiř se s tím, ano?“ Přetáhl koni ohlávku. „Alespoň prozatím.“

Gareth pomohl starci do sedla, pak naskočil sám a Boona posadil před sebe. Sáhl si do kapsy a nahmatal hladký oblázek pro štěstí. Stejně jako potřeboval teplé jídlo a měkčí postel než kavalec v jeskyni, potřeboval vědět, že je matka živá a zdravá.

Jeskyně byla prázdná.

Trevin rozdmýchal oheň, který ještě zcela nevyhasl. Ač bylo patrné, že zde Muir s chlapcem ještě nedávno byli, teď byla jeskyně prázdná, až na hordy netopýrů visících hlavou dolů ze stropu.

Gwynn si rozmrzele povzdechla. Její srdce bylo plné naděje, že se setká se synem, zase uvidí jeho chlapeckou tvář a ujistí se, že se mu skutečně nestalo nic zlého.

Teď měla jistotu, že tu byl a je naživu. Všimla si otisků psích tlapek mezi stopami menších a větších bot. Ale ty tu mohl zanechat kdokoliv, pomyslela si. Přesto uvěřila, že Gareth našel kouzelníka a jsou na cestě do bezpečí – ať je to kdekoliv. Vyslala k nebi děkovnou modlitbu a slíbila si, že se bude modlit, aby ho nic zlého nepotkalo.

Netopýři se začali hromadně vracet do jeskyně a jejich křídla kmitala Gwynn a Trevinovi nad hlavami. Našli svou kolonii, zavěsili se hlavami dolů co nejtěsněji k sobě a vytvořili neproniknutelnou masu u vchodu do jeskyně. Když začal plápolat a praskat oheň, nastal mezi nimi rozruch.

Gwynn si třela paže a přikázala si, že se nesmí bát. Netopýři a hmyz, který zalézá do temných zákoutí, jsou pozemští tvorové, nic, z čeho by měla mít obavy.

To muži a jejich zbraně jsou skutečnými nepřáteli.

Pověsila si plášť na kořen, který čněl vysoko ze země, a zadívala se směrem k Trevinovi. Prohlížela si široká ramena a útlý pas muže nejméně o hlavu většího než ona. Měl hranatou bradu, teď už černou strništěm vousů, drsné rysy a modré oči, které jí naháněly strach. Přitahoval ji svou neúctou, tím, jak pohrdal pompézností a arogancí.

Jeli celou cestu bez odpočinku. On byl tichý, pohroužený do ponurých myšlenek, jeho výraz působil často až sklíčeně. Očima nepřetržitě sledoval horizont a rty měl stisknuté do linie tak tenké, že působil nepřístupně, jako muž, který nikoho nepotřebuje.

Přesto nemohla uvěřit, že je vrah. Možná zabil jednoho či dva nepřátele, ale nevěřila tomu, že zabil starého barona z Černého dubu. Trevin McBain je ambiciózní, to ano, a ona věří, že celkem snadno obehrál starého opilého barona o jeho hrad v kostkách, ale vražda? Zachvěla se a nechtěla se smířit s tím, že by byl schopen shodit starého pána z ochozu.

„Kde je Gareth?“ zeptala se.

„Byli tady. On, Muir a to štěně.“ Ukázal na otisky v hlíně. „Nemůže to být dlouho, protože ohořelé dřevo ještě nevychladlo. Teď by měli být na cestě na můj hrad.“

„Nebo je chytili hned, jak odtud odešli,“ namítla Gwynn, které se znovu zmocnil strach.

„To by Muir nedovolil.“

„Ach, a je tak dobrý kouzelník, aby dokázal zmizet a vzít Garetha s sebou?“ pronesla ironicky. V té chvíli se rozhořel suchý mech a drobné větvičky, plameny zapraskaly a k začouzenému stropu začal stoupat dým.

„I vy se snažíte kouzlit,“ připomněl jí.

„Ale neříkám o sobě, že jsem kouzelnice.“ Sledovala hru stínů na jeho tváři a cítila v sobě neklid. „Umím kouzla, to ano, ale jsou to spíše modlitby za štěstí, zdraví, spokojenost. Kreslila jsem runy kvůli požehnání, ale neumím nechat někoho zmizet.“

„Náš syn bude s Muirem v bezpečí.“

„Jak to víš?“ zeptala se, když si Trevin sedl na kámen a urovnával dříví dlouhým klackem na jednom konci opáleným.

„Protože mě Muir vychoval.“ Zadíval se na ni a chvíli jí hleděl do očí. Gwynn z toho vyschlo v ústech. Odkašlala si a upřela zrak někam za něho, takže ho viděla jen v obrysech. „Neznal jsem ani svou matku, ani otce.“ Lhostejně pokrčil rameny. „Kdoví, kdo byli. Muir mě naučil, jak vytáhnout zlaťák z měšce boháče a stáhnout mu prsten z prstu. Živil mne a dal mi postel, kde jsem si mohl odpočinout. Naučil mě křesťanské víře, ale i té staré, pohanské, a nikdy neohrozil můj život. S ním jsem byl v bezpečí.“

„S Garethem je to jiné,“ namítla. Seděla na plochém kameni u ohně a ohřívala si podrážky bot. „Nový pán na Rhyddu ho prohlásil za zrádce a vraha. Slíbil, že ho jen vyžene z hradu, když si Iana vezmu. Porušila jsem slovo, a proto našemu synovi hrozí nebezpečí, nezávisle na tom, jaká kouzla ten tvůj Muir ovládá.“

„Porušila jste slib daný Ianovi,“ řekl Trevin a oči mu potemněly, „protože vás uhodil.“

„Je můj manžel,“ odpověděla prostě, ale při tom pomyšlení se jí sevřely útroby. Jak se k němu bude moci někdy vrátit? Dovolit mu, aby se jí dotýkal? Spát s ním?

„Ano, je váš manžel, a brzy bude chtít zabít našeho syna,“ opáčil Trevin suše, zvedl se a oprášil si ruce. „Máte pravdu. Gareth nebude v bezpečí, dokud Ian nezemře.“ Zadíval se jí zpříma do očí. „Ani vy, má paní.“

Taková je pravda, ale ona se mu může vydat na milost a doufat, že v hrubém a krutém srdci Iana z Rhyddu zůstala alespoň špetka soucitu. „Vrátím se k němu a pokusím se ho uklidnit. Třeba nechá Garetha na pokoji.“

„Ne.“

„Ale kdyby to mělo mému chlapci zachránit život…“

Trevin přešel krátkou vzdálenost mezi nimi, chytil ji za ruku a přinutil vstát. „Tak poslyšte, ženo,“ řekl tak, že sotva pohnul rty, „já si nepřeji, abyste se vrhla střemhlav do záhuby.“

„Nemám na vybranou.“

„Vždy jsou nějaké možnosti. Jen slaboduší dají na první dojem.“ Jejich pohledy se znovu setkaly a ona byla ztracená. Slyšela, jak jí šumí krev v uších, přikazovala si, že od něho musí odstoupit, setřást mu ruce z ramen, ale nebyla schopná vůbec ničeho, jen ztěžka polknout. „Vy, moje milá, jste vždy udělala, co bylo třeba, abyste dostala, co chcete,“ pokračoval. „Vyspala jste se se mnou, abyste otěhotněla, spravovala jste Rhydd, jako byste vy, žena, byla pánem, a když to posloužilo účelu, vzala jste si svého švagra.“

„A-abych zachránila své dítě,“ řekla a sledovala, jak se na ni dívá, jako by ji viděl poprvé. Byl tak blízko. Nesmí dovolit, aby se jí dotkl. Jeho vůně jí vnikla do nosu, cítila přes šaty teplo jeho prstů a měla pocit, jako by se nemohla pořádně nadechnout.

„Vy, Gwynn,“ řekl sotva slyšitelným hlasem, „se nepodobáte žádné ženě, jakou jsem kdy poznal.“

Gwynn nevěděla, zda to myslí jako poklonu, nebo urážku, ale nedbala. Srdce jí prudce tlouklo a ona nedokázala odtrhnout oči od jeho úst. „Ani… ty, zloději, se nepodobáš žádnému jinému muži.“

„Já vím.“ Jeho dech jí ovanul tvář a rozevlál jí vlasy. Spustil ruce z jejích paží jen proto, aby ji hned vzal kolem ramen a přitáhl ji ještě blíž k sobě. „Ach, lady, máte pro mě divné kouzlo,“ zašeptal zmučeným hlasem. „Kéž bych vás nikdy nepotkal.“ Sklonil k ní hlavu a na okamžik váhal s ústy těsně u jejích.

Ona si nervózně olízla rty a zasténala. „K čertu s vámi, ženo,“ zašeptal těsně předtím, než jí přitiskl ústa na rty. Mohla a měla ho zastavit, odstrčit, ale nešlo to. Jeho rty byly teplé a měkké a splynuly s jejími a po kůži jí běhal mráz. Zaklonila hlavu, a přestože věděla, že si hraje s nebezpečným ohněm, že by se od Trevina měla odtrhnout, odmítnout ten sladce svůdný polibek, nemohla k tomu najít sílu.

Tolik let čekala přesně na to, na kouzlo mužného dotyku. Kolik nocí strávila tím, že si představovala jeho objetí? Jak často se jí zdálo, že se jí dotýká, a po probuzení zjistila, že je sama, roztoužená a zpocená?

Směle dobýval jazykem její ústa a ona je ochotně pootevřela a přijala ho, jako by byli milenci dlouhá léta.

Trevin zasténal a tiskl ji k sobě ještě víc, zakláněl ji a líbal, hladil po zádech a tiskl se jí stehny na břicho. Cítila, jak je rozpálený, vnímala jeho tvrdé pulzující mužství.

Musím být silná, proběhlo jí hlavou. Ale byla slabá. Touha jí rozehřála krev a hluboko, v nejtajnějších ženských zákoutích, jí bolestivě a zároveň slastně tepalo. Trevin proplétal svůj jazyk s jejím a ona chtěla víc. Chtěla se ho všude dotýkat, zkoumat ústy i prsty jeho pevné tělo, teď když je dospělý muž. Vzpomínala na chvíle, kdy vedle sebe leželi nazí a ona přemýšlela o tom, jaké by to bylo, mít ho znovu, jediného muže, kterého důvěrně poznala.

Našel prsty šňůrky od její tuniky, a jak látka povolila, líbal ji na krk hebkými, ale pevnými rty.

Když ji začal líbat na ňadra ve výstřihu, cítila bolavou slast a tajila dech. Pod sametovou tunikou jí vzrušením ztvrdly bradavky, stejně jako před dlouhými třinácti lety.

„Mýlila jste se,“ řekl ochraptěle a na chvíli odlepil rty od horké stopy na jejím hrdle.

„M-mýlila?“

„Ano, umíte čarovat.“

„Ne.“ Horko se šířilo po celém těle. „Ale na mě vaše kouzla působí, moje milá. Mnohem víc, než je zdrávo.“ S povzdechem zvedl hlavu a omotal si šňůrky její tuniky kolem prstů. „Ale teď na to není čas a… a já to nechci.“

Gwynn cítila kruté zklamání. Ke stropu jeskyně se vznesly jiskry z ohně. Věděla, že Trevin bojuje sám se sebou, a nechápala, proč ji tak majetnicky objímá a přece se ji snaží odstrčit. „Ale…,“ namítla.

„A jste ženou jiného. Mého nepřítele.“

„Možná mu někdy bude patřit mé tělo, ale duše nikdy.“

Cynicky se usmál s jedním koutkem nahoru. „V očích zákona a církve jste jeho žena.“ Spustil ruce a odstoupil od ní, jako by její blízkost byla nebezpečná.

„Předtím ti to nevadilo,“ připomněla mu.

„Ano, máte pravdu, ale od té doby jsem prokletý.“

„Jako já.“ Sáhla po plášti, protože jí začala být zima, přetáhla si ho přes hlavu a ovinula si jeho tmavě modré bohaté záhyby těsně kolem těla. Rty se jí ještě chvěly od jeho líbání a tělo měla teplé jeho teplem.

„Dokud bude Ian žít, budete závislá na jeho shovívavosti,“ podotkl.

Gwynn narovnala záda a hněv jí pomohl zvednout hlavu. „Mýlíš se, zloději, nebudu závislá na shovívavosti žádného muže.“

V jeho úsměvu nebylo nic veselého, a jako by složil slib sám sobě, odpověděl: „Nebojte se, já se na nového pána na Rhyddu zajedu znovu podívat a udělám, co je třeba.“

Po zádech jí přeběhl mráz, když pochopila. „Chceš ho zabít?“

Trevinovy oči se zlověstně zaleskly. „Bude-li to nutné.“

„Nejezdi tam, zloději, on je záludný člověk,“ řekla a sáhla mu na rukáv. Ale hned zase ruku spustila.

„Já také.“ Mrkl na ni, ale v jiskření jeho očí bylo ještě něco jiného, něco hlubšího a temnějšího, čemu nerozuměla. „Zůstaňte tady a čekejte, až se vrátím.“

„Ne.“

„Zajedu do nejbližší vsi a poslechnu si, co se říká, abych zjistil, zda jsou vojáci z Rhyddu na cestě k Černému dubu.“

Gwynn se rozhlédla po jeskyni, všimla si vybělených kostí v prachu na zemi, netopýřího trusu i samotných okřídlených obyvatel. Nedala se tak snadno zastrašit, ale představa, že tu zůstane sama, jí nebyla příjemná.

„Budu pryč jen pár hodin a určitě se vrátím před úsvitem.“

„Dopadnou tě.“

„Věřte mi, Gwynn. Už jsem unikl mnohem chytřejším nepřátelům, než je váš manžel.“

„Ale on má své vojáky a…“

„Šš.“ Znovu ji chytil. Políbil ji tak, že jí vyrazil dech a způsobil, že se jí srdce rozbušilo v divokém rytmu. Začala se jí podlamovat kolena. „Počkejte tu na mě,“ opakoval a ona nabyla stejného dojmu jako předtím – že ho musí trápit něco mnohem hlubšího, kvůli čemu se s ní nechce sblížit.

„A co když se nevrátíš?“

„Vrátím.“

Skepticky zvedla jedno obočí a on ji znovu zlehka políbil.

„Nezavedl jsem vás snad už dost daleko?“

„Ale ano, rozlítil jsi mého manžela, uvrhl mého syna do velkého nebezpečí, zranil jsi Ianova rytíře, jemuž nejvíc věří, ukradl mu koně, a mě přivedl do tohoto… tohoto…“

„Úkrytu.“

„… spíše hrobu. Nejsme nalezení Garetha o nic blíže než té noci, kdy jsme uprchli z Rhyddu.“

„Jste netrpělivá, má paní.“

„Bojím se o našeho syna.“

„Tak se nebojte.“

Ach, kéž by mu tak mohla věřit, kéž by mohla věřit, že zachrání Garetha. Špičkou boty odkopla kamínek. „Dobrá tedy, zloději. Počkám jeden den. Ale jestli se nevrátíš zítra za soumraku, už mě tady nenajdeš.“

„A kam pojedete?“ zeptal se a zapínal si opasek.

„Na hrad Heath.“

„To je daleká cesta.“

Shrnula si vlasy z obličeje. „Alespoň nebudu sedět v jeskyni, kde mi dělají společnost jen netopýři.“

„Ale tak Garetha nenajdete.“

„Možná ne. Ale řekla jsem mu, že se sejdeme u mé sestry. On už by tam teď byl, kdyby ujížděl tak, jak jsme byli domluveni, a nedostal se do rukou tvého kouzelníka.“

„S Muirem je to pro něj bezpečnější,“

Necítila se dobře v téhle temné skrýši. Představa, že tu bude bez Trevina, jí naháněla hrůzu, ale hrdost jí nedovolila to dát najevo. „Jak jsem řekla, můj pane, počkám do zítřka, do soumraku.“

Trevin se k ní obrátil zády a zamířil ke vchodu do jeskyně.

„Věřte mi,“ zavolal přes rameno a prošel mezi balvany, které vchod chránily.

Srdce se jí sevřelo, když zaslechla, jak se vzdalují zvuky kopyt.

Věřte mi.

Ach, svátá Matko boží, kéž by mohla!

Nikdy se necítila osamělejší.

Kapitola 7

Gareth stál na špičkách na postaveném sudu, nahlížel do krčmy škvírami mezi laťkami v okně a byl přesvědčený o tom, že starý Muir je idiot. Ani kouzelník, ani čaroděj, nic takového. Jen starý blázen a opilec, který mluví a mluví o kruhu s rozpadajícími se články řetězu a skvrnami od krve. Není to nic jiného než řeči starého pomatence a ani sebevětší počet amuletů, vzhlížení k horizontu nebo ukazování tou jeho stupidní holí k nebi nic nezmění na skutečnosti, že Muir je jen obyčejný zloděj.

Gareth čekal ve stínu, zuby mu jektaly zimou a po celém těle měl husí kůži. Měsíc vystoupil na obloze ještě výš. V krčmě bylo přítmí, jediné světlo vycházelo z několika hubených svíček a ze skomírajícího ohně v ohništi. U stolů seděli muži, smáli se a žertovali a Muir proklínal svůj osud a díval se na dno poháru.

Gareth věděl, že Muir praktikuje černou magii, kterou církev zakazuje, ačkoliv neviděl nic, co by svědčilo o tom, že ten stařík je doopravdy kouzelník. Jediní duchové, které dokázal vyvolat, byli zřejmě ti, kteří mu vtekli do úst z poháru, a zaklínadla, která pronášel, byla vždy tak trochu popletená a nikdy neúčinkovala.

Co se týče jeho proroctví, tak ta naháněla Garethovi strach, i když by to nikdy nepřiznal. Všechno to jeho huhňání o temném kruhu a článcích řetězu. Otec syna a syn otce, jen samé bláboly. Ten stařík je zkrátka a dobře hlupák, i když to jeho mumlání nahání Garethovi strach. Z těch jeho řečí o tom, jak se historie opakuje, jak synové zabíjejí otce, mu tuhla krev v žilách.

„Povedený kouzelník,“ zabručel Gareth k Boonovi, který mu ležel u nohou, očichával zem a tiše zakňučel, jako by s ním souhlasil. „Když je tak chytrý, tak proč si nevyčaruje pohár piva nebo vína, místo aby chodil do krčmy?“

Boon očichával hromadu beden u zadních dveří. Ve vzduchu visel těžký pach odpadků a hlasy z krčmy pronikaly do rušné ulice, kde se vedle sebe krčily krámy a krčmy. Koně ržáli, dobytek bučel a občas dokonce zakokrhal kohout, přestože byla tma a teplota byla tak nízká, že se Garethův dech srážel v páru. „Už ne, už toho nech,“ mumlal chlapec, když viděl, jak se stařík poškrábal na hlavě a zvedl pohár, aby mu ho znovu dolili.

„Jsme odsouzeni k smrti hladem a zimou, Boone,“ zamumlal znovu Gareth a uvažoval o tom, že tu Muira nechá a půjde po svých. Ale co když ten zlodějský baron chce, aby s tím starcem zůstal? Se svým kulháním a jedním okem byl Muir spíše překážkou než pomocí. Na druhé straně se Gareth bál o matku. Kdyby měl v hlavě trochu rozumu a špetku odvahy, nechal by toho opilce tady, rozjel se na koni zpátky na Rhydd a zabil Iana. Ale při představě, že by zabil nějakého člověka, se mu svíraly útroby. Vzít někomu život není tak odvážné a šlechetné, jak si ještě nedávno myslel, a při vzpomínce na to, jak se meč zapíchl do živého masa a jak z těla unikala životadárná krev, se mu obracel žaludek.

Zbabělče! Chceš raději, aby tvoje matka obětovala svůj život Ianovi? Otřásl se a přál si, aby se Muir vzdal svého pití a mohli pokračovat v cestě. „Obávám se, Boone, že svěřili naše životy prosťáčkovi.“ I když se na kouzelníka zlobil, přesto k němu cítil trošku náklonnosti. Cožpak ho Muir nesytil, neposkytl mu útočiště, nevedl ho po celou cestu a neujišťoval ho, že budou brzy v bezpečí? Možná ten stařík přece jen nebude tak špatný.

Boon zakňučel. Stál na zadních a přední tlapy opíral o sud. Žadonil o pozornost a mrskal ocasem. „Jsi hodný pejsek, Boone,“ pochválil ho Gareth a pohladil ho po hlavě. „Ale bud zticha. Muir za námi za chvíli přijde.“ Dýchal si na prokřehlé prsty a doufal, že se nemýlí.

Dusot koňských kopyt ho přinutil zvednout hlavu a seskočit ze sudu. Rychle přeběhl ke vchodu do krčmy a viděl, jak se blíží vojáci. Vjeli rychlým klusem ve dvou řadách a byli oblečeni do zelených a zlatých barev Rhyddu.

Sir Webb se zachmuřenou tváří seděl v sedle hřebce v čele skupiny.

Garethovi vyschlo v ústech. Schoval se za sud a prosil štěně, aby se nerozběhlo za krysou, která slídila kolem plotu.

„Sem.“ Hlas sira Webba duněl nocí i Garethovou hlavou. „Dáme si něco k jídlu a odpočineme si, pak rozbijeme tábor na opačném konci města.“

Kriste Spasiteli! Gareth zmizel ve tmě, rychle přeběhl k zadnímu vchodu a vklouzl do teplé kuchyně, kde seděla na židli tlustá žena, ze zarudlého obličeje jí kapal pot a v boubelatých prstech držela máselnici. Palice na stloukání másla ťukaly v pravidelném rytmu, jak pohybovala rukama. „U všech bohů, chlapče, ty jsi mě ale vylekal!“ vykřikla. „Kdo jsi, že se plížíš ve tmě jako had kolem studené skály?“

Gareth neměl čas na žertíky, ale doufal, že nevypadá tak vystrašeně, jak se cítí. „Dobrá ženo, prosím vás, byla byste tak laskavá a zavolala sem toho starce s jedním okem?“ zeptal se bázlivě. Nad ohněm visel na háku začernalý kotlík, z něhož vycházela opojná vůně skopového guláše. Garethovi začalo kručet v břiše.

„Co?“ zavrtěla krčmářka hlavou a pracovala dál. „Přived si ho sám, hochu. Nevidíš, že stloukám máslo? Nesmím toho teď nechat, protože by se mohlo srazit nebo roztéct.“

„To nejde. Prosím vás,“ žadonil Gareth, pak zaslechl chrápání, a když se otočil, uviděl vyhublého muže, jak spí s hlavou opřenou o hranici dříví na topení.

„Neschováváš se náhodou před někým?“ zeptala se žena, stáhla k sobě huňaté obočí a otřela si z tváře pot o rameno.

Gareth zavrtěl hlavou. „Ne, ale…“

„Hledá tě šerif?“

Nemělo smysl jí něco vysvětlovat. „Ne.“ Gareth zamířil ke dveřím, které dělily zadní prostor od výčepu, a s hlasitým zavrzáním je otevřel právě ve chvíli, kdy do krčmy vešel sir Webb, jehož kroužkové brnění hlasitě cinkalo. Veškerý hovor ustal a hosté srkající pivo se ohlédli přes rameno, aby se podívali na nové příchozí.

Garethovi pokleslo srdce do kalhot. Nemohl se ukázat, protože černý rytíř by ho bezpochyby poznal. Těžce polkl, když Muir vzhlédl zdravým okem a zadíval se na vojáky, kteří zaplnili krčmu a začali volat o pivo.

„Slyšíš, kdo by si to byl pomyslel?“ zabručela tlustá žena, když uslyšela tolik hlasů. „Po celou noc se tu neobjevila živá duše, a teď se sem nahrne celá armáda.“ Otočila se ke spícímu muži. „Wille, probuď se, ano? Naraž další sud a jdi pomoct Bess k výčepu, máme tu žíznivé chlapy, podle zvuku ve zbroji.“

Krčmář hlasitě zachrochtal, pak chrápání ustalo, ale po chvíli začalo znovu.

„Wille!“ zavolala ostrým hlasem krčmářka a hubený chlap se probudil, zakašlal a postavil se na nohy.

Podíval se na Garetha a protřel si oči. „Kdo u všech čertů jsi, chlapče?“ Chyběly mu přední zuby a měl zarudlou pleť.

„Stejně ti to neřekne, tak se ho zbytečně nevyptávej. Raději naraž ten sud a pomoz Bess ve výčepu. Ach, pro lásku Dia.“ Povzdechla si a zanechala stloukání. „Udělám to sama.“

Zamračeně vstala, utřela si čelo hřbetem ruky a obličej do zástěry.

Garethovi prudce tlouklo srdce v hrudi, když otevřela dveře dokořán a vešla do výčepu. „Čím vám mohu posloužit, pánové?“ zeptala se vojáků.

„Pivo. Pro všechny, kdo jsou v barvách Rhyddu,“ slyšel Gareth Webbův hřmotný hlas.

„Dobrá, dobrá. Chvilku to potrvá, než manžel narazí nový soudek.“

Vojáci se došourali k lavicím u krbu a usadili se. Seděli loket u lokte u těžkého stolu, protahovali si záda a drsně mezi sebou žertovali. Gareth je pozoroval mezerou v pootevřených dveřích a ulevilo se mu, když zjistil, že Muir měl dost rozumu a odvrací tvář od nich, jako by najednou shledal, jak je pohled do ohně fascinující.

Když tlustá krčmářka rozlila pivo do pohárů, Webb se poškrábal na zraněném rameni a rozhlédl se po výčepu. „Hledáme Trevina z Černého dubu,“ řekl a sotva znatelně sebou trhl.

Gareth neměl žádnou radost z toho, že černého rytíře zranil. Dosáhl tím jen toho, že ho ještě víc rozlítil a posílil v něm rozhodnutí chlapce najít.

„Vy hledáte barona?“ Krčmářka nesla ke stolu podnos plný korbelů s pivem a stavěla je před hosty.

„Ano, je to zloděj a vrah. Neslyšela jste, že zabil lorda Rodericka a unesl jeho ženu?“

Muir měl pravdu. Jeho matka je s tím zlodějem. Gareth nevěděl, zda má mít radost, nebo strach.

„Co to říkáte?“ Krčmářka rozlila trochu piva a rychle je začala utírat zástěrou.

„Říká se, že podvodně vyhrál hrad na lordu Drywovi, a pak ho shodil z hradeb.“

„To už jsem slyšela,“ řekla krčmářka. Její manžel přikutálel do výčepu druhý sud piva a brblal si pod vousy. Na chvíli zaclonil Garethovi výhled, a když se mu Will se sudem ztratil ze zorného pole, Muir už neseděl u ohně. Jako by doopravdy zmizel. Gareth pomalu couval ode dveří a chystal se vyběhnout do ulice.

Nocí se rozlehl hrůzostrašný řev.

Šedý kocour s naježenými chlupy vletěl do kuchyně a proletěl pootevřenými dveřmi do výčepu. Za ním Boon s hlasitým štěkotem.

„Ne!“ špitl Gareth a pokusil se psa chytit, ale ten už byl v krčmě.

„Co to…?“ vykoktal Will, když mu kocour proběhl mezi nohama.

Chlapi se smáli, servírka vykřikla a štěkající pes pronásledoval vyděšeného kocoura, který se nakonec vydrápal krčmářce po objemných sukních. „Svatá Panno Marie! Puss, nech toho! Přestaň do mě zatínat drápy!“ Pivo se rozlilo, muži se hlasitě chechtali, Boon skákal po kocourovi a ten sekal tlapami po rozvlněných sukních. „Okamžitě toho nech! Ven!“ obořila se na psa krčmářka a kopala do štěkajícího a skákajícího štěněte, zatímco kocourovi se podařilo vyskočit na dřevěný sloup a vyškrábat se až na stropní trám.

Boon štěkal jako blázen, točil se kolem sloupu a skákal nahoru a dolů.

„Zatracení zabedněnci. Vždycky sem nějaký vběhne.“ Krčmářka sáhla po koštěti u ohniště a pustila se do štěněte.

„Hej, znáte toho psa?“ zeptal se jí Webb.

Gareth málem umřel.

„Ano, je z Rhyddu. Toho hocha…“

Gareth ostře hvízdl a pes okamžitě znehybněl, postavil uši a upřel udivený pohled ke kuchyni. „Ke mně!“ přikázal mu Gareth z úkrytu.

„Kdo je tam?“ rozlehl se Webbův hlas krčmou.

Gareth tu nemínil psa nechat. „Boone!“ zavolal za pootevřenými dveřmi.

„To je ten kluk,“ řekl druhý hlas. „Říkal tomu štěněti Boon.“

„Pro Kristovu lásku, chyťte ho!“ rozkázal Webb. Gareth vyrazil ven, zakopl o pytel mouky a rozsypal ji po zemi. Málem upadl, zapotácel se k ohništi, kde bublal v kotli guláš, a spálil si hřbet ruky o začernalý kotel, když vytahoval dýku z pochvy. Jak maličká mu připadala v porovnání s meči Webbových mužů, kteří byli ve zbroji.

Pes proběhl dveřmi a Gareth neplýtval časem. Vmžiku byl dole ze schodů a už běžel po dvoře za domem. Za sebou slyšel vojenské boty a zvuky mečů, jak Ianovi muži probíhali kuchyní.

„Počkejte!“ ozval se hlas tichý jako vítr a šumivý jako moře. „Vy nechcete toho hocha.“

Ne, Muire! Nedělej to!

Muir! Garethovy kroky znejistěly.

„Zaveďte mě k Ianovi z Rhyddu a já s ním budu jednat.“

„Cože? Ty, starče?“ zahučel mužský hlas.

„Jsem kouzelník.“

„Haha! A já jsem král Eduard.“

Krčmou se rozlehl smích, a muži znejistěli.

„Lord Ian se mnou bude mluvit,“ trval na svém Muir. „Nebo se obrátím na Morrigu, velkou matku…“

„Jdi mi z cesty, ty jednooký pohanský blázne. Nebudeme zde poslouchat bláboly o bohyni války.“

Gareth se přestal rozmýšlet, přeběhl dvůr a utíkal dál po dlážděné ulici k malé díře v plotě. Se psem v patách prolezl dírou a utíkal dál do tmy, dál od hlavních městských ulic. Za krámky, za temná schodiště, za zavřené dveře. Slyšel, jak slepice mávají křídly a polekaně kvokají v kurnících, jak jiní psi štěkají, a zakopl o hromadu dříví na topení a kotel na praní prádla.

Plíce ho pálily, v hlavě mu hučelo a nohy ho bolely.

Ale nemohl se zastavit.

Slyšel za sebou vojáky dupat v blátě, jejich klení, hlasy, které střídavě nabývaly a zase ubývaly na síle, jak kličkoval městem a dál do lesů. Už sotva dýchal a nohy ho odmítaly nést, ale přinutil je. Musel. Nevěděl, kterým směrem běží, ale les mu skýtal pocit útěchy, neboť tu byly stromy, na které se mohl vyšplhat, křoví, kde se mohl schovat, a cesty, které vedly mnoha různými směry. Klopýtal o kořeny a nízké větve, ale věděl, že uniká, protože se hlasy pronásledovatelů vzdalovaly.

Teprve když dostával křeče a žaludek se mu bolestivě svíral, musel zastavit. Najednou se mu udělalo špatně a začal zvracet.

Prosím, Bože, zachraň mě. Zachraň Muira. Zachraň matku.

hlavě měl prázdno a nemohl myslet.

Prosím, pomoz mi. Prosím.

Padl do měkkého lože z listí a čekal. Co mohl dělat? Muira jistě zajali, protože nezná kouzlo zmizení, a Gareth zůstal sám v temném lese s hladovým psem a špatným orientačním smyslem.

„To je skvělé,“ zamumlal s těžkým srdcem. „K čertu se vším!“ Měl několik možností, ale ani jedna nestála za úvahu. Mohl se pokusit osvobodit Muira, kdyby se vydal za vojáky, ale to by ohrozil sám sebe. Nebo mohl zkusit najít toho ničemu, který podle Muira unesl jeho matku – toho zloděje a vraha.

Kam asi ten lotr mohl zamířit? Bezpochyby zpět do toho svého ukradeného hradu. Je to pěkný zmatek. Zavřel oči a vybavil si matčinu tvář. Nikdy si nemyslel, že mu bude chybět. Nikdy by nepřipustil, že mu na ní tolik záleží. Vždyť už je přece skoro muž.

Ale musí ji zachránit, jako ona zachránila jeho.

A co bude s Muirem? Tomu nevděčíš za svůj život?

Přikryl si tvář dlaněmi a snažil se přemýšlet. Zachrání toho starce, ovšem že ho zachrání, ale napřed najde matku, i když to bude znamenat, že se setká s tím lotrem. Jestli se Trevin vrací na Černý dub, jak mu říkal Muir, tak si na něj počká.

„Bylo to jako zlý sen, to ti povídám,“ říkala Bess Trevinovi za krčmou. „A ti vojáci hledali tebe a tu ženu, kterou jsi unesl.“ Bess, která pracovala v krčmě, byla milá dívka s útlým pasem, velkým poprsím a oblými boky, které dokázaly potěšit muže churavějícího osamělostí, ale Trevin neměl zájem. Nikdy neměl zájem, přestože ji znal dlouhá léta. „Předstírala jsem, že neznám tvoje jméno,“ řekla, „a většina těch hulvátů se mi jen snažila dostat pod sukně, když se k nim sir Webb otočil zády.“

„Některé věci se nemění, Bess,“ řekl Trevin.

„To platí i pro vás, pane,“ usmála se upejpavé a Trevin si povzdechl.

„Řekni mi o tom chlapci.“

„Žádného jsem neviděla, jen jednookého starce, který začal mluvit jako idiot. Blábolil o řetězu, otec synovi, syn otci, krev krvi, a takové bludy. Ale Lizzie, to je kuchařka, toho chlapce zahlédla v kuchyni. Utekl před vojáky. Vzal to zadní ulicí, jako by prý spatřil ducha, říkala Lizzie.“

„Utekl?“ v Trevinovi vzklíčila naděje.

„Pokud vím, tak ano, ale ten kouzelník takové štěstí neměl. Sir Webb ho svázal a nechal ho odnést pověšeného za nohy na holi jako nějakého srnce.“

Trevin zaskřípěl zuby. Muir a ta jeho prokletá slabost pro pivo. Teď je lapen a chlapec… ach, pro lásku svátého Petra, ten je bůhvíkde a bloudí sám po lese. Ale aspoň že žije. „Díky, Bessie,“ poděkoval a kyprá děva se k němu naklonila a nabídla mu pohled na svůdná ňadra vystupující ze čtvercového výstřihu.

„Co bych pro vás neudělala, můj pane,“ protáhla.

„Udělala jsi dost.“ Dal jí minci a ona vysunula spodní ret.

„Nechci vaše peníze, Trevine z Černého dubu. Znám vás ještě z doby, kdy jste byl malé štěně, zloděj a o nic lepší než m; všichni.“

„Kdo říká, že jsem se změnil?“ Upustil jí minci mezi ňadra a ona se zasmála. Trevin nasedl na Webbova hřebce. „Zůstane t mezi námi, Bess.“

„Jasně, nikdy jsem tě neviděla, ty ničemo s černým srdcem a chtěl jsi něco k snědku, ne?“ Podala mu látkový pytlík, z něho to vonělo čerstvým chlebem.

„Jsi anděl.“

„Ale jdi!“ zčervenala v měsíčním svitu.

Trevin se nevesele zasmál, pobídl koně a vyrazil. „Hyjé!“ Zrychlil do cvalu. Trevin zamířil na východ přes město v naději, že se Bess bude dívat, kterým směrem odjíždí. Ačkoliv jí věřil, nemohl si dovolit žádného svědka, který by mohl uhodnout, kde se s Gwynn ukrývají. Kdoví, čí zvědavé oči sledovaly jeho setkání s ní? Jen Bůh ví, kolik by toho byla ochotná prozradit, kdyby jí za to nabídli tu správnou sumu nebo kdyby jí hrozili mečem vojáci Iana z Rhyddu. Ne, ne, nikdo nesmí odhadnout, kam jel, podle směru, kterým se teď vydal.

Měsíc mu svítil na cestu, když míjel farmářská pole, pak otočil koně a vracel se zpět k městu.

Gareth je tedy volný, ale kde? A Muir, k čertu s ním, co si myslel, když se zastavil v krčmě po cestě k hradu?

Přivíraje oči před prudkým větrem, pobídl koně kupředu. Za Gwynn. A při vzpomínce na ni a na poslední ukradený polibek se mu sevřela hruď. Bože na nebesích, nebude nikdy schopen dostat tu ženu ze své mysli, nezmohl se na to ani v době, kdy byl ženatý s Faith. Pocit viny ho bodal v mozku jako trn. Jeho zesnulá žena si zasloužila lepšího muže, než byl on. Faith ho milovala, a on jí nikdy nedokázal oplácet její vroucnost. Kvůli Gwynn.

Kvůli ženě, která byla ochotná prodat své tělo pro záchranu syna.

Bůh jim pomoz všem.

Cesta se rozdvojovala a on zamířil na západ k jeskyni. Kůň neochaboval, i když byl zpěněný a bláto mu za jízdy cákalo na mohutnou hruď a nohy.

„Jsi moc dobrý kůň, černý hřebče,“ chválil ho Trevin a pobízel ho ke klusu. Hlavou se mu honily neradostné myšlenky. Pro Faith už nemůže nic udělat. Ta je již ztracena jak pro něho, tak pro tento svět. Ale Muir, člověk, který ho vychoval, to je jiná věc.

Webb ho zavede k Ianovi, který se pravděpodobně pokusí vynutit z něho pravdu mučením. Ale Muir je chytrý, a když nemá mysl zamlženou alkoholem, je rovnocenným soupeřem pro kohokoliv, i pro nového barona na Rhyddu. Kouzla stárnoucího kouzelníka fungují, ale Trevin věděl, že k nim potřebuje i trochu štěstí. Někdy se mu však stává, že se nezdaří vůbec.

Nesmí ztrácet čas. Musí zajet pro Gwynn, odvézt ji do bezpečí na Černý dub, a pak se vrátit na Rhydd se skupinou mužů a osvobodit kouzelníka.

Což je přesně to, co Ian očekává.

Překvapení nebude na jeho straně. Z nich dvou bude muset být on ten silnější. Usmíval se. Nějak svého nepřítele porazí.

Tak či onak.

Gwynn vstoupila do potoka a zatajila dech. Voda byla ledová a ona cítila, jak tuhne, ale chvěla se jen chvíli. Pak se ponořila hlouběji. Rozhodla se, že musí smýt špínu z těla. Strávila několik dní na cestě, pak v jeskyni, a několik posledních hodin před setměním chodila sehnutá, někdy po čtyřech, a hledala byliny, kořeny a bobule. Ačkoliv uměla zacházet s dýkou, lukem i mečem, její největší síla byla v umění léčit a v zaříkání.

Kdysi se smála Idelle a jejím pohanským zvykům, ale za těch třináct let se naučila, jakou moc má tis a jasan, bodlák a jiné rostliny. Byla křesťanka a modlila se ke Všemohoucímu otci, ale věřila i starým náboženským rituálům a věřila v Morrigu, velkou matku země, a v její dary. Ve svém úsilí najít a zachránit Garetha si přísahala, že použije všechno, co umí, ať už zaklínání, nebo zbraně, bude-li to ku prospěchu.

Jediné, na čem jí záleží, je její syn.

Voda jí pomalu stoupala nad kolena. Kousala se do spodního rtu a zavřela oči, když jí ledová voda dosáhla na nejcitlivější místa na těle. Zhluboka se nadechla a sykla, když se ponořila, ale pak se rychle začala drhnout hrstí mechu ve vodním proudu. Snažila se dostat špínu zpod nehtů, mezi prsty na nohou a z vlasů. Voda byla studená, ale osvěžovala a vyčistila jí i mysl.

Co když se Trevin nevrátí? Co když nemluvil s Garethem? Co když, ó Hospodine na nebi, co když už je Gareth mrtvý? Nesmíš tak přemýšlet, napomínala se, stříkala si vodu do obličeje a mrkala, aby setřásla kapky z víček. Určitě je v bezpečí na Černém dubu, kde se o něj stará Trevinovo služebnictvo a je pod ochranou jeho vojáků. Trevin zajistí, aby byly všechny meče a štíty na Černém dubu nasazeny na ochranu jeho jediného syna.

Ač stále ještě stoprocentně nevěřila baronovi, který býval zlodějem, byla si již jistá tím, že mu na Garethovi záleží. Proč by jinak riskoval Roderickův a teď Ianův hněv? Není tak hloupá, aby si myslela, že Trevinovi záleží na ní, ale je Garethova matka.

Vždyť si o ní stále myslí, že je sobecká žena Rodericka z Rhyddu, která by udělala cokoliv, i obětovala svou čest, aby oklamala manžela a přesvědčila ho, že zplodil syna.

Byla taková. Ale to už je dávno.

Ještě předtím, než poznala, co je strach o dítě.

Než se zamilovala do zločince.

Otevřela oči. Zamilovala? Ne, to strach o Garetha jí zatemňuje mysl. Nemiluje Trevina. Pomáhá jí jen zachránit jejich syna. Nic víc. Není tak hloupá, aby si pletla lásku s chtíčem.

Ale přesto ji ta představa zneklidnila.

Ležela v proudu studené vody a nechala ji, aby jí pomalu obtékala tělo.

Trevin.

Desperát.

Znala ho jen krátce, ale obávala se, že mu začíná věřit. Ach, pošetilé srdce. Vždyť býval zloděj a možná je i vrah.

A otec tvého syna.

Trevin z Černého dubu není muž, do jakého by se rozumná žena zamilovala. Je drsný a nevlídný, skličující a příliš egoistický, nestojí o její souhlas, jen přikazuje. Ale to nepotrvá dlouho. Hned, jak jí přivede Garetha, nechají samozvaného barona za zády a to, co si myslí o ní a svém synovi, zůstane pouhou vzpomínkou.

Jiná možnost není.

V jeskyni nebyla. Trevin svítil loučí a prohledával temné kouty, ale po Gwynn ani stopy. „Zatracená bláznivá ženská!“ zamručel a vyplašil netopýry pověšené ze stropu. Cítil bolest v srdci, i když se ji snažil ignorovat. Nic k té ženě necítí. Absolutně nic.

Rozhněván vyšel ven. Proč ujela? Neslíbila mu snad, že počká? Koutkem oka zahlédl mezi stromy nějaký pohyb.

Zhasil louč v blátě. Není důvod dovolit případnému nepříteli, aby ho špehoval. Nenápadně vytáhl dýku z pochvy a připravil se k boji. Jestli jeskyni našel Webb… Při tom pomyšlení se ho zmocnil prudký hněv. Zabije každého, kdo…

Přistoupil k jejímu koni, který se pokoušel uškubnout pár stébel trávy, postříbřené měsíčním svitem.

Je možné, že ji chytili? Vrhla se na ni banda hrdlořezů v čele s Webbem? Ta představa ho kruté zasáhla a na chvíli se mu sevřelo srdce. Ale to by tu jistě nenechali koně.

Tiše prohledával houští, pak celé okolí, dokud nezaslechl šplouchání vody a nespatřil její bílé tělo plovoucí na hladině řeky zcela nahé.

Při tom pohledu ucítil horko ve slabinách.

Pomalu vrátil dýku do pochvy.

Její bílá prsa vystupovala nad hladinu a tmavé bradavky směřovaly k hvězdnému nebi. Níže se na bílé kůži rýsoval ostrůvek tmavého chmýří a Trevin cítil, že je ztracený. Zatoužil po ní tak silně, že tentokrát neodolá.

Byla stejně krásná, jakou ji měl v paměti, a on začal vážně uvažovat o tom, že se s ní vyspí. Bude to ale mučivá slast. Je ženou jiného, ať už dobrovolně, nebo z donucení, na tom nezáleží.

Jako byla ženou Rodericka, když se s ní miloval poprvé.

Velmi snadno prodala své panenství, ale on ji za to neodsuzoval. Vždyť si chtěla zachránit život. Neudělal by totéž?

Chtěl ji. Ano, chtěl ji víc, než bylo rozumné. Vzpomeň si na Faith a na slib, který jsi jí dal. Znovu se v něm ozval pocit viny. Svou ženu nikdy nemiloval a trpěl výčitkami svědomí už v době jejich manželství. Zemřela jen několik dní poté, co porodila dceru, a s očima plnýma bolesti a ztuhlými prsty ho prosila, aby své srdce nedal jiné. Věděla samozřejmě, že bude hledat útěchu u jiných žen, ale žádala ho jen o to, aby se do žádné nezamiloval.

Odkašlal si a Gwynn se lekla, postavila se ve vodě, vlasy jí spadly do obličeje a úplně zapomněla přikrýt si ňadra rukama. „K-kdo je tam?“

„Oblékněte se,“ řekl, když zahlédl na větvích stromu viset její tuniku, košili a plášť. Rychle všechno posbíral. Chtěl to hodit jejím směrem, aby se mohla obléci, ale ona zvedla ruku.

„Počkej, podrž mi je a obrať se. Nechci, aby spadly do vody a namočily se.“

Kdyby neměl takový strach o Garetha a Muira, byl by odmítl a s potěšením by ji pozoroval, jak hrdě kráčí od řeky, nahá jako v den, kdy se narodila. Ale na to teď nebyl čas.

„Jak si přejete, paní,“ odpověděl, protože věděl, že je to rozumné. Pomalu se otočil zády k ní a čekal, až si vezme z jeho rozpažených rukou všechny kusy oděvu. Neodolal pokušení a ohlédl se přes rameno ve chvíli, kdy zápasila s košilí, která se jí lepila na mokré tělo. Měla krásné ploché břicho, útlý pas a pevná, plná prsa, tak akorát do jeho dlaně či do úst.

Když jí měsíc ozářil tmavý trojúhelník mezi stehny, cítil své vzrušení. Všimla si jeho pohledu a zamračila se, protože se nemohla obléknout. „Kde je Gareth?“ zeptala se.

„Utekl.“

„To vím, ale kde je?“

„S Muirem už ne.“

„Cože?“

Otočil se k ní, když už si zapínala opasek kolem útlého pasu. „Muira zajali.“

„Milosrdný Ježíši.“ Zbledla ještě víc.

„Ale Gareth jim utekl.“ Vypověděl jí vše, co věděl, ale ona ho přerušovala otázkami, projevovala nahlas obavy a byla čím dál nervóznější.

„Musíme ho najít. Myslíš, že se vrací na Rhydd? Nebo zamířil na Černý dub? Nebo snad na Heat za Luellou?“

„Nebojte se. Ať je kdekoliv, já ho najdu.“

„Ale kde? Můj ubohý chlapeček.“ Stočila si vlasy a začala nervózně přecházet po břehu řeky. „Musíme…“

„Řekl jsem, že ho najdu,“ opakoval pevným hlasem, ve kterém bylo slyšet vzrůstající hněv.

„Ano, jako jsi mi říkal, že ti mám věřit? Nebyl to tvůj poslední příkaz, než jsi odjel?“ Zvedla ruce k černému nebi.

„Uklidněte se.“

„Neříkej mi, co mám dělat, zločinče,“ odsekla.

„Tak mě vyslechněte.“

„A proč bych měla? Abys mi zase mohl lhát? A přesvědčovat mě, abych ti věřila?“

„Abychom našli našeho syna.“

„Ha! Copak jsme se právě o to celou dobu nesnažili? Poslouchala jsem tě, šla jsem s tebou a čekala na tebe,“ vyčítala mu s rozzlobenou tváří a jeho sebevědomí klesalo. „A jak to skončilo?

Nevíš, kde Gareth je, nevíš, zda ho chytili, mučili nebo co se vlastně stalo! Ach!“

„Mlčte!“ Hrubě ji chytil a mínil s ní zatřást, aby přišla k rozumu. Ale když ucítil v dlaních její žebra, zlost ho přešla a podlehl její svůdnosti. „Proklínám vás,“ zabručel a políbil ji. Dlouze a tvrdě, se vší touhou, která ho tolik dní mučila, přitiskl ústa na její. Měla studené rty, pod šaty se třásla a chvíli to vypadalo, že ho uhodí. Ale nakonec se k němu přitiskla a líbala ho stejně vroucně jako on ji, jako by i ona po celou dobu čekala na tuto chvíli, aby se v něm ztratila.

Ačkoliv na to nebyl čas, ačkoliv brzy začne svítat a právě ona byla tou poslední, po které měl toužit, neodolal sladkému pokušení jejích rtů a poddajnosti jejího těla a podlehl touze dobýt tu ženu s jazykem ostrým jako dýka a krásnou tváří.

Zasténala mu do pootevřených úst a on jí pronikl jazykem dovnitř a zkoumal jejich vlhkou hlubinu.

Vahou svého těla ji položil na zem a cítil, jak je rozpálený a vzrušený. Hlavou mu vířilo tucet důvodů, aby té pošetilosti zanechal, dokud to jde, ale horká a temná touha mu zatemnila mysl, zmocnila se jeho těla a sežehla mu duši.

Roztřesenými prsty jí rozvázal šňůrky u pláště a přetáhl jí ho přes hlavu. Rty ji zlehka hladil po krku a cítil, jak mu šumí krev v uších. Chtěl ji, víc než dřív. Víc, než bylo zdrávo.

Vzpomeň si na Faith. Na to, že jsi ji nemiloval. Kvůli Gwynn. Přísahal jsi nad jejím hrobem, že nikdy…

Rozechvěle mu zašeptala jeho jméno do ucha. Zlehka ji líbal pod krkem, její kůže chutnala říční vodou, voněla lesem, byla příjemně teplá a skýtala mu pocit jistoty v této chladné noci plné nebezpečí.

Bože, pomoz mi.

Jednou rukou jí rozepnul pásek, druhou pronikl pod spodní lem tuniky.

„Trevine,“ zašeptala. „Nedělej to…, prosím.“

Prohnula se k němu, když jí přetahoval tuniku přes hlavu. Zvlhlá košile se jí stále lepila na tělo. Viděl dva tmavé ostrůvky bradavek pod tenkou látkou a sklonil hlavu nad svůdnými ňadry, líbal je a laskal a zavřel oči, když ho touha spalovala. Toužil po Gwynn. Chtěl ji teď, a čert vem všechny důvody, proč ji nemít – včetně jeho neuváženého slibu umírající ženě.

Ležel na ní, líbal ji na rty, jednou rukou jí probíral mokré vlasy, druhou jí lehce svíral ňadro. Jeho touha byla silná jako sám život. Chtěl se v ní utopit, milovat ji, cítit ji všemi smysly. Vždyť i ona se pod ním zmítá a volá jeho jméno! Chtěl se ponořit do teplého ráje jejího lůna a to bylo jediné, co si v té chvíli přál.

„Trevine,“ řekla a on zvedl hlavu a znovu ji začal líbat. Nahmatala šňůrky jeho tuniky a pomohla mu ji svléknout a odhodit. Chvěl se, ale ne zimou, nýbrž vzrušením. Hladila ho po hladkých svalech a jizvách, které poznamenaly jeho tělo. I ona se chvěla touhou. Na chvíli znehybněl, protože si nevěřil. Když mu chtěla rozvázat šňůrky u kalhot, zadržel jí ruku. Nemohl.

Bylo to šílené.

„Ne, moje milá,“ zašeptal a s veškerou silou, již byl schopen posbírat, se bránil touze vzít si ji. Bránil se svému vzrušení. Pomalu jí vytáhl košili a přehodil si její nohy přes ramena. „Dnešní noc patří tobě, lásko. Abys mohla zapomenout.“ Ani nepostřehl, že jí začal tykat.

„Ale…“

„Ššš,“ vydechl a Gwynn přestala protestovat. Zavřela oči a zavzdychala, když se jí dotkl. Jeho rty vyvolaly zvláštní kouzlo, jazyk ji zkoumal a dráždil, až se rozplynula v moři smyslných pocitů.

Usmál se sám pro sebe, protože věděl, že alespoň na chvíli zahnal její strach o syna.

A co ty, Trevine? Co bude se slibem umírající Faith? Přivřel oči a zaplašil vzpomínky.

Na krátkou chvíli v tom temném lese záleželo jen na jejich vášni, na touze, která je sbližovala.

Trevin nemyslel na zítřek.

Dnešní noc je jejich.

Kapitola 8

„Kdo to je?“ zeptal se Ian, když před sebou Webb strkal starce po nádvoří směrem do rohu, kde stály terče. Poprvé za několik dní bylo nebe jasně modré a slabé zimní slunce se pokoušelo dodat zemi trochu tolik potřebného tepla.

Ian, který si kontroloval zbraň, spustil těžkou kuši dolů, když se k němu stařec blížil. Měl svázané ruce za zády a šoural se a klopýtal po nerovné trávě. Několik kroků před baronem zůstal stát a zvedl hlavu, aby se mu zadíval do očí. Ian se lekl. Webbův nuzný vězeň měl jen jedno oko. Druhé bylo nevidomé a zjizvené. Kdo je ten stařec a proč Iana straší v hlavě stará vzpomínka? Na co?

„Chlapce jsme nenašli, pane,“ oznámil Webb. Ramena měl strnulá a rty stisknuté do tenké čárky.

„Pro lásku Kristovu…“

„Ale tento člověk, kouzelník, jak o sobě prohlašuje, byl viděn ve společnosti kluka, který se nápadně podobal Garethovi.“

Ian k oběma vykročil, ale hned litoval toho neuváženě prudkého pohybu, protože se mu do lýtek zahryzla krutá bolest. Proklet budiž Trevin z Černého dubu. Ten lotr se bude smažit v pekle za všechny potíže a bolest, kterou způsobil. „Ten kluk vám zase utekl?“

„Schoval se, pane, ale našli jsme zde toho…“ sir Webb postrčil Muira dopředu a ten upadl na koleno, než zase našel rovnováhu, „…sedět s nosem v poháru v krčmě. Říká si Muir a nechce o svém malém kumpánovi mluvit.“

„To mu jazyk nerozvázaly ani různé přesvědčovací metody?“ zeptal se Ian a snažil se toho starce někam zařadit. Muir. Neslyšel už někdy to jméno? Kouzelník – pokud jím vůbec je – mu připadal povědomý, podráždil nějaký zapadlý kout Ianovy paměti, který nikdy nepotřeboval. Setkali se už někdy? Kdy? Proč si nevzpomíná na tak odpornou tvář?

Webb povytáhl obočí. „Myslel jsem si, že byste ho třeba chtěl přesvědčit vy sám, pane.“

Ian ten návrh zvažoval, ale neuměl si představit, že by toho ubohého mrzáka zmrskal. Věděl, že by mu nečinilo potěšení ubližovat někomu, kdo už je zmrzačený. „Možná, až přijde čas,“ odpověděl vyhýbavě, „ale nezabijeme ho. Když si ho tu necháme, je tu naděje, že se chlapec – nebo jiný z jeho kumpánů – objeví a pokusí se ho zachránit.“

„Ano,“ usmál se Webb, „takové příležitosti se těžko odolá.“

Ian si zamyšleně škrábal strniště na bradě. „Opravdu jsi kouzelník, starče?“

„Někteří to o mně říkají.“ Ten stařec měl tu drzost, že se Ianovi upřeně díval do očí, a Ian se zachvěl, když cítil, kolik je v tom pohledu nenávisti.

„Nezáleží mi na tom, co povídají někteří. Co říkáš ty?“

„Já tvrdím, že kouzlům musí člověk věřit.“

„Podivná slova od podvodníka,“ poznamenal Ian. Pak dodal: „A od návnady. To jsi, starý muži, návnada pro své přátele.“

„Bylo by od vás rozumné mít se před mými přáteli na pozoru,“ odpověděl Muir nevzrušeně a hrdě, přestože stál ve špinavém a potrhaném plášti, který za sebou tahal po zemi a byl samá díra, takže mu stěží zakryl ramena. „A bylo by od vás rozumné, pane,“ dodal s vážnou tváří, „kdybyste se měl na pozoru i přede mnou.“

„Před tebou? Tebou? Žertuješ?“ Ian se hlasitě rozesmál nad Muirovou smělostí, ale přece jen pocítil osten strachu. Ten kouzelník je domýšlivý, arogantní a ošklivý. „Podívej se na sebe, jak vypadáš, ty směšný staříku, stojíš jednou nohou v hrobě už teď. Mě nesvázali jako uloveného kance. Jestli doopravdy umíš čarovat, tak by od tebe bylo velmi chytré, kdybys s tím začal právě teď.“ Pokynul panoši u terče. „Přines šípy!“

„V pravou chvíli. Věřte mi, pane, že začnu kouzlit v pravou chvíli,“ opáčil Muir posměšně.

„Pravou chvíli jsi zmeškal.“

V Muirově zdravém oku nebylo ani špetky veselí. „Uvidíme.“

Ianovi připadalo, jako by na nádvoří klesla teplota, ač k tomu nebyl žádný důvod. Jako by se po suché trávě prohnal ledový vítr a ofoukl ho, ač se vzduch vůbec nepohnul.

Panoš se vrátil s šípy a Ian vzal do rukou kuši a zamířil na terč znázorňující vojáka. Pak se rozmáchl rukou a ukázal za stoh slámy. „Odveďte ho!“ přikázal strážným, unaven podivným pohledem starcova oka. „Zavřete toho kouzelníka do žaláře, ale dohlédněte na to, aby se mu nic nestalo. Chci ho mít živého.“

„Ano, pane,“ odpověděl vyzáblý voják jménem Harold a udeřil Muira do úzkých zad. „Tak pojď.“

Muir málem upadl, ale ohlédl se přes rameno a naposledy upřel na Iana pohled, který ho zamrazil až do morku kostí. „Budeš litovat, Iane z Rhyddu. Hluboce litovat.“

Ian dostal strach, ač netušil proč.

Nevěděla, proč ho poslechla, ale pro jednou v životě se Gwynn nehádala a jela s Trevinem na hrad do Černého dubu. Doufala, že tam najde Garetha, ale když jejich koně projeli branou na nádvoří, věděla už, že byla bláhová. Gareth by sem bez kouzelníka nikdy netrefil.

Kde tedy je? Na cestě na hrad v Heathu? Nebo se vrací na Rhydd? Bože, prosím, drž nad ním ochrannou ruku, je to ještě dítě.

Černý dub byl spíše zřícenina, ač bylo vidět, že se tu snaží opravovat vydrolenou omítku ve zdech, vyměnit shnilé trámy v chatrčích postavených naproti hradní síni a opravit vikýře na střechách.

„Lord Trevin se vrací!“ volal strážný z nejvyšší věže a Gwynn se zachvěla, když si vzpomněla na povídačky o tom, že je hrad prokletý od té doby, co se starý baron zřítil z věže. Je to ta věž, ze které baron Dryw spadl – nebo byl shozen?

„Lord Trevin!“

„To je dobře, že jste zase doma, pane.“

„Uvolněte cestu, uvolněte cestu.“

Hlasy opakující zprávu strážného byly plné radostného vzrušení. Kovář nechal stát výheň v kovárně, tesaři odložili kladiva a pily, zbrojíř, který čistil brnění pískem, si otřel ruce a rozběhl se dlouhými skoky přes nádvoří. Bylo těsně po poledni a hrad, mnohem menší než na Rhyddu, se hemžil dělníky, zvířaty a potulnými obchodníky. Byli tu dokonce i muzikanti.

Trevin zastavil koně a Gwynn zpomalila svého. Připadala si ztracená, jako by se ocitla sama v neznámé zemi. Pátrala ve tvářích obrácených vzhůru k ní a doufala, že mezi nimi najde Garetha, i když věděla, že je to pošetilé. Také ho nikde v davu neviděla. Sklonila hlavu. Kde jen může být? Chytili ho spolu s tím bláznivým kouzelníkem? A zavřeli do žaláře na Rhyddu? Nebo je zraněný a zbloudil v lesích? Vydaný napospas zločincům a vlkům?

Přestaň, Gwynn! Gareth je chytrý chlapec. Důvěřuj mu. Energicky zvedla bradu, polkla své obavy a narovnala záda.

Trevin seskočil z koně a předal otěže panoši s vypoulenýma očima, který se na Webbova oře vystrašeně díval. Kůň pohodil velkou hlavou a frkal, když ho chlapec odváděl.

Silnýma rukama pomohl Trevin Gwynn z jejího koně a předal otěže jinému chlapci s vlasy jako sláma slepenými do chomáčů, který se usmál a odhalil zkažené zuby.

„Díky Bohu, že jste se nám vrátil živ a zdráv, pane Trevine,“ uvítal hradního pána hubený kněz. Byl o stopu menší než on a úplně holohlavý. Zato měl ryšavou bradku. Obličej, krk a temeno hlavy měl poseté pihami.

„I já vás zase rád vidím, otče,“ řekl Trevin a stiskl podávanou ruku.

„A vás také.“

„Pane!“ Správce hradu předstoupil a boty mu čvachtaly v blátě. Byl vysoký jako Trevin a neměl na svalnatém těle jedinou unci tuku. „Vítejte doma,“ přivítal pána vřele. „Vypadáte dobře a ten oř,“ obdivným pohledem sledoval Webbova hřebce, kterého již uvázali ke žlabu a začali hřebelcovat, „bude výborným přírůstkem do stáda.“

„Opravdu?“ Trevin se pousmál a v očích mu zlomyslně zajiskřilo. „Půjčil jsem si ho od… od starého přítele.“

Gwynn pohrdavě odfrkla. Starého přítele? Webba?

„Půjčil? Nastálo?“ vyzvídal správce, který četl baronovy myšlenky.

„Tak nějak,“

Jsou zvyklí na to, že ten jejich baron krade, pomyslela si Gwynn. Divné, ale přestala už o něm přemýšlet jako o zloději, musela se úplně zbláznit. Jen proto, že ji líbal tak, až téměř ztrácela vědomí, ho nesmí vidět jinak než takového, jaký doopravdy je.

„Měli jsme o vás strach, když jste se tak dlouho nevracel. Sir Gerald říkal, že se brzy vrátíte, ale přiznám se, že jsem se obával nejhoršího.“

„Bezdůvodně, Emersone,“ odpověděl Trevin. Ke všem ostatním dodal: „Chtěl bych, abyste mezi sebou všichni přivítali lady Gwynn z Rhyddu. Je mým hostem, tak s ní podle toho zacházejte. Splňte jí každé přání.“

„Vítejte, paní,“ řekl správce a hluboce se poklonil. „Jmenuji se Emerson a jsem vám k službám.“

Gwynn pokývla hlavou, ač neměla náladu na dvornost. Kde je Gareth? Nádvoří bylo plné myček nádobí, žen, které vaří pivo, farmářů, tesařů a dalších řemeslníků. Děti stály s rodiči, chlapci i děvčata s čistě umytými tvářičkami a usmrkaní, protože venku byla zima. Ale Gareth mezi nimi nebyl.

„Dáma sem přijela hledat svého syna, chlapce jménem Gareth. Je mu dvanáct let, je černovlasý a modrooký, asi takhle vysoký,“ Trevin zvedl ruku do úrovně svých ramen. „Pravděpodobně cestuje sám, možná i bez koně.“

„Neviděl jsem tu žádného neznámého chlapce,“ řekl Emerson, pozvedl obočí a zadíval se na vojáka, jako by chtěl, aby mu jeho slova potvrdil.

„Ani já, můj pane,“ odpověděl rytíř s prstýnky plavých vlasů. „Stál jsem na stráži u brány i u západní věže, ale žádný chlapec takového vzezření, s výjimkou Jaka, zbrojířova syna, kterého tu dobře známe, na Černém dubu nebyl.“

„To je pravda,“ přidala se žena se širokými boky, která vypadala, jako by se pod tunikou vznášela, a na hlavě měla uvázaný zašlý bílý šátek. Měla drsné ruce a zástěru postříkanou od krve. Na noze jí visela tříletá holčička, která upírala zvědavé dětské oči na Gwynn.

„Znáte mě, pane. Jsem očima i ušima hradu, a jestli stará Mary toho hocha neviděla, tak tu nebyl.“ Neohrabaně se uklonila a vrtěla hlavou. „Promiňte, paní, ale neviděla jsem tu chlapce, který by vypadal jako váš syn.“

„Ani já ne,“ ozval se kněz.

Gwynn, k smrti unavená, měla sto chutí se zhroutit a plakat, nebo vytřást z Trevina duši a žádat na něm, aby konečně jejich syna našel, ale místo toho jen mlčky stála, špinavá, ale hrdá, jako matka, která se bojí o dítě. Bylo jí těžko u srdce, bolely ji svaly a toužila po duševním klidu, který nepoznala od chvíle, kdy dostala zprávu o tom, že Roderick uprchl ze žaláře a vrací se domů. Stalo se to před několika dny, a přesto jí připadalo, jako by to byly týdny. Byla unavená, hladová a podrážděná.

Lidé, kteří se sešli na nádvoří, si mezi sebou šuškali a z jejich výrazů bylo patrné, že chlapec Garethova popisu na Černém dubu opravdu nebyl a není. Gwynniny naděje se zhroutily. Garetha bud chytili, nebo zabloudil, nebo ještě něco horšího. Dobrý Bože na nebesích, je možné, že je mrtvý a ona by takovou tragédii necítila? Srdce se jí bolestně sevřelo. Byla si jistá, že ona, která ho přivedla na svět, by poznala, že se mu něco stalo.

Připadalo jí, že i Trevin svěsil široká ramena, jako by si uvědomil, jak marné bylo jejich hledání. Vzal Gwynn za ruku a vedl ji do haly. „Pojď. Najíme se a odpočineme si, potom vymyslím plán, jak chlapce zachráním.“

„Ty vymyslíš plán? Ty zachráníš našeho syna?“ opakovala s přimhouřenýma očima. „Tak to ne, můj pane, nenechám se odstrčit. Jestli máš nějaký plán na jeho záchranu, budu jeho součástí.“

„Ale může to být nebezpečné…“

„Myslíš si, že mě to zajímá? Mluvíme o Garethovi, Trevine. Mém synovi!“

„I mém.“

Dveře do haly se otevřely a oni vystoupili po schodech. Interiér osvětlovaly stovky svící a loučí na zdech. Veliký oheň praskal v zamřížovaném krbu a světlo jeho plamenů se odráželo na bílých zdech i v Trevinových očích. Poprvé za několik dní Gwynn cítila teplo.

Sloužící kolem nich pobíhali, rytíři stáli na svých místech, panoši rychle přecházeli po chodbách.

Na stůl nosili víno, jablka, sýr a bochníky chleba.

„Nevěděl jsem, jak dlouho budete pryč, pane,“ omlouval se muž s velkou bradou a prošedivělými vlasy. „Dáte-li mi pár minut, připravím vám hostinu, jakou jste neměl od vánočních radovánek.“

Trevin mávl nad kuchařovými slovy rukou. „Nedělej si zbytečné starosti, Jamesi,“ řekl a přidržel Gwynn židli vedle své na zvýšeném pódiu. Vděčně se posadila. „Jsme tak hladoví, že sníme všechno, co jsi připravil, a budeme to považovat za nejlepší hostinu v celém Walesu.“

Kuchař nadmul hruď pýchou. „A bude, to přísahám. Ale prozatím vezměte zavděk tím málem, potom si trochu odpočiňte, a než si zdřímnete a převléknete se, bude všechno připraveno.“ Tleskl rukama a do haly vběhlo několik panošů zadním vchodem. „Už jsem přikázal dát vařit vodu a nanosit ji do vašeho pokoje i do pokoje paní.“

„Výborně,“ pochválil ho Trevin a usedl ke stolu na židli hradního pána. Byla z vyřezávaného dřeva a Gwynn měla podezření, že patřila předchozímu baronovi. Předklonil se nad stůl a nakrájel jablka, sýr a chléb a nabídl jí. Při jídle a pití Trevin pozorně poslouchal, jaké problémy na hradě vznikly v době jeho nepřítomnosti. Stavitel žádal, aby byly proutěné zdi vyplněny blátem a nalíčeny vápnem, tesař byl nešťastný nad nejnovějším učněm, majordomus si byl jistý tím, že někdo krade v kuchyni, a zbrojíř si dělal starosti s tím, že nemají dost oceli na zbraně, které nutně potřebují. Byly tu ještě další požadavky, ale Gwynn sotva poslouchala a věnovala se jablečnému koláči, do něhož se právě zakousla. Byla příliš unavená, aby mohla myslet na něco jiného než na syna a toho lotra jeho otce.

Trevin pro ni zůstane navždy záhadou. Dokonalý zloděj, který umí ukrást koně jeho jezdci před nosem. Mírný pán, který pozorně naslouchá potížím a problémům lidí na svém hradě, a je chytrý. Skvělý milenec, který by mohl způsobit, že by nebyla schopna myslet na nic jiného než na jeho dotyky a milování s ním. A teď je tu ještě další role, role otce, kterou si očividně užívá.

Když muži i ženy na hradě zanechali práce a běželi pána přivítat, sdělit mu, co je nového, co se povídá, svěřit se mu se svými starostmi, Trevin naslouchal, ale současně jí připadalo, že i on si dělá velkou starost o syna. Poznala to podle napjaté kůže na jeho lících, podle stisknutých popraskaných rtů.

Nemohla si pomoci, musela se na něho dívat. Jak se mohlo stát, že ji začal zajímat muž, kterému nevěří a kterého nezná? Proč se jí pokaždé zrychlí tep, když se na něho podívá? Nemá dost vlastních problémů a starostí o Garetha? Nemůže se nechat rozptylovat! Přesto si nedokázala pomoci a pozorovala ho zpod sklopených řas.

Je to doopravdy hezký muž. Vlasy, černé jako sama noc, mu slušivě padají přes oči modré jako letní nebe před soumrakem. Má snědou pleť, stejně jako Gareth, a jeho úsměv, velmi vzácný, je zářivě bílý, a Gwynn tušila, že při něm zjihlo srdce nejedné dívky. Copak ji samotnou neokouzlil svým drsným šarmem? Nedovolila mu snad, aby ji svlékl a dotýkal se jí a líbal ji na místech, o nichž smí vědět pouze manžel?

Cítila, jak ji polévá horko, a zrovna v té chvíli na ni Trevin pohlédl a jeho oči se na zlomek vteřiny vpily do jejích. Najednou nemohla dýchat, jako by měla malé plíce a vzduch se ztrácel někde v krku. Připadalo jí, jako by jí za ten krátký okamžik přečetl myšlenky.

Obrátila pozornost ke krajíci bílého chleba a plátkům sýra. Co to s ní je? Nemůže být v jeho přítomnosti, aby nemyslela na milování. Dokonce i když seděla v sedle a dívala se na jeho pevná rovná záda na Webbově hřebci, připomínala si jeho dotyky. Nepřemýšlela téměř o ničem jiném než o líbání s ním, pokud zrovna nepřemítala, kde je Gareth a co se s ním stalo.

Zatímco se na ni tak pronikavě díval, natřela si chleba máslem a pokapala medem. Nesmí stále vnímat Trevinovo tělo. Musí myslet na bezpečí svého syna. Na ničem jiném nezáleží. Když byla hotova s mazáním chleba, měla ulepené prsty, a jak si je olizovala, Trevin ji pobaveně pozoroval. V rozpacích si vzala od panoše misku s teplou vodou a navlhčený ubrousek a odmítla se setkat s Trevinovým vřelým pohledem.

Po nekonečných omluvách a slibech kuchaře, že vystrojí hostinu, jakou nikdy neviděla, doprovodili Gwynn do pokoje nedaleko knězova. V krbu hořel oheň, bylo tam příjemné teplo a u postele stála káď s horkou vodou s levandulí, jejíž vůně se linula vzduchem.

Připadala si jako v sedmém nebi.

U kádě sedělo děvče s prořídlými zuby, ryšavými prstýnky vlasů a pihovatým drzým nosem a namáčelo ruce do vody. „Jsem tu, abych vám pomohla při koupeli, paní,“ oznámila s úctou, které ještě nestačila přivyknout. „Jmenuji se Hildy, a budete-li něco potřebovat, stačí mě požádat.“

„Děkuji.“ Gwynn se rozhodla, že tu hloupou holku získá, protože vypadala, jako by nikdy předtím žádnou dámu neviděla. Měla trvat na tom, že bude stále s Trevinem, aby mohla spolu s ním vymýšlet plán na Garethovu záchranu, neodolala však lákavé představě horké vody s vonnou příměsí a vědomí, že jí za chviličku bude hřát kůži. Hildy jí pomohla svléknout špinavé šaty, a pak už se jen se slastným povzdechem ponořila do vody.

„Ach, jak jsem po tom toužila,“ zavzdychala. Kůže ji pálila, když vzala mýdlo z vonných bylin a umyla si vlasy a čistila nehty. Když se ponořila do horké vody, připomnělo jí to, jak se koupala v řece a přijel Trevin. Živě si vzpomínala na kouzla, která s ní prováděl svými rty, na to, jak majetnicky se dotýkal rukama jejího těla, když ji tak smyslně líbal.

Ta malá hloupá služka plácala páté přes deváté. „… pan baron, lord Trevin, já… myslím, že je dobrý člověk, ať si jiní říkají, co chtějí.“

„A co říkají?“ zeptala se Gwynn s probuzeným zájmem a obrátila k ní hlavu.

„No, víte, že zabil barona Drywa, aby si mohl nechat hrad, a že si vzal lady Faith, aby si zajistil, že o něj nepřijde. Je škoda, že umřela, protože ho milovala. Nevěřila, že jí zabil otce, a pořád doufala, že se ji naučí také milovat, chudinka.“

„On svou ženu nemiloval?“ Služka si rázem získala celou její pozornost.

„Kdoví?“ Hildy jí vtírala pěnu do vlasů překvapivě silnými prsty. „Ona si to myslela, a na tom záleželo.“

„A přesto ho milovala?“

„Celým svým ubohým srdcem.“ Hildy vzala z police u krbu džbánek a nabrala vodu z kádě. Pomalu splachovala Gwynn mýdlo z vlasů. „Myslela si, že když mu dá dítě, získá si jeho srdce, ale dítě bylo obrácené zadečkem dopředu a porodní bába je nemohla zachránit. Byla to holčička. Dali jí jméno Alison. Paní Faith“ – Hildy si odkašlala a rychle zamrkala – „víte, ona… ona vykrvácela a po celou dobu držela tu mrtvou chudinku v náručí. Bylo to moc smutné.“ Hluboce si povzdechla, pokřižovala se a džbánek s vodou jí vypadl z ruky.

„Ano… ano, to bylo,“ souhlasila Gwynn, zděšená tím, co se stalo, a dojatá tím, jak Hildy zbožňovala Trevinovu ženu.

„Baron si to moc vyčítal, víte.“

„Proč?“

„Protože asi cítil vinu.“ Hildy ztlumila hlas a dál splachovala Gwynn vlasy. „On paní Faith nikdy nemiloval, bylo mu to vidět na očích. Jestli vás zajímá můj názor, tak on neumí milovat. Rád se podívá, to ano, ale po většinu času si žen nevšímá, aspoň si to myslím. Má srdce z kamene. Je mi líto každé, která bude tak bláhová, že se do něho zamiluje.“

„I mně,“ souhlasila s ní Gwynn.

„Když Faith a to dítě zemřely, tak byl strašně nešťastný, aspoň tak vypadal.“ Zadívala se na Gwynn. „Víte, někdy si říkám, že nad Černým dubem visí kletba.“ Potřásla hlavou a položila na židli u kádě ručníky. „Hned jsem zpátky, paní,“ vyhrkla a zamířila ke dveřím. „Pan baron přikázal, abych vám přinesla čisté šaty.“

„To je od něho laskavé,“ řekla Gwynn tiše. Zůstala ve vodě, dokud byla teplá, a když se vrátila Hildy, zavřela oči. Hildy položila čisté šaty na postel, vyčistila jí boty a holínky měkkým hadříkem, pak je postavila ke krbu, aby uschly. V pokoji hořel tucet vonných svíček, praskal oheň a Gwynn, poprvé za několik dní, měla pocit, že je spokojená. Kéž by tu byl Gareth, mohla by na Černém dubu najít klid.

S Trevinem? Klid? Nezapomínej, že je desperát – a možná vrah. Jediné, co od tebe chce, je tvůj syn, nic víc. Jsi jen žena, která mu dala dědice. Nechtěla uvěřit těm ošklivým myšlenkám. Copak ji Trevin v noci nemiloval tak, že víc dával, než bral, poskytl jí rozkoš a sám za to nic nežádal? Protože chce, abys mu uvěřila, abys padla do léčky jeho svádění, aby mohl ukolébat všechny tvoje smysly a poskytnout ti klid, tak jako právě v této chvíli. Nebuď bláhová, Gwynn, nedovol už žádnému muži, aby tebou manipuloval, zvláště ne ničemovi jako je Trevin z Černého dubu. Vzpomeň si, co o něm říkala Hildy – že není schopen lásky, že nemiloval ani svoji ženu!

Na druhé straně, milovala ona některého ze svých manželů?

Voda nakonec vystydla a Gwynn se zabalila do osušky a šla si vybrat krajkovou košili a sametové a brokátové šaty vínově červené barvy. Byly těžké, ale teplé, a přiléhaly jí na prsa a boky a splývaly až na zem.

„Jste krásná, paní,“ řekla Hildy s úžasem, když jí svazovala mokré vlasy stužkou.

„Patřily ty šaty pánově ženě?“

„Ano.“ Hildy jí podala stříbrný pás, který si Gwynn snadno zapnula kolem pasu. Pak Hildy poodstoupila, spráskla ruce a zavzdychala. „Paní je na sobě nikdy neměla, protože když je švadleny šily, čekala dítě, a potom, chudinka…“ Hildy se znovu pokřižovala. „A potom porodila dítě a umřela. Je to prostě škoda. Paní Faith byla velmi laskavá. Upřímná duše. Vím, že tu byla toho dne, když její otec spadl a zabil se.“

„Byla?“ zeptala se Gwynn a její vlastní zvědavost ji zarazila.

„Ano, procházela se v zahradě. Lord Dryw a sir Trevin stáli na ochozu a hlasitě se hádali. Pak to najednou vypadalo, že se perou, a baron přepadl přes okraj mezi cimbuřím a dopadl na nádvoří u staré studny.“ Kroutila hlavou a mračila se. Pak se znovu pokřižovala. „Byl to smutný den pro nás pro všechny.“

„Sir Trevin byl s baronem?“ ujišťovala se Gwynn.

„Ano,“ přikývla Hildy a prstýnky vlasů jí poskočily kolem hlavy. „Ale lorda nezabil, to ne. Byla to nehoda.“ Přesvědčovala sama sebe, jako by to byla ona, kdo to potřebuje, nikoliv Gwynn. „I lady Faith mu věřila, jinak by se neprovdala za muže, který jí zabil otce, ne? To si myslím.“

„Viděla jsi, jak se to stalo?“ zeptala se Gwynn a těžce polkla.

„Na vlastní oči. Páni nejdříve mluvili, potom se hádali a nakonec se prali, víte, spíš se pošťuchovali, a pak… baron proklel sira Trevina. Řekl mu, že ho chce vidět v pekle. A pak… pak…,“ dech se jí zrychlil a oči se upíraly někam do dálky, kde spatřila věci, které mohla vidět jenom ona. „… pak zavrávoral mezi cimbuří a strašně vykřikl.“ Zavřela oči a chvěla se, jako by cítila dopad těla na zem. „Bylo to strašné, paní.“

„Zní to tak.“

„Lady Faith se… se z toho nikdy nevzpamatovala, ale stejně si vzala sira Trevina. Je to prokletí, to vám povím. My všichni jsme stiženi kletbou, kterou nikdo nezlomí.“

„Kletby jsou tu proto, aby se daly zlomit,“ řekla Gwynn, aby tu pověrčivou dívku uklidnila.

„Ne tady, na Černém dubu. Já to vím. Jsem tu od chvíle, co mě moje ubohá máma porodila, a viděla jsem smrt a duchy.“

„Duchy?“

Hildy přikývla. „Ano, chodí po ochozu, a já myslela, že jeden obživl a shodil barona. Ďábel nikdy nespí, víte.“

„Slyšela jsem,“ řekla Gwynn stručně.

„Ano, a někdy se mi zdá, že žije v kobkách na Černém dubu. Jak jinak by mohli přijít o život baron Dryw a lady Faith? A malá Alison, proč se narodila, když pak nemohla normálně vyrůst, proč?“ Odkašlala si. „Když je pan Trevin na hradě, tak není dne, aby nešel ke hrobu.“

„Své dcery?“ zeptala se Gwynn rozechvěle.

„A své ženy. Možná ji nemiloval, když chodila po zemi, ale teď mi připadá, že se mu po ní stýská. Ach, stihl nás zlý osud na Černém dubu.“ Hlasitě posmrkla, pak se zeptala: „Myslíte si, že byste dokázala zlomit kletbu, kterou na nás někdo uvalil?“

„Já?“

„Viděla jsem vaše byliny a říká se, že paní na Rhyddu je kouzelnice.“

„Nic takového nejsem!“

„Ale pomůžete nám, viďte?“ Kousla se do spodního rtu a upírala pohled do země. „Víte, neprosím jen kvůli sobě, ale kvůli dítěti, které nosím.“ Něžně si pohladila břicho. „Čekám malé.“ Usmála se a zamrkala. „Ale nemám manžela a modlím se, aby mě nepostihlo prokletí Černého dubu. Nechtěla bych o ně přijít jako lady Faith.“

„Nepřijdeš. Jsi mladá a silná.“

Hildy se zachvěla a pohodila hlavou, až se jí kadeře rozlétly. „To nestačí. Letos se tu narodily tři děti, jedno z nich se ani nenadechlo a další umřely v kolébce. Nedožily se ani prvního léta.“ Byla bledá jako měsíc. „Já chci pro své malé jen to nejlepší. Určitě jste také matka, tak mi rozumíte.“

„Ano.“ Ovšem, že rozuměla.

„Pak vás prosím, paní, udělejte jakékoliv kouzlo a zrušte prokletí tohoto hradu.“

„Já… pokusím se. Ale nemohu slíbit, že to bude účinkovat.“

„Mně stačí, že jste to slíbila,“ řekla Hildy a tvář se jí vyjasnila.

Otřesená Gwynn si uhladila záhyby na šatech lady Faith. Nejen, že na sobě má šaty jiné ženy, ale líbala se s jejím mužem jako se svým manželem. Najednou si připadala jako zrádkyně, i když lady Faith neznala. Příběh, který jí Hildy vyprávěla, byl hrůzostrašný, a přesto cítila, že teď se musí dovědět víc o Černém dubu i Trevinovi, otci svého syna. „A teď mi řekni něco o Muirovi,“ povzbuzovala Hildy, když si obula boty, které služka vyčistila.

„Ó, o tom?“ Hildy mávla rukou. „Nikdo neví, zda je kouzelník, nebo není. Pravdou je, že vidí věci, které jiným zůstávají utajeny, a že zná kouzla, která účinkují. Ale mívá dlouhá období, kdy je otupělý a vede řeči, které nedávají moc smyslu. On a baron se znali už dřív, přišli sem společně, ale pro mě je způsob, jak Muir myslí, divný. Vůbec se nesnažil použít nějaké kouzlo, aby zrušil prokletí hradu, představte si.“

„Ty mu nevěříš?“ zeptala se Gwynn.

„No, myslím, že má dobré srdce, ale jinak mi připadá hloupý jako vesnický idiot.“

Takovému člověku Trevin svěřil Garethův život? Ale na druhé straně, co o něm Hildy vůbec ví?

Ještě chvíli mluvily dál, pak si Gwynn trochu odpočala, dokonce si na chvíli zdřímla v posteli Trevinovy zesnulé ženy, než zaklepání na dveře oznámilo, že večeře je připravená. „Budu vás obsluhovat, paní,“ řekla Hildy, když Gwynn zamířila ke dveřím. „Pan Trevin mě požádal, abych vám dělala osobní komornou během vaší návštěvy.“

„Obávám se, že bude krátká.“

Dívka se zatvářila překvapeně. „Ale baron říkal, že tu zůstanete tak dva týdny…“

„To říkal?“ Gwynn si jednou rukou podkasala sukně. „Tak se zmýlil. Brzy odjedu hledat syna.“ Prošla dveřmi a v duchu dodala: A nikdo, ani sám Bůh, ani zatracený baron z Černého dubu mi v tom nezabrání!

Jak spěchala chodbou, plameny svící se v průvanu rozblikaly a začaly čadit, a vyplašila kočku, která zamňoukala a utekla jí z cesty. Běžela dolů po schodech do haly, kde už seděl Trevin. Zvedl oči, když uslyšel její kroky, a její pohled se na okamžik setkal s jeho svůdnýma modrýma očima. Její krok znejistěl a srdce se jí rozbušilo dvojnásobnou rychlostí. Plavovlasý rytíř Stephen ji doprovodil ke stolu na zvýšeném pódiu, v jehož čele seděl hradní pán a nejvýznamnější hosté.

Ostatní seděli na lavicích pod pódiem. Všichni k ní zvědavě otočili hlavy a všechny oči na ni hleděly, když usedla vedle Trevina.

„Má paní,“ řekl a zvedl jedno černé obočí. „Vypadáte tak nádherně, až to bere dech.“

Zčervenala a zvedla bradu. „Děkuji vám, pane.“ S úsměvem pak dodala: „Mohu říci totéž o vás?“

Trevin vyprskl smíchy. „Můžete, lady Gwynn, dělejte, co je vám libo.“ Jeho úsměv byl uličnický a její hloupé srdce tlouklo ještě splašeněji. Umyté vlasy se mu krásně vlnily. Hranatou bradu měl oholenou, oči mu nezbedně blýskaly ve světle svící. Oblékl si čisté šaty z černé kůže zdobené stříbrem. Vypadal temně a nebezpečně, spíše jako desperát než jako baron.

„Ty šaty vám sedí.“

„Ano?“ Odkašlala si a byla ráda, že je schopná mluvit. „To je zde první věc, která mi sedí,“ žertovala a v duchu se divila, proč s ním flirtuje. Rozhlédla se po hostech, ale až na několik zvědavých pohledů to vypadalo, že nikoho nezajímají ani oni, ani téma jejich rozhovoru.

Trevin zvedl koutek smyslných rtů. „Hildy se vám nelíbí?“

„Je to milá dívka, ale…“

„Pokoj nebyl podle vašich představ?“

„Pokoj byl útulný, ale nejsem tu vězněm, můj pane.“

„To nikdy.“

Panoš jim nalil víno do pohárů.

„Dobrá, v tom případě odtud odjedu, kdy budu chtít, abych mohla hledat Garetha.“

Neodpověděl, protože kuchař James si vybral zrovna tu chvíli, aby vešel do síně v čele svých pomocníků nesoucích těžké podnosy s pokrmy. Vepřová huspenina, bažanti, omáčky, lososi, volavky, vejce, dorty, koláče a nadívaní pávi i s nádhernými péry se postupně ocitli na stolech. Gwynn měla společný podnos s Trevinem a všichni s ní jednali, jako by byla paní na Černém dubu. Služebné a panoši jí plnili každé přání, nosili jí nahřáté vlhké ubrousky, aby si mohla otřít prsty, nabízeli jí víno nebo pivo, ptali se jí, zda si přeje lososa, páva nebo holuba. Hned jak dojedla jeden chod, nabídli jí další, stejně chutný.

Trevin jedl vydatně, jako by měsíc neviděl žádné jídlo, a i ona, ač umírala strachem o syna, nemohla odolat kořeněným vůním a chutím čerstvých teplých pokrmů.

Hudebníci jim hráli a akrobati je bavili, jako by šlo o slavnostní hostinu. Většina přítomných jevila upřímnou radost z toho, že se Trevin ve zdraví vrátil. Ale za úsměvy a veselou náladou, za vším tím jásotem cítila Gwynn jakýsi neviditelný záchvěv nevole. Jako by na hradě byli i takoví, kteří svému pánovi nevěří. Když si brala kousek zvěřiny, přemýšlela o tom zvláštním napětí. Jako by se duch barona Drywa schovával v temných zákoutích.

Po zádech jí přeběhl mráz, ale hned zase zmizel, jako přelud. Říkala si, že je hloupá, že se nechala ovlivnit Hildinými povídačkami o prokletí a duších, ale nemohla se zbavit pocitu, že na Černém dubu je opravdu něco zlého, velmi zlého.

Po jídle, když panoši uklízeli stoly a psi dostali zbytky, jež popadaly do sítin, Trevin zůstal sedět u stolu a mluvil s těmi, kteří žili a pracovali pod jeho vládou. Vypadalo to, že tu neexistují žádná pravidla, kdo za ním smí přijít. Všichni, od chovatele psů, který právě kvůli nemoci přišel o nejlepší fenu, po včelaře, jenž si dělal starosti s velikostí proutěných úlů, s ním chtěli a směli mluvit.

Někteří si však udržovali odstup, a Gwynn napadlo, zda to nejsou ti, již mu nevěří a považují ho za zloděje, podvodníka a vraha. Kolik zdejších vojáků a rytířů v něm asi vidí vraha lorda Drywa? Pozvedli by proti němu meče, nebo by se vkradli za tmy do jeho pokoje a prořízli mu hrdlo?

Při té představě se otřásla, ale znovu pohlédla jeho směrem. Je silný a bystrý muž, samá šlacha a kost, svaly a rozhodnost. On si své bezpečí jistě dokáže ohlídat.

Ohlédl se a jejich pohledy se střetly. Ale ona zrozpačitěla a rychle uhnula očima, zahanbena svými myšlenkami. Její vnitřní napětí pramenilo z toho, že začínala o zloděje jevit zájem. Viděla v něm nejen otce svého dítěte, ale i muže, který se jí něčím dotkl tak jako žádný jiný před ním. Je to samozřejmě pošetilé. Cítit k němu cokoliv jiného než nedůvěru je nebezpečné. Jak ji upozornila Hildy, Trevin z Černého dubu není ten typ muže, do něhož by se měla žena zamilovat.

Ale k čertu s tím vším, ona už se zamilovala.

Kapitola 9

„Tu máš, ty jednooký bastarde!“ Žalářník, přihrbený, ale statný černovlasý chlap s rukama porostlýma černými chlupy, hodil Muirovi do cely jeho hůl, pak zamkl dveře. „A teď už od tebe nechci slyšet žádné nářky!“

„Děkuji,“ řekl Muir a usmíval se sám pro sebe. Pokaždé, když ho uvrhli do žaláře, stěžoval si, že mu vzali hůl. Bylo to vskutku odporné místo. Voda prosakovala zdmi a vytvářela na zemi kaluže, v nichž se válela sláma, která původně vězňům měla jejich cely zateplit, ale teď byla shnilá a odporně páchla. Po ní běhaly krysy s očima jako korálky a jediným zdrojem světla byly louče v železných držácích na zdech. Vyhladovělí vězni v takových podmínkách stěží přežívali. Muir znal většinu těch nových. Byli to ti, kteří se odvážili zpochybnit právo nového barona vládnout hradu.

Žalářník se vrátil ke své židli u stolu, kde brousil nože brouskem. Škrábání kovu o kámen bylo monotónní a rytmické a většina vězňů seděla jako v tranzu, žádný z nich nemluvil ani se nehýbal.

Muir počkal, až se žalářník skloní nad prací. Svíčka, která byla jediným zdrojem světla v jeho cele, vrhala slabé světlo na jeho soustředěnou tvář. Až si byl Muir jistý, že na něho žalářník zapomněl, přesunul se do nejtemnějšího kouta své cely a ztuhlými prsty odšrouboval spodek hole. Z dutiny pak postupně vytáhl mech a kamínky, amulety, bobule a byliny, svíčku, a nejdůležitější věc – maličkou dýku, která se vešla muži do dlaně nebo s nejvyšší opatrností do úst. Dýka měla úzkou a ostrou čepel, kterou se daly odemykat zámky stejně dobře jako řezat do masa. Muir se sám pro sebe usmíval a schoval dýku do zvláštní kapsy všité do rukávu rozedraného pláště.

Ostatní věci zase tiše vrátil do dutiny hole a rozhodl se vyčkat na vhodný okamžik k útěku. Nejdříve chtěl získat informace, naslouchat tomu, co si vězni šuškají, aby zjistil, co Ian z Rhyddu zamýšlí. Potom hodlal zmizet a vzít s sebou i několik džbánů baronova nejlepšího vína.

Spokojen s tím, že se věci obracejí k lepšímu, zavřel oči, aby si chvíli zdříml, ale sotva to udělal, začala mu hlavou projíždět ostrá bolest. „Kriste Ježíši, měj slitování,“ mumlal se zaťatými zuby.

V nevidomém oku mu tepalo bolestí. Muir zasténal a přikryl si obličej dlaněmi.

„Co je zase?“ zabručel žalářník a bylo slyšet, jak odsunul židli.

„To nic,“ lhal Muir a doufal, že palčivá bolest brzy zmizí.

„Tak zavři klapačku!“

„Už jsem potichu jako myška.“

Vidina ho přepadla se silou prudké bouře. Jasně viděl obrazy chlapce a psa, jak se trmácejí lesem. Gareth a to jeho divoké štěně. Hoch se hbitě prodíral houštinami s Boonem v patách, ale temné stíny se k němu blížily a sledovaly ho s takovou jistotou, až se Muirovi zastavilo srdce. Ve chvíli, kdy už to vypadalo, že chlapce před nimi ukryje tma, uslyšel Muir jeho výkřik a pronikavé řinčení řetězů, mezi jejichž zrezivělými články kapala krev. Otec synovi, syn otci.

„Ne!“ vykřikl Muir, který si uvědomil, že hrozí odhalení prastarého tajemství a vše, na čem po celý svůj život tolik pracoval, vyjde nazmar. Ach, Morrigu a Cerridwen, nedovolte, aby se to stalo!

„Buď zticha, starce, nebo se nedožiješ šibenice!“

„Ano, ano,“ zašeptal Muir a přál si dlouhý doušek piva na uklidnění. Svíraje svou hůl, jako by na ní závisel jeho život, opřel se zády o kamennou zeď a bolest pomalu ustupovala.

Před osudem se nedá ani schovat, ani utéct. Osud tomu chce, že Garethův život a budoucnost bude ležet na Muirových shrbených starých ramenou.

Teď už věděl s jistotou, že jestli se mu nepodaří nějaké kouzlo.

V spíše zázrak, budou všichni, on, Trevin, Gareth i lady Gwynn, ztraceni v době, kdy byly stoly uklizené a Trevin ještě rozmlouval se svými poddanými, rozhodla se Gwynn, že proklouzne potemnělými chodbami do jeho pokoje. Jak stoupala po krátkém schodišti, každou chvíli se ohlédla přes rameno, zda ji někdo nevidí. Nemohla si dovolit, aby někdo na hradě odhalil její plán.

Když procházela kolem temné a prázdné alkovny, pocítila chlad, jako by se jí tělem prohnala neviditelná vichřice a zmrazila krev. Je ten hrad doopravdy prokletý, jak říkala Hildy?

Uklidňovala se tím, že jsou to jen fantazie prostoduché dívky, ale chvěla se.

Hledala dveře do Trevinova pokoje, a když je našla, chvíli před nimi nerozhodně stála. Po večeři, když sklidili ze stolů, vyslechla Trevinův tlumený rozhovor se dvěma jeho důvěrníky. Sir Gerald a sir Stephen za ním měli přijít do jeho pokoje, než nad západní věží vyjde měsíc. Postěžovala si, že ji bolí hlava, a odešla do svého pokoje. Trvala na tom, že chce mít soukromí a nepřeje si, aby s ní spala upovídaná komorná. Když Hildy sešla dolů po schodech, vyklouzla Gwynn do prázdné chodby.

„Bože, stůj při mně!“ zašeptala.

Když vešla do Trevinova pokoje a tiše za sebou zavřela dveře, zůstala chvíli stát a rozhlédla se. Zdi byly nabílené a na nich visely gobelíny, paprskovitý lustr visel z klenutého stropu s nezapálenými svíčkami. V krbu za mříží vesele plápolal oheň a jeho teplé světlo tančilo po zdech i po stropě.

Postel stála nízko nad podlahou a nebylo pod ní místa, aby se tam mohl kdokoliv schovat. Lavice, trojnohá židle a psací stůl byly rozestavěné kolem krbu. U zdi stál šatník, ale tam se neodvážila schovat. Trevin by si mohl sundat plášť a chtít ho pověsit. Zahleděla se na krásně vyřezávanou komodu a rozhodla se, že když bude spoře dýchat, mohla by za tím těžkým kusem nábytku vydržet. Bylo za ním málo místa, ale když se jí podaří tam vtěsnat, může vyslechnout, co si Trevin s oběma pány bude povídat. A až Trevin usne, může zase vyklouznout ven.

Jiné místo, kam by se mohla schovat, tu nebylo. Jak se soukala do těsného prostoru, vyplašila myš, která jí proběhla kolem nohy. Pavučiny se jí lepily na tvář a vlasy. Tiskla se zády ke zdi, hrudníkem obrácená ke komodě. Byla tak stlačená, že téměř nemohla dýchat. Nosní dírky měla plné prachu. Ale přinutila se zůstat v klidu a slyšela různé zvuky, některé přes okno a jiné přicházející od schodiště. Útržky hovorů, zvuky nádobí, cinkání zbroje a údery kladiv ji udržovaly v bdělém stavu. Jak se den chýlil k večeru, ozvalo se mávání holubích křídel v holubníku.

Po nějaké době, která jí připadala dlouhá jako několik hodin, zaslechla kroky na schodech, pak zavrzaly dveře do pokoje. Slyšela zvuky mečů a ostruh a mužské hlasy vítající pánův návrat.

Lavice zaskřípěla o kamennou podlahu, když muži, z nichž žádného neviděla, zaujali místa u krbu.

„Zítra vyrazíme hledat Garetha,“ řekl Trevin.

„A co bude s paní?“

„Ta zůstane zde.“

Gwynn se kousla do jazyka, ač jí krev vařila.

„A ví o tom?“

„Ne, ale Stephene, je to žena a jen by nás zdržovala, a my potřebujeme rychlost a bystrý úsudek.“

„Ano, pane,“ ozval se třetí hlas. „Jestli dojde k boji, nebudeme se o ni aspoň muset bát. Zdržovala by nás, a to nepotřebujeme.“

„Myslím, že se jí to nebude líbit,“ poznamenal Stephen s obavou. „Je to její syn.“

„Ta dáma neví, co chce,“ řekl třetí muž.

Gwynn zatínala pěsti, až si zarývala nehty do dlaní.

„To je pravda. Je prudká a nerozvážná,“ řekl Trevin samolibě a Gwynn se rozehřívala čím dál víc, když si uvědomila, že začíná toho hloupého banditu milovat! „Zůstane na hradě a bude čekat na Garethův návrat.“

„Pojedeme na Rhydd?“

„Ano, ale rozdělíme se. Jedna skupina bude číhat v záloze na vojáky z Rhyddu a navede je špatným směrem, ta druhá zamíří na Rhydd a zachrání Muira.“

„Toho kouzelníka?“ ozvalo se pohrdavé odfrknutí. „Proč zachraňovat tu línou kůži? Neztratil snad toho chlapce?“

„Nezapomeňte, že mě Muir vychoval,“ bylo slyšet Trevinovu odpověď, mrazivou jako led. „To já jsem mu chlapce svěřil, a jestli skončil v žaláři, je to moje vina, jako bych ho tam uvrhl já sám. Nechci ho mít na svědomí.“

Ostatní to museli uznat a dál kuli plány, mluvili a přeli se, zatímco je Gwynn poslouchala za komodou. Ach, jak ráda by ze své skrýše vystoupila a řekla těm mužům, zejména tomu arogantnímu Trevinu McBainovi, zloději, lháři a svůdci, jak jsou hloupí, protože žena by jim na jejich tažení byla naopak užitečná. Gwynn uměla velmi dobře zacházet s kuší, jako kterýkoliv muž, a i když meč byl pro ni příliš těžký, aby s ním dokázala mávat dlouhé hodiny, byla docela nebezpečná v boji na dýky. Mimoto používala svůj rozum mnohem hojněji než svaly, aby dostala, co chtěla. Trevin, ať to ví či nikoliv, ji s sebou klidně mohl vzít, aby mu pomohla najít Garetha.

Neslyšela všechno, co si říkali, protože chvílemi hovořili tlumenými hlasy, které zanikaly mezi ostatními zvuky.

Oheň hučel a prskal, psi štěkali, venku foukal vítr a tloukl okenicemi o zdi a každou chvíli někdo zaklepal na dubové dveře, z čehož se Gwynn pokaždé rozbušilo srdce. Měla strach, že někdo vejde dovnitř a oznámí, že paní není ve svém pokoji, a tím zalarmuje pána. Usilovně naslouchala a kousala se do rtu. Podařilo se jí zůstat nezpozorována až do chvíle, kdy Trevinovi vojáci konečně odešli.

Díkybohu.

Jejich kroky doznívaly a dveře pokoje se zavřely.

Gwynn, která se neodvažovala dýchat, nepohnula ani brvou.

Zámek cvakl.

Ne! Kam dává Trevin klíč? Je snad odsouzena k tomu, že s ním tady zůstane zamčená?

Zpotila se v obličeji a dlaně ji pálily. Co bude dělat? Čekat u něho do rána, až zjistí, že ona není ve svém pokoji?

Mysli, Gwynn! Mysli! Nemá jinou možnost než vyčkat, až Trevin usne, pak může hledat klíč, odemknout si dveře a tiše se vplížit zpátky do své komnaty. Ráno Trevin sice zjistí, že někdo byl u něho, protože dveře budou odemčené, ale jinak to nejde. Jeho pokoj je příliš vysoko, aby se odvážila dostat ven oknem. Kdyby vyskočila na nádvoří, určitě by si zlomila vaz.

Dobrý Bože, pomoz mi. Nedovolí, aby ji nechali na Černém dubu a jednali s ní jako s vzácným vězněm, který má sice všechno pohodlí, ale žádnou svobodu. Musí se zúčastnit pátrání po synovi. Jeho život je možná ohrožen.

Minuty ubíhaly a ona slyšela, jak si Trevin rozepíná přezku na opasku a zouvá boty. Ty zvuky vyvolaly v její paměti obrazy, které rychle zaháněla. Slyšela, jak Trevin otevřel šatník a pověsil si tuniku a kalhoty na háčky. Když ucítila jeho vůni, vyrazil jí pot na obočí, dlaních a na zádech. Zhluboka si vydechla, když konečně zavřel dveře šatníku a jeho kroky po sítinách svědčily o tom, že přešel pokoj.

Prosím, ať spí dlouho a tvrdě, modlila se tiše, když přihodil do ohně poslední poleno a pak ulehl do postele.

Teď už jí zbývalo jen čekat.

Po šíji jí lezl nějaký hmyz. Nemohla se pohnout a neodvážila se začít křičet. Musela strpět, aby jí brouk putoval po zádech, pak po rameni a kolem výstřihu, než konečně přelezl jinam. Prsty měla zaťaté v pěsti a zavřela oči, soustředíc se na zvuky vycházející z postele. Slyší pravidelné oddychování, nebo šum větru? Je to tiché chrápání, co se ozývá, nebo se jen zavrtěl pod přikrývkou? Anebo je to pouze výplod její fantazie, která si tolik přeje, aby spal? Usíná Trevin hned, jak ulehne, nebo se dlouho převaluje v posteli?

Co na tom záleží? Ráno stejně zjistí, že někdo špehoval v jeho pokoji a utekl. Určitě bude podezřívat ji. Co pak? Změní názor, a místo aby ji tu držel jako hýčkaného hlídaného hosta, ji zamkne v pokoji. Nebo se rozzlobí a uvrhne ji do žaláře?

Ne. Stačilo si jen připomenout, jak se jí dotýkal a jak ji hladil. Nebyl by schopen uvrhnout ji někam do tmy, vlhka a zimy.

Opřela si čelo o zadní stěnu komody, protože už ji pekelně bolely nohy, jak dlouho stála na jednom místě. Ó, Bože, nemůže tu zůstat celou noc. Přivřela oči a doufala, že uslyší zvuky svědčící o tom, že do pokoje přišel ještě někdo jiný. Ale hrad byl tichý a kromě občasného zašustění myši v sítinách nebo závanu větru ve věži neslyšela nic.

Teď, nebo nikdy.

Pomalu se soukala ven a srdce jí tak prudce tlouklo, že téměř nevnímala nic jiného. Vykoukla zpoza šatníku. V pokoji byla tma, jen v krbu ještě plápolal oheň.

Trevin ležel na posteli, nehýbal se, jeho oholená tvář byla ve stínu a působila klidně, světlo z ohně mu sahalo jen po ramena a odhalovalo černé prstýnky chlupů na jeho hrudi. Všechny břišní svaly se jí napjaly při pohledu na něj, protože přikrývka mu zakrývala jen malou část těla. Jednu nohu až po hýždě měl odkrytou a Gwynn cítila důvěrně známé šimrání v žaludku. Odvrátila pohled od pevné křivky jeho zadku a obrátila se ke dveřím.

Jeden krok. Dva.

„Ó, Kriste Ježíši!“ Při zvuku jeho hlasu zůstala stát jako přimražená.

„Lady Gwynn, proč jsi musela slyšet každý detail našeho plánu?“

Bože na nebesích, dej mi sílu.

„Nemyslela sis o mně kdysi, že jsem poslouchal schovaný za šatníkem jako zloděj chycený při činu?“

Pomalu obrátila tvář k posteli a uviděla pobavený výraz v jeho očích a bílé zuby, jak se spokojeně usmíval. Ach, s jakou radostí se jí vysmívá.

„Dobrá tedy, můj pane, zdá se, že jsme vyrovnáni.“

„Opravdu?“

„Ano. Já jsem tě našla schovaného za svým šatníkem před lety a teď jsi našel ty mě.“

Líně se protáhl a jeho uličnické oči ji varovaly, že ji čeká mnohem víc potíží. „Mluvíš pravdu, až na jeden nepatrný detail.“

Nevěděla, co tím myslí, ale znělo to dost nebezpečně. „Nevím, co máš na mysli.“

„No…“ Shodil obě nohy z postele a vstal. Zalapala po dechu a snažila se mu dívat do tváře, protože byl nahý jako v den svého narození. „Pokud si dobře vzpomínám, tak jsem to nebyl já, kdo ti vnucoval dohodu, že ne?“

Ach, milosrdný Bože! Tep se jí zrychlil a vyschlo jí v hrdle tak, jako když letní vítr vysušuje poušť, krev měla horkou jako vařící vodu, kterou někdo zapomněl na kamenech. „Ty… ty jsi porušil naši dohodu,“ připomněla mu.

„Po třinácti letech.“ Postavil se před ni, tak blízko, že cítila jeho mužnou vůni a zaznamenala touhu v jeho očích.

Pomoz mi, prosila v duchu Boha, protože věděla, že je ztracená.

„Pokud si dobře vzpomínám, paní,“ řekl hlubším hlasem než obvykle, „tak za to, že jsem vyslechl váš rozhovor s porodní bábou, jsem musel zůstat tři dny ve vaší posteli.“

Ach Bože! Těžce polkla.

„Co byste řekla na to, kdybychom teď uzavřeli stejnou dohodu? Nebylo by to fér?“ Zvedl prst a hladil ji po linii brady.

Chvěla se, polilo ji horko, ale zmohla se na blahosklonný úsměv. „To byla jiná doba a jiné okolnosti. Kdybych neměla dítě, manžel by mě zabil.“

„Kdyby ovšem nebyl v pravý čas pohodlně vězněn.“ Nadzvedl jí vlasy na krku, naklonil se a přitiskl jí rty na citlivé místo za uchem.

Podlomila se jí kolena a zavřela oči. „Vězení není nikdy pohodlné.“

„Ne?“ Měl teplé a tak svůdné rty, jak ji šimral na kůži, a v těch nejhlubších místech jejího nitra se probudila touha.

„Ne.“

„A jak jsi mu vysvětlila to dítě? On jistě věděl, že nenosíš jeho dítě. Byla jsi ještě panna, když sis mě vzala do postele.“

Na stejnou otázku si odmítala odpovědět již tenkrát, před tolika lety. Stáhl jí šaty z ramene a políbil ji na něj. Tělem jí proběhl záchvěv rozkoše. „Na tom už dnes nezáleží.“ Odkašlala si a pokoušela se ignorovat vášeň, jakou v ní dokázal rozpoutat jen a jen on. „Měla bych jít…“

„Teď ne, lásko.“

Uzavřela se před jeho projevy citů, protože ve svém srdci věděla, že stejná slova řekl mnoha jiným ženám. Nemůže padnout do jeho svůdné léčky. A přece – když ji objal a zvedl jí tvář nahoru, neudělala nic. Nenašla sílu k tomu, aby odmítla něco, co si tak zoufale přála. Když si ji přitiskl k nahým stehnům a na hruď, všechna její obrana vzala za své.

Touha, její nenáviděný nepřítel, si dovolila zatemnit jí mozek. Prosím, Bože, posloucháš-li mne, pomoz mi. Dej mi sílu zastavit to šílenství.

Ale Bůh byl k jejím prosbám hluchý.

Šňůrky jejích šatů snadno povolily a těžká látka jí sjela po kůži na podlahu, kde vytvořila tmavě červený kruh. Silné paže ji objímaly a teplé prsty rozpalovaly kůži skrze tenkou košili.

Jeho rty našly její a ona se k němu přitiskla. Věděla, že to, co udělá, je hřích. Že v očích Boha a církve je vdaná žena. Ale nemohla najít sílu zastavit běh jejich společného osudu. Tep se jí zrychlil, dýchala jen slabě a jediné, co věděla, bylo, že toho drsného muže chce. Jen jeho a nikoho jiného.

Ó, Trevine, nezpůsob mi bolest.

Jeho ústa byla horká, tvrdá a naléhavá. Dobýval se jazykem mezi bariéru jejích rtů a ona je pootevřela a zachvěla se, když cítila, jak si hraje s jejím, zkoumá ho a proplétá s ním svůj.

Přijala ho, celým tělem vnímala jeho dotyky, ochutnávala ho, a vášeň ovládla nejen její tělo, ale i duši. Objala ho kolem krku a její ňadra pod košilí se nemohla dočkat, až je začnou laskat jeho ruce.

„Ach, ženo, co s tebou mám dělat?“ povzdechl si.

Hlavou jí proběhlo všechno možné, ale mlčela a líbala se s ním tak dlouze, až nemohla dýchat.

S tichým povzdechem si ji přitáhl ještě blíž. Mozolnatou rukou jí zvedl nohu, položil si ji kolem pasu a jeho tvrdé mužství se jí tisklo do klína.

Nedělej to, Gwynn. Mysli! Mysli na Garetha! Pamatuj, že jsi ženou jiného! Z toho, že budeš spát se zlodějem, nic dobrého nevzejde. A přesto to nedokázala zastavit. Její ruce nedočkavě hladily svaly pevné jako silné provazy, břicho tvrdé jako štít i chlupatou hruď, tak citlivou na její doteky.

Mručel jí do ucha a svou vahou je oba stáhl na postel. Oheň mu ozářil tvář, odhalil jizvu táhnoucí se přes rameno na záda, a odrážel se mu ve vlasech a v očích.

Ležel na ní a líbal ji na víčka, na krk a na tváře. „Ach, Gwynn,“ šeptal a jeho dech ji šimral na kůži. „Jsi tak krásná.“ Začal jí laskat prsa, nejdříve jedno, pak druhé, přes košili, dokud nebyla tak vlhká, že přilnula ke kůži. Hladil a dráždil Gwynn jazykem, rty a zuby. Vlnila se pod ním a chtěla víc a víc, jak jí tělem projížděly stále silnější záchvěvy roztoužení. Jsi tak sladká, jako samo pokušení,“ šeptal, když jí jazykem kroužil kolem tmavé bradavky, která se rýsovala pod jemnou krajkou. Vzrušené záchvěvy jí otřásaly tělem, v místech, kde ji dráždil, ji šimrala kůže k zešílení a nejženštější část její duše ovládla touha.

„A ty… ty jsi ničema s tím nejúlisnějším jazykem.“

„Ale ty chceš ničemu, lady Gwynn.“ Zvedl hlavu a zadíval se na ni očima jako obloha za soumraku. „Řekni to.“

„Ne, já…“

Znovu jí začal líbat a dráždit bradavku a sál ji jako malé dítě. „Řekni to,“ šeptal smyslně.

„Ne.“

„Ach, ženo.“ Zvedl jí lem košile, začal další místa dobývat rukou. Dotýkal se jí prsty v klíně, tam, kde se skrývala vlhká roztoužená jeskyňka. Gwynn cítila, jak jí stéká pot po zádech, a začala se svíjet, poháněna nezkrotnou touhou. „Řekni mi, že mě chceš,“ naléhal Trevin.

Olízla si rty a on zasténal, než ji začal znovu líbat. Jeho prsty se v ní pohnuly. Prohnula se mu vstříc. Chvíli ji přidržel, pak ji pomaloučku pouštěl dolů. Zatajila dech, když se dotkl místa, které jí vysílalo vibrace do celého těla. Když mu světlo ohně zbarvilo kůži do tmavě zlatého odstínu, přikývla.

„Ano, zloději, chci tě.“

„A já chci tebe, lásko,“ přiznal se jí a zamračil se. „Chci tě víc, než jsem kdy chtěl jakoukoliv ženu. Je to mé prokletí a bojím se, že bude navždy.“

Silnou rukou jí přetáhl košili přes hlavu a posunul se tak, aby se jejich těla vyrovnala. Jeho pevné svaly se zabořily do jejího měkkého těla a zmučený výraz v jeho očích se rozplynul. „K čertu se zítřkem, ať dnešní noc trvá navěky,“ zašeptal a znovu ji začal líbat, tiskl ji k sobě a koleny jí roztáhl nohy. Gwynn se mu upřeně dívala do očí, když se jí dotkl svým údem, nejdříve jen opatrně zatlačil, nepronikl dál a ona k němu nedočkavě zvedla břicho.

Byla celá zpocená, toužila po něm tolik, že už to nemohla snést, ale on ji stále škádlil, zlehka ji dráždil a ona se svíjela touhou po něm.

„Trevine…“ zašeptala zoufale. „Trevine, prosím,“ žadonila a nenáviděla se za to.

„Pro tebe, lásko.“ Jediným prudkým pohybem do ní vnikl. Srdce jí pumpovalo, plíce pálily. Zdálo se jí, že hradní zdi se naklánějí. Pomalu z ní vystoupil, ale hned se zase vrátil. „Trevine!“ Zaryla mu nehty do ramen a pohybovala se spolu s ním. Zprvu pomalu, pak rychleji a rychleji, až nemohla dýchat, myslet, byla ohromena tím, jaký zázrak je milovat se s ním.

Všechna ta léta, po která se neviděli, najednou zmizela, a ona jako by mu znovu dala své panenství, vycházela mu v ústrety, šeptala jeho jméno, tiskla se k němu, jako by byl jediný muž na celém světě.

„Gwynn… Gwynn… Faith… odpusť mi…“

S triumfálním výkřikem, který otřásl cimbuřím a rozezvučel jí srdce, jejich těla splynula, jako by měla zůstat navždy spojena. Cítila jeho horkou vláhu, a přestože byla ženou jiného, věděla ve svém srdci, že právě tento zloděj, který vyhrál hrad v hazardní hře, je jediným mužem, kterého kdy bude milovat. Navzdory tomu, že při milování vykřikl jméno své zesnulé ženy.

Kapitola 10

Polena v krbu dohořela a Trevin tiše vyklouzl zpod přikrývky. Gwynn se zavrtěla a tiše si povzdechla. Trevin ztuhl a čekal, že se jí zachvějí víčka a otevře oči, ale ona začala znovu pravidelně dýchat. Srdce ho bolelo při pohledu na ni, jak tam spí, nevinná, v jeho posteli, s vlasy rozprostřenými kolem hlavy, zvlněnými do rudohnědých prstýnků kolem bílých hladkých ramen. Hlavu měl plnou myšlenek na jejich žhavé a smyslné milování a jediné, co mohl v této chvíli udělat, bylo nevzít ji znovu do náruče.

Předstíral spánek, a když mu nahá usnula v objetí, snažil se bdít a nechat ji spát, protože byl rozhodnutý odejít.

Vzdoroval touze sklonit se nad ní a políbit ji na čelo nebo se vrátit do postele a znovu se s ní důkladně pomilovat. Ale nebyl čas, a než opustí hrad, jak měl ve zvyku, čeká na něj ještě jeden úkol.

Nahý odemkl dveře od pokoje a vyklouzl do studené chodby. Rychle přeběhl do druhé komnaty, kde na sebe rychle hodil tuniku, kalhoty, plášť a jezdecké boty. Tiše jako kočka na lovu seběhl po schodech.

Na nádvoří již bylo rušno. Zbroj, zásoby potravin a stany se nakládaly na povozy. Pacholci zapřahali voly a sedlali koně, kteří nervózně čekali ve studeném nočním vzduchu, a každé jejich vydechnutí se sráželo v páru. Sedm Trevinových nejvěrnějších mužů se zúčastní výpravy spolu s ním. Sir Bently, který se zotavoval z ošklivého poranění, jež mu způsobil divoký kanec na lovu, zůstane na hradě a má dohlížet na Gwynn. Ten úkol ho netěšil, ale vzal na sebe povinnost zajistit Gwynn bezpečí a nedovolit jí opustit vnitřní prostory hradu. Trevin mu jeho úkol nezáviděl.

Několik mužů už se shromáždilo u stájí, vyvedli ven koně a kontrolovali sedla, uzdy a zbraně.

„Vše je téměř připraveno,“ hlásil sir Stephen. Palcem vyzkoušel ostří meče. Zbraň se v měsíčním svitu leskla jako stříbro.

„Už jen chvíli.“

„Nespěchejte,“ odpověděl sir York a dlouze zívl. Byl to statný muž s plavým vousem a kulatým břichem. Přivazoval zrovna sedlový řemen a nechtělo se mu odjet z pohodlí, které skýtal hrad.

Trevin proběhl za stájemi po vnějším nádvoří a pohybem ruky ukázal strážím u brány, aby otevřely. Padací mříž se s rachotem vysouvala vzhůru. Trevin kráčel rychlým krokem na hřbitov, kde se tyčily bílé náhrobky a dřevěné kříže. Mířil ke hrobu Faith a své dcery Alison.

Srdce mu rozdírala bolest a pocit viny jako pokaždé tížil jeho duši. Poklekl do mokrého mechu a trávy a zavřel oči. Jak se sem dostal? Od zloděje přes desperáta k nezvanému baronovi? Polovina lidí, kterým vládne, ho má za spasitele, druhá za démona, který bezcitně oloupil starého pána hradu, pak ho zabil a oženil se s jeho jedinou dcerou.

Hrdost držela jeho záda rovná, hněv mu zatínal pěsti a výčitkami mu ztvrdla čelist.

Vybavil si Faith takovou, jak ji viděl naposled, vyčerpanou a trpící, objímající novorozeně, které již bylo dva dny mrtvé. „Nemiluj jinou,“ prosila ho v předsmrtné agónii. „Trevine, prosím, nesmíš mě tak zneuctít.“ Svírala mu paži a po vpadlých tvářích jí stékaly slzy. „Milovala jsem tě. Dobrý Bože, tolik jsem tě milovala. Prosím…“ Rozkašlala se a začala se dusit a on ji objal silnýma rukama. „Přísahej mi, Trevine, že nebudeš nikdy milovat jinou ženu. Přísahej.“

„Přísahám na svůj život, Faith. Nikdy nebudu milovat jinou.“

Tehdy tomu věřil. Hluboko v srdci věděl, že jí nelže. Ale teď Gwynn z Rhyddu zpochybnila vše, nač přísahal. Polkl, protože se mu svíralo hrdlo emocemi, které se pokoušel potlačit.

„Odpusťte mi,“ řekl, jako by ho mrtvá žena a dítě mohly slyšet. „Snažil jsem se, ale… zklamal jsem. Vás obě.“ Myslel na to, jak se narodila jeho dcera a nestačila se ani nadechnout, a jak jeho žena položila život za to, aby mu dala dítě. „Jsem jen muž, Faith,“ přiznal se a rvalo mu to duši, neboť zradil ji i přísahu, kterou jí dal. „Miloval jsem tě, ty to víš,“ pokračoval a zahleděl se na měsíc. Potřásal nevěřícně hlavou nad vlastní pošetilostí. „Jen jsem to nevěděl, dokud jsi mi neodešla.“

Vzpomínal na černé dny po její smrti, na svou osamělost a lítost, které mu drásaly srdce, na bolest v duši nad dítětem, které nikdy nepochová na rukou ani si je neposadí na ramena. Nemohl Alison ani poznat, ale stýskalo se mu po ní a její smrt byla podnětem k tomu, aby se vydal pátrat po synovi. Nenechá se připravit i o druhé dítě.

„Nechtěl jsem ti lhát,“ řekl Faith. „Nechtěl jsem se zamilovat do jiné ženy. Myslel jsem si, že toho nejsem schopen, ale…“ Poslední slova odvál vítr. Miluje Gwynn? Je to možné? Nebo si plete lásku a chtíč?

Sáhl do kapsy a vytáhl měšec, který tam dal před několika dny. Rozvázal ho a vysypal si obsah do dlaně. Prsten s rubínem byl za noci temný. „Proklínám tě,“ řekl a pozoroval šperk, který po celých třináct let uchovával. Proč? Namlouval si, že si ten prsten schoval pro štěstí, že je symbolem jeho volnosti. Byl prostředkem, který mu dopomohl vyšvihnout se z pomocníka ve stájích a zlodějíčka na rytíře a nakonec na pána na Černém dubu.

Toho posledního litoval.

Sevřel v dlani chladný kámen bez srdce a přemýšlel o svém osudu. „Chybíš mi, Faith,“ přiznal se, poprvé po její smrti. „Ale nemohu žít ve lži.“

Ale jaká je pravda? Že miluje lady Gwynn z Rhyddu? Zatnul zuby a pustil prsten zpátky do měšce. Ne. Nebude po zbytek svých dnů milovat nikoho, ani paní na Rhyddu. Zdá se, že jejich osudy jsou navždy spojeny Garethem, ale on se nedopustí takové hlouposti, aby ztratil srdce kvůli ženě.

Vsunul měšec do kapsy a zadíval se na temnou oblohu, na níž jasně svítil měsíc s hvězdami. Do tváře mu vál studený vítr. Byl čas k odjezdu. Vykročil zpět k hradu, posílen myšlenkou na úkol, jenž ho čeká. Jeho černý hřebec, kterého ukradl siru Webbovi, už netrpělivě čekal, hrabal kopyty v mokré zemi a uskakoval pokaždé, když se k němu přiblížil někdo jiný.

Trevin pohladil koně po rozechvělé kůži a se zasmušilým úsměvem dal znamení své nepočetné skupině k odjezdu z Černého dubu směrem na Rhydd. Hledat ztraceného syna.

Ohlédl se ještě přes rameno k hradu, kde klidně spala Gwynn, a ucítil další osten viny v duši. Oklamal ji, ale nechtěla ona udělat totéž jemu? Kdyby se neschovala v jeho pokoji, aby vyslechla plány na záchranu Garetha, nemuselo se to stát. Zaslouží si několikadenní vězení.

Koneckonců, je to pro její dobro.

„Šš!“ zašeptal Gareth Boonovi do vztyčeného ucha. „Brzy si nacpeme břicha,“ Štěně zakňučelo. I Garethovi kručelo v prázdném žaludku a nohy ho bolely od několikahodinové chůze po neznámé pusté cestě. Bylo to už dlouho, co se svezl s farmářem na voze, a nejednou si vyčítal, že nechal Muirova koně v krčmě. Byl tak vystrašený, až mu z toho vyschlo v ústech. A ten strach byl důvodem, proč utíkal tak daleko.

Nemůže to být proto, že je zbabělý. Není. Nebo ano? Trápily ho pochybnosti a jeho mysl byla plná výčitek. Cítil vinu. Ach, co je za sobeckého spratka! Kdyby dostal šanci napravit své chování k matce, která obětovala celý život, aby se o něho postarala, s povděkem by ji přijal. Myslel na to, jak ji podváděl a lhal jí, potají se vykrádal z hradu, a jak často ji vyděsil k smrti.

Ale vynahradil by jí všechno, jen kdyby dostal druhou šanci.

Měl vtrhnout v krčmě do výčepu a pokusit se zachránit kouzelníka. A on místo toho utekl jako vystrašená ženská. Ale ještě je všechny překvapí, sliboval si, když mířil i se štěnětem k Rhyddu. Doufal, že za svítání nebude od hradu dál než jednu míli, přes den se vyspí někde v úkrytu u potoka, pak se vplíží do hradu při západu slunce, kdy se střídají stráže. Má tam dost přátel, kteří mu poskytnou ochranu do té doby, než vysvobodí starého kouzelníka. Tom mu jistě pomůže, a Alfred, cvičitel psů, a… no, určitě se najdou ještě další. Ano, ten plán mu musí vyjít a on se pomstí. Musí.

„Zabiji starého Iana,“ vychloubal se před psem, ač si zdaleka nebyl tak jistý, jak předstíral. Les vypadal strašidelně i ve svitu stříbrného měsíce. Holé větve stromů se vzpínaly k nebi a v nich se ukrývali různí živočichové, kteří ho sledovali bystrýma, pozornýma očima. Jednou zabil člověka a necítil žádné uspokojení nad tím, že někomu vzal život. Není to ušlechtilé ani vznešené.

Znovu se ozval žaludek. Ach, kdyby tak měl aspoň kousek jídla od Jacka, hradního kuchaře. Třeba tučného bažanta nebo kus sladkého koláče či horkou uzeninu. Dokonce i polévka, jakou jedí vesničané, by ulevila jeho prázdnému žaludku týranému hladem.

„Brzy něco najdeme,“ chlácholil psa a věděl, že bude muset zase jednou ukrást nějakému farmáři vajíčka nebo kuře pro chudáka Boona. On sám si občas natrhal zimní jablka z holých jabloní, ale pes ovoce nežere a začínají se mu pod kůží rýsovat žebra. „Slibuji ti, že až budeme na Rhyddu, dostaneš ty nejchutnější zbytky z pánova stolu.“ Štěně, jako by mu rozumělo, se zavrtělo a strčilo do něj čumákem.

Noc byla jasná, vzduch ostrý, les tichý. Gareth myslel na matku. Co se s ní asi stalo? A co starý kouzelník? Je už mrtvý, nebo sedí v některé z kobek na Rhyddu? Gareth se otřásl a přitáhl si k tělu kabát. Doufal, že ještě může Muira zachránit, a poprvé za svých třináct let, která prožil jako v bavlnce, si přál, aby byl víc poslouchal svou matku a sledoval starou Idelle při zaříkání a kreslení run do hlíny. Teď by uvítal jakoukoliv pomoc, i pohanské rituály.

Za chvíli už slyšel šumět vodu a věděl, že se blíží k řece tekoucí kolem hradu. Tlukot srdce se mu zrychlil spolu s tím, jak přidal do kroku. Rhydd. Je zvláštní, jaký má vztah k hradu, kde prožil dětství. Líbilo se mu tam, ale teď, když věděl, že není stejné krve jako Roderick, že jeho matka všechny včetně jeho oklamala, toužil vrátit se do takového domova, jaký býval za klidnějších časů. Ale to už nešlo.

Připomněl si, že ho Ian vyhnal. Kdyby ho našli v blízkosti hradního opevnění, znamenalo by to pro něj jistou smrt. Ian, jehož po celý svůj život považoval za strýce, je krutý a bezcitný Člověk. Vzpomínka na to, že ten hnusný lotr přinutil Garethovu matku, aby si ho vzala, vyvolala v jeho ústech nepříjemnou pachuť. Aby se jí zbavil, odplivl si a Boon vzrušeně zaštěkal.

„NE! Buď zticha!“

Stromy ustoupily nízkému porostu a Gareth se zastavil. Na vrcholku kopce stál Rhydd a působil temně a neblaze. Jako pevnost. Sídlo krutého vetřelce. Jediné místo, které kdy Gareth zval domovem.

Zítra provede svůj osobní útok proti současnému baronovi. Proplíží se mezi strážnými a… Nadskočil, když ucítil hrot chladné oceli na šíji.

Upustil psa na zem.

Boon nespokojeně zaštěkal, když dopadl na všechny čtyři.

Gareth málem vypustil obsah močového měchýře do kalhot.

„Ale, ale, chlapečku,“ promluvil mu za zády nenáviděný hlas. „Kdo jsi? Nebo mám hádat? Teď neříkej nic…“

Gareth sáhl po dýce.

„To bych nedělal.“ Hrot meče ho pošimral na kůži. Gareth znehybněl. „To už je lepší. Buď rozumný, ano? Je tu šance, že zůstaneš naživu, Garethe z Rhyddu, ale jen velmi nepatrná, věř mi. Já bych na tvou bídnou kůži nevsadil.“

Bum! Bum! Bum!

Ianovi hučelo v hlavě pekelným tlukotem kladiv. Přespříliš vína. To bude tím, že nezřízeně pil.

„Lorde Iane!“ Další hrozný rámus.

„Vypadni!“ zavrčel.

„Ale, pane…“

„Mlč, chlape!“ Pomalu otevřel oči, zadíval se ke dveřím do svého pokoje a pokoušel se utišit příšerný hukot, který mu bubnoval v mozku. Mnul si obličej a protáhl se na posteli. Uviděl hezkou dívku, jak leží opilá na přikrývce v jeho posteli. Měla bílou dokonalou pleť, vlasy světlé jako sláma, oči – nyní zavřen – veliké a modré a dokázala se milovat s mužem polovinu noc ale při všech svátých, neměla ani tolik rozumu jako starý farmář a jeho vůl, jenž vozil hnůj z nádvoří. Ten rámus s ní ani nehnul.

Strážný se nedal odbýt. „Pane Iane, jestli dovolíte…“

„U všech čertů, co je?“ zeptal se Ian, pomalu slézal z postele a navlékl na sebe černý župan, který patřil jeho bratrovi, přešel pokoj třemi dlouhými, bolestnými kroky a otevřel dveře.

„Nerad vás ruším, pane,“ omlouval se hubený strážný, jemi začal poskakovat ohryzek, když spatřil dívku na posteli. „Je ten chlapec – syn paní Gwynn. Jeden z našich vojáků ho našel ukrytého v lesích a…“

„Kde je?“ přerušil ho Ian a najednou zapomněl na bolení hlavy. Skoro se usmál. Je možné, že se smůla prolomila?

„Dole, v hale,“

Ian už neposlouchal. Odstrčil strážného a seběhl po točitém schodišti, ač ho nohy bolely a župan za ním vlál jako lodní plachta ve větru.

Konečně!

Objekt jeho marného pátrání a nočních můr byl nakonec polapen a teď stál u ohně a třásl se. Nový zajatec dojemně držel své štěně, jako by na něm závisel jeho život, a ucukl pokaždé, když se ho některý strážný dotkl. „Nedotýkejte se mě, vy špinaví psi,“ vrčel na každého, ale Ianovi se zdálo, že své hrdinství jen předstírá. Ten kluk se tak bojí, až se třese.

Nicméně to vypadalo, že v Garethovi ještě špetka bojovnosti zbyla. Tím lépe. Ian si odepnul opasek a zašklebil se. „Podívejme se, co nám kocour přinesl ukázat.“

„To nebyl kocour, ale osel, který mě sem přivlekl,“ odsekl Gareth.

„Pěkně drzý tón od kluka, který zabil barona.“

Ten spratek měl tu drzost, že zvedl hlavu a nesklopil oči, když na něj baron upíral rozzlobený pohled. Ač byl špinavý a pohublý, držel toho prokletého psa, jako by tu malou bestii, která se mu svíjela v náručí, chtěl přede všemi chránit. Ten malý domýšlivý čubčí syn se choval, jako by on byl pánem hradu.

„Jsi v pořádné kaši, hochu.“

Gareth neodpověděl.

Sir Webb a další voják, chlap s výrazem lasice a s podobanou pletí, hlídali svého vězně s tasenými meči, jako by si mysleli, že ten spratek má ještě šanci je přelstít a utéct jim.

„Kde jste ho našli?“ Ian zkřížil ruce na prsou a obešel spokojeně malého zajatce. Ach, jaké potěšení mít konečně dalšího z těch zrádců pěkně pod zámkem. Nejdřív toho kouzelníka, teď toho bastarda a příště zloděje? Nebo tu jeho Jezabel?

„Skrýval se v okolních lesích, pane,“ odpověděl voják se zjizvenou tváří. „Zajímal se o toho kouzelníka. Možná se sem vrátil proto, aby se ho pokusil vysvobodit.“

Garethovi ztuhly čelisti. Vypadalo to, že strážní jeho úmysly uhodli.

„Říkal jsem si, že ho budete chtít vidět,“

„To chci.“ Ian se s uspokojením usmál.

„Co s ním máme udělat?“ Sir Webb se na Garetha zamračil, jako by pro něho představoval samotného Lucifera.

„Rád bych řekl, abyste ho za svítání pověsili, ale to by nemuselo být moudré.“

„Lepší by bylo zabít mě rychle,“ ozval se Gareth směle. Modré oči odvážně zablýskaly a Ian k němu proti své vůli pocítil respekt. „Jinak vás probodnu mečem.“

„Vážně?“ Ian se zasmál nad chlapcovou snahou o vznešený tón. „To si nemyslím.“

Gareth si odplivl do sítin u Ianových nohou, aby mu dokázal, že to myslí vážně.

„Bastarde!“ Webb ho popadl a mrštil jím o zeď. Garethovi zapraskalo v hlavě. Možná má rozbitou hlavu. Štěně zakvičelo bolestí a spadlo na podlahu. Rozběhlo se pod stůl a schovalo se tam.

Chlapci vytryskla krev z koutku úst, ale udržel se na nohou a otřel si krev hřbetem ruky. S pohrdavým úšklebkem si znovu odplivl. Tentokrát krvavá slina přistála Webbovi na botě.

Černý rytíř ho chytil za límec. „Poslouchej, ty nevděčný spratku,“ varoval ho ochraptělým šepotem. „S radostí zabiji tvého psa a ty se budeš dívat, jak umírá. Stáhnu z něho tu jeho flekatou kůži a odřežu mu maso z kostí.“

Gareth zezelenal v obličeji.

„Věř mi, že bych se dvakrát nerozmýšlel a zabil i tebe. Potěšilo by to mé srdce.“

Gareth byl sice bledý, ale neuhnul Webbovu nenávistnému pohledu a vyštěkl: „Shnij v pekle.“

„Ne, ty čubčí synu, to bude tvoje výsada.“

„Nechte ho být,“ přikázal jim Ian.

Webb vteřinu váhal, pak uvolnil stisk.

Gareth zavrávoral a znovu si otřel hřbetem ruky krev z tváře. Kdyby mohl pohled zabíjet, byl by Webb na místě mrtvý.

Obrátil se k Ianovi a zeptal se: „Kde je matka?“

„Ty nevíš?“ Ian se zamračil. Doufal, že Gareth bude vědět, kde se Gwynn ukryla.

„Ne, ale myslím, že vy ano.“ Jeho modré oči byly tak plné nenávisti, že Ian z Rhyddu na kratičkou chvíli pocítil strach. Ten kluk je doopravdy synem toho zločince. „Řekněte mi, kde je?“

„Dobrá otázka.“ Ianovy oči se na chviličku setkaly s Webbovými a zasunul ruce hluboko do kapes županu.

„Byl sám, když jsme ho našli,“ řekl Webb a jeho společník přikývl.

„Nemilé,“ konstatoval Ian a jeho mysl se už zabývala budoucností, tím, jak napraví svoji nenapravitelnou ženu. „Ale ona si pro něho přijde.“ Namířil prstem Garethovým směrem. „Stejně jako sem přišel on kvůli kouzelníkovi, přijde sem jeho matka kvůli synovi.“

„Máte pravdu,“ Webb si olízl rty a zlověstně se zašklebil. „Tak vidíš, hochu, nevypadá to tak špatně. Ty chceš vidět svoji matku a ona se pro tebe vrátí. Budeš dělat návnadu.“

Ale Ian ještě nedomluvil. „McBain bezpochyby půjde s ní,“ přemýšlel nahlas a do krku mu stoupala žluč, když si představil toho kluzkého zloděje, který se před třinácti lety miloval s Gwynn. „Zřejmě se z nějakého důvodu rozhodl, že si bude na toho kluka činit nárok.“

„Nárok na mě?“ zeptal se Gareth. „Co tím myslíte?“ Očividně zmaten si opatrně oťukával krvácející koutek úst lemem rukávu.

„Ale, ty to nevíš?“ zeptal se Ian s předstíraným údivem. Měl škodolibou radost z toho, že to bude on, kdo chlapci sdělí tu ponižující zprávu.

„Co mám vědět?“ zeptal se Gareth.

„Že tebe, domnělého dědice Rhyddu, zplodil obyčejný zloděj.“

„Ne…“ Gareth ohromeně kroutil hlavou.

„Je to pravda.“

V chlapcových modrých očích se zračil děs, když si složil jednotlivé střípky dohromady. „Ale moje matka… ona by nikdy…“ Pak potřásl hlavou s překvapivým klidem. „Nebudu poslouchat další vaše lži.“

„Zamysli se nad tím, chlapče,“ Ian se bavil pohledem na to, jak se to štěně tváří zhnuseně, když mu odhalil pravdu.

„A ty sis myslel, že jsi urozeného původu, co?“ dodal Webb s pohrdavým úsměškem. „A pokud jde o tvou matku, kdoví, co se vlastně stalo. Buď je prostopášná coura, která roztáhne nohy obyčejnému chlapovi, nebo ji zloděj přinutil.“

„Lháři!“ zvolal Gareth a skočil po Webbovi. Ale ten byl připraven. Jediným pohybem zvedl chlapce na stůl a přilehl ho vlastní vahou. „Ještě jednou, hochu, a bude to horší.“

Gareth se obrátil na bok a hlava mu visela přes okraj stolu. Zvracel tak prudce, až měl křeče v celém těle. Kdyby měl něco v žaludku, myslel si Ian, tak by se všechen obsah ocitl v sítinách. Ale za dané situace si kluk jen tiskl ruce na břicho a zápasil se slzami pobouření. „Ne,“ opakoval stále znovu. „Ne, ne, ne…“

Webb se narovnal a škodolibě se rozchechtal, Ian potlačil chuť usmívat se od ucha k uchu. Nakonec jeho plán začíná fungovat.

„Jste vražedný lotr,“ vykřikl Gareth bez rozmýšlení.

„Opatrně, hochu. Nezapomeň, kdo se narodil bez titulu,“ připomněl mu Ian a obrátil se na Webba.

„Odveďte ho do žaláře a zařiďte, aby se všichni na hradě dověděli, že tam bude zavřený, dokud nerozhodnu, kdy bude oběšen.“

Gareth zbledl.

„Bude mi potěšením,“ řekl Webb.

„A vyšlete posla – ne, smrtelně zraněný zrádce bude lepší – na Černý dub se zprávou, že Gareth je uvězněn na Rhyddu a odsouzen k smrti.“ Znovu se podíval na hocha. „To by mělo tvoji matku přimět, aby se ti rozjela na pomoc, co myslíš?“

„Jděte k čertu!“

Ian se zasmál. „Ty tam budeš dlouho přede mnou.“

Gareth se narovnal a zhluboka se nadechl. Nikdy by Ianovi neposkytl tu radost, aby ho prosil o život. Naopak, díval se na něho, jako by byl pouhý hmyz, který by s chutí rozšlápl. „Ještě nejsem mrtvý.“

„Ani nebudeš, dokud se mi nevrátí žena.“

„Ona není…“

„Ale ano, synu. Provdala se za mě. Legálně. A vrátí se. Pro tebe.“

Garethovi potemněly oči, stejně jako se to stávalo Trevinovi z Černého dubu. „A zachrání mě.“

„Proti všem mým mužům? To si nemyslím,“ řekl Ian, ale cítil v zádech něco jako zlou předtuchu.

Gareth se vzdorně a sebevědomě zašklebil s jedním koutkem nahoru, což bylo rovněž typické pro zloděje. „Měl byste se nad tím ještě zamyslet, protože dobře víte, že vás tisíckrát potrestá za vše, co se stane mně, Boonovi a Muirovi.“

„Ó, a jak to udělá?“

„To bude snadné,“ řekl Gareth a znovu vyplivl krev na podlahu. „Pamatujte, lorde Iane, že je víc než žena a víc než moje matka.“

„Opravdu?“ řekl Ian, znuděn takovou konverzací. Bolest hlavy se vrátila a v posteli ho čeká hezká dívka, i když je hloupá jako kázání otce Anthonyho. „Uvidíme.“

„Ano, to uvidíte.“

„Odveďte ho. Mluví nesmysly.“ Ian si protáhl svaly v ramenou a myslel na to, až bude v jeho posteli ležet Gwynn. Při všech bozích, jeho pomsta bude sladká.

„Varoval jsem vás,“ řekl Gareth směle, když ho dva strážní vzali pod paže a odváděli a třetí popadl do náruče psa. „Moje matka něco takového nestrpí.“

„A co proti tomu může udělat?“ Iana unavovaly chlapcovy hrozby.

„To nechtějte vědět,“ odpověděl Gareth a natočil hlavu tak, aby se mohl podívat Ianovi do unavených očí. „Nezapomínejte, že zná kouzla.“

Ian jen kroutil hlavou a cítil něco jako soucit k chlapci, který tak vášnivě věří ve svou matku. „Ne, ne, dítě, paní Gwynn není nic víc než běhna, a navíc laciná.“

Když byl Gareth z doslechu, obrátil se k Webbovi. „Vy zařiďte, aby se jeden z rytířů věrných paní Gwynn, možná sir Reynolds… ne, Charles, sir Charles bude lepší, dověděl, že Gareth bude oběšen.“

„Ještě dnes?“

„Ano,“ odpověděl Ian, zamířil ke své židli a zahleděl se do skomírajícího ohně. „Spusťte povyk, mluvte o tom, předstírejte, že jste opilý, ale zařiďte to tak, aby se Charles probudil a slyšel to. Pak otevřete bránu do hradu a sledujte ho. Hádám, že se rozjede na Černý dub.“

„Chcete po mně, abych se dostal na hrad?“ zeptal se Webb a v očích mu zablýsklo uspokojením.

„Ne. Sledujte ho, abyste věděl, kam míří, pak ho zraňte, aby lady i zloděj pochopili, že je chlapcova situace vážná.“

„S radostí.“

Ian zvedl ruku. „Ale nezabte ho. Musí být schopen předat vzkaz.“

„Můj šíp si vybere to správné místo. Vím, kam zasadit smrtelnou ránu, aby umíral pomalu.“

„Dohodli jsme se předtím, že zabijete chlapce a sám se necháte zranit, ale zklamal jste.“

„Už se to nestane,“ přísahal Webb a vysunul čelist. „Já zřídkakdy zklamu.“

„Tak se snažte, aby se to tentokrát nestalo.“

Webb se škrábal ve vousech a Iana ten zvuk dráždil. „Víte jistě, že nemám sledovat toho Charlese, zabít ho, a pak pobít i ostatní?“

Ian zakroutil hlavou. „Smrt postihne ty, kteří si ji zaslouží,“ řekl. „Ale nejdříve chci mít před sebou svou ženu a zloděje.“ Svaly se mu napjaly, když si ty dva představil spolu. Byli milenci kdysi a on měl podezření, že jsou jimi znovu. „Moje spravedlnost přijde pomalu, zato důrazně,“ řekl a vychutnával si ta slova. „Trevin z Černého dubu zemře s vědomím, kdo ho zabil.“

Gwynn se líně protáhla na posteli a vzpomínky na milování s Trevinem jí pronikaly do vědomí jako teplé, smyslné šípy. Ach, milovat se s ním bylo jako ocitnout se v ráji. Usmívala se a pomalu otevřela oči, natáhla ruku, aby nahmatala jeho teplé tělo, ale místo toho cítila jen chladivé hedvábí.

Rázem měla oči dokořán a vzpřímeně seděla.

Byla sama.

Postel byla prázdná a patřila jen jí.

Její srdce s chladnou jistotou poznalo, že ji Trevin oklamal.

Oheň v krbu dohoříval a pokoj pána na Černém dubu byl studený jako komora.

„Ach, pro lásku Panny Marie!“ Uhodila pěstí do přikrývky. Udělal z ní blázna. Opustil Černý dub přesně tak, jak to naplánoval. Bez ní.

„Ten zatracený, proradný lotr!“ zamumlala, jako by ji mohl slyšet. Odhodila přikrývku. Zatímco ona hluboce prožívala milování s ním, on ji zneužil, znovu a znovu, dokud ji neunavil natolik, že mu usnula v objetí.

Ach, jaká byla husa. Zapomenout na své obavy o Garetha, na strach z Iana, nechat se svést zločincem. „Hloupá, hloupá ženská!“ kárala se a rychle se začala oblékat, protože jí byla zima. Samozřejmě do šatů Faith. Pak si rychle vyčesala vlasy nahoru a opláchla obličej vodou, která zbyla v umývadle u vystydlé krbové mříže. Zlostně otevřela dveře do chodby a napůl očekávala, že bude zadržena strážným, který se před ni postaví a přikáže jí, aby se vrátila do pokoje. Ale chodba byla prázdná.

Alespoň to. Nedrží ji jako vězně. Ten člověk má ale nervy! Svede ji, naláká do postele, a pak ji umiluje tak, že usne únavou.

Nejednala jsi s ním stejně před třinácti lety?

Rozčileně dupala nohama a vyplašila kočku, která před ní utekla. Za pár minut seběhla Gwynn ze schodů a vešla do svého pokoje, kde nechala jezdecké boty a plášť. Neměla čas převléknout se do vlastních šatů, které ležely čisté a suché přes pelest postele, ale hledala svou dýku, které tolik věřila. A našla ji spolu s měšcem plným sušených bylin, bobulí a kořenů, které nasbírala, aby mohla zaříkávat.

„Buď proklet, nechť shnije tvoje hříšná kůže v pekle, Trevine McBaine,“ mumlala a přetáhla si plášť přes hlavu. Když scházela po schodech a zavazovala si šňůrky, doufala, že mu křivdí, že je ještě na hradě a ona jen dospěla ke špatnému závěru. Třeba je v pokladnici a kontroluje účetní knihy nebo jí přesnídávku v hale, možná chodí po nádvoří a probírá s lidmi zásoby či opravy, či snad jedná se správcem o prodeji volů.

Ano, a ty jsi možná naivka!

V hale zrovna panoši montovali nohy ke stolům a tahali lavice na místa. Kuchař křičel příkazy a služebnictvo pobíhalo ze schodů do haly a zpátky.

Gwynn všechny ignorovala a málem vrazila do kněze u dveří vedoucích na nádvoří. „Och, otče Paule,“ vyjekla a rychle se pokřižovala. „Můžete mi říct, kde je pan Trevin?“

„Baron? On vám nic neřekl?“ Paul stáhl prošedivělé obočí do jedné linie a ohrnul rty. „Myslím, že – ano, jsem si jisty. Správce mi říkal, že baron dnes ráno odjel s oddílem vojáků – těch nejlepších. Nehledá náhodou vašeho syna?“

„Ano…, myslím, že ano,“ odpověděla, a i když se pokoušela své pocity skryt, znovu ji to rozlítilo. „Je to dlouho, co odjel?“ zeptala se s předstíraným klidem.

„To nevím,“ připustil kněz. „Jen jsem předpokládal…“

„Ano,“ přerušila ho a zamířila ke dveřím, protože ještě měla naději, že ho dožene.

„Měli bychom se pomodlit za to, aby se vrátil živ a zdráv.“

„Zajisté.“

Knězi se rozjasnila tvář. „Výborně. Sejdeme se v kapli, a pak přestanou ty řeči.“ Nervózně zahýbal prsty. „O vzývání ďábla.“

„Prosím?“

Naklonil se k ní, jako by jeho další slova mohly slyšet stěny. „Není důvod to popírat, má paní. Říká se, že provozujete černou magii.“

„To ne!“ odmítla to bryskně. „Jsem obyčejná křesťanka, která se modlí k našemu Spasiteli a raduje se z pozemských darů, které nám poskytl.“ Bylo zbytečné vysvětlovat tomu člověku, že její zaklínadla a runy jsou jen jiný způsob, jak se pokusit o záchranu syna, že je ochotná zkusit vše, dokonce i smlouvat s ďáblem, pokud to Garethovi pomůže. „Mír s vámi.“ Sáhla po klice.

„Ó, tady jste, paní!“ Hildin hlas přehlušil šustot jejích sukní, jak spěchala ze schodů. „Dobré jitro, otče Paule,“ dodala a pokřižovala se s rychlostí ještěrky, která přebíhá do bezpečí vysoké trávy. „Lord Trevin mi přikázal, abych vám dělala komornou, ale ráno jsem vás zmeškala, protože jsem pomáhala u kádí s barvami.“ Zvedla ruce a ukázala jí modrou kůži na jedné dlani. „Trochu jsem se polila, když jsem obracela látku, a pak šla kolem stará Mary a řekla mi, že se mám vrátit ke své práci. Jako by ona mohla někomu poroučet,“ durdila se Hildy. „Je jen řezníkova žena a nemá ani zručnost, ani trpělivost na barvení vlny.“

Gwynn neměla na klábosení služky čas, ale ocitla se v pasti.

„O to nejde,“ řekl otec Paul a mávnutím zápěstí umlčel Hildino brblání. „Ty si musíš plnit vlastní úkol, kterým je, jak jsi sama řekla, starat se o paní.“

„Já nepotřebuji komornou,“ namítla Gwynn. Drahocenné vteřiny utíkaly.

„Ale pan Trevin říkal…“

„Je mi jedno, co říkal,“ přerušila ji Gwynn.

„Samozřejmě, paní, promiňte. Nechtěla jsem to říct…“

„Nedělej si starosti.“ Gwynn se zmohla na úsměv jak pro kněze, tak pro komornou. „Dám ti vědět, kdy tě budu potřebovat, a do té doby se můžeš vrátit k barvení vlny nebo k jiné práci.“

Zanechala Hildy stát s otevřenou pusou a kněz vrtěl hlavou, jako by viděl v duši paní z Rhyddu samotné předpeklí. Gwynn si vykasala sukně a vyšla ven.

Nádvoří bylo ozářené sluncem. Husy hlasitě kejhaly, mávaly velkými křídly a hnaly se k rybníku, kde chlapci chytali ropuchy. Větší hoši nosili vědra s vodou do kuchyně, zatímco děvčata, věčně se smějící a brebentící, sbírala vajíčka do košíků nebo kuchala ryby ve žlabu u dveří do kuchyně.

„Hněte sebou, vy líné kůže!“ poháněl je kuchař. „Bez vody nemohu dát vařit polévku, nemyslíte?“

Gwynn přeběhla po pěšině za kuchyní, kde se mísily vůně sušených bylin s kouřem a vůní pečeného chleba a dušené zvěřiny. Dvě ženy sbíraly smetanu z mléka a další dojila žvýkající strakatou krávu.

Gwynn zahnula za roh se srdcem až v krku, očima prohledávala nádvoří, ale Trevina nikde neviděla. Smiř se s tím, Gwynn, podvedl tě. Čistě a jednoduše.

Prošla kolem zahrady a nahlédla do stájí na druhé straně vnitřního nádvoří.

„Hej! Teď ne!“ volal výrobce svící na chlapce, kteří vláčeli do jeho chatrče plná vědra vody pro zvířata. „Při všech bozích, já už dnes ráno nemám místo…, ach, postavte je do kouta a už ať jste pryč!“

Gwynn si přitáhla plášť ke krku a zamířila do stájí, zkontrolovala koně a se stále větší zlostí zjistila, že chybí nejen Webbův hřebec, ale i ten, na kterém jela ona. K čertu s tím chlapem! Obelstil ji ještě víc, než si myslela. Ale ona se s tím nesmíří. Prohlédla si koně ve stájích i ty na nádvoří a v duchu si již vybrala, kterého ukradne. Bylo to temperamentní grošované zvíře, které jí připadalo rychlé a ušlechtilé.

Jediné, co teď potřebuje, je malá pomoc, aby mohla uprchnout, ale to bude snadné.

Nejdříve však chtěla zajít do lékárny, do kuchyně, ke zbrojíři a nakonec k výrobci svící, aby doplnila všechno, co jí Trevin vzal. Chvíli to potrvá, ale brzy už bude venku a vydá se hledat syna.

Obešla nároží a málem vrazila do rytíře známého pod jménem Bently. „Och!“

„Má paní,“ řekl a chránil si pravou ruku v obvazu zavěšenou na pruhu látky. Jistě památka po nějakém úrazu, který se mu stal na lovu. „Hledal jsem vás.“

„Vy?“ Jeho starostlivý výraz ji přiměl, aby se zastavila. „Co pro vás mohu udělat?“

„Je mým úkolem a současně i ctí a potěšením být váš osobní strážce.“

„Můj co?“ zeptala se a tušila lest.

Chlapec a dívka s obručí kolem nich proběhli, smáli se a křičeli a za nimi se hnal štěkající pes.

„Váš strážce, paní.“

„Já nepotřebuji, aby mě někdo hlídal.“ Tichý hněv jí vnikl do žil jako jed.

„Baron mě požádal, abych…“

„Neobtěžujte se, sire Bently. Domnívám se, že vám lord Trevin řekl, že jsem spravovala hrad sama. A nyní mne omluvte.“ Podkasala si sukně, ale rytíř se nechtěl nechat odbýt.

„To nemohu. Je mou povinností vám dělat společnost a chránit vás.“

„Když jsem na hradě?“ zeptala se a v duchu si přála zardousit muže, se kterým se v noci milovala.

„Ano.“

„A když se rozhodnu odjet?“

Na okamžik uhnul pohledem, ale pak ho znovu obrátil na ni. „Baron se domnívá, že pro vás bude bezpečnější, když zůstanete uvnitř.“

„Vážně? Ale to je vyloučeno.“

„Nikoliv, má paní, musí to tak být.“

Měl ještě tu drzost, že se tvářil omluvně, ale Gwynn, která už začínala vřít hněvem, se tentokrát nedala tak snadno obelstít.

Cítila, že je typem muže, s nímž nepohne. Jeho úkolem je dohlížet na její bezpečí a ona nepochybovala, že to hodlá udělat. Nemá jinou možnost než předstírat poslušnost.

„Nuže dobrá, sire Bently, i když s tím nesouhlasím. Vyčkám baronova návratu a do té doby přijmu, jak byste to nazval – nikoliv snad uvěznění či zajetí“ – sir Bently tiše zafuněl – „ale možná zvláštní pohostinnost lorda Trevina.“

„Děkuji vám,“ řekl a jeho oči prozradily, že jí zcela nevěří.

Bude muset být trpělivá, ale bála se, že na to není čas.

„Za chvíli bude připraven oběd a musím říct, že se kuchař opět překonal,“ sdělil jí sir Bently.

„Dobře.“ Nucené se usmála, ale bylo jí to zatěžko. „Mohu se jít převléknout do vhodnějších šatů?“

„Jistě, lady Gwynn.“

„Budete stát za dveřmi mého pokoje?“

Byl formální až běda. „Ano. Jak nařídil lord Trevin.“

„V tom případě se nezdržujme, sire Bently,“ řekla a vyhnula se kaluži a přitom pozorovala bránu s vytaženou mříží. Tu ovšem hlídali strážní, kteří ostřížím zrakem sledovali všechny, kdo vcházeli a odcházeli. K čertu s tím bezcitným McBainem! V duchu si přísahala, že až si s ním vyrovná účty, bude litovat dne, kdy si myslel, že ji může přelstít.

Kapitola 11

„Proč jsi mi to neřekl?“ zeptal se hlas v jeho snu.

Muir zachroptěl a obrátil se, pak ucítil na rameni štíhlé prsty, které se mu zarývaly do stařeckých svalů.

„Probuďte se, ano?“

Muir se pohnul a v těle ho bolel každý sval. Kdo ho ruší? Pomalu otevřel zdravé oko a zahleděl se do tváře Garetha z Rhyddu. Srdce se mu na okamžik zastavilo. Při všech bozích, copak nic nepůjde tak, jak má? „Co tu u všech čertů děláš?“

„Lepší otázkou by bylo, jak je možné, že se kouzelník nechal polapit a uvrhnout do žaláře,“ odpověděl chlapec ironicky a rozhlížel se kolem. Kroutil hlavou nad temnými a vlhkými kobkami žaláře.

„O některých věcech mého kouzlení nic nevíš, chlapče,“ zamumlal Muir.

„A vy zase nevíte jiné věci. Zdá se, že vám to vaše kouzlení způsobuje víc potíží, než od kolika vám pomůže.“

Muir se protáhl, až mu zapraskaly plotýnky. Ach, co by dal za pintu piva. „Neslyšel jsi o tom, že trpělivost je matka ctností?“

„Trpělivost?“ opakoval chlapec, kopal do shnilé slámy a odkopl kus kosti na zemi. „Jak může mít někdo trpělivost, když hnije ve vězení?“ Obrátil podezřívavé oči na Muira a dodal: „Mimo chodem, kouzelníku, lhal jste mi.“

„Já mluvím jen pravdu.“

„Pak mi prozraďte, kdo je mým otcem.“

Muir pootevřel ústa a hned je zase zavřel.

„Je jím Trevin z Černého dubu?“

Pravda je tedy venku a to proklaté proroctví se začíná naplňovat.

„Hej, ticho tam!“ zavolal dozorce od stolu, kde podřimoval. Ostatní uvěznění se zadívali ze svých kobek na Garetha, ale neřekli ani slovo, když hovor pokračoval.

„Nemůžete mluvit, co?“ zašeptal Gareth, přecházeje po malé cele. „Proč jste mi neřekl, že ten zloděj a…“

„Vrah? To tě trápí, chlapče? Tak poslouchej, lord Trevin nezabil nikoho, ani Drywa z Černého dubu. Neposlouchej jalové klepy, Garethe, nebo se sám staneš objektem nenechavých jazyků.“

„Ó, a vy jste ten pravý, kdo mi to říká.“ Gareth rozhodil rukama, jako by úpěnlivě prosil. „Lhal jste mi.“

„Abych tě chránil.“

„To se vám moc nepovedlo.“

„Protože ses vrátil,“ odpověděl Muir.

„Ano, byl jsem idiot.“

Muir měl chlapce rád i přes jeho drzost. „Vrátil ses, abys mě zachránil, že?“

„Ano, jak jsem řekl, jsem blázen.“

„A drzé štěně, které lituje samo sebe.“

Gareth posmrkl a utřel si nos špinavým rukávem. Měl na bradě krev a v očích hněv. „Mají i Boona. Sir Webb ho chce zabít.“

„Ach, pro lásku svátého Petra. Sir Webb tvému štěněti neublíží,“ řekl Muir, když viděl, že je chlapec doopravdy rozrušený. „A co se nás dvou týče, budeme brzy volní.“ Odkašlal si a pohlédl zdravým okem na žalářníka. „Neboj se, já nás odtud dostanu.“

Gareth obrátil oči v sloup. „Aha, takže teď, když jsem tady, najednou dokážete ohnout železné mříže a nechat zmizet kamenné zdi.“

„Ano, v jistém slova smyslu.“ Muir si nedokázal pomoci a musel se usmát, když pomyslel na malý nožík ve své kapse. „Abych pravdu řekl, umím ještě mnohem lepší věci,“ vychloubal se.

„Proč až teď?“ pochyboval chlapec.

„Měj ve mě aspoň špetku důvěry, Garethe. Brzy se odtud dostaneme.“

„I jedna minuta je dlouho.“ Bylo jasné, že chlapec Muirovi nevěří, ale neměl mu to za zlé. „Dostanu vyhubováno, jestli Mary zjistí, že jsem neposlechla pánovy příkazy,“ řekla Hildy a postavila košík s vejci na kraj postele v Gwynnině pokoji.

„Za to, že jsi mi přinesla vajíčka?“ zeptala se Gwynn a povytáhla obočí. Neměla čas na komornou a její hloupé pověry. Sir Bently je jako její stín a ona musí najít způsob, jak se ho zbavit, pokud chce uskutečnit svůj záměr.

„Ne ta vajíčka, paní.“ Hildy se rychle rozhlédla po pokoji, jako by očekávala, že tu někoho najde, možná některého z těch svých duchů, jak se skrývá v koutě. Spokojena s tím, že je tu s Gwynn sama, sebrala několik horních vajec a odhalila pytlík. Pod lněnou látkou ležely byliny a dýka, kterou přinesla z Gwynnina pokoje. „Říkala jsem si, že to třeba budete potřebovat… na svá kouzla.“

Gwynn překvapila šikovnost té prosté dívky.

Hildy hrdě zvedla bradu. „Lord Trevin přikázal, abychom uschovali všechny vaše zbraně, a Mary – víte, která to je, ta tlustá, co se tak zlobila, že musí pomáhat manželovi v řeznictví, ale ona nosí odjakživa nos nahoru a nelíbí se jí nic, co dělá. Myslí si, že nás může poučovat. No, to je jedno. Řekla mi, abych z vašeho pokoje odnesla všechno, co souvisí s černou magií a čarováním. Šla po mně jako lovecký pes po zraněném zajíci. Tak jsem vaše věci vzala a dala jí je. A pak, když se nedívala, jsem je zase sebrala zpátky.“

Gwynn nemohla věřit svému štěstí. „Nebude se tě na ně ptát?“

Hildy se usmála. „Nějakou chvíli ne. Považuje mě za hloupou husu bez rozumu a já ji nechávám, ať si myslí, co chce. Je to tak jednodušší. Zrovna teď podezřívá vlastního syna Elwina, že to udělal. Víte, s Elwinem jsou pořád nějaké starosti.“

„Aha,“ utrousila Gwynn, kterou ani tak nezajímaly vztahy mezi vesničany a služebnictvem, jako vlastní záměry.

„Nejdůležitější je, abyste zbavila hrad jeho prokletí, a já jsem nechtěla, aby vám to stará Mary překazila.“

„Správně přemýšlíš,“ řekla Gwynn, ale v duchu se zaobírala jen plánem na útěk. Jestliže je Hildy chytřejší, než si myslela, bude muset být opatrnější. „S těmi věcmi, které jsi mi přinesla a dalšími, které jsem si donesla sama z lékárny a od výrobce svíček, mám myslím všechno, co budu potřebovat. Ale musíme mít soukromí. Kouzla, jaká po mně chceš, je nejlepší provádět v lese.“

„V lese?“

„Ano. Je mnohem pravděpodobnější, že nás Morrigu a Owein Ap Urien uslyší v lesní samotě, zejména když budeme blízko vodě.“ Sklopila oči a dodala malou lež, aby si zajistila Hildinu pomoc. „Kromě toho jsi mi řekla, že po Černém dubu chodí duchové. Musíme být co nejdál od hradu, abychom jim zabránili zasahovat do našich kouzel.“

„Aha.“ Hildy přikývla a kousla se do spodního rtu, jako by věřila každému slovu. „Ale jestli lord Trevin zjistí, že jsem vám pomohla…“

„Neboj se. S baronem to zařídím. Ty se jen postarej o sira Bentlyho, Mary a zbytek služebnictva, kteří by si mohli všimnout mé nepřítomnosti. Mám plán.“

„Plán?“ Hildy podezíravě přivřela oči.

Jak dalece té dívce může věřit? Navzdory svým starostem o nenarozené dítě je Hildy loajální k Trevinovi. Ale čas ubíhá a Gwyrtn si musí pospíšit, pokud chce Trevina dohonit.

„Mám-li zachránit tvé dítě a nenarozené děti jiných lidí na hradě, musím provádět zaklínání v době, kdy duchové a démoni hradu spí, to znamená, když je slunce nejvýš.“

Hildy pokyvovala hlavou, ale nezdála se být přesvědčená.

„Odstranit prokletí není snadná věc.“

„To věřím.“

„Budu potřebovat tvoji pomoc, protože musím ukrást jednoho z baronových koní.“

Hildy pootevřela ústa a vykulila oči. Znovu se nervózně ohlédla přes rameno. „Ne! Jedna věc je obelstít Mary a vzít jí nějaké byliny a zbraň, které stejně nepatřily jí, ale ukrást koně baronovi… To nemohu.“

„I když to pomůže vyhnat z hradu temné síly? Sama jsi říkala, že tu sídlí.“

„Já vím…“ Hildy si nervózně třela rty. „Ale…“

„A zachrání to tvoje dítě.“

Dívka ještě váhala a krčila čelo. Mimoděk se dotkla plochého břicha. „Mohla… mohla byste také požádat, aby se do mě zamiloval jistý muž a dal mému dítěti jméno?“

„Který muž?“

„Otec dítěte. Sir Henry.“

Henry? Ten mladý rytíř s hnědými rozcuchanými vlasy a smutnýma, nedůvěřivýma očima. To on je milencem Hildy? Gwynn ho viděla jen jednou a považovala ho za politováníhodnou karikaturu rytíře. Nechápala, proč mu Trevin tak věří, ale teď neměla čas na diskuse. „Domluveno,“ souhlasila netrpělivě. „Pokud nějak zařídíš, abych se zbavila sira Bentlyho.“

„A ukradla koně. Ach, paní, jste blázen.“

Gwynn se tvářila, že to neslyší. „Jsi se mnou?“

Dívka se ještě chvíli rozmýšlela, pak přikývla. „Udělám, co bude v mých silách.“

„Dobrá.“ Gwynn vydechla úlevou. Obávala se, že její plán může ztroskotat, protože se Trevin s každou minutou při pátrání po synovi vzdaluje od svého hradu.

Ať tak či tak, má v úmyslu ho dohonit.

„Dnes v noci budeme tábořit zde,“ řekl Trevin, seskočil z černého hřebce na břehu řeky, která se zařezávala hluboko mezi kopce. Paseka na konci lesa skýtala prostor pro stany i volské povozy. Jeho kůň zašel do mělké vody a pil.

Muži z jeho doprovodu také seskočili z koní, a sir York, který jel s volským spřežením, mezitím našel místo, kde mohl nechat povoz. Když Trevin sundal koni ohlávku, sledoval své lidi při práci. Ralph a Henry si vzali kuše a šípy a šli nalovit čerstvé maso. Stephen a York se pustili do stavby tábora. Winston se postaral o koně, Nelson bude držet stráž a Gerald vyjel hlídkovat na cestu mezi táborem a Rhyddem.

Všechno je na svém místě, tak proč je tak neklidný, jako by něco nebylo v pořádku? Svaly měl napjaté, zuby zaťaté, ale k obavám nebylo důvodu. Zásob si přivezli dost, zbraní také, zvířata i muži jsou zdraví a silní, a přece… Svírala ho úzkost a nemohl se zbavit pocitu, že jim hrozí nebezpečí. Možná proto své muže nezasvětil do svých plánů.

Nebo tě možná tak znervózňuje paní z Rhyddu. Trhal rákosí u břehu a pozoroval muže věnující se své práci, ale rozptylovaly ho vzpomínky na Gwynn, jak mu leží teplá a nahá v objetí.

Aby nešířil špatnou náladu, rozhodl se pomoci při stavbě stanů, nošení vody a krmivá volům a koním, a všechny nevítané myšlenky na Gwynn hodil za hlavu.

Henry, nejméně zdatný ze všech, přinesl tři zajíce. Stáhli je a vykuchali, a pak si je opekli nad ohněm. Když bylo maso propečené a Gerald se nevracel, Trevin znovu znervózněl. Sesedli se kolem ohně a jedli. Nakrájel bochník chleba a každou chvíli pátral v přítmí, naslouchal přes hukot řeky, zda neuslyší dusot kopyt.

„Už tu měl být,“ řekl Ralph, jako by četl Trevinovy myšlenky. Byl to uvážlivý muž, který často vyjadřoval obavy. „Co asi mohlo Geralda tak zdržet?“ dodal a zakousl se do zaječí kýty.

„Možná narazil na Ianovy muže,“ hádal York.

„Ale ne, on se vrátí,“ řekl Stephen, napíchl si kus masa na nůž a strčil ho mezi zuby. „Buďte trpěliví.“

„Na téhle bláznivé výpravě?“ řekl Henry posměšně. Potřásl rozcuchanou hlavou a díval se, jak jiskry z ohně vyletěly k nebi. „Chcete-li znát mé mínění, tak budeme rádi, když zůstaneme naživu.“

„Nikdo se tě na ně neptal,“ opáčil York a několik mužů se tomu zasmálo.

Henry zvedl obočí. „Jen počkejte a uvidíte,“ varoval je. „Já se jdu pomodlit.“

„Jen jdi. A dopřej si času.“ York kroutil hlavou, když Henry zmizel v lese. „Bere život příliš vážně.“

„Je mladý,“ řekl Trevin.

„A ještě zelenáč. Proč jste ho s námi bral, pane? Je to vaše věc.“

Trevin zavrtěl hlavou a zvedl džbán. „Ne, to je věc nás všech. Všichni máme důvod nedůvěřovat Rhyddu a jeho baronovi.“

„Amen,“ souhlasil York.

„Ano. Na Ianovu smrt!“ zamumlal Winston. „Jeho a toho lotra, sira Webba.“

Ralph zasupěl. „Smrt jim všem.“

Trevin zvedl džbán ke rtům a polykal. Ostré pivo mu protékalo hrdlem do žaludku a příjemně hřálo. Předal džbán Ralphovi a otřel si ústa hřbetem ruky.

A tak si předávali džbán s pivem dokola, žertovali, smáli se a hlučeli. Henry se vrátil a další si odešli ulevit jako on. Ve vzduchu viselo mírné napětí, ale všichni se tvářili spokojeně.

„Vezmu si první hlídku,“ řekl Trevin, když vyprázdnili džbán, měli plná břicha a oheň dohoříval.

„Ne, pane, to je moje povinnost,“ nesouhlasil Nelson.

Trevin se nehádal a šel si lehnout. Ale měl neklidný spánek. Převaloval se a myslel na Gwynn a na Garetha a přemítal, zda bude schopen splnit slib a oběma pomoci vyřešit tu neúnosnou situaci. K ránu zaslechl zvuky koňských kopyt v lese.

„Kdo to může být?“ zeptal se Nelson, když Trevin vstal a vyšel ze stanu.

Geraldův kůň se zpěněný, udýchaný a zastříkaný blátem vřítil do tábora. „Nesu špatné zprávy,“ řekl Gerald a seskočil ze sedla. Nelson vzal otěže. „Potíže na cestě.“ Lapal po dechu a tvář měl celou od špíny.

„Jaké potíže?“ zeptal se ho Trevin.

„Jel jsem směrem na Rhydd a uviděl jsem rytíře. Tuniku měl od krve a jel opačným směrem, na Černý dub. Z ramene mu trčel šíp a druhý koni ze slabin. Volal jsem na něho, ale on mě neslyšel a lepil se na sedlo ze strachu, aby nespadl. Nevím, kdo to byl, ale byl oblečený v barvách Rhyddu a hnal koně jako šílený.“

Trevin se zamračil. „A pak?“

„Obrátil jsem a jel zpátky sem, jak nejrychleji mohl můj kůň běžet. Nevím, co se stalo, pane, ale obávám se, že můžeme padnout do léčky.“

Trevinovy obavy, které cítil od začátku výpravy, se potvrdily a zdály se být opodstatněné. Byli den jízdy od Rhyddu a dva dny od Černého dubu. Třel si svaly, aby se zbavil napětí. Začínalo vycházet slunce. „Zůstaňte tady,“ přikázal malé skupině svých mužů. „A čekejte tu na mě. Až se vrátím, budeme pokračovat v cestě.“

„Kam jedete?“ zeptal se Stephen, který vykoukl ze stanu a rozespale si mnul oči.

Trevin zamířil k provazu, na kterém byli uvázaní koně, a naše otěže černého hřebce. „To nevím, ale vrátím se.“

„A když ne?“ zeptal se Henry a v jeho tmavých očích se odrážel neklid a podezření.

„Pak se za tři dny vraťte na Černý dub. Do té doby čekejte.“ Hodil hřebci na hřbet sedlo, rychle se pomodlil za Gwynninu a Garethovu bezpečnost. Duši mu svíral strach, ale ovládl ho, jako vždy.

Ani Gwynn, ani jejímu synovi se nic zlého nestane. Postará se o to.

A co když ne? zeptalo se jeho druhé já, když zapínal koni řemen pod břichem a nasedal. To se nestane. Zachrání svého syna a ženu, která ho porodila, nebo zemře.

„Víš jistě, že to byl otcův nejlepší kůň?“ Stájmistr Orwin na Černém dubu byl nevelký a podsaditý chlap s malýma, hluboko posazenýma očima a rukama jako lopaty. Kůň, o kterém mluvil, běhal v kruhu na provaze, který Orwin držel v masité ruce. Druhou zapráskal bičem a zvíře neochotně přešlo z chůze do cvalu.

Asi šestiletý chlapec sledoval, jak mění tempo, a přikývl. „Ano, Paddy, to je dobrý kůň. Vozil mě na otcově voze.“

Hildy a Gwynn se přiblížily ke stájím, daleko od práskání biče a poryvů větru, který foukal přes suchou trávu na nádvoří a přivanul první mračna. Gwynn byla u konce s rozumem. Už to jsou celé dva dny, co Trevin odjel, a ještě se jí nenaskytla příležitost odtud zmizet a neměla ani na čem.

„Tvoje matka bude muset dát baronovi nejlepšího koně, jakého máte v pozůstalosti, víš to?“

„Matka říká, že je to vysoká daň.“

„Je to zákon.“

Nehezký chlapec se zkroucenými prsty u nohou přikývl, ale Gwynn byla přesvědčená o tom, že neví nic o daních, o zákonech ani o pozůstalosti. Jediné, čemu rozumí, je, že mu zemřel otec a jeho pán, zloděj a možná vrah, pán na Černém dubu, mu vezme nejlepšího koně. Ani Gwynn se to nelíbilo. Souhlasila s chlapcovou matkou. Je to nespravedlivá daň. „Paddy byl tatínkův kůň,“ ukázal chlapec znovu na nezdravě vypadající herku.

„Hyjé,“ Orwin držel provaz napnutý, mlaskl a kůň neochotně zvýšil tempo do nepravidelného cvalu. „Budu se muset podívat na ostatní jeho koně. Tady ten je starý.“ Zpomalil zvíře do kroku a pak ho zastavil. Zkušenýma rukama mu ohmatával hřbet a opatrně mu otevřel tlamu a prohlížel zuby. „Vyřiď mamince, že s ní chci mluvit. Jestli je ten valach“ – vytáhl prsty z koňské tlamy a ukázal palcem na zbídačelou herku – „nejlepší, jak říkáš, tak máte velmi špatné stádo.“

Chlapec pokrčil rameny, vzal do rukou otěže svého koně a vylezl mu na hřbet.

„Omlouvám se, že jste musela čekat, paní.“ Orwin si utřel ruce o špinavé kalhoty. „Čím mohu posloužit?“ Jeho úsměv odhalil žluté zuby.

„Potřebuji koně.“ Gwynn se rozhodla, že bude rázná a neodbytná. Ačkoliv ho chtěla ukrást, bude-li to nutné, nejdříve může zkusit nějakého získat od stájmistra.

„Opravdu?“ Měl na sobě propocenou zelenou tuniku, a přestože bylo větrné odpoledne, kapky potu se mu leskly na horním rtu a na čele. „Omlouvám se, paní, ale lord Trevin mi osobně řekl, že máte zůstat na hradě.“

Ač to Gwynn očekávala, Trevinovy příkazy ji stejně přiváděly do varu. „I já jsem to slyšela, ale pro mne je vyloučeno, abych tady zůstala. Bojíte-li se o koně, pak vás ujišťuji, že jsem dobrá jezdkyně. Budu s baronovým majetkem zacházet opatrně.“

„Nebojím se o koně, má paní. Ale lord říkal…“

„Nejsem jeho vězeň,“ přerušila ho bryskně Gwynn. Už ji unavovaly všechny důvody, proč ji drží na Černém dubu. Byla zdvořilá a nechtěla urazit sira Bentlyho, správce Jamese ani kněze a nikoho dalšího. Snažili se, aby se na hradě cítila jako doma, ale skutečnost byla taková, že tu nemohla déle zůstat. „Mohu odjíždět a přijíždět dle své libosti,“ dodala.

„Ne, ne, já vím své. Pan baron se vyjádřil zcela jasně, že jste jeho hostem.“ Gwynn povytáhla obočí, které se spojilo v jednu linii. „Určil také, že se o vás budou starat sir Bently a tady Hildy.“

„A dělají to dobře,“ opáčila Gwynn. „Ale teď bych si ráda vzala sedlo, uzdu a toho grošáka.“

Stájmistr byl zvyklý přijímat příkazy, ale teď si nebyl jistý, jak se zachovat. „Baron Trevin mi řekl, že… že se pokusíte odjet z hradu.“

Gwynn zvedla bradu a zadívala se stájmistrovi na nos. „A proč by ne? Kdybych byla vězněm, nezamkl by mě v mém pokoji nebo v žaláři?“

„Ano.“

„A nepřikázal snad baron všem, aby plnili má přání?“

„Ano, ale lord měl obavy o vaše bezpečí. Tvrdil, že na Rhyddu jsou muži, kteří vám chtějí ublížit.“

„Jak mi mohou ublížit, když jsou na Rhyddu?“ usmála se blahosklonně, ale v duchu zatínala zuby. Kdo je ten muž – ten stájmistr, aby jí říkal, zda může či nemůže odjet z hradu? I jako vdaná si mohla dělat, co chtěla. Protože tvůj manžel byl držen jako rukojmí. Nicméně ona byla po třináct let svou vlastní paní a nemínila připustit, aby o ní služebnictvo rozhodovalo.

Brzy, až zase bude stát před Ianem, se možná její osud změní, ale dřív ne. Držela hlavu vzhůru, aby vypadala vyšší, a chystala se stájmistrovi přikázat, aby jí připravil koně, když vtom zazněly zvuky koňských kopyt po nádvoří.

Zaječela trumpeta.

„Otevřete bránu, pro Ježíše Krista!“ přikázal gardista strážnému.

„Ale on má barvy Rhyddu…“

Gwynn sebou trhla a srdce jí zkamenělo.

„Pro boží milosrdenství, otevřete mu. On je zraněný!“ křičel strážný. Padací mříž se s rachotem zvedala a kůň s jezdcem se vřítil na vnější nádvoří.

„Kdo je to?“ zeptala se Hildy. „Můj ty Bože, on krvácí!“

„Ach, ne!“ Ovanula ji hrůza. Poznala jezdce. Byl to sir Charles, muž, jemuž by svěřila synův život. Z rány v lopatce mu prýštila krev a jeho kůň, zpěněný a mokrý potem, kulhal. Šíp mu trčel z boku a po zadní noze mu stékala potůčkem krev.

„Svatý Ježíši!“ zašeptala Gwynn, pak hlasitěji zavolala: „Charlesi!“ Rozběhla se přes nádvoří, až za ní sukně vlály, a boty se jí bořily do měkké hlíny. „Zavolej doktora!“ přikázala Hildy. „A přines mé byliny – hned!“

„Ale, paní, myslíte…“

„Řekla jsem hned!“

Charles byl bledý jako smrt a levou ruku měl nehybnou. Na tunice mu zaschla krev. Sjel ze sedla rovnou Gwynn do náruče. „Sire Charlesi,“ zašeptala, když ho položila na vlhkou zem. „Ach, ne, ne!“ Sotva dýchal a oči měl skelné. „Charlesi, poslouchejte mě. Vím, že mě slyšíte. Jste na hradě v Černém dubu a v bezpečí. Neumírejte. Prosím vás, vydržte. Charlesi… Charlesi?“

„L-lady Gwynn?“ zachroptěl.

„Ano, jsem to já.“

Charles ji znal velmi dlouho, po celou dobu, co byla paní na Rhyddu. Stál po jejím boku a strávil mnoho hodin s Garethem. Učil ho, jak zacházet s kuší, jak šermovat mečem, i jak vyčíst z oblohy, jaké bude počasí. Byl jejím zastáncem i přítelem. Nemůže ho ztratit.

„Nesu vám zprávu…,“ rozkašlal se a hlasitě sípal. Bolest způsobila, že ještě více zbledl a obličej se mu zkřivil agónií. Ač se na ni díval, věděla, že ji nevidí.

„Ššš. Šetřete silami.“

Znovu se rozkašlal a vesničané i služebnictvo se kolem něho seběhli. Mary vydávala příkazy svým hrubým hlasem. „Odneste ho do pokoje, vy líné kůže. Uvolněte cestu. A někdo, ty, Orwine, udělej něco s tím ubohým koněm, ano?“

„Kde je doktor?“ Gwynn skoro zaječela, když mraky zakryly slunce.

„Gareth,“ zachroptěl zraněný Charles a tiskl jí paži.

„Gareth?“ V žilách jí ztuhla krev.

„Ano… na Rhyddu… v žaláři…“

„To ne, Charlesi. Mýlíte se, hovoří z vás bolest,“ oponovala mu, ačkoliv neměla důvod mu nevěřit. „Gareth… Gareth je v bezpečí!“ Jak bys to mohla vědět?

„Paní, mluvím pravdu. Bude… oběšen.“

„Pane Bože!“ Strach jí sevřel útroby tak, že sotva dýchala. Chtěla mu říct, že lže, ale nemohla.

„Je… je tam s t-tím starcem… kouzelníkem… měl jsem vám říct, ale sir Webb mě našel. To… jeho šíp mě zranil… druhý koně…“ Jeho hlas slábl a vítr naopak sílil.

„Charlesi! Charlesi!“ Vyděšená do hloubi duše ho držela a cítila, jak jí jeho krev smáčí šat. Vtom nad krajinou zahřmělo. „Nesmíte odejít!“ Milosrdný Bože, zachraň toho člověka a zachraň mého chlapce. Nenech ho zemřít!

Otec Paul se prodíral davem a roucho mu vlálo ve větru. Když pohlédl na umírajícího muže, padl na kolena. „Otče náš, jenž jsi na nebesích…“

„Nenašla jsem ho!“ Hildy si prorážela cestu mezi lidmi. „Doktor není ve svém pokoji a nikdo na hradě neví, kde se schovává. Je to zatracený blázen.“ Udýchaná podala Gwynn košík vajec, která byla popraskaná a vytékal z nich obsah.

I když se chtěla vzdát, rozplakat se a zvednout pěsti k nebi, zaťala Gwynn zuby a posbírala odvahu. Někdo musí raněného Charlese ošetřit a potom osvobodit Garetha. „Odneste sira Charlese do hradní síně,“ přikázala a dva muži, které nikdy předtím neviděla, začali zraněného rytíře zvedat. „Prosím, opatrně.“ Obrátila se k Hildy. „Budu potřebovat horkou vodu a čisté ručníky, svíčky a červenou nit.“

„Ano,“ přikývla Hildy a muži odnášeli sténajícího sira Charlese do haly. „Vy,“ řekla Gwynn a obrátila se k siru Bentlymu. „Jestli mi chcete být stále v patách, tak buďte aspoň užitečný. Dohlédněte na to, aby se koni dostalo také ošetření, a zjistěte, zda nablízku nejsou další zranění.“ Zachmuřeně dodala: „Charles může být první.“

„Ano, paní.“

Stájmistr postavil zraněného koně na nohy.

„Ach, je moc krásný,“ řekl Orwin, kterého zajímal víc přírůstek do stájí na Černém dubu než kritický stav jezdce.

Gwynn, nevšímajíc si davu, který se sešel na nádvoří, ani prvních kapek deště, si prorážela cestu mezi zvědavými lidmi do hradní síně. Nemohla přestat myslet na Garetha uvězněného v žaláři na Rhyddu. Dobrý Bože, nenech ho zemřít, prosím. A stojí-li ten kouzelník za něco, ať najde kouzlo, které je oba dostane ven.

Kde je Trevin? Ví o Garethově neutěšené situaci? Srdce se jí svíralo, ale musela na svou bolest zapomenout, dokud neošetří sira Charlese.

Ležel v síni na stole a s každou vteřinou z něho unikal život. Ztratil vědomí, a když se Gwynn sklonila těsně k jeho uchu a zašeptala jeho jméno, nepohnul se.

„Uzdravíte se,“ ujistila ho, i když pochybovala, že se to podaří.

„Odpočívej v pokoji,“ pronesl otec Paul, který vešel dovnitř.

„Neztrácejte víru, otče!“ napomenula ho popuzeně. „Ještě je čas na poslední pomazání.“

S pomocí obou žen svlékla Gwynn Charlesovi tuniku a uviděla otevřenou hlubokou ránu na zjizvené kůži, která utrpěla mnoho šrámů při obraně Rhyddu a jeho paní. Gwynn se cítila provinile. Kolik bolesti ten hrdý muž vytrpěl, když bojoval za čest své paní?

„Je hluboká,“ řekla jedna z žen, zlehka se dotkla rány a zavrtěla hlavou.

„To se spraví.“ Gwynn očistila krev a špínu.

„Je smrtelná,“ dodala druhá žena a smutně mlaskla jazykem.

„To nevíme. Nechte už těch řečí. Musím to zašít.“ Gwynn předtím zašívala rány, a přestože Charlesova zranění byla vážná, věděla, že je silný muž. Zatímco se kněz křižoval, zavřel oči, klekl si do kouta a modlil se za Charlesovu duši, Gwynn omyla ránu horkou vodou a osušila ručníky, které jí Hildy přinesla do pokoje. Pak začala šít.

„Bojím se, že je pozdě,“ řekla dívka, ale Gwynn Hildiny obavy neposlouchala. Pečlivě sešila Charlesův sval a kůži, potom si umyla ruce.

„Možná byste teď chtěl odejít,“ obrátila se na kněze, když sáhla do košíku.

„Proč… ach ne!“ vykoktal otec Paul, když viděl v její ruce nůž a svíčky. „Snad nechcete přivolat duchy do našeho domu, paní!“

„Udělám, co musím.“ Zadívala se knězi do očí a ten s hlubokým povzdechem opětoval její pohled. Vypadal ustaraně.

Když odmítla ustoupit, vydal další hluboký a trpitelský povzdech a začal přebírat růženec. „Budu se modlit za jeho duši.“

„A já za tu vaši.“

Zatímco kněz s popelavou tváří a dvě ženy přihlíželi, Gwynn zapálila svíčky a přihodila do ohně léčivé byliny. Tiše odříkávala zaklínadla, pak hodila kousky jablek, růžové lístky a květy divoké třešně do plamenů svíček a do krbu. „Zachraňte tohoto dobrého muže,“ prosila, uvázala na červeném motouzu pár uzlů a opatrně jím ovázala Charlesovo rameno.

„Prosím, paní Gwynn, nepoužívejte temné síly!“ zapřísahal ji kněz znovu.

„Jen je žádám o pomoc.“

„Ale vzývání temných sil je zakázané. Ještě jednou vás prosím, abyste nepošpinila toto křesťanské sídlo.“

„Hledám pomoc tam, kde ji mohu najít,“ odsekla Gwynn a položila dlaně Charlesovi na hruď. Uzavřela svou mysl před knězovými námitkami a soustředila se jen na léčení. Předávala vlastní energii prostřednictvím dlaní a nechala ji proudit do zdroje bolesti. Vnitřním zrakem prohlédla ránu, cítila její horkost v místech, kde to sira Charlese bolelo.

Když její energie začala slábnout, řekla: „Už vám bude lépe, sire Charlesi.“

Nepohnul se, ale ona cítila, že krvácení ustává. Nohy se jí podlamovaly slabostí a tělo měla vyčerpané. Zastrčila dýku do kapsy, vzala byliny a vyšla ven. Kněz padl na kolena a péči o zraněného rytíře převzaly ženy.

Na schodech se potkala s doktorem, když je brala po dvou najednou a byla celá zadýchaná. „Kde je pacient?“ zeptal se.

„Žije. Leží v hradní síni.“ Ukázala nahoru a opřela se o chladnou kamennou zeď na schodišti, kde blikaly plamínky svíček ze včelího vosku. Pro sira Charlese už nemohla víc udělat, ale je to silný muž.

Ale musí pomoci svému synovi. Než ho Ian nechá oběsit.

Osud jí díkybohu poskytl další možnost uprchnout.

Zatímco na hradě stále vládlo pozdvižení z příjezdu sira Charlese a Orwin se snažil zachránit zraněného koně, Gwynn zamýšlela opustit Černý dub a vydat se na Rhydd.

Sir Bently měl povinnosti někde jinde a Hildy už také zaměstnávaly jiné starosti než jen o paní.

Myslela na Trevina, ale rozhodla se držet od toho zločince, jak nejdál to bude možné. V jeho blízkosti nemohla věřit svému srdci. Nechala se jím svést, a pak uvěznit na jeho hradě.

Bláhové srdce ji bolelo, když si představila, že už ho nikdy neuvidí, ale nesmí ztrácet čas. Musí jet na Rhydd sama. Až bude na hradě, může se vydat na milost a nemilost Ianovi. Hořkost jí stoupala do krku, ale polkla ji. Dokáže vydržet cokoliv, dokonce i spát s Ianem, jen když bude Gareth volný.

„Buď se mnou,“ modlila se k Bohu, protože potřebovala sílu.

Její první starostí bylo najít koně. Napadl ji grošák, ale nebyla vybíravá, pokud bylo zvíře zdravé a bezpečné. Když seběhla zbytek schodů, pomodlila se za Garetha podruhé, za jeho bezpečí a za to, aby se jí podařilo ukrást Trevinovi koně. To pomyšlení ji zahřálo u srdce.

Nikdo ji nezastavil, když procházela halou k otevřeným dveřím.

Venku byla zatažená obloha, která změnila den v soumrak. Déšť bičoval zemi a foukal silný vítr. Dívky rychle sbíraly prádlo na šňůrách u bylinné zahrady. Chlapci se opírali zády proti větru a dešti a hnali ovce do ohrad na druhém konci vnitřního nádvoří. Gwynn se sehnula a proběhla kolem nich.

Když doběhla do stájí, uslyšela Orwina, jak mluví se zraněným zvířetem. Překvapilo ji, že k němu je mnohem laskavější, než předpokládala. Několik chlapců, kteří mu pomáhali s koňským stádem, se staralo o hříbata, hřebce i poníky ve stájích, neměla tedy možnost nepozorovaně jednoho ukrást.

Zklamaně se otočila a vyšla zpátky do deště. Na chvíli se zastavila na rohu tesařovy chýše, když uviděla ne jednoho, ale hned dva koně uvázané u železných kruhů u kovárny. Kovář stál u výhně obrácen zády a Gwynn bez rozmýšlení vykročila. Ruce se jí lehce chvěly, ale podařilo se jí odvázat šedohnědého valacha. Černá hříva a ocas mu vlály ve větru a postavil uši, když se k němu přiblížila. Tiše zafrkal, když se mu Gwynn vyšvihla na mokrý hřbet bez sedla.

Kovář nevzhlédl od práce.

S tlukoucím srdcem si Gwynn přitáhla kapuci pláště těsně k obličeji, a přestože na ni jeden ze strážných volal, proběhla branou pod padací mříží a nevšímala si ho.

„Hej, vy tam, stůjte!“ křičel za ní.

„Hej, stůjte! Nebyla to paní?“ zazněl hlas sira Bentlyho ze západní věže.

„Ach, pro Kristovu lásku!“

„Jestli to byla ona, tak z nás baron stáhne kůži zaživa!“ Bentlyho hlas zněl zděšeně a Gwynn pocítila vinu. „Hyjé!“ pobídla koně a sklonila se těsně k jeho šíji. „Leť jako vítr!“

Kůň poslechl. Prodloužil krok a jeho kopyta duněla po cestě. Letěl deštěm a míjel pocestné, volské povozy a káry. Za kopyty mu odletovalo bláto, jak se hnal s nataženým krkem. Vítr se snažil strhnout Gwynn kapuci z hlavy, opíral se jí do vlasů a nadouval jí plášť, který za ní vlál jako vlajka. „Leť,“ pobízela zvíře. Pojedou vojáci z Černého dubu za ní? Doufala, že ne, protože tak by je zavedla rovnou na Rhydd, kde už jistě čeká armáda. Teď již dokonce mohou být Ianovi vojáci na cestě k Černému dubu. „Leť! Leť! Leť!“

Bude chytrá a vydá se po úzké málo frekventované cestě, která se vine přes pole a kopce oddělující oba hrady. Využije lesa jako úkrytu a pojede dnem i nocí. Tak by mohla dorazit na Rhydd pozítří, ale ne dříve než před soumrakem. Ne že by na tom záleželo. Neměla jiný plán než nabídnout vlastní život za synův, nabídnout sama sebe, svou věrnost Ianovi. A přestože ji ta představa pobuřovala do hloubi duše, potlačila svou hrdost. Bude to stát za tu oběť, jen když bude Gareth žít.

A co Trevin?

„Ten bezcitný ničema!“ zahnala myšlenku na něho a hnala koně po cestě plné kaluží, kde nepotkala ani živáčka. Jak jen mohla být tak hloupá a milovat se s ním? Při té vzpomínce ucítila píchnutí u srdce a ten zvláštní tlak v podbřišku. Jak se s ní mohl tak krásně milovat, a pak ji bezcitně opustit a držet v zajetí na vlastním hradě? Ó, kdyby ho měla po ruce, vzala by ho pod krkem a… a co?

Zardousila by ho? Vytřepala z něho duši? Nebo by ho líbala tak dlouho, dokud by se oběma nepodlomila kolena?

Byla hloupá, když se mu odevzdala, ležela mu v objetí, usínala a zase se probouzela jeho vroucími polibky s jeho teplým tělem přivinutým k sobě.

Pravda je, že byl její jediný milenec. Ano, spala v jedné posteli se svým prvním manželem a divila se tomu, jak se k ní chladně tiskne.

Její otec ji s Roderickem z Rhyddu vyhandloval jako válečného oře a vůbec nedbal na její protesty a odpor.

Opustila domov a ve svatební den jí Roderick z Rhyddu sdělil, že od ní očekává mnoho synů. Tu noc a po několik dalších týdnů spala v jeho posteli, snažila se podřídit nechutnému aktu a musela snášet Roderickovy studené polibky i ruce. Je pravda, že na ní ležel, ale nebyl schopen erekce, takže ji nemohl připravit o panenství. Vyčítal jí to a nutil ji k různým ohavnostem, ani ty však nepomohly, aby dosáhl vzrušení.

V den, kdy odjel do boje, se znovu pokoušel, a trval na tom, aby se ponížila natolik, že si klekne na všechny čtyři jako pes, aby do ní mohl vniknout zezadu. Strpěla i toto zneuctění, ale on znovu selhal. Výsledkem bylo, že ji ze vzteku zbil po holém zadku, řekl jí, že jestli mu nedá dědice, bude hořce litovat, a odešel.

Co tím myslel, bylo jasné. Připravil postupně o život dvě manželky, které mu nedaly děti.

Nebylo proto překvapením, když před třinácti lety Idelle v jejím pokoji zjistila, že ani ona nečeká dítě, ale Gwynn tomu přesto nechtěla věřit. Bylo velké štěstí, že jí osud poslal do pokoje Trevina a on souhlasil s tím, že s ní stráví tři dny v posteli. Hned první odpoledne přišla o panenství a zloděj ji naučil, co je milování. Ona pak po celých třináct let toužila po dalším.

A Trevin ji nezklamal, aby to čert vzal! Dnes, kdy se stal dospělým mužem, v ní jeho dotyky dokázaly rozpoutat mnohem větší vášeň než kdysi. Navzdory svému hněvu věděla, že nikdy s žádným jiným mužem neprožije stejnou rozkoš a – k čertu s tím – stejnou lásku, jakou cítí k němu.

Je to její soukromé tajemství. Nikdo, a Trevin už vůbec ne, se nikdy nedoví o jejích citech, které zamkne hluboko ve svém srdci.

Jela dál a dál v dešti, ale stále ještě nezahlédla žádného rytíře ani z jednoho hradu.

Za noci, kdy měla prsty prokřehlé a nohy ztuhlé z dlouhé jízdy, se mračna rozplynula a déšť, který ji do té doby pronásledoval jako prokletí, jako by se vypařil do potemnělého nebe.

Temná obloha byla poseta hvězdami, které se třpytily jako drahokamy, a líný srpek měsíce visel nízko na nebi a stříbřil zemi studeným světlem.

Kůň byl unavený, zpěněný a jeho zlatohnědá srst pocákaná blátem, a ona také cítila únavu ve všech kostech. Ačkoliv ji vše nutilo vydržet, dokud nebude u cimbuří Rhyddu, musela si odpočinout.

„Byl jsi výborný,“ pochválila koně, pohladila ho po šíji a zpomalila ho do chůze.

Seskočila u řeky, nechala koně napít a sama si umyla tvář a ruce. Bolela ji záda, nohy se jí třásly od dlouhých hodin na koňském hřbetě bez sedla, ale první, co učinila, bylo, že rozvázala měšec a rozhodila do vzduchu prach za Garethovo bezpečí.

„A teď za tebe, Hildy,“ řekla, jako by dívka byla s ní. Pečlivě kreslila runy do koryta řeky a pronášela zaklínadla. Doufala, že pomohou zrušit kletbu, jež podle Hildy leží nad hradem v Černém dubu. Je to sice prostoduchá dívka, ale bojí se o své dítě.

„Buď s nimi všemi,“ prosila Boha, který jí jen zřídka naslouchal. Zavedla koně na malý palouček, kde se mohl aspoň trochu napást. Když ho pak uvázala k mladému stromku, našla si přístřeší pod větvemi borovice s dlouhými jehlicemi.

Půda byla suchá a staré jehličí jako polštář položený na tvrdé zemi. Přikryla se pláštěm a nevšímala si kručení v žaludku a bláhové touhy po Trevinovi. Stačilo, aby vzpomněla na poslední společnou noc, aby se jí vybavilo, jak ji jeho dotyky rozechvívaly, až ji pálila kůže, jak jeho ústa měkce splynula s jejími rty, jak opojné bylo cítit jeho mužné svaly, které se k ní tiskly.

„Nech toho,“ napomenula se polohlasně. Potřebovala se vyspat, aby se připravila na setkání s Ianem na Rhyddu. Svým novým manželem. Ta představa ji naplňovala hořkostí a musela si připomenout Garetha, aby dokázala změnit srdce v kus ledu. Gareth nesmí zemřít! Udělá cokoliv, cokoliv, aby ho zachránila.

Nemá čas přemýšlet o tom prolhaném ničemovi, který se s ní tak krásně miloval, a pak ji beze slova opustil.

Usnula snadno. Naslouchala cinkání uzdy, jak se kůň pásl, šumu větru ve větvích nad hlavou a kvákání osamělé žáby a spánek se dostavil sám od sebe.

Mnohem později v noci, když ji odhalený kořen začal tlačit do zad, se probudila a zaslechla jiný zvuk – zapraskání větve, která se zlomila, a tiché našlapování bot. Dostala strach. Rychle vytáhla dýku z pochvy.

„Vida, paní se probudila,“ řekl do tmy známý hlas.

Gwynn poskočilo srdce.

Trevin z Černého dubu, ta prolhaná kůže, vystoupil ze stínu. Vysoký a impozantní zkřížil ruce na prsou a zadíval se na ni svrchu. „Proč mě nepřekvapuje, ženo, žes mě neposlechla?“

Kapitola 12

„Od tebe příkazy nepřijímám,“ řekla Gwynn a postavila se na nohy. Tep se jí zbláznil. Srdce jí prudce tlouklo a měla tisíc chutí vytřást duši z toho chlapa, který měl ještě tu drzost se před ni postavit. „Jak jsi mě našel?“

„Štěstí,“ připustil s úsměvem, při kterém mu ve tmě zablýskly bílé zuby. Oblečen do černého, bradu drsnou neholenými vousy, na ni hleděl očima jako půlnoc a ona vzpomínala na to, jak se do nich dívala, když se spolu pomalu a sladce milovali. A to proto, aby ji ukolébal a ona mu uvěřila! Ó, jak byla bláhová a naivní.

„Tak štěstí?“ opakovala ironicky, aby ho popíchla. „Jako to štěstí, které tě potkalo, když jsi vyhrál hrad nad lordem Drywem?“ Trevin se nenamáhal odpovědět a ona se postavila těsně před něho. Hněv v ní narůstal, když si vzpomněla na to, jak ji ponížilo, když zjistila, že ji drží na svém hradě jako rukojmí. „Neměl jsi právo mě věznit!“

„To bylo jen pro tvé bezpečí.“ Měl hluboký hlas jako šum moře za přílivu.

„To se vás netýká, můj pane.“ Po nebi už zase pluly lehké obláčky, které zčásti zakrývaly hvězdy, a les se zdál být všude kolem nich, jako by byli jediní dva lidé na světě. „U-umím se o sebe postarat sama!“

„Vážně?“ Černé obočí drze vyletělo nahoru a jeho oči na ni upřeně hleděly tak dlouho, až skoro nemohla dýchat. Břišní svaly jí ztuhly, s námahou popadala dech.

Slyšela zvuky noci, bzukot hmyzu, tiché houkání sovy a zurčení vody v potoce schovaném za dubovým a borovým mlázím. Ach, jak je osud krutý, že odvedl její mysl zcela jinam, a vůbec nezbyl čas na záchranu Garetha.

„Nedokázala jsem to snad za posledních třináct let?“ zmohla se na protiotázku. „Nejen, že jsem se o sebe dovedla postarat, ale také jsem sama vychovala našeho syna.“

„Ano, a teď jsi novomanželka, která utekla od manžela, našemu synovi hrozí smrt a tvůj hrad je v rukou člověka, který je tvým zapřisáhlým nepřítelem.“

„Všechno kvůli tobě!“ Nehodlala mu dovolit, aby všechno obrátil proti ní. Je to jeho vina stejně jako její. Odfoukla si vlasy z očí a on se na ni pobaveně díval. Pousmál se s jedním koutkem nahoru, a vytáhl jí jehlici ze zvlněných vlasů. Hladil ji po tváři a Gwynn vyschlo v hrdle. Divoký, ale něžný. Hrozivý, ale jemný. Takový je Trevin, zloděj a desperát.

Šly na ni smyslné závratě a na vteřinu nemohla myslet na nic jiného než na to, jak ji líbá těmi svými horkými rty a jak ji pokládá na zem. Ale to nejde. V sázce je příliš mnoho. „Víš o tom, že Garetha chytili?“

„Ne.“ Jeho výraz se okamžitě změnil.

„Mluvím pravdu, Trevine. Sir Charles přijel na Černý dub, ač byl velmi vážně zraněn, a řekl mi, že ho Ian uvrhl do žaláře. On i ten tvůj kouzelník jsou v žaláři spolu.“ Srdce se jí sevřelo při představě, že její syn leží na shnilé slámě v kobce pod věží hradu, který býval jejím domovem.

Trevin zaťal zuby a z očí mu čišel smrtící hněv. „Jeden z mých mužů viděl zraněného rytíře v barvách Rhyddu jedoucího směrem na Černý dub. Sledovali jsme také Webba, protože si myslíme, že ho napadl on.“

„Ano, Charles něco takového říkal. Nepochybuji o tom, že Ian rozkázal Charlese zabít, aby za mnou nemohl přijet se zprávou o Garethově uvěznění.“ Gwynn si vybrala z vlasů borové jehličí a sáhla na dýku.

„Zdá se, že to tak muselo být,“ souhlasil s ní Trevin a zahleděl se na noční oblohu, pak zpátky na Gwynn. „Neboj se. Osvobodím Garetha i Muira.“

„Ne,“ řekla stroze. Navzdory tomu, že se na něho doopravdy zlobila, věděla, že kdyby padl do spárů Ianovi, znamenalo by to jeho smrt. A představa, že by ho již nikdy neviděla, pro ni byla nesnesitelná. „Pojedu tam já. Se mnou se Ian dohodne.“

„Dohodne?“ pohrdavě odfrkl.

„Nabídnu se mu výměnou za ty dva.“

„Proč si myslíš, že by si koupil ženu, která už je jeho?“ Trevin si třel svaly na šíji, obočí stáhl k sobě a nedůvěřivě mhouřil oči.

Zamyslela se nad tím a odpověď neznala. „Myslím si… nebo aspoň doufám, že se mi bude chtít zalíbit.“

„A když ne?“ zeptal se.

Zadívala se mu do očí. „Pak mi nezbude nic jiného než spoléhat na tebe, zloději.“

Trevin se k ní sklonil, aby jejich oči byly v jedné rovině, a ona ucítila na pleti jeho teplý dech. „Nepleť se, ženo. Našemu synovi se nic nestane,“ přísahal.

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Tvůj manžel není tak hloupý, aby riskoval můj hněv.“ Viděla, jak se mu chvěje chřípí. „Využívá našeho syna jako návnadu.“ Jejich pohledy se znovu střetly a ona se na kratičký okamžik cítila ztracená. „Zatím se mu neodvážil ublížit, protože chce tebe.“

„A tebe.“

Vzal ji za ruku a odtáhl ji od stromu. „Ano, má paní, Ian mě chce dostat živého, aby mohl uspořádat divadlo na mé popravě.“

„Takže se mu vydám já.“

„To nedovolím,“ řekl Trevin.

„Ale… ty ho neznáš.“ Představa, jak Trevin krvácí z ran utržených od Ianova meče, byla pro Gwynn nesnesitelná. „Možná je mnohem starší, ale s mečem a dýkou to umí a je neuvěřitelně pohyblivý.“

„Ne dost, má paní,“ ujistil ji Trevin. Vzal ji silnou rukou kolem krku a přitáhl si ji k sobě. „Dokud budu žít a dýchat, nikdy se dobrovolně nevydáš tomu lotrovi.“

„Ale, kvůli Garethovi…“

„Mlč. Ty to dobře víš,“ šeptal jí těsně u tváře. „Nikdy tě nedám, Gwynn z Rhyddu. Nedovolím, abys ohrozila své bezpečí, a totéž platí o našem synovi. Jestli už ničemu na tomto světě nevěříš, věz, že mně můžeš absolutně věřit.“

Gwynn těžce polkla a pokoušela se ovládnout, ale začalo ji polévat horko. Byl tak blízko a byl tak mužný. Jeho vůně se mísila s překrásnou vůní lesa po dešti. Cítila, jak z Trevina sálá horko, a věděla, že po něm začíná nepřekonatelně toužit. „Já… nemohu.“

„Zkus to,“ šeptal a šimral její rty svými.

„Bože, proč jí tak hlasitě buší srdce.“

„Trevine, prosím… ó, ne…“

Jeho obličej byl bledý v měsíčním světle, když ji sevřel v pevném objetí a přitiskl chladné a žádostivé rty na její ústa. Vycítila z jeho líbání, že je zoufalý, a to v ní roznítilo vroucí touhu splynout s ním v jedno tělo a sdílet jeho zoufalství s ním.

Ale teď není pravá chvíle na takové věci, nemůže si dovolit důvěřovat člověku, který se v noci tajně vyplížil z postele, opustil ji a pokoušel se ji držet na svém hradě. Nemůže a nebude…

Ale její odpor slábl.

Její promrzlé, ale roztoužené rty se rozevřely samy od sebe. Cítila, jak se mu napínají svaly, když ji líbá, jako by se i on bránil, přestože po ní tolik touží a tolik ji potřebuje.

Ochotně přijala jeho jazyk, vlhký a teplý, a dovolila mu, aby si hrál s jejím.

Celý se třásl a ona byla opět ztracená. Věděla, že dělá chybu, ale přitiskla se k němu a objala ho kolem krku.

„Kriste Ježíši,“ zašeptal. „Odpusť mi.“

Vahou svého těla stáhl oba na zem a ona zahnala pochybnosti, které jí mučily duši. Ano, je to špatné, ano, může toho litovat po zbytek svého života, ale stejně nebude ničemu bránit. Může to být jejich poslední noc, naposledy bude ochutnávat jeho polibky, naposledy na sobě bude cítit tíhu jeho těla. Zavřela oči, nechala se jím vést a v zajetí temné noci se oddala jedinému muži, jehož kdy milovala.

„Nenávidím toho bastarda.“ Gareth se zhoupl na podpatcích a upřeně se díval na Muira. Byli ještě v kobce hradního žaláře. Chlapci byla zima, měl hlad a byl unavený, ale chtěl slyšet pravdu.

Starý kouzelník se pohnul, ale neprobudil se.

„A o tobě si myslím, že jsi prolhaný jednooký blázen.“

„Co to… říkáš?“ Starý kouzelník, který ležel po jeho boku, se protáhl a otevřel oči.

„Trevin z Černého dubu. Ten zloděj a vrah. Nenávidím ho. Není to můj otec.“ Gareth byl rozhodnutý, že takovým nesmyslům neuvěří. Jeho otec tedy není baron. Dobrá. Nepotřebuje být sirem. Až dosud se měl dobře i bez otce…, až na to, že teď sedí v žaláři a je odsouzený k oběšení.

„Ale, chlapče, Trevin je dobrý člověk.“ Muir zvedl ruku, když vycítil, že se chlapec chystá protestovat.

„Nevím v čem,“ nedal se přesvědčit Gareth. K cele přišel žalářník a otevřel ji. Vyplašené krysy se rozutekly.

„Ty, starý, baron tě zve na slovíčko.“ Žalářník říhl a škrábal se na vypaseném břiše. Muir se zvedal na nohy a hekal. Jak se narovnával, několikrát mu křuplo v zádech. „Tak už pojď.“

Gareth viděl, jak se kouzelník tajemně usmál. „Zjisti, co se stalo s matkou,“ požádal ho, „a s Boonem.“ Přitiskl obličej na mříže a díval se, jak žalářník vede Muira z kobky ven. Bylo to opravdu hrozné místo, plné krys a myší, které prolézaly děrami ve vydrolených zdech, a páchlo to tu zkaženými zbytky jídla a močí.

Kdyby ho viděla matka, nejspíš by omdlela. Bude lepší, když se o tom nikdy nedoví. Ach, matko, zklamal jsem tě, říkal si. Nikdy si nemyslel, že by se mu po ní stýskalo. Její komandování ho často obtěžovalo, ale co by teď dal za to, kdyby měl zpátky svůj bezstarostný život v době, kdy ho všichni považovali za baronova syna.

„Čerstvá sláma pro vězně,“ dolehl do cel chlapecký hlas a Gareth vykulil oči, když poznal řezníkova syna Toma s balíkem slámy na zádech. „Kam to chcete?“

Jediný žalářník, který zůstal dole, seděl na lavici pod loučí. „Kam chceš,“ zabručel. „Co na tom záleží?

Jejich bídné životy nemají žádnou cenu.“

Tom shodil náklad u dveří Garethovy cely, a když rozvazoval motouz, zašeptal: „Pane Bože, Garethe, jak tě chytili?“

„Na tom nezáleží.“

„Vždycky jsem říkal, že jsi blázen.“ Tlustými prsty se snažil rozvázat uzel na motouzu. Pohlédl přes rameno, a když si byl jistý, že se žalářník nedívá, prostrčil hrst slámy mezi mřížemi. Pak se narovnal.

„Co je s Boonem?“ zeptal se Gareth tiše.

„Nevím.“

„Hej! Co je to tam?“ Žalářník zjistil, že se řezníkův syn baví s vězněm, a upřel na Toma podezíravý pohled.

„Nic. Ten trouba po mně chce, abych mu přinesl kus uzeniny od kuchaře. Ha!“ Tom si odplivl, obrátil se a začal vystupovat nahoru po schodech.

„Žádné řeči, slyšíte?“ hromoval žalářník a varovně se díval z jedné cely do druhé.

Gareth neodpověděl, ani se nedotkl hrsti slámy, která ležela na dosah. Teprve až žalářníkovu pozornost upoutal jiný vězeň, přitáhl si slámu blíž a našel v ní prak vyrobený z kosti a proužku kůže. V balíčku nenašel žádné kamínky, ale to nebyl problém, protože kamenné zdi žaláře se drolily a omítka olupovala. Vida, Tom přece jen není tak špatný, pomyslel si Gareth a majetnicky stiskl v ruce nově nabytou zbraň. Nemohl se dočkat, až ji použije proti někomu z těch surovců, kteří ho sem uvrhli.

Jen ať si někdo zkusí na něho sáhnout. Bude mít štěstí, když nepřijde o oko.

„Já tě znám.“ Ian si uvážlivě mnul bradu a přehodil si nohu přes nohu. Hradní síň byla skoro prázdná, ale v zakouřeném vzduchu se vznášela dráždivá vůně masa a koření. Dřevěný máz s vínem volně visel na Ianově prstě a sladká vůně zralých hroznů dráždila Muirovo chřípí téměř na hranici snesitelnosti. U dveří stálo několik strážných, ale vypadalo to, že se o pána nezajímají, protože je právě zaujala dívka, která prošla kolem. „Někde jsme se už museli setkat.“

„Každý v našem království už slyšel o Muirovi,“ odpověděl sarkasticky kouzelník. Ach, co by dal za to, kdyby se směl napít z Ianova poháru. „Mé schopnosti mne odlišují od ostatních.“

„Žádné žerty,“ varoval ho Ian a třel si palec s ukazováčkem. „Vím, že to mám uložené ve své paměti. Teď si nemohu vzpomenout, kde a kdy jsem tě viděl, ale vzpomenu si.“ Jak se soustředil, našpulil rty. „V pravou chvíli!“

Muir se tvářil neutrálně, protože věděl, že by bylo zlé, kdyby se Ianovi vrátila paměť a vzpomněl si, jak to bylo. Stalo se to před lety, kdy on a Ian byli ještě mladí. Muir se cítil provinile, protože to byli právě oni dva, kdo způsobili to dlouhé krveprolití. „Nechápu, proč držíte v žaláři toho chlapce,“ řekl.

„Je to zrádce. Zabil barona.“

„To ne.“ Muir potřásal holou hlavou. „Je to ještě malý kluk, který usilovně hájil čest své matky.“

Ian jen pohrdavě zafuněl a k Muirově velké lítosti dopil víno. „Čest?“ Potřásl hněvivě hlavou a na čele mu nabíhaly žíly. „Ona žádnou čest nemá, je to zlodějova děvka.“ Zamračeně povstal, tasil meč z pochvy a prohlížel si jeho dlouhé lesklé ostří, na kterém se odrážely odlesky ohně. „Ale já si to s ní vyřídím. Přijede sem co by dup. Poslal jsem jí totiž dárek – krvavé poselství se zprávou o synově uvěznění.“

Muir pocítil tupou bolest v nevidomém oku.

„A zloděj přijede za ní.“

Muirovi znovu projela hlavou bolest. Sehnul se a přitlačil ruku na oko. Teď ne! Nechce mít vidiny teď a tady, ale ony přicházely tak jistě, jako že se narodil. Viděl Trevina a Gwynn, jak spolu míří k Rhyddu.

Přímo k Ianovým vojákům.

Přímo pod šibenici.

Rovnou smrti vstříc.

Vyschlo mu v ústech a u srdce ho pálilo, jako by stál na hranici.

Ianův hlas k němu doléhal z dálky. „Je to jen otázka času, a pak, starý muži, bude pomsta moje.“

Ne, bude moje, odpověděl v duchu Muir a třásl se bolestí. A ty, lorde Iane, zaplatíš za všechny své hříchy.

Trevin se v duchu proklínal. Je prostě hlupák, o tom není pochyb. Opíraje se o loket shlížel na Gwynn, která ještě spala a netušila, že první nesmělé světlo rozbřesku proniká mezi stromy v lese. Osamělý zimní pták začal prozpěvovat svou píseň a z mokrých větví visela v kapkách rosa.

Je tak krásná. Pleť má bílou a čistou, vlasy červenohnědé a zvlněné do prstýnků, ostrý nos a špičatou bradu. Jemné dlouhé řasy jí vrhaly stíny na výrazné lícní kosti, na broskvovou pleť. Rty měla pootevřené, pravidelně oddechovala a on věděl, že pod pláštěm se skrývá bílé tělo, pevné a roztoužené jako pozemský ráj rozkoše.

Ráj, o němž jsi přísahal, že ho už nikdy nenavštívíš.

Zaťal zuby a čelisti mu ztuhly. Ještě nikdy nic podobného k žádné ženě necítil, jen ona se svým temperamentem a ostrým jazykem se mu nějak dostala pod kůži. Připadalo mu, že se jí nemůže nabažit, a ač byl unavený od tolikerého milování, stále ji chtěl.

Něžně jí shrnul zatoulanou loknu z tváře a přemýšlel, proč na ni nikdy nezapomněl. Nebylo to pro její krásu. Jsou i jiné krásné ženy. Nebylo to ani proto, že je matkou jeho syna. Děti mu mohla dát také jiná žena, kdyby byl chtěl. Je v tom něco víc. Okouzlila ho svýma očima, temně zelenýma jako les, pohotovým úsměvem a vynalézavou myslí. Je tak statečná a odvážná, až to hraničí s bláznovstvím, což je u ženy nevídané, navíc v jejím postavení. A věří nejen v Boha, ale i v matku zemi a její kouzla.

Trevin ji za to neodsuzoval. Mnohokrát se stává, že Bůh lidské prosby nevyslyší. Sám toho byl svědkem, když mu umírala Faith a Alison. Srdce se mu sevřelo. Měl Faith milovat. Ale nemiloval ji. Ač k ní byl upřímný a nikdy nespal s jinou ženou, necítil k Faith nikdy tak hlubokou lásku jako k této prostořeké a svéhlavé ženě.

Dokonce i přesto, že je Gwynn manželkou jiného.

Och, jaký je blázen, když se s ní miluje a nemůže toho nechat, i když je ženou jeho nepřítele. Nejdřív to byl Roderick, teď Ian. Kriste Ježíši, to se s ní nemohl setkat v době, kdy byla svobodná?

V duchu si přál být na jiném konci Walesu.

Věděl samozřejmě o fingovaných manželstvích. Cožpak si sám nevzal Faith z pocitu viny, když vyhrál na jejím otci hrad, a pak jen s hrůzou sledoval, jak se vrhl z cimbuří? Mamě se ho pokoušel zachytit, a pak se navíc jeho snaha o baronovu záchranu obrátila proti němu. Mnoho lidí, kteří žijí na hradě v Černém dubu a viděli jejich zápas, si to vysvětlilo tak, že Trevin starého lorda strčil dolů z ochozu na kamenné nádvoří. Nevěřili, že se pokoušel opilého lorda zachránit. Ať je to jak chce, prohrál, a jako výraz pokání se oženil s Faith. Byla to jeho vina, že přišla o otce i o domov, a on potřeboval svou vinu odčinit.

Ale nemiloval ji. Když se jim narodila dcera, cítil se jí blíž a snažil se ji utěšit, když vzápětí o dítě přišli. Objímal Faith a mrtvě dítě tak dlouho, dokud se Faith neuklidnila, a pokoušel se jí pomoci se ztrátou milované dcerušky vyrovnat. Ale ona to nedokázala.

A tak se stalo, že nakonec nemohl zachránit ani ji. Když ležela na smrtelné posteli, přísahal jí, že ji miloval, ale ona na něho upírala smutné oči a vrtěla hlavou.

„Nelži mi, Trevine McBaine,“ šeptala, zvedla unaveně ruku a pohladila ho po vlasech.

„Nelžu.“

„Vím, že mě máš rád. Dokonce ti na mně trochu záleží,“ řekla s unaveným úsměvem, „ale neurážej nás oba lží.“

Políbil ji na studené rty a ona, stále chovajíc mrtvé dítě, ho prosila, aby nikdy nemiloval jinou.

Přísahej mi, Trevine, že nikdy nebudeš milovat jinou ženu. Přísahej.

U jejího hrobu slíbil, že se nikdy znovu neožení a nikdy nebude nikoho milovat. Podařilo se mu ten slib dodržet do dnešního rána. Teď se díval do tváře ženy, kvůli níž svůj slib porušil.

Do tváře ženy provdané za jiného.

I teď toužil probudit ji polibkem. Místo toho potlačil silnou touhu znovu si ji vzít, a rozzloben na zlý osud si navlékl kalhoty a přetáhl tuniku přes hlavu. Nebude už myslet na milování, protože mu to zatemňuje mysl. Potřebuje čistou hlavu a navíc má další problém – co s Gwynn udělat? Nepřekvapilo ho, že přelstila jeho strážné. Mnozí z nich nebyli ani dobře vycvičení, ani loajální. Vzal si s sebou z hradu ty nejlepší muže, kromě Henryho, který byl rytířem proti své vůli.

„Paní,“ řekl hlubším a drsnějším hlasem než obyčejně a zlehka jí zatřásl ramenem. „Probuďte se. Pojedeme za zbytkem mých mužů.“

Protáhla se a usmála se na něho. Když otevřela oči, byly temně zelené a stříbřitě se leskly. „Hmm. Můj pane,“ řekla a nezbedně ukázala vedle sebe, „neměl byste čas mě ještě políbit?“

„Ne, musíme dál.“

„Nebude to trvat dlouho,“ vrkala a už byla zase roztoužená. Proklínaje svoji slabost ji objal a políbil. Slunce vycházelo nad kopci. Její teplé, rozespalé tělo splynulo s jeho a on hluboko v temném zákoutí své duše věděl, že když jde o ni, je ztracen. Naposledy se s ní pomiluje, protože další milování nebude. Až se Gwynn doví, co udělal, aby jí zkřížil plány, bude ho nenávidět a už nikdy se s ním nebude chtít líbat.

Jejich milování bylo hořkosladké a on měl oči otevřené a viděl, jak jí slunce barví vlasy do ohnivě rudé. Její obraz se mu navždy vryje do paměti, neboť je to naposledy, co hladí očima její dokonalou pleť. Už nikdy neucítí její dech, ani něžně šimrající prsty na hrudi, ani ten slastný dotyk jejích vlhkých rtů zkoumajících jeho tělo.

Všemohoucí Bože, jak mu bude chybět.

Ale nemá na vybranou.

„Musíme jim pomoci,“ naléhala Idelle. Přecházela po malé kapli a upírala na kněze pohled doufajíc, že ho přesvědčí. Knězovo roucho stále neslo krvavé stopy bičování. Připadalo jí to podivné. Proč se bičuje?

„Nemohu jednat v rozporu s pánovými příkazy.“

„Proč ne? Ach, vy jste blázen, otče Anthony.“

„Není to boží vůle.“ Naleštil zlatý kalich rukávem a postavil ho do skříňky na oltáři mezi ostatní stříbrné a zlaté kříže, kalichy a knihy v kožených vazbách.

„Myslíte si, že Bůh chce, aby syn lady Gwynn seděl v žaláři jako nějaký zločinec?“

„Je zrádce. Zabil lorda.“ Jeho tvář posmutněla. „Takový je zákon.“ Otec Anthony zamkl skříňku a klíček schoval do hluboké kapsy svého roucha.

„A není snad to, že jste knězem, spojeno s vyššími zákony? Nemají boží přikázání mnohem větší váhu než pozemské tituly a majetek?“ Významně se zahleděla na vyřezávanou zamčenou skříňku.

„Kdo jsi, abys mne poučovala, ženo? Vím o tvé černé magii. Nezavřel jsem snad jedno oko, když jsi volala pohanské bohy? Říká se o tobě, že se věnuješ zaklínání a neodříkáváš církevní modlitby, ale přivoláváš zlé duchy a démony a podobné temné bytosti. Tentokrát se zkus napravit, dcero, a odhod své špatné způsoby.“

Idelle se postavila vedle kněze. Oči měla sice slabé, nikoliv však srdce. „Já nevyznávám ďábla, otče, ale vše, co je dobré a moudré. Věřím v křesťanského Boha, ale země, vítr a oceány mají svá kouzla, kterých budu využívat, dokud budu žít. Kromě toho, nemáme čas na spory o tom, co je dobré a co zlé, protože oba víme své. Mluvíme o mládí, otče Anthony, o chlapci lady Gwynn a o starém muži, který umírá.“

„Ten kouzelník?“

„Ano.“

„I on praktikuje, co je zakázané. Já tě prosím, Idelle, pátrej ve svém srdci. V-vzhlížej k B-bohu.“

„A já prosím vás, otče Anthony,“ řekla a upřela na něho mléčné oči, „abyste nahlédl do své duše. Kdo jste, abyste na kohokoliv ukazoval svým svátým prstem? Vím o vás všechno, Anthony, protože jsem vás přivedla na svět, zatímco vaše ubohá matka zemřela při porodu. Viděla jsem vás vyrůstat z chlapce v muže a zavírala jsem oči nad tím, co se z vás stalo.“

Kněz těžce polkl. „J-já n-neudělám, co ch-chceš.“

„Ale uděláte, otče.“ Idelle viděla i kalnýma očima, jak mu nervózně poskakuje ohryzek. „Myslete na dobro Rhyddu, na lidi v něm, a hlavně na lady Gwynn a jejího syna.“

„B-budu se za to modlit.“

„Modlete se.“ Idelle se tiše pokřižovala, poklekla před oltářem, pak se otočila a odešla od hloupého kněze. Jeho duše zle trpěla a on se nemohl podívat do zrcadla, aniž by se zděsil. Idelle jen doufala, že se zamyslí nad svým srdcem, protože nutně potřebovala jeho pomoc, jestliže má osvobodit chlapce své paní.

Poslední žaloby byly vyslyšeny a Iana bolela hlava. Spory byly banální. Jeden vesničan se hádal se sousedem o rozlohu svého pozemku, hladovějící farmář prosil o smilování za to, že upytlačil v lese jelena, a kuchař si stěžoval, že správce nemá dostatečnou zásobu koření a poplatek za semletí obilí nedrží krok s poptávkou po mouce na chléb. Na Iana to bylo příliš a začal přemýšlet o tom, jak se Roderickovi a po něm Gwynn mohlo dařit udržet na hradě klid. Vzpomínal na to, jak po celá ta léta lidem radila a dokonce dohlížela na některé práce. V manželově nepřítomnosti se starala o správu Rhyddu a vychovávala toho proklatého chlapce bez viditelných problémů. V době, kdy hradu vládla ona, nikdy nedošlo k žádné vzpouře. Dnes však byla cítit ve vzduchu.

Vstal a protáhl se, nevšímaje si bolení nohou. Rány se mu hojily a brzy zbudou po meči Trevina z Černého dubu jen jizvy.

„Bastard,“ sykl, když se k němu Webb, který sledoval výslechy poddaných od dveří, blížil. „Máte nové zprávy o mé nevěrné ženě?“ zeptal se, ač odpověď znal předem.

„Ne. Je úskočná.“

S tím nemohl Ian nesouhlasit.

„A jestli je s Trevinem z Černého dubu, bude ještě těžší ji najít.“

Ian si všiml pobaveného výrazu v rytířových očích. Webb není sám, kdo se tiše směje tomu, že je paroháč, uvědomil si.

Většina lidí na hradě, včetně něho, si myslela, že je Gwynn s Trevinem. Není snad otcem jejího dítěte? Nespal s ní snad před třinácti lety? Svatba s Roderickem jí nezabránila v tom, aby spala se zlodějem, a jemu bylo jasné, že ani manželský slib, který dala jemu jen proto, aby zachránila Garethovi život, nebere o nic vážněji.

Chtěl sira Webba poslat tam, kam patří, ale sklidil za to ostré odseknutí. A tak mu nezbylo než věřit, že to bude on, kdo se bude smát naposledy. Dosud tomu tak vždycky bylo.

„Jste voják,“ řekl Webbovi pomalu, „pomohl jste bratrovi k útěku ze žaláře, kde byl držen po tolik dlouhých let. Proto věřím, že ani úskočná žena, ani obyčejný zloděj nemohou být tak chytří, aby vás přelstili.“

Krutý záblesk škodolibé radosti z Webbova pohledu zmizel. „Je to jen otázka času, pane.“

„Dobře,“ řekl Ian a pyšně povytáhl obočí. „Nerad bych si myslel, že moje důvěra k vám byla neopodstatněná.“

„To ne, pane,“ pronesl Webb toporně, ale váhal. „Jde tu o ty peníze.“

„Peníze? Zač?“

„Za návrat toho chlapce.“ Webb tiskl rty k sobě.

„Slíbil jsem, že vám zaplatím, nebo ne?“ Ian si hladil bradu. „A přestože ten kluk vlastně sám vběhl do hradu, nějaké peníze si zasloužíte.“

Napětí v obličeji černého rytíře se částečně uvolnilo. „Dohlédnu na to,“ řekl Ian, „ale byl to příliš snadný úkol, a já chci, abyste pro mne udělal víc.“

„Víc?“ Webbovi zase ztuhla záda a Ian mávl rukou, aby zahnal jeho pochybnosti. „Nebojte se, řekl jsem, že vám zaplatím, a dodržím to. Tak zněla naše dohoda. Ale chci po vás, abyste ještě vy čmuchal všechny zrádce na hradě. Trevin a moje paní nemohli uprchnout bez cizí pomoci. Poslouchejte, co se povídá, nařiďte mužům, kterým důvěřujete, aby prohledali místa, kde by se na Rhyddu dalo schovat, a řekněte jim, aby sledovali každého, kdo se chová nějak podezřele.“

Webb se opřel o meč. „Máte tu někoho, komu věříte?“

„Já nevěřím nikomu.“ Ukázal na dva poháry a počkal, až vyhublé páže nalije víno, potom si sedl se sirem Webbem ke stolu. „Začněte s tou stařenou – porodní bábou. Starala se o mou ženu.“

„Idelle?“

„Ano. Je sice skoro slepá, ale ví všecko.“ Ian kroužil pohárem v ruce. „Pak prověřte svobodné muže. Řezník má divný pohled, tesař je nápadně zamlklý a kameník je trudnomyslná melancholická duše.“

„Myslíte si, že jsou vaši nepřátelé?“

„Možná.“ Ian se napil, nechal víno stékat hrdlem a stále otáčel pohárem. „Ale jsou pochopitelně i další, vojáci, kteří by pozvedli zbraně proti mně, kdyby si měli vybrat mezi mou ženou a mnou.“

„A co ten kněz?“ zeptal se Webb.

„Otec Anthony?“ Ian se zamračil. Odjakživa se mu na tom knězi něco nelíbilo, ale nikdy nepřišel na příčinu. „To je zbabělec, bezpáteřní a nervózní, ale byl věrný mému bratrovi a neodvážil by se mě zradit.“ Na chvíli se zamyslel, ale potom rozptýlil Webbovy obavy. „S tím si nedělejte starosti.“

„Lorde Iane!“ Vešel strážný. „Našli jsme sira Keenana nahého jako v den, kdy se narodil, špinavého, jak vrávorá po lese.“

„Sir Keenan?“

„Ten rytíř, který zmizel tu noc, kdy uprchl Trevin z Černého dubu,“ řekl Webb a sáhl po meči.

„Ano,“ potvrdil strážný.

„A žije?“

„Omdlel hned, jak jsme ho pronesli branou. Teď blekotá jako vesnický blázen a mluví samé nesmysly. Odnesli jsme ho do dílny jeho otce.“

Ianovi se zkřivily rty do tvrdé, nelítostné čáry. „Půjdu se podívat na Keenana. Třeba si vzpomene, co se tu noc stalo, a bude vědět, kteří zrádci pomohli k útěku tomu desperátovi.“

„Až to zjistím, dohlédnu na to, aby byli potrestáni, jak zaslouží,“ řekl Ian, dopil pohár a bouchl jím o stůl. S pohledem upřeným na sira Webba dodal: „Až s nimi budu hotov, budou si přát, aby se byli nikdy nenarodili.“

Kapitola 13

„Věříte svému výrobci kuší?“ zeptal se Webb, když kráčeli přes nádvoří. Nad řeku se snášela mlha a zahalovala hrad do mléčného oparu.

Ian se na černého rytíře podíval. „Neřekl jsem vám snad, že nevěřím nikomu?“

„To je moudré.“

Ač se zdálo, že život na hradě pokračuje jako obvykle, ve vzduchu bylo cítit nesouhlas, temný a kalný jako vodní vír, a Ian cítil, jak se nebezpečně valí po cestách Rhyddu. Nebylo to nic viditelného, šlo o pouhý pocit, že jsou tu lidé, kteří by mu s chutí prořízli hrdlo.

Ale kdo?

Pacholek vyvážel z chlévů mrvu a pokývl jim hlavou na pozdrav, když procházeli kolem. „Dobrého dne přeji, pane,“ řekl se širokým úsměvem, jako by nevěděl, že páchne hnojem, a jako by nikdy nebyl schopen na zradu ani pomyslet.

V ohradách bečely ovce. Prase kvičelo na protest, když se řezníkovu synovi podařilo přetáhnout mu provaz kolem tlustého krku. Kladiva hlasitě bušila. Kolář opravoval kola vozů a tesař podpíral trám nesoucí střechy voliér pro chovné ptactvo, které nechávali žít, dokud je kuchař nepotřeboval. Ti dva jen pokývli hlavou, zamumlali „Pane“ na pozdrav a šli po své práci, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku. Jsou loajální, nebo jen dobří herci? To Ian nevěděl. Ale zjistí to. Tak či tak.

V doprovodu Webba kráčel Ian kolem zbrojírny. Urostlý zbrojíř brousil meče brouskem. Skřípot kovu o kámen se nesl po nádvoří.

Když dokončil práci, předal meč synovi, který ho naleštil. Oba muži Ianovi pokývli a pozdravili ho, ale nepohlédli mu do očí.

Špatné znamení. Velmi špatné. „Podívejte se na ty dva,“ pošeptal Ian Webbovi. Je zbrojíř věrny jemu, nebo jeho zrádné ženě?

Od chvíle, kdy Gwynn utekla, na sobě Ian cítil nedůvěřivé, nebezpečné pohledy těch, kteří nesouhlasili s tím, že se ujal vlády na hradě. Dokonce i mezi služebnictvem v kuchyni a v prádelně vládla tichá, ale všudypřítomná ostražitost a průvan zrady vanul mezi zdmi, schovával se ve všech koutech hradu, vířil a točil se a zákeřně čekal na vhodnou příležitost Iana zničit ve chvíli, kdy to bude nejméně čekat.

Bylo to zneklidňující a Ian už vůbec neusnul bez svého meče schovaného mezi polštáři. Povzbuzoval se tím, že to všechno zmizí, až se Gwynn vrátí domů a zaujme své místo vedle něho jako paní na Rhyddu.

Pokud to udělá.

Dveře do dílny výrobce kuší byly otevřené a uvnitř visely na skobách polámané kuše. Místnost byla malá a těsná. Parr, který kuše vyráběl a opravoval, byl nevelký muž. V jeho drobném těle se však skrývala nečekaná síla.

„Ach, pane, jsem velmi rád, že jste se přišel podívat na starého vojáka,“ řekl, pokyvoval hlavou a třel si kloubnaté prsty na rukou. Byl dobře placen, proto bylo nepravděpodobné, že by zradil svého pána, ale Ian si nechal úsudek na později. Jeho oči musely přivyknout přítmí.

Na stole ležel sir Keenan, přikryty špinavou dekou. Byl bledý jako sama smrt a třásl se. Oči měl rozšířené a z koutku úst mu vytékaly sliny. „Ne… ne… ach, Ježíši Kriste…“

Starý doktor se nad ním skláněl, díval se mu do skelných očí a potřásal hlavou. „Už je skoro po smrti, pane.“

„Tak něco udělej. Já s ním potřebuji mluvit.“

„Tady se už nedá nic dělat, jen smočit rty vodou a čekat.“ Seschlý mužík mlaskl jazykem a zamračil se. Čelo se mu poskládalo do hlubokých, starostlivých vrásek. „Sire Keenane? Lord Ian z Rhyddu je zde a potřeboval by s vámi promluvit pár slov.“

„Ne… ne… ne…,“ mumlal umírající promodralými rty.

Ian viděl dost. „Keenane! Co se vám k čertu stalo?“

Umírající muž nepohlédl jeho směrem, upíral oči na zaprášené stropní trámy nad sebou, a Ian měl podezření, že to, co tam vidí, je jen pro jeho oči.

„Keenane, probuďte se!“

Ale muž se stále třásl a neodpovídal.

„Má řezné rány a podlitiny a tohle…“ doktorova pleš se zkrabatila, když odhrnul deku a ukázal jim Keenanovu hruď se třemi dlouhými ranami. Krev již zaschla a rány se začínaly podebírat. „Možná medvěd nebo vlčice, nebo jiná šelma.“

Webb tasil meč z pochvy. „Existují způsoby, jak ho přimět mluvit.“

„Ne. Umírá. Schovejte to!“ okřikl ho Ian. Jeho trpělivost sice byla u konce, ale věděl, že by se Keenan neprobudil, ani kdyby mu Webb položil meč na krk. Doktorovi řekl: „Kdyby se probral, pošlete pro mě. Ne, lepší bude, když ho hned přenesete do haly a zůstanete u něho. Jestli se probere, hned mě k němu zavolejte.“

„Jak si přejete,“ souhlasil doktor, „ale obávám se, že…“

„Kde ho našli?“ přerušil ho Ian, který neměl náladu na výmluvy a vysvětlování.

„Míli od hradu, chodil stále dokola.“

Ian si povzdechl. „Teď se víc nedovíme. Musíme počkat, až se Keenan probere.“

„Jestli se probere,“ dodal sir Webb a tím ještě zhoršil Ianovu náladu. Připadalo mu, jako by sám ďábel byl jeho nepřítelem, ne obyčejný smrtelník, jakým je zloděj. Neztrácej víru, řekl si v duchu, když se vracel do síně. Je to jen otázka času. Trevin se dříve či později vrátí, a pak – Bůh ví, že Ian bude připraven.

„Rozdělíme se na dvě skupiny,“ řekl Trevin s rukou na dýce. Seděl u ohně, kde se pekly dvě kachny a zajíc. Tuk kapal do ohně a plameny prskaly a čadily a kouř se vlnil mezi holými větvemi vzhůru k zimní obloze.

Jeho muži, celkem osm, seděli kolem něho a v uctivé vzdálenosti od Gwynn. Všimla si jejich povytažených obočí, když ji Trevin přivedl do tábora, i vzájemných pohledů a výrazů, pobavených i nesouhlasných, když jim Trevin vysvětlil, že oklamala sira Bently ho a utekla otevřenou branou z Černého dubu.

„První skupinu povedeš ty, Geralde. Vezmi si Henryho, Yorka, Winstona a Nelsona.“ Ukázal na každého z nich dýkou. „Vylákáte Ianovy vojáky daleko od hradu, na lov divokých hus.“

„Vy s námi nepůjdete?“ zeptal se Henry, viditelně zmatený.

„Ne.“

„Tak jak je máme vylákat?“

„Budou myslet, že jsem s vámi. Nenechte Ianovy vojáky přiblížit. Jeden z vás pojede na mém koni – na hřebci, který patřil siru Webbovi – a všichni budete mít na hlavě helmice, tak by nemělo být těžké vylákat je daleko od hradu. Budou si myslet, že na černém hřebci jedu já.

„A co když za námi nepojedou?“ zeptal se Winston, zvažoval situaci a kroutil si zamyšleně konce kníru.

„Věřte mi. Webb bude chtít získat svého koně zpět. Bylo pro něj velkým ponížením přijít o takového oře, a Webb je samolibý. Až Ianova armáda opustí Rhydd a vydá se za vámi, druhá skupina, ve které budu já, vjede do hradu.“

„Včetně paní?“ Siru Henrymu se ten nápad nelíbil.

„Ano. Pojede se mnou,“ řekl Trevin a upřel rozhodný pohled na mladého muže, aby zamezil další diskusi. „Ale budeme potřebovat další lest,“ řekl a rozhlédl se po skupině. „Jeden z vás se musí převléknout za ženu.“

Všichni zkoprněli a sir Winston si přestal hladit knír.

Henry, který se škrábal na hlavě, zůstal stát s nataženou rukou.

Nelson, který si čistil nehty špičkou dýky, se při Trevinových slovech řízl. „Musel jsem se asi přeslechnout, pane,“ řekl a cucal si krev z palce.

York právě ořezával borové větvičky, které spadly na zem, a zůstal stát s nožem v ruce.

„Myslím to vážně. Ianovi muži budou pátrat po Gwynn, proto si jeden z vás obleče její plášť.“

„Ne!“ Henry kroutil hlavou. „Já se nepřevléknu za ženu, to po mně nechtějte. Pane, vy musíte žertovat.“

„To není žert.“

„Ach, drahá matko!“ Henry obrátil oči k nebi, jako by ho jeho mrtvá matka mohla slyšet.

Všichni Trevinovi důvěryhodní muži obrátili pohledy ke Gwynn se směsicí údivu a nesouhlasu. Objala si rukama paže, když osm párů očí hodnotilo její plášť, tmavě modrý, skoro černý, lemovaný bílou kožišinou. Všichni si uvědomili, že je rozeznatelný zdálky a nový baron na Rhyddu ho jistě viděl mnohokrát.

„Nebudou si spíš myslet, že jste ji nechal na Černém dubu, než byste ji vzal s sebou a riskoval, že bude zraněna nebo padne do zajetí?“ zeptal se Nelson.

„To je možné,“ souhlasil Trevin, ale usmál se svým typickým uličnickým úsměvem s jedním koutkem vzhůru. „Ale Ian ji dobře zná. Ten určitě čeká, že utekla z mého vězení, stejně jako proklouzla mezi prsty jemu přímo z Rhyddu. Žena, která se schovala v rakvi, aby mohla uprchnout, udělá při pátrání po synovi cokoliv.“

„V rakvi?“ Henry byl zděšen a tvář mu zbledla jako měsíc.

„Byla prázdná, že?“ zeptal se Ralph.

„Ne, sire Ralphe, byla jsem pod mrtvým tělem jedné ženy,“ odpověděla mu Gwynn pevným hlasem.

Henry vyskočil, jako by ho něco kouslo. „Pod mrtvolou? Svatá Matko boží!“ Pak se otřásl, jako by cítil, že ho ostatní považují za zbabělce, odkašlal si a poněkud se uklidnil. „Jste… jste chytrá, paní.“

„Děkuji, sire Henry.“ Gwynn poděkovala, ale nevěřila mu.

Trevinovi pohasl úsměv. „Takže, teď už jistě chápete, že lord Ian bude hledat svoji ženu.“

Gwynn z toho zamrazilo. Jak může být provdaná za jednoho muže a milovat druhého? Dnes v noci, tam pod borovicemi, se milovala s Trevinem, stále znovu a znovu, chvěla se mu v objetí, prožívala velikou rozkoš, volala jeho jméno, když noční ptáci v lese vrkali a nad kopci vycházelo slunce.

Teď odvrátila pohled a předstírala, že je zaujata masem, které se vaří nad ohněm. Vzala jednu Trevinovu rukavici, aby si nepopálila prsty, a sundala rožeň. Rozkrájela kachny i zajíce na plochém kameni a nechala muže, aby si napichovali maso na špičky svých nožů.

„Nebude to tak zlé,“ řekl Trevin ostatním, když se zase usadili kolem ohně na kameny nebo kořeny okolních stromů. „Paní Gwynn má dost široký plášť, aby si ho jeden z vás mohl přehodit přes zbroj a stáhnout si kapuci přes hlavu.“

„Ale co s helmicí?“ ozval se Henry.

Trevin při tak prostoduché otázce zaťal zuby. „Ten, kdo si oblékne ženský plášť, pojede bez helmice.“

„Aha.“

Tenhle člověk že přivedl Hildy do jiného stavu? Gwynn tomu nemohla uvěřit. Má z těch dvou aspoň jeden něco jako mozek? Gwynn držela jazyk za zuby, ale v duchu si říkala, že by Hildy bylo lépe bez takového nekňuby. Důvod, proč ho Trevin vzal na tuto výpravu, byl záhadou jak pro ni, tak pro jeho vojáky. Byl to téměř ještě chlapec, navíc svévolný, paličatý, přezíravý a omezený. Dle jejího názoru velmi špatná kombinace vlastností.

Vzala si kus králíka a muži jedli, nechávali kolovat džbán s pivem a dopodrobna probírali, jak přelstí Ianovy vojáky. Jak hodiny ubíhaly a piva ubývalo, každý z vojáků vyprávěl svůj vlastní příběh o tom, proč chová zášť vůči Ianovi nebo proč nenáviděl Rodericka z Rhyddu.

Nelsonovi se chvělo chřípí, jako by cítil nepříjemný pach, když vyprávěl o své sestře, kterou v jejím nejcitlivějším věku znásilnil sir Webb. Yorkův příběh nebyl o nic lepší. Celou jeho vesnici vyplenil Ian se svou bandou před lety, když ještě Roderick žil. Henry před pár lety sledoval Ianovy muže a podváděl v hazardní hře. Byl tak hloupý, že se s tím pochlubil, a přišel jak o výhru, tak o čest. Ian si ho později našel, zbil ho a nechal ho málem umírajícího ležet.

A tak to šlo dál. Každý z Trevinových mužů nebyl pouze na společné výpravě, ale také na cestě za osobní mstou.

Tak jsou alespoň zaujati společnou věcí, říkala si Gwynn, přestože se bála. Trevin všem vysvětlil, že musí čekat a vyjet k bráně na Rhydd, až se setmí a bude špatně vidět. Když oheň dohoříval a pivo docházelo, přihrnul nohama na ohniště hlínu. Šeptem mluvil se Stephenem a Geraldem, vůdci obou skupin, a ačkoliv se Gwynn pokoušela něco zaslechnout, nedolehlo k ní ani slovo. Stephen pokyvoval hlavou a sbíral jantarovou smůlu tekoucí po kůře jedlí, které lemovaly paseku. Gerald mhouřil oči a škrábal se na bradě.

Když skončili důležitou poradu, ať již byla o čemkoliv, Trevin si odkašlal a obrátil se k ostatním: „Je tu něco, co byste měli vědět o mně a o zde přítomné dámě,“ začal.

Gwynn sebou trhla. Co teď asi přijde? Její oči se setkaly s Trevinovými a okamžitě věděla, že chce prozradit pravdu o Garethovi. Ne! Teď ještě ne!

„Ten hoch, kterého se snažíme zachránit, Gareth…“

„Ne, lorde Trevine,“ přerušila ho, vstala a rychlým krokem přistoupila k němu. Dotkla se jeho rukávu v zoufalé snaze zachovat tajemství. „Teď není vhodná chvíle.“

„Ta už dávno minula.“ Vyprostil ruku z jejího stisku a každému z mužů postupně pohlédl do očí. Gwynn si objala rukama ramena a hrdě zvedla bradu, přestože cítila, jak jí po krku do tváří stoupá červeň.

Les byl podivně tichý. Bledé slunce strakatilo zemi světlem a stíny. „Gareth z Rhyddu, chlapec, kterého chceme zachránit, je můj syn.“

Na okamžik se nikdo nepohnul. Henrymu poskakoval ohryzek a neodvážil se na Gwynn pohlédnout.

Trevin zastrčil nůž do pochvy. „Známe se s paní Gwynn již velmi dlouho a já jsem svolil k tomu, aby byl Gareth prohlášen za dědice lorda Rodericka. Byla to lež, kterou nenávidím po celou tu dobu. Měl jsem dávno říct pravdu, ale uzavřeli jsme s paní Gwynn dohodu a mysleli si, že bude lepší, když Gareth nebude vědět, kdo ho zplodil.“

Ralph tiše hvízdl.

Winston kopl špičkou boty do hlíny v ohništi.

Stephen se usmíval, jako by se mu to líbilo.

Gwynn si přála, aby se pod ní země propadla a pohltila ji, ať nemusí snášet takové ponížení. Všem jistě dojde, že byl Gareth počat, když byla provdaná za jiného. A přestože si ho nevzala dobrovolně, přestože ji otec prodal jako koně, slíbila před Bohem i církví, že se stane Roderickovou ženou a zachová mu věrnost. Žádný z nich její důvody nepochopí.

Trevinovi vojáci tonuli v rozpacích. York se nervózně ošíval, Nelson si odkašlal, jiní přešlapovali a dívali se stranou. Jen sir Stephen se zadíval Gwynn do tváře.

„Pokud jde o mne, položím rád život za nalezení pánova syna a za jeho bezpečí,“ prohlásil a zabodl meč do měkké hlíny. „Přísahám na svou čest, že splním, co jsem právě řekl.“

„Já také,“ přidal se Gerald a také zabodl meč do hlíny. „Neustanu, dokud nenajdeme baronova syna a nevrátíme ho jemu a paní.“

„Souhlasím!“ řekl Winston a i jeho meč následoval dva předchozí. Přidali se všichni, Ralph, Nelson i York.

Jen Henry vypadal, že má výhrady. Díval se na Gwynn a hryzal si spodní ret. Potily se mu ruce a musel si je otřít do tuniky. „I já vám přísahám věrnost, lorde Trevine,“ těžce polkl. Oči všech byly obrácené k němu.

„Ale máš s něčím potíž.“

„Ano,“ přikývl Henry a hlasitě vydechl. „Týká se paní, můj pane. Nerad jezdím se ženami do bitvy. Nevěřím jim.“

Trevin se usmál chladným úsměvem. „Ujišťuji tě, že lady Gwynn umí jezdit na koni tak dobře jako vy. A s kuší a šípy dovede zacházet stejně jako většina vojáků.“

Výraz sira Henryho mluvil za všechny. Nevěřili, že by uměla dělat něco jiného než příst, vyšívat nebo rodit děti.

Ale nemají čas se o tom přesvědčit. Garethův život závisí na této malé skupince vojáků, včetně sira Henryho. „Možná by rytíř potřeboval důkaz,“ řekla Gwynn, která ovládla hněv, ač by ve skutečnosti nejraději toho arogantního kluka zpolíčkovala. „Sire Yorku, půjčíte mi svůj toulec a kuši?“

„Ne, ne, to není nutné,“ zvolal Henry. „Nepochybuji o tom, že dáma umí zacházet se zbraněmi, ale… ale…“

„Tak se vymáčkni, chlape, nemáme na to celý den!“ vyzval ho Trevin.

„Říká se, že je čarodějnice, můj pane.“ Jeho oči byly plné bázně.

„Cože?“ zeptal se Trevin.

„Ano, prý ovládá černou magii a vyvolává démony a… nemodlí se k našemu Hospodinovi.“ Rychle se pokřižoval, jako by čekal, že na něho Gwynn uvalí kletbu a pošle ho rovnou do pekla.

„A co Muir? Ten snad nevyvolával duchy?“ zeptal se Trevin.

Někteří se tomu zachechtali.

„Ano, ale jen ze dna poháru.“

„Má pravdu,“ řekla Gwynn, přistoupila k Henrymu a chladně se usmívala. Byla už unavená věčným bědováním mladého rytíře. „Jsem čarodějnice.“ Nastal čas dát tomu ťulpasovi lekci.

Trevin zamumlal něco o hloupých tvrdohlavých ženách. „Prosím, paní, nedělejte…“

„Ale on říká pravdu, a až se vrátí na Černý dub, dozví se, že jsem prováděla kouzla, abych zachránila život nebohému siru Charlesovi, který přijel se smrtelným poraněním. Dozví se i to, že jsem se zastavila za branami hradu a pokusila se zrušit prokletí, které podle některých lidí na hradě již dlouhá léta leží. Ano, sire Henry, kreslím runy do písku. Pronáším zaříkací formule a modlím se v naději, že mě některý z bohů poslouchá, ať už to je Morrigu nebo Marie, a že mi pomůže při hledání mého syna.“

„Ale…,“ Henry si olízl rty. „To je hřích.“

„To už stačí!“ sykl Trevin.

Gwynn taková zabedněnost vzala dech. Stála dost blízko mladého rytíře, aby cítila, jak se potí. „Nikdy jsem nepronášela žádná zaříkání, abych někomu uškodila, ale vy mě tak zkoušíte a rozčilujete, Henry z Černého dubu, že kdybyste nepomáhal mně a lordu Trevinovi při hledání našeho syna, upadla bych v pokušení zkusit nějaká zaříkání, která by na vás seslala bradavice nebo věčné svědění, jež by mučilo vaše tělo, nebo…“ Odmlčela se, jako by přemýšlela, a všimla si, že všichni rytíři zmlkli a dívají se na ni očima plnýma obav a skepse. „Existuje jedno, které způsobí, že muži seschne úd a zůstane tak nepoužitelný do konce jeho dnů. Podívám se, budu potřebovat vidlicovitou kost z kačera…“ Vytáhla z měšce opálenou ptačí kost.

Sir Henry zasténal a Gwynn se znovu divila, jak se takový prosťáček mohl stát rytířem. Hloupý, nervózní a zbabělý mladíček si nezaslouží takový titul.

„To je ona,“ řekla a přidržela kost mladíkovi před nosem. „S trochou bodláčí a slovy svátého Jana a…“

„Ne!“ vykřikl Henry a zdálo se, že se úplně přestává kontrolovat.

„Dost toho škádlení,“ zasáhl Trevin. „Čeká nás seriózní úkol.“ Upřel na Gwynn pohled, který by zmrazil srdce každé ženy. „Vy, paní, zanechte těch hloupých zaříkání, a ty Henry, vezmeš na vědomí, že lady Gwynn pojede s námi a že jezdí dobře. Budeš ji bránit, chránit, ctít a především jí umožníš použít jakékoliv zbraně, jež uzná za vhodné.“

„Ale co když začne vyvolávat duchy a…“

„Jakékoliv,“ opakoval Trevin a jeho hlas se nesl po okolních kopcích. „A teď, rozumíte všichni, co je naším úkolem?“

„Ano, pane.“

„Ano.“

„Jak si přejete.“

Zdálo se, že všichni souhlasí, jen Henry stále na pochybách potřásal hlavou. Trevin pohlédl na Gwynn a ta, ač měla ztuhlá záda, souhlasila. „Na ničem mi nezáleží víc než na záchraně syna.“

„Dobrá. Tak opustíme tábor. Sir Gerald a jeho muži pojedou lesem k severu. A my, až trochu opadne provoz, se vydáme po cestě, kudy jezdí potulní obchodníci.“

„Máte ten povoz?“

„Ano.“ Trevin se Stephenem si vyměnili rychlé a záhadné pohledy, které naplnily Gwynn obavami. „Je koupený a zaplacený a čeká na nás.“ Ještě přihrnul další hlínu na oheň a spokojený, že ho uhasil, naznačil mužům, aby posbírali zbraně. „Vyrazíme!“

Povoz, s jakým jezdí kočovní obchodníci, nebudil mnoho pozornosti. Kola byla zastříkaná blátem a trocha zboží vystavená na povoze zažila lepší časy: cínové a stříbrné tretky, zaprášené kožišiny a štůčky látek, které začínaly blednout.

Osel zapřažený do povozu měl hustou srst neurčité barvy a netečné oči, které sledovaly Trevinovu skupinku bez jakéhokoliv zájmu. Uši skloněné dozadu, jedno zadní kopyto zdeformované, podřimoval v odpoledním větříku.

„Nevím, kolik jsi za to dal, ale určitě to bylo moc,“ zašeptala Gwynn Trevinovi, když zatahala za otěže svého koně a prohlížela tu ekvipáž.

„Ach, můj pane, už jsem si myslel, že nepřijedete,“ oslovil Trevina kulatý majitel vozu s břichem širokým jako sud. Jeho tenký knír a špičatá malá bradka se k němu vůbec nehodily, protože měl široké čelisti, tlusté tváře a Gwynn připomínal vepře s malýma zapadlýma očima a placatým nosem.

Ale poopravila si názor, když se usmál a ukázal řadu dokonalých zubů a jeho malá očka se zaleskla veselím, když je na ni upřel. „Paní,“ oslovil ji, smekl klobouk a uklonil se tak hluboko, že se jednou rukou téměř dotkl země. „Jmenuji se Fitch a je mi velkým potěšením se s vámi seznámit.“

„Potěšení je na mé straně, pane Fitchi,“ odpověděla mu Gwynn a všimla si, že má zkroucené a téměř nepohyblivé palce.

„Slyšel jsem, že jedete zachránit syna, Bůh vám pomáhej.“

„Děkuji.“

Podal Trevinovi otěže. „A vám, pane, ve stručnosti řeknu, co cítím k siru Webbovi. Jestli vám mohu nějak pomoci, až budete chtít tomu ďáblovi vyříznout jeho bídné srdce, pak s vámi rád pojedu.“

„Osel a povoz stačí,“ řekl Trevin. „Děkuji vám, Fitchi.“

„Není třeba děkovat, můj pane. Stačí mi jen vaše ujištění, že tato dobrá země bude zbavena toho hada.“

„Ujišťuji vás.“

Obchod uzavřen. Dva Trevinovi koně za vůz a osla. Pak obchodník odjel. Když Trevin sjížděl s vozem na cestu, ohlédl se na své muže. „Nastal čas. Kdyby naše plány ztroskotaly a vy jste byli zajati, pamatujte, že na Rhyddu je dost takových, kteří zachovali věrnost lady Gwynn i mně. Můžete důvěřovat tesaři Richardovi a Mildred, která vaří pivo.“

„Ano, a také Idelle, porodní bábě,“ dodala Gwynn.

Trevin pohlédl každému rytíři do očí. „Když vás zajmou, osvobodím vás, to vám přísahám.“

„A co když zajmou vás?“ zeptal se ho Henry.

Trevin se lišácky usmál. „O to se nebojte.“

„Ale…“

„Nepokoušejte se mě osvobodit, protože budu bojovat vlastní bitvu. Stačí, že jdete se mnou kvůli mému synovi a Muirovi.“ Zadíval se na západ slunce. „Jdeme.“

„Ó, pro lásku svaté Judity,“ zaúpěl Henry, když si Gwynn svlékla plášť a podala mu ho, protože byl nejmenší z rytířů.

Neochotně si ho oblékl, přetáhl si kapuci přes hlavu a rozpačitě nakukoval přes kožišinový lem.

„Vida, jak ti sluší,“ dobíral si ho York a mrkl na Henryho.

„Nevídaná krasavice,“ souhlasil Winston a zatroubil.

„Stačí!“ Trevinův hlas byl přísný, ale uličnický lesk v očích nemohl skrýt. „A teď už jeďte, sire Geralde. Hoďte sebou.“

„Jedu,“ řekl Gerald, mlaskl na koně a vyrazil.

„Vy také, krásko,“ zašeptal York k Henrymu a sklidil za to nasupený pohled.

„Dej mi pokoj, ty chvástale.“ Henry vzal do rukou otěže a zařadil se za sira Geralda.

„Ó, jak odvážná dívka, která…“ Yorkův hlas utichl, jak ujížděli a vyplašili hejno ptáků.

„Žertují, když by měli být vážní,“ řekla Gwynn.

„Jsou to dobří chlapi.“

Nezpochybňovala jejich úmysly ani oddanost, pouze jejich úsudek. „Bůh s vámi,“ zašeptala, když poslední jezdec ze skupinky zmizel v zatáčce. Její usoužené srdce jí nedopřeje klidu. Jak může věřit téhle bandě surovců, navíc nikterak chytrých, že splní Trevinův plán? V sázce je Garethovo bezpečí, pokud vůbec ještě žije. Představa, že jeho život závisí na tom, zda se jim podaří ošálit Ianovy muže, zvláště když pomyslela na Henryho, jí ztuhla krev v žilách. Ne, s takovými šašky nemůže očekávat nic dobrého.

„Neboj se,“ domlouval jí Trevin, jako by jí četl myšlenky. „Potřebují se trochu rozptýlit.“

„Modlím se k Bohu, aby to zvládli,“ řekla vroucně a poslala k nebi modlitbu, než seskočila ze sedla.

„Necháme tu koně s vámi, sire Ralphe,“ přikázal Trevin. „Odvedete je zpátky na Černý dub se zprávou, že naše výprava ztroskotala a my byli zajati, pokud se do rána nevrátíme.“

Vypadalo to, že rytíř chce něco namítnout, ale místo toho řekl: „Ano, pane.“

„Stephene, ty si svlékneš zbroj a oblékneš si to, co tady nechal Fitch.“ Sáhl na boční hrazení vozu a našel tam špinavé kalhoty a šedou tuniku plnou skvrn, a hodil to plavovlasému rytíři. „Tvým úkolem bude přesvědčit stráže na Rhyddu, že jsi doopravdy kočovný obchodník. Jelikož žádný z nich ještě neviděl tvou tvář, nebude to těžké.“

„A co my?“ zeptala se Gwynn.

Trevin se tajemně usmál. „My dva, moje paní, pojedeme zde.“ Sáhl pod vůz, odtáhl kovovou západku a otevřel duté dno.

„Co to je?“

„Fitch není jen obyčejný potulný kramář,“ odpověděl Trevin.

Měla to uhodnout. Podívala se do zaprášeného tajného prostoru. „Je zloděj, jako ty.“

„A pašerák koček, lidí a zlata. Ano.“

„Proč nenávidí sira Webba?“

„Nevšimla sis jeho rukou? To sir Webb mu polámal prsty s tím, že má štěstí, že mu je neusekl.“

„Dopadli ho při krádeži?“

Trevin přikývl. „Ano. Ukradl bochník chleba pro hladovějící dítě.“

„Ach.“ Gwynn najednou pocítila k tomu obtloustlému muži respekt.

„Ale nechápej to špatně. Fitch okrádal chudé i bohaté. Je skutečný darebák.“

„Ale má dobré srdce.“

Trevin povytáhl rameno. „Většinou, i když by s tím mnozí nesouhlasili.“ Ukázal do temného prostoru v podlaze vozu. „Nemáme už čas na tlachání,“ řekl. „Pojďte, paní, váš kočár čeká.“

Gwynn se rozmýšlela. Něco ji varovalo. Silně. Ale je to chytrý způsob, jak se dostat do hradu nepozorovaně, a nemá na vybranou. Musí Trevinovi věřit, protože on chce zachránit jejich syna stejně jako ona.

„Ulož se na jednu stranu, aby zbylo místo pro mě.“

Opatrně vklouzla do úzkého, temného prostoru. Zvířila prach a rozkýchala se. Trevin vlezl pod vůz, ale místo aby se vtěsnal vedle ní do úkrytu, zaklapl dvířka.

Klap.

Najednou se ocitla v absolutní tmě.

„Ne!“

Slyšela, jak zasunul zástrčku.

„Trevine!“ Bušila pěstí do bočnice vozu, když si uvědomila, že je v pasti. On ji opouští! Pro lásku svátého Petra! To jí nemůže udělat. To ne! Ne! Ne! Ne!

„Je to pro tvoje dobro.“

„Ty démone! To nemůžeš udělat! Pro lásku boží!“ Bušila a kopala, rozzlobená sama na sebe, že mu uvěřila a nechala se přelstít. Znovu!

Jeho hlas k ní pronikal jen slabě, ale slyšela, co říká: „Odvez ji nazpět na Černý dub a stůj na stráži u dveří jejího pokoje. Je tvým úkolem zajistit její bezpečí.“

„Ne!“ V očích ji pálily slzy zklamání. Jak byla hloupá. Kolikrát už tomu muži dovolila, aby ji podvedl? „Trevine, prosím, musím jet s tebou. Pro Garetha.“ V té strašné temné díře myslela na syna. „Nedělej to!“ prosila ho. „Trevine!“ Kopala a bušila pěstmi do vozu, dokud jí nezačaly ruce krvácet. Ale mamě.

Copak Trevin neví, že Ian Garetha zabije, jestli se k němu ona nevrátí? Chce riskovat život jejich syna? „Proklínám tě, Trevine z Černého dubu! Okamžitě mě pusť!“

„Jak si přejete, pane,“ řekl sir Stephen, kola zavrzala a začala se točit. Povoz poskakoval po rozježděné cestě.

Gwynn skřípěla zuby a zápasila s hloupými slzami. Ať se jí to líbí nebo ne, je na zpáteční cestě na Černý dub. Pryč od Trevina a od Garetha. Vzdaluje se od jakékoliv naděje, že ještě někdy uvidí syna živého.

Kapitola 14

„Co to u všech čertů děláte?“ ptal se Gareth hlasem plným děsu. Kouzelník už musel doopravdy zhloupnout, protože odhrnul slámu z podlahy v kobce a nějak – Gareth si nebyl jistý, jak to udělal – začal krvácet z prstu. Mumlal slova, která nedávala smysl, nechal kapat krev na zem tak, že vytvořila obraz stočeného hada.

„Ššš!“ napomenul ho Muir a pokračoval, zatímco Garethovi naskakovala husí kůže. Žalářník na lavici u schodů hlasitě chrápal s otevřenou pusou a zakloněnou hlavou.

„Nelíbí se mi to,“ špitl Gareth.

„Ani mně, ale je to nutné.“

„Proč?“

„Chceš se z téhle kobky dostat ven? Ano, nebo ne?“

„Ano, ale…“

„Tak předstírej, že spíš, a už se nevyptávej,“ přikázal Muir a dodal sám k sobě: „Hloupé, skličující mládí.“ Kapky krve dál kreslily spirálovitý labyrint, dokud nebyl stařec spokojen.

„A co teď?“ zeptal se ho Gareth a Muir si povzdychl, sedl si na zem a opřel se zády o kamennou zeď.

„Budeme čekat.“

„Na co?“ Gareth byl z jeho počínání zmatený a nelíbilo se mu, že mluví v záhadách.

„Dokud na to nepřijdou.“

„A potom?“

Muir se usmál. „Potom, můj chlapče, uvidíš kouzlo, jaké jsi ještě nikdy neviděl.“

„Vaše?“ Gareth pohrdavě zasupěl. „O tom pochybuji.“

Muir na něho pohlédl zdravým okem. „Uvidíš.“

Gareth už měl těch záhad dost, samé řeči a žádný skutek. Má svůj vlastní plán, jak se dostat ze žaláře, a nepotřebuje k tomu žádné zaříkání ani krev. Svým prakem dokáže zranit víc než jednoho žalářníka, utéct po schodech a znovu dýchat čistý vzduch. Nebude už poslouchat Muirovo hloupé tlachání a vychloubání. „Uvěřím, až se to stane.“

„Budiž,“ řekl na to Muir a zavřel oči. „Tvůj názor se změní, synu, ještě než tato noc skončí.“

Gareth nevěřícně zasupěl, a náhle ucítil v zádech vítr chladný jako sníh, i když v té temné podzemní díře žádný průvan nebyl. Otřásl se, ale nedbal starcovy rady a prohrabával shnilou slámu, zda v ní neobjeví další kamínek na svoji rostoucí hromádku. Jen ať si starý kouzelník věří na kouzla a pohanské bohy a démony, jemu je to jedno. On je praktický a bude spoléhat na svůj bystrý rozum a na svou zbraň.

Otlačenými prsty nahmatal ostrý úlomek zdi, usmál se sám pro sebe a strčil ho do kapsy k přibývající munici. Až pro něj přijdou vojáci a budou ho chtít odvést pod šibenici, zažijí překvapení. Uspořádá pro ně zatraceně dobrou bitku.

S hlavou podepřenou polštáři se Ian díval na svůj zvadlý úd a tiše zaklel. Proč se nedostavuje vzrušení ani s tak lepou děvou? Má tmavou pleť, skoro hnědou, a vlasy černé jako havran, a tmavě modré oči rozšířené strachem. Přinutil ji, aby si na něho sedla, a ona uposlechla, ale on necítí žádné teplo a jeho úd netvrdne.

„Do pekla se vším.“ Shodil ji ze sebe a mračil se. Ač žije už skoro pět desítek let, má tělo mladého muže a stává se mu vzácně, že není schopen milovat se se ženou. Když už se to stane, je to obyčejně vinou hojné konzumace vína.

Ale dnes večer ne. Dnes skoro nedokázal polknout ani kapku, jak čekal na zprávy z Černého dubu. Sir Charles tam jistě dorazil už dávno. Byl zraněn, to ano, ale je to silný chlap a Ian věří, že do cíle dorazil. Byl tak bláznivě oddaný lady Gwynn, že by dokázal zastavit i smrt, dokud ji nenajde. Teprve potom by se opovážil vypustit duši.

Gwynn, pokud je na hradě, jak Ian předpokládal, tedy musela slyšet, že její milovaný syn je v žaláři. Ta se jistě dvakrát nerozmýšlela a vydala se na zpáteční cestu, bud prosit Iana o smilování, nebo – i když to bylo k pobavení – pokusit se tomu chlapci dopomoci k útěku. Ať tak či onak, Ianova nevěrná žena se vrátí.

Nemůže se dočkat.

Ale co Trevin, ten zlotřilý baron? Ianovi se napínaly svaly při pomyšlení na něho a zavrtěl se na posteli. Nemůže zloděje ignorovat. Nepochyboval o tom, že se sem vrátí i on. Naplánoval překvapení. Za to ponížení, že mu ukradl ženu, mu ten chlap zaplatí životem. Ale napřed, jako pomstu za bolest, kterou mu způsobil poraněním obou lýtek, bude Trevin z Černého dubu trpět, dlouho a krůtě a před všemi obyvateli hradu, zejména před Gwynn.

Bude odstrašujícím příkladem pro všechny, kteří by se chtěli postavit proti novému pánovi. Nesmí zapomenout na další, muže i ženy, mezi služebnictvem i mezi vesničany, kteří jsou loajálnější k lady Gwynn než k novému pánu. I ty nechá veřejně ztrestat.

A toho chlapce také. Nemůže Garetha nechat žít.

Ian se díval na veliké jelení paroží nad krbem a přemýšlel nad tím, že teď nejvíc potřebuje trpělivost a trochu odpočinku.

„Hlad mě!“ poručil drsně dívce ve své posteli.

„Pane?“ špitla dívka hlasem něžným jako holubice.

„Řekl jsem, abys mě hladila! A hod sebou!“

Kousajíc se do rtu, zajela rukou pod přikrývku a Ian ucítil, jak se mu její mladé a hebké prsty sevřely kolem údu. Zavřel oči a přál si, aby se dostavila erekce, ale zase nic. Při všech bozích, co se děje?

„Hýbej rukou!“

Tiše zafňukala na protest.

„Tak dělej!“

Poslechla ho a on zavzdychal. Měl pocit, jako by mu na hrudi ležel těžký balvan. Ze všech starostí s tou zrádkyní, jejím synem a tím zatraceným zlodějem ho rozbolela hlava. Ach, až se mu dostane do rukou ta žena, která si ho vzala… Při vzpomínce na Gwynn ucítil první vlnu touhy v žilách. Jak je povýšená, ta zmije! Ale až si ji poprvé vezme, bude to pro něho čirá extáze. Nebude ji šetřit, osedlá si ji jako koně a přinutí ji křičet rozkoší. On ví, jak uspokojit ženu, ale s Gwynn to nebude jen obyčejné páření pro pocit uspokojení, ale výzva, měření sil. Přinutí ji, aby se kroutila a prosila ho, aby jí plenil tělo.

Možná by se na ně zloděj mohl dívat, než ho pošle na smrt.

V údu mu začalo tepat, přestože dívka měla prsty sice něžné, ale těžkopádné jako kovář. S Gwynn to bude jiné. Chtěl, aby mu zaplatila za to, co mu provedla. Za to, že spala se zlodějem, ho bude muset nejdříve vzrušit rukama, rty, celým tělem. Představa, že bude muset dělat všechno, co od ní bude chtít, ho uspokojila.

Podíval se na dívku ve své posteli a na zlomek vteřiny si vzpomněl na jinou ženu, kterou znal tak dávno, jako by to ani nebyla pravda.

I ona byla mladinká, sotva odrostlá dětským střevíčkům, měla havraní vlasy a oči jako safíry. Byla krásná a přitažlivá, ale měla bratra, který tenkrát, když byl Ian mnohem mladší než dnes a požádal dívku o ruku, zakročil a donutil ji, aby jeho návrh odmítla. Ale Ian, po návratu z bitvy plný touhy, se s tím nechtěl smířit.

„Ano, ano,“ povzbuzoval teď dívku vedle sebe, aby pokračovala v laskání, ale staré vzpomínky kolem něho stále kroužily jako závoj. Dech se mu zrychlil, hruď hrozila výbuchem, ale stejně nemohl zapomenout na to, co se odehrálo tak dávno.

Stalo se to v lese, kde ta dívka hledala houby, Ian je sledoval, ji a jejího bratra, a dostal na ni chuť. Když odmítla jeho dvoření, neměl jinou možnost než si ji vzít násilím. Dýkou ji přinutil k poslušnosti.

Její bratr, velmi subtilní postavy, ale prudké povahy, na něho skočil zezadu a Ian přiložil dívce nůž pod krk. Chtěl ho tak donutil, aby ho nechal na pokoji. Ale mladík ho napadl a Ian ho řízl do nohy, potom do ruky a nakonec mu prořízl tvář. Mladík padl s křikem na zem, tiskl si ruce na rány a mezi prsty mu tekla krev. Dívka dostala hysterický záchvat, když viděla krvácejícího, možná umírajícího bratra, ale Ian jí nedovolil, aby ho ošetřila, a znásilnil ji. Připravil ji o panenství.

Dnes ho pronásledovali duchové minulosti, a i když dívka v jeho posteli byla sice vystrašená, ale ochotná, vzrušení bylo pryč. Mnoho věcí ho rozptylovalo a on se od ní nakonec odvalil a pohybem ruky ji poslal pryč. Věděl, že nebude spokojený, dokud nedostane svou ženu.

A on ji bude mít.

„Teď nemůžeme zastavit,“ řekl sir Gerald. „Nejsme ani hodinu jízdy od Rhyddu.“

Ale Henry se nedal zastrašit. „Já musím jít močit.“

„Měl jsi na to myslet předtím.“

„Byl jsem nervózní.“ Henry trhl otěžemi a v Gwynnině plášti seskočil z koně. Jak se blížili k Rhyddu, připadalo mu, že vzduch houstne, je vlhčí a místy se táhne mlha. „Nepotrvá to déle než minutu.“

Sir Gerald po něm blýskl očima zpod helmice, ale zvedl ruku, čímž tiše upozornil ostatní ze skupiny, aby zastavili. „Má ještě někdo z vás potřebu?“ zeptal se, ale ostatní muži čekali, až se Henry postaví za skupinku jedlí a dubů, vykasá si Gwynnin dlouhý plášť, rozváže kalhoty a spustí proud.

Když skončil, využil příležitosti a zašel dál do lesa, kde jehličí a husté suché listí pokrývalo lesní půdu jako tlustý koberec. Najednou padl na kolena a pokřižoval se. Rychle se pokoušel posbírat odvahu, protože tuto výpravu považoval za nebezpečnou a riskantní.

Nebylo to dlouho, co se stal rytířem, a nikdy by se jím stát nechtěl, nebýt toho, že jeho otec zemřel při záchraně života lorda Trevina. Při vzpomínce na zavražděného otce, na jeho tělo v kaluži krve, se mu obrátil žaludek a v ústech pocítil tutéž nakyslou pachuť jako v ten strašný den.

Lord Trevin jako projev vděku povýšil jediného syna zabitého vojáka do rytířského stavu a Henry si už začínal uvědomovat, že to byla chyba.

I když se upřímně chtěl zalíbit novému pánovi na Černém dubu, nemohl. Nový pán nemá cenu ani kusu hnoje.

Nestýká se snad lord Trevin s vdanou ženou? A nevěří jí, přestože provozuje černou magii a pohanské rituály?

Nezabil snad lorda Drywa?

A kdyby nebylo Trevina, nebyl by jeho otec ještě dnes naživu?

Nezplodil snad Trevin dítě s provdanou ženou?

Henry si odplivl a cítil bolest za očima. Trevin z Černého dubu, ten zloděj, není člověkem, jemuž on, Henry, a jeho důvěřivý otec měli být věrní a nastavovat za něho svou kůži. Nový pán na Černém dubu je jen obyčejný podvodník, člověk, který unesl ženu jiného muže, podváděl v kostkách a vyhrál hrad, člověk, který má černé srdce vraha.

Nad hlavou mu přeletělo hejno krákajících vran.

„Odpusť mi mé hříchy, Pane,“ zašeptal Henry a srdce mu prudce tlouklo, jak se modlil v křehké mlze. Myslel na Hildy a na to, že čeká jeho dítě. Neměl s ní spát, ale byla tak hezká, teplá a poddajná. Připadala mu jako sedmé nebe a jeho život byl tak neutěšený. „Pomoz mi v mém úsilí ti sloužit. Stůj při mém nenarozeném dítěti a při Hildy. Slibuji, že jestli se vrátím z tohoto tažení, ožením se s Hildy a dám svému synovi jméno a navždy budu tvým oddaným služebníkem.“

„Hej, Henry!“ volal Gerald z cesty. „Ještě jsi neskončil?“

„Už to bude,“ odpověděl, rozzlobený, že ho vyrušili z modliteb.

„On čurá jako ženská. To mu potrvá celý den,“ komentoval to sir York se smíchem a v Henrym to vřelo hněvem.

Však jim všem ukáže. Mnohem rychleji, než chtěl, ukončil modlitby a oprášil si ten stupidní ženský plášť, který ho přinutili obléknout. Další ponížení, které musel spolknout od lorda Trevina. Ale dlouho už to nepotrvá.

Vyšel mezi stromy a York v sedle svého koně dlouze hvízdl. „Jak jste krásná, paní,“ řekl Henrymu.

„Ano, ale co ty víš o krásných ženách,“ odpověděl Henry povýšeně a zamířil ke svému koni, „když ty, se kterými jsi zatím byl, byly ošklivé jako supi?“

„Naštěstí jich nebylo mnoho,“ opáčil sir Winston s úšklebkem a knír mu zacukal.

„Dost těch nesmyslů!“ napomenul je Gerald a káravě na ně pohlédl. „Na to nemáme čas. Čeká nás mnoho práce a blíží se soumrak.“

Henry se vyšvihl do sedla. Dlaně se mu potily a v ústech měl sucho, srdce mu prudce tlouklo. I jeho čeká do soumraku mnoho práce, ale je připraven. Bude to sladká pomsta Trevinovi z Černého dubu, tomu ničemnému vrahovi.

Gwynn úplně ztratila cit v nohou a záda ji bolela, jak s ní vůz házel uvnitř temné díry a otloukal ji ze všech stran. Kolikrát ještě Trevinovi dovolí, aby si z ní dělal blázny? Jestli se vůbec dostane ven z téhle krabice na kolech, vyrovná s ním účty.

Opravdu? ozval se jí opět v hlavě kritický hlas. Vzpomeň si na milování s ním, jaké jsi prožívala blaho, když tě líbal, vzpomeň si na to, jak snadno pokaždé zlomí tvou vůli.

To už se nikdy nestane, přísahala si, když kolo od vozu narazilo na kámen a lehce se vychýlilo.

„Ach, Garethe, bojím se, že jsem tě zklamala,“ šeptala, ale rychle se vzchopila. Nesmí to vzdát. Je její povinností zachránit syna a nikdo, ani ten prokletý Trevin z Černého dubu, jí v tom nezabrání. Musí nějak obelstít sira Stephena. Ale bude to těžké, protože právě on jí připadal ze všech Trevinových vojáků nejchytřejší a nejoddanější.

Zabouchala pěstí do podlahy vozu. „Sire Stephene! Prosím vás, zastavte!“

„Ne, paní,“ odpověděl skrze skřípění kol a rachocení kramářova zboží.

„Ale já si potřebuji ulevit.“

„Pak to budete muset udělat tam uvnitř.“

„Prosím, nenuťte mne, abych se musela znečistit.“

Žádná odpověď.

„Mohu pronést zaklínači formuli a přinutit vás, abyste mne poslechl.“

Zasmál se. „Ano, jen si poslužte.“

„Já nežertuji.“

„Ani já ne.“

Tak Gwynn zjistila, že není pověrčivý. Zatracený osud.

„Raději zavřete oči a spěte a neplýtvejte na mě dechem,“ řekl jí. „Jestli mi v tom nezabrání sám Satan osobně, dovezu vás do bezpečí na hrad v Černém dubu.“

Uvědomila si, že nemá jinou možnost. Tucetkrát už prozkoumala rukama vnitřní prostor svého vězení, od rohu k rohu, ohmatávala drsná prkna, zadírala si třísky do prstů.

Objevila místo, kudy vedla zástrčka do falešného dna, ale nedalo se k ní dostat, a tak jediné, co za své úsilí sklidila, byly rozdrásané prsty a ulámané nehty.

Zavřela oči a soustředila se. Je v dřevěné krabici vyrobené z prken spojených k sobě. Nad ní je podlaha vozu a nad podlahou police a skříňky s kramářovým zbožím. Ne, přes horní podlahu to nepůjde.

Ale nemůže to vzdát! A nemůže ani spoléhat na vrtkavé štěstí!

Znovu začala prohledávat dno a tentokrát ohmatala každé prkno jednotlivě. Pod ramenem našla v prkně díru po suku, kam mohla prostrčit tři prsty. Kdyby se o kousek posunula, otvorem by do její temné rakve proniklo trochu světla, ale už ne mnoho, protože se začínalo stmívat. Když natáhla krk, uviděla dírou na osu obou předních kol. Kdyby ji nějak dokázala zlomit… Má stále svoji dýku, ale skrze prkna se s ní nedostane, dýka je příliš malá na to, aby dokázala proříznout silné dubové dřevo.

Ale musí existovat možnost.

Mysli, Gwynn, mysli! Jsi chytrá žena. V manželově nepřítomnosti jsi dokázala tolik let řídit hrad. Našla jsi způsob, jak přežít, když ti Roderick vyhrožoval, že tě zabije, jestli mu nedáš dědice. Obelstila jsi sira Bentlyho a strážné na Černém dubu tak, že tě nechali odjet. Přece se nenecháš uvěznit v obyčejném voze!

V hlavě se jí střídal jeden hloupý nápad za druhým. Venku se rychle stmívalo a s každou otáčkou kol se vzdalovala synovi. I muži, jehož miluje.

I když se na Trevina velmi zlobila za to, že ji znovu podvedl, měla o něho strach. Jestli ho Ian zajme, bude ho mučit a nakonec ho zabije, Ian z Rhyddu není ani laskavý, ani trpělivý. I kdyby se vrátila na hrad a vydala se mu na milost, nebyla si jistá tím, zda by pustil Trevina a Garetha na svobodu.

Mají jen jedinou šanci.

Znovu se zadívala na otvor v prkně a protáhla jím tři prsty. Zalovila v měšci a vytáhla dýku. A zjistila, že i ta do otvoru zapadne. Nedokázala ji ale nijak použít. Nebo snad ano? Možná kdyby… Dostala nový nápad a začala dýkou párat svoji tuniku. Řezala ji na proužky, které pak svázala k sobě. „Svatá Matko boží, prosím, ať to vyjde,“ modlila se, když si úplně zničila oblečení a třásla se zimou. Jeden konec provizorního provazu přivázala k dýce a použila ji jako závaží. Podaří-li se jí protáhnout dýku otvorem po suku a nechat ji spadnout na zem, třeba se pruhy látky navinou na osu, dosáhnou až ke kolu, zamotají se do něho a zastaví ho. Stephen bude muset zůstat stát.

A co potom? Stejně jí neotevře. Ne, ne, je odsouzena k návratu na Černý dub.

I přesto protáhla dýku otvorem a pustila ji na zem.

Jak dýka dopadla, odskočila a přeskočila přední osu. Kusy látky se pomalu začaly ovíjet kolem osy, jak doufala. Třela si ruce, aby se aspoň trochu zahřála, a cítila, že osel zpomaluje krok.

„Hyjé, pohni se,“ poháněl ho Stephen. „Hej, co se to…?“ Vůz se začal točit dokola. „Jdi dopředu, ty paličaté zvíře!“

Gwynn si propletla prsty na rukou.

„Co se to děje?“

Vůz zpomalil, zastavil a otřásl se, jak Stephen skočil na zem. „Co je to s tebou?“ mluvil k oslovi. „Ach, pro Kristovu lásku. Který zloduch?“

„Sire Stephene, prosím vás, musíte mě pustit ven,“ prosila Gwynn.

„Po tom, co jste provedla? U všech bohů, mohla jste úplně polámat vůz, a kde bychom pak zůstali?“

„Musela jsem nějak upoutat vaši pozornost.“

„Tím, že jste zastavila vůz? Propána, paní, jak jste si tím pomohla?“

„Musíme zachránit lorda Trevina.“

Nastalo ticho.

„Prosím, vyslechněte mě, zapřísahám vás.“ Nesnažila se zastřít zoufalství ve svém hlase. „Můj manžel… baron na Rhyddu, lorda Trevina zabije, dostane-li k tomu příležitost.“

„Nedostane.“

„To neznáte Iana,“ vykřikla. „Prosím, musíme zachránit jeho i Garetha. Odtud ani z Černého dubu nemohu nic ovlivnit.“ Když neodpovídal, dodala: „Vím, že si lord myslí, že zachraňuje mě, že bych jen překážela, ale musíte mi věřit, žila jsem na Rhyddu po třináct let a znám celý hrad jako svou dlaň. Dokážu zachránit Trevina i Garetha.“

„Jste jen žena…“

„Byla jsem paní na Rhyddu. Sama jsem řídila celý hrad. Měla jsem služebnictvo, vojáky i vesničany, kteří mě poslouchali, a poslechnou mě i dnes, když se k nim dostanu. Trevin neví, kdo je spojenec a kdo nepřítel. Prosím, musíme si pospíšit. Čas se krátí.“

„Nemohu jednat proti baronovým příkazům.“

„Jistě že můžete, když mu to zachrání život! Sire Stephene, vím, že jste mu oddán, ale vím také, že jste chytrý. Prosím vás, otevřete tu zástrčku,“ spíše nařídila, než prosila. „Nabídla bych vám peníze, ale vím, že jste šlechtic a že bych vás tím urazila.

Nicméně, zaručuji se vám, že splním vše, co si budete přát. Jen když mě pustíte.“

Vycítila ve vzduchu změnu. Věděla, že její slova zvažuje. Byl Trevinovi věrně oddaný a chtěl mu pomoci.

„Vy a já – společně můžeme baronovi pomoci v pátrání. K čemu je dobré, abyste cestoval v převleku za potulného obchodníka a strávil dva dny na cestě, když byste mohl tasit meč a bojovat proti zapřisáhlým nepřátelům hradu na Černém dubu?“

„Nemohu poslouchat vaše tlachání.“

„To není tlachání, sire Stephene. Prozraďte mi, jak by vám bylo, kdyby lord a jeho syn zemřeli v době, kdy vy povezete ve voze taženém oslem ženu daleko všeho dění?“

Opět bez odpovědi.

„Sire Stephene, zamyslel jste se nad tím?“

„Ano.“

„Nestojí lordův život za jeho hněv?“

„Ach, při všech bozích, měli by mě za to vykoupat v rozpáleném oleji,“ bručel, ale Gwynn uslyšela skřípění kovu a hlasité cvaknutí, jak zástrčka vyjela ven a neviditelná dvířka se otevřela. Do temného prostoru vnikl čerstvý vzduch.

Neváhala ani vteřinu. Vysoukala se z otvoru dříve, než měl čas si to rozmyslet. Venku bylo chladno a Gwynn naskočila husí kůže.

„Ach, pro lásku boží, vy nejste oblečená, paní!“ Stephen uvolnil západky na bočnici vozu. Pak se začal prohrabovat ve zboží a vytáhl koženou tuniku s kovovými cvočky, která vypadala jako pro mladého jinocha. „Oblečte si to, než dojedeme na Černý dub.“

„Nejedeme na Černý dub,“ řekla, přetáhla si tuniku přes hlavu a zapnula pro vážkový opasek kolem útlého pasu. Sir Stephen našel i čapku a ona si nejprve stočila vlasy nahoru, než si ji nasadila. Pak si prohlédla vůz a zeptala se: „Dá se to kolo opravit?“

„Ano.“ Stephen poklekl na jedno koleno, odřezal namotané pruhy látky, a když odřízl i její malou dýku, podal jí ji. „Vaše zbraň, paní.“

„Děkuji.“

„A teď vás odvezu na Rhydd a přijmu hněv svého pána, i kdyby mě měl vyhnat ze svého hradu,“ řekl jí, když se narovnal a otřel si ruce do kalhot, které mu byly malé. „Ale musíte mi slíbit, že mě budete poslouchat a že se vyhnete jakémukoliv nebezpečí.“ Gwynn viděla v jeho modrých očích starost.

„Přísahám. Až na to, že musím mluvit s Ianem.“

„Jen v mé přítomnosti,“ řekl. „Jinak vás vezmu na Černý dub, i kdybych vás tam měl odnést na zádech jako pytel mouky.“

„Ale…“

„Nehádejte se, paní. Nebojím se ani vašeho ostrého jazyka, ani dýky, ani vašeho zaklínání a jiných nesmyslů. Nebojím se hněvu lorda Trevina ani meče Iana z Rhyddu, ale nebudu jednat v rozporu s přáním svého pána a nepojedu s vámi na Rhydd, dokud mi neodpřisáhnete, že mě budete poslouchat. A jestli se ještě setkáme, tak budete poslouchat lorda Trevina.“

Gwynn uvízla slova v hrdle, když pohlédla na Stephena, který stál, jako by zapustil kořeny do země. Zkřížil ruce na prsou a čekal. „Tak, jak se rozhodnete, paní Gwynn? Zpátky do skrýše ve voze a na Černý dub, nebo na Rhydd, ale s tím, že splníte, oč jsem vás požádal?“

„Nemám na vybranou.“

„Tak to řekněte.“

„Udělám, oč jste mne žádal, sire Stephene.“ Byla to lež, ale malá a nevinná, aby si zajistila, že bude mít možnost zachránit Garetha.

„Nepodveďte mne, paní.“

„Nepodvedu. Ale teď už jeďme. Nemáme času nazbyt.“ Vylezla na kozlík a Stephen, který si bručel pod vousy, že je největší idiot na světě, vylezl za ní a převzal otěže.

Setmělo se a oni byli ještě hodiny jízdy od Rhyddu. Gwynn sáhla na dýku. Co když jedou pozdě?

„Přísahám při Bohu, sire Webbe, že tam byli. Pět nebo šest mužů, všichni v barvách Černého dubu.“ Ze strážní věže, kde stáli a dívali se z cimbuří, ukázal strážný širokým obloukem na lesy, odkud začala stoupat mlha.

Webb pohlédl na mladého strážce jako na idiota. „Proč by se ukazovali? Kdybych se já pokoušel vplížit do cizího hradu, tak bych se přestrojil tak, abych nevaroval své nepřátele.“

„Já nevím,“ řekl strážce a stáhl husté obočí k sobě. Byl to seriózní mladík se špinavě plavými vlasy, tmavýma očima a zahnutým nosem. Webb ho nikdy neslyšel lhát nebo si něco vymýšlet, ale doba byla zlá, a jak řekl lord Ian, věřit se nedá nikomu. Ani tomu mladému smrkáči. „Vím, co jsem viděl, bylo to půl tuctu mužů a jedna žena – ano, byl to ženský plášť, jako by patřil nějaké dámě.“

„Lady Gwynn?“ zeptal se Webb už s větším zájmem.

„Ano. Viděl jsem ji v něm předtím – tmavě modrý s bílým kožišinovým lemováním na kapuci.“

„Proč by riskovala a objevila se tak blízko hradu?“ Webb sevřel jílec meče a zadíval se na černé lesy, z nichž stoupala jemná mlha. Ač mladý voják neměl důvod lhát, Webb tušil léčku. „Co ještě jsi viděl?“

„Vašeho koně.“

„Cože?“ Webbovi se napjal každičký sval v těle.

„Černý s bílou skvrnou na čele, nebo to musel být jeho dvojník,“ trval na svém mladý strážný. „Přísahám na hrob své ubohé matky, že na něm jel jejich vůdce.“

Webb cítil, jak mu žilami koluje prudký hněv a rozpaluje mu krev. Ten proklatý zloděj z něho udělal blázna, když mu tenkrát ve mlýně ukradl jeho nejoblíbenějšího hřebce, a teď se na něm předvádí, aby všem ukázal, jak Webba přelstil. „A ta žena v plášti jela s ním a jeho muži?“

„Ano.“ Mladíkova hlava poskakovala nahoru a dolů rychleji, než když slepice zobe brouky. „Zřejmě netušili, že je pozoruji, protože se stmívalo a stoupla mlha. Ale já mám oči jako ostříž.“

„To máš.“ Je to možné?

„Není možné, že chtějí rozbít tábor v lese a připravit se k boji?“

„Tak malý počet mužů?“ přemýšlel Webb nahlas a mnul si bradu.

„A ta žena,“ připomněl mu strážný. „Opravdu jsem je viděl.“

„A mířili k řece?“ Webb si povzdechl. Byla chladná a mlhavá noc. Vlhkost stoupala po zdech opevnění až na nádvoří. Představa, že bude jezdit po lesích a znovu se vrátí s prázdnýma rukama, se mu nelíbila, když měl navíc po ruce pohár piva a kostky. Ten mladý strážný si mohl nepřátelské vojáky vymyslet ve své bujné fantazii. „Viděl jsi některého z těch mužů zblízka?“

„Ne, ale ten ženský plášť patřil lady Gwynn. Tím jsem si jistý,“ trval na svém jinoch.

„Nebo byl podobný.“

Strážný pokrčil rameny a zatvářil se starostlivě. „Myslel jsem si, že by o tom náš pán chtěl vědět.“

„Ano, dozví se o tom.“ Webb přemýšlel a představoval si, jakou by dostal odměnu, kdyby dopadl Trevina i Gwynn. To by mohlo stát za to, aby se vzdal poháru piva, teplého ohně a hry v kostky.

Mimoto, výslechy dopadly špatně. Tesař nevěděl nic, kameník byl nemluva s tvrdým leskem v očích. Takový podivín. A Mildred – ta, co vaří pivo – byla vyděšená, ale ani ona toho moc neřekla, a Parr, opravář zbraní, mu připadal nevinný. Webb prozatím žádného z nich nemučil, i když mu nečinilo potíže působit někomu bolest. Avšak bič, dýku nebo oheň používal jen v případě, kdy jiné metody zklamaly. Chtěl si ještě promluvit se starou Idelle a to nebyla příjemná představa. Porodní bába mu naháněla husí kůži. Její opukově bílé nevidomé oči viděly mnohem víc než oči obyčejného smrtelníka. A z těch jejích zaklínadel, která věčně mumlala, když procházela po hradě, se mu dělalo zle.

Nepochyboval o tom, že je Satanovou dcerou.

„Najdi si někoho, kdo tě zastoupí na hlídce, chci, abys jel se mnou a ukázal mi, kde jsi ty lotry viděl. Vezmu s námi ještě další,“ přikázal Webb, když si uvědomil, že nemá jinou možnost. Možná chce zloděj tak zoufale zachránit syna, že riskuje. A paní, ta by pro syna udělala cokoliv. Ano, je možné, že Ianovi jeho plán vyjde.

Webb spěchal z věže a bral schody dolů po dvou. Probudil psovoda, aby připravil psy, a vzal tucet Ianových nejlepších mužů. Jestli je zloděj tak hloupý, že se přiblížil až k hradní bráně, Webb ho osobně přivleče před lorda, a jestli i paní… Webbovy myšlenky zabrousily na nebezpečně tenký led, když myslel na Ianovu ženu. Je krásná jako ještě žádná žena, kterou kdy viděl. Je chytrá a má ostrý jazyk. Webbovi se obyčejně líbily hezké a hloupé ženy, ochotné dělat, co po nich chtěl, bez dlouhého dohadování, ale Gwynn z Rhyddu byla výjimkou – velikou výzvou. Nikoliv poprvé si představoval, jaká je asi v posteli. Otevřel dveře na vnější nádvoří, vyšel do vlhké mlhy a hodil za hlavu takové nevhodné myšlenky.

Je ženou Iana z Rhyddu, hradní paní, a on o ní jinak nesmí přemýšlet. Jestli se tím nebude řídit, může to znamenat jeho smrt.

Mohl by velmi snadno skončit na šibenici místo zloděje. Webb pracoval velmi tvrdě a velmi dlouho, než aby udělal takovou chybu.

Musí zůstat obezřetný. Je možné, že se strážný zmýlil a že žádná malá armáda z Černého dubu v lese není, nebo si mohl splést skupinu obyčejných pocestných, nebo… Ale bylo by to vůbec možné? Mohlo by to být součástí plánu Trevina z Černého dubu, jak odlákat vojáky z hradu a přepadnout je ze zálohy?

Webb se ohlédl přes rameno, když mířil ke psím boudám, a některý ze psů se rozštěkal. Je to jeho fantazie, nebo ho už na každém kroku sledují nepřátelské oči?

K čertu se vším! V životě nepoznal, co je strach, dokud nezkřížil cestu tomu lstivému zloději se studenýma modrýma očima. Při pouhém pomyšlení na něj měl pocit, jako by mu někdo zapíchl meč do střev a ještě jím otáčel.

Čím dříve toho lotra dopadne a předá rychlé spravedlnosti Iana z Rhyddu, tím lépe.

Mozek mu horečně pracoval, když budil své muže – nejlepší vojáky. Některé vezme s sebou, jiní zůstanou, aby bránili hrad.

Trevin z Černého dubu ho nepřelstí a nezesměšní ho podruhé přede všemi. Nastal čas vyrovnat skóre.

Kapitola 15

Mlha byla požehnání, které nečekal. Stoupala nad řekou, zahalila hrad a poskytla Trevinovi plášť, který by za jiných okolností nenašel ani ve stínu strážních věží. Usmál se sám pro sebe, když uslyšel, jak strážní u brány s rachotem vytahují padací mříž a dva zástupy nejlepších vojáků z Rhyddu nasedly na válečné oře a vyjely ven. Všichni nesli louče, které jasně svítily do noci, ale v mlze vydávaly jen málo světla.

„Jeďte, vy ničemové,“ zamumlal tiše a sledoval Webbova ztuhlá záda na světlém oři. Zdálo se, že si vybral nejlepší muže z Rhydu, ale neviděl mezi nimi hradního pána. To znamená, že Ian zůstal uvnitř.

Dobrá. Trevin s ním chtěl jednat osobně.

Než strážní stihli spustit mříž, podařilo se mu vklouznout na nádvoří. Jako vlk, který se ztratil v potemnělé soutěsce, mířil nepozorovaně k tesařově chýši a tiše vešel dovnitř.

„Richarde?“ zašeptal, když si jeho oči zvykly na tmu uvnitř. „To jsem já…“

„Já vím, kdo jste,“ ozval se Richard z postele v zadním koutě dílny. „Buďte zticha, nebo nás to bude stát život.“ Na zdech viselo všemožné náčiní a ve vzduchu se vznášela vůně pilin a surového dřeva.

„Richarde?“ Tesařova žena Maggie se obrátila, když její manžel vstal z postele.

„Tiše, ženo, to je Trevin.“

„Aha, myslíš barona. Já vím, kdo je a jaké neštěstí jednou přinese našemu domu,“ hubovala Maggie a zívla. „Ať jsi zloděj, kterého jsem znávala před lety, nebo všemocný pán na Černém dubu, visí nad tebou černé mračno, Trevine McBaine“

„Mlč!“ přikázal jí Richard.

„Mlč si sám. Já čekám dítě a Trevin – ó, odpusťte, vaše lordstvo – si přijde a ty jsi hned ochotný položit za něj život. Netrpěl jsi už dost?“ Sedla si na posteli, přidržovala si přikrývku na bujném poprsí a špulila rty. „Já tě potřebuji, Richarde. Mám tě ráda.“

„Ano, a já nenávidím lorda Iana.“

Maggie si teatrálně povzdychla a padla zpátky na záda. „Och, no tak dobře,“ reptala. „Co chceš, abych udělala?“

„Předstírej, že je vše normální,“ řekl Trevin hlubokým hlasem.

„Chceš po mně zázraky.“

Richard sáhl po tunice, která visela na háčku. Jak se obrátil k Trevinovi zády, viděl jeho bílou kůži zhyzděnou zarudlými šrámy.

„Oni tě zbičovali,“ zašeptal Trevin a cítil, jak se ho zmocňuje hněv.

„Skoro k smrti. Kvůli tobě, McBaine,“ řekla mu ještě stále vystrašená Maggie. „Ten ničema, sir Webb, se ho vyptával. Hledal tu špehy.“

„Neboj se,“ řekl Richard. „Sir Webb napřed čmuchal kolem a vyptával se, nejen mě, ale i jiných. Když nezjistil nic, sáhl k… hrubším praktikám.“ Richard našel meč a připnul si ho na opasek. „Držel jsem jazyk za zuby, jako všichni, dokonce i stará Matilda, když jí hrozili, že jí budou pálit prsty, jeden po druhém. Je tvrdá jako stará slepice a já jí věřím. A teď k tobě, příteli.“ Zadíval se na Trevina a pln očekávání se usmál. „Co máš v plánu?“

„Je nejvyšší čas vzít hrad jeho pánovi.“

„Nic víc?“ vysmíval se Richard.

„Ne, musíme vysvobodit ze žaláře Garetha a Muira.“

„A kde máš armádu, aby ti s tím pomohla?“

Trevin zavrtěl hlavou. „Jsem tu sám, ale nejlepší vojáci lorda Iana odjeli z hradu na lov.“

„No dobrá, máš nějaký plán?“

„Jednoduchý,“ odpověděl Trevin.

„Jako bych od tebe čekal něco jiného.“

„Tenhle plán určitě vyjde,“ zamumlala Maggie zpod přikrývky.

„Určitě,“ souhlasil Trevin. „Nejdřív musíme co nejrychleji zneškodnit zbylé muže, zmocnit se hradní síně a žaláře.“

„S radostí,“ řekl Richard a Maggie si dramaticky povzdechla.

„Buďte ve střehu,“ nabádala manžela a oči se jí leskly ve tmě.

„Jako vždy,“ slíbil Trevin, pootevřel dveře a nakoukl ven. Až si bude jistý, že je žádný ze strážných nevidí, zahájí s Richardem osobní útok pro záchranu syna.

„Dobrá práce,“ řekl Gerald a přitáhl otěže černému hřebci, když nervózně zařehtal a točil se dokola.

„Už jedou.“ Z výhodného místa na kopci Trevinovi muži stěží rozeznávali siluetu Rhyddu. Pevnost byla temná, s výjimkou dvou řad loučí, které slabě zářily ve tmě a jejich světlo se ztrácelo v mlze.

„Jako pes za hárající fenou,“ řekl York a Henry se jen díval s prudce tlukoucím srdcem a tělem pokrytým vrstvou studeného potu.

Bylo jich pět a čekali v sedlech na vojáky z Rhyddu, aby je vodili po lesích a kopcích. Ale Henry měl vlastní plán, jehož součástí nebyla žádná jízda po březích řeky, žádné cválání po lesních cestách, aby rozdělili hloupé vojáky Iana z Rhyddu a zlákali je k pronásledování.

„Teď!“ zavelel Gerald, když hořící louče svítily jasněji. Pobídl černého hřebce, ten zafrkal a vyrazil kupředu. S vlajícím ocasem a kopyty dunícími o kameny běžel mezi stromy jako vítr. Winston, York a Nelson trhli otěžemi a rozběhli se podrostem a vlhkou mlhou.

„Veď mě, Pane,“ poprosil Henry, který jel poslední a jeho kůň pomalu cválal po široké cestě. Zaslechl zvuk vody, která protékala údolím, a přesvědčoval sám sebe, že to, co dělá, je správné. Vzpomeň na svého otce, který zbytečně položil život za barona, když ho zasáhl šíp určený Trevinovi. Vzpomeň si na lorda Drywa. Byl to dobrý člověk. A schopný vůdce. A Trevin ho shodil z věže. Těžce dýchal a pot mu stékal do očí, plášť paní Gwynn přikrýval koni zadek, když ho zpomalil. Musel s ním zápasit, protože kůň pohazoval velkou hlavou ze strachu, že se bude muset přidat k prchajícímu stádu.

„Klid,“ napomenul zvíře, když se před nimi stromy rozestoupily a odhalily skalnatý břeh řeky, která ve tmě vypadala jako černá stuha. Ostatní už poháněli koně na písčitý břeh v naději, že pronásledovatelé zahlédnou celou jejich skupinu dříve, než se jednotliví jezdci zase vrátí mezi husté stromy. Nelsonův kůň rozstříkl vodu těsně u břehu, Yorkův se držel vzadu u stromů, Gerald a Winston jeli středem písečné pláže. Henry zůstal daleko pozadu a jeho nervozita rostla úměrně s tím, jak ho chomáče mlhy oddělovaly od ostatních. Určité dělá správnou věc – tu nejšlechetnější. Nebo ne?

V hrdle ho bolelo strachem a poprvé zapochyboval o moudrosti svého počinu. Za ním duněla kopyta a doléhaly k němu neznámé mužské hlasy. Těžce polkl a vyslal k nebi další modlitbu. „Prosím tě, nebeský otče, poskytni mi ochranu. Provázej mě po odvážné, ale šlechetné cestě…“

„Hej! Tamhle je jeden!“ uslyšel ve chvíli, kdy pobídl koně.

„Neubližujte mi,“ vykřikl. „Jsem s vámi.“

„To je dáma,“ zvolal jeden z jezdců, temných jako duchové, kteří se objevili v mlze.

„Nezní to jako mužský hlas.“

„Tak opatrně. Nesmí se jí nic stát.“ Byl to Webbův hlas, který hřměl mlhou. Světla loučí byla stále jasnější. „Odhoďte zbraně!“ zavolal.

Vojáci na mohutných hřebcích ho obklíčili. Henryho kůň znervózněl.

Henry se roztřásl. „Neubližujte mi, chci se k vám přidat,“ řekl a stáhl si z hlavy kapuci pláště. „Dáma s námi není. Ti čtyři jezdci a já jsme vás měli vlákat do léčky.“

„Do léčky?“ zahromoval Webb a jeho kůň se začal točit na místě.

„Ano. Trevin a ostatní, včetně dámy, zůstali vzadu a chtějí obsadit hrad.“

„Ve čtyřech?“ podivil se Webb.

„Mají spojence uvnitř. Ty, kteří nejsou věrní Ianovi z Rhyddu.“ Henry doufal, že se nedopustil strašného omylu, když se přidává k lordu Ianovi a tomuto nevlídnému rytíři.

„Proč bych měl věřit tomu,“ řekl Webb a přivedl koně tak blízko k Henrymu, že mu horký dech zvířete ovanul nohu, „že jste se rozhodl stát zrádcem?“ Měl obličej mokrý od mlhy a v mdlém, blikajícím světle loučí se mu tmavě leskl. „Nejste i vy součástí té léčky?“

„Mluvím pravdu. J-jmenuji se Henry. Sir Henry.“ Proč mu nechce věřit?

„Vy jste rytíř?“ Jeden voják se zasmál a ostatní se k němu přidali. Henry napřímil úzká záda a snažil se zvednout roztřesenou bradu.

„Ticho!“ okřikl Webb své kumpány a jeho tvář dostala ďábelský výraz. „Tak mi prozraďte, sire Henry, proč jste se obrátil proti muži, za kterého jste vyjel bojovat?“

Henrymu stékal po tváři pot a zachycoval se mezi řídkými vousy na bradě. „Protože mu nevěřím. Zabil lorda Drywa a… můj otec kvůli němu přišel o život, protože ho chránil.“ Důvody, které jemu samotnému připadaly přesvědčivé, však zněly chabě a nedůvěryhodně.

„Čekáte, že vám uvěřím?“

„Ano.“ Henry rychle přikývl a oči mu těkaly po mužích, kteří ho obklopili. Připadali mu jako poslové z pekla. Jeho kůň nervózně pohazoval hlavou a Henry musel potlačit všechny instinkty, aby ho nepobídl a neujížděl od těchto temných sil, které započaly své dílo zkázy, jak si v tu chvíli uvědomil. „Já… já mluvím pravdu, sire Webbe. Není to žádná léčka. Jestli… mi nevěříte, můžete mě zajmout, ale já vás prosím, věřte mi. Trevin je v tuto chvíli už uvnitř hradních zdí. Nebude mít klidu, dokud nevysvobodí svého syna z vězení a dokud nezabije lorda Iana.“

„A co můj kůň?“ zeptal se Webb s výhrůžným výrazem ve tváři.

„Na tom jede jeden z Trevinových mužů. To je také součást léčky, jako plášť lady Gwynn.“

„Kde je?“

„Nechali jsme ji s kočovným obchodníkem, ale… myslím, že Gerald, jeden z rytířů, říkal, že ji sir Stephen má odvézt zpátky na Černý dub.“

Webb pomalu vytáhl dýku z pochvy a naklonil se v sedle tak daleko, až měl tvář jen několik palců od Henryho. Zašeptal: „Teď mě poslouchejte, sire Henry, chvíli vám budu věřit. Vrátíme se na hrad, a jestli zjistím, že jste mě podvedl, osobně vám vyříznu váš prolhaný jazyk a hodím ho psům, rozumíte?“

Henry málem omdlel. Zapotácel se v sedle. „Ano, ano, ale já mluvím pravdu,“ vykoktal a Webb se zase narovnal a přitáhl bílému hřebci otěže. Ten se postavil na zadní a předními zahrabal ve vzduchu.

„Na Rhydd!“ zavelel Webb a Henrymu se na chvíli ulevilo. „A vy“ – ukázal Webb rukou v rukavici na nejstatnějšího rytíře – „sire Patricku, zajistěte, aby nám vězeň neutekl.“

„Jsem uvězněn?“ zeptal se Henry, když někdo plácl jeho koně po zadku a podrážděné zvíře vyrazilo kupředu. „Ne, sire Webbe, já nejsem zrádce, který se přidal k Rhyddu.“

„Ne? Chlapovi, který se obrátí zády ke svému pánovi, se nedá věřit. Já to vím.“

„Ale…“ Vězeň? Tak to bylo všechno špatně!

„Snad jste si nemyslel, že tam budete hostem, nebo snad ano?“

„Myslel jsem si, že pojedu s vašimi muži.“

„Vážně?“ Webb se zlomyslně zachechtal. „Pak jste prosťáček. Považuji za omyl, že jste se stal rytířem. Pojďte! Nejdříve zajistíme bezpečí na hradě, pak se vrátíme pro mého koně a pro paní.“ Pobídl bílého hřebce a ten vyrazil jako střela do tmy bez nejmenšího strachu.

Henry byl pohlcen mořem koní, vojáků a loučí. Ačkoliv se cítil zrazen, jako by spojil svůj osud s šílencem, neměl jinou možnost než jet s nimi.

„Pomoc! Stráže! Prosím vás, pomozte mi s tím starcem. Je… je mrtvý!“ křičel Gareth a bušil pěstmi do železných mříží v kobce.

„Mrtvý?“ zeptal se žalářník, chlap jako hora, aniž se zvedl ze svého místa. „Ne, jen spí.“

„Ale on nedýchá! Ne… netluče mu srdce! Prosím vás, zavolejte doktora!“

„Jestli je mrtvý, tak už je pozdě.“ Žalářník zafuněl, vstal z lavice a loudal se přítmím k cele. „Mně připadá v pořádku… Co to sakra je?“ Zamračil se a do tváře se mu vplížil podezíravý výraz. Odemkl celu a vešel dovnitř.

„Já nevím,“ řekl Gareth a prohlížel si runu, kterou Muir nakreslil vlastní krví na podlaze kobky. „Neslyšel jste toho starce bloumat po cele a kreslit na podlahu?“

„Ne…“ Žalářník pomalu kroutil mohutnou hlavou. „Já vězně neposlouchám.“ Poškrábal se na hlavě a rozpačitě se mračil.

„No, on chodil, a pak… pak si lehl, že bude spát, a umřel… přísahám!“

Žalářník stál jako zkamenělý, ani se nepřiblížil ke starci, který ležel bez pohnutí na špinavé slámě.

„To je pekelné znamení,“ zašeptal a chřípí se mu chvělo strachem.

„Ne…“

Gareth doufal, že žalářník vejde dál do cely, ale on vycouval a zavřel dveře. „Já nebudu na místě, kde spí Lucifer,“ řekl a několik dalších vězňů souhlasně zabručelo. „Hej, Johne, ty tam nahoře na schodech. Dojdi pro kněze.“

„Proč?“ volal dolů hlas.

„Udělej to a běž pro něho hned, pokud nechceš skončit v pekelném chřtánu.“

„Jdi si pro něj sám!“

„S radostí.“ Žalářník stoupal po schodech a zmizel z dohledu a Gareth znechuceně kopl do slámy.

„Nevěřil ti,“ zašeptal v domnění, že Muirův plán přelstít žalářníka nevyšel. „Musíme vymyslet něco jiného.“

Stařík se nepohnul.

„Slyšíš mě?“ zeptal se Gareth a přešel do kouta, kde kouzelník spal. „Musíme… Ó, Bože!“ Muir nespal, jak bylo v plánu. Ležel, nedýchal a zdravé oko měl otevřené a upřené do stropu. „Ach, ne, to ne!“ Nohy měl studené jako led. Garethovi stékal ledový pot po zádech a strach mu zkřivil tvář. „Pomoc!“ vykřikl znovu, tentokrát hlasitěji.

„Zmlkni!“ okřikl ho další vězeň ze své cely.

„Ty zmlkni, Reginalde!“ vrátil mu to spoluvězeň.

„Pomoc!“

Garethovi bušilo srdce a potily se mu dlaně. Nikdy toho starce neměl rád, a teď najednou cítil strašnou ztrátu v téhle vlhké, plesnivé cele se zdmi, po kterých tekla voda, se shnilou slámou na zemi a krysami, které se v ní schovávaly. Být tu sám, bez někoho, s kým mohl mluvit, bylo nepředstavitelné, a kouzelník byl i se všemi svými chybami starý dobrák. Gareth měl pocit, že se mu zřítil svět, a uvědomil si beznadějnost své situace. Myslel na matku a v očích ho pálily slzy. Slzy, které nikdy neprolije, protože by bylo slabostí ukázat, jak se mu stýská po ženě, která ho porodila.

Všechna jeho předstíraná odvaha se rozplynula, a i když se pokoušel jí trochu posbírat, mohl se jen dívat na starce s pootevřenými ústy, jemuž se nehýbala hruď a oči měl otevřené, ale vyhaslé. Nepřál si nic jiného než prolézt těmi prokletými mřížemi a zmizet. Prak měl schovaný v kalhotách a v kapse hrst kamínků, ale byl tak vyděšený, že nemohl myslet na nic jiného, než jak utéct od toho mrtvého těla.

„Hej, je ten starý opravdu mrtvý?“ zeptal se jeden z vězňů.

„To mě podrž. Víš to jistě?“ přidal se jiný. „Není něco jako kouzelník? Třeba je jen v tranzu.“

„Jo, a já jsem anglický král.“

Muži se smáli a žertovali, ale Gareth je neposlouchal. Zíral na schodiště a tiše se modlil, aby už přišel kněz, žalářník nebo kdokoliv jiný a tělo odnesl.

Připadalo mu, že slyší hlasy jako před pár hodinami, a uviděl zlaté stíny loučí tančit pod schody.

„Na poslední pomazání je pozdě,“ řekl otec Anthony se zasmušilým výrazem ve tváři. Přišel do žaláře se žalářníkem a starou Idelle.

„Toto místo je hanba,“ řekla Idelle a kroutila šedivou hlavou, jako by mléčně bílýma očima viděla. „Kdyby tu ještě vládla naše paní…“

„Ale nevládne a lord Ian si to přeje tak,“ přerušil ji žalářník a sáhl pro klíče.

„Garethe, chlapče!“ Idellina vrásčitá tvář se rozjasnila šťastným úsměvem. „Byla jsem z toho nešťastná, když jsem se dověděla, že jsi tu.“ Prudce ho objala a oči se jí zalily slzami. Idelle, která byla blízká jeho matce, k němu byla vždycky hodná. „Pokoušela jsem se k tobě dostat, ale lord Ian to zakázal.“

„Kde je matka?“

„Kéž bych to věděla,“ zašeptala, políbila ho na temeno hlavy a obrátila se k Muirovu nehybnému tělu.

„Podívej, tady na zemi!“ ukázal žalářník na runu, kterou Muir nakreslil vlastní krví. „Je to pekelné znamení, to ti říkám.“

„Ne, není,“ rozptýlila Idelle jeho obavy. „Je to jen kresba ze života.“

Roztřesený kněz se rychle pokřižoval a sklonil se nad Muirem. „Nešťastná duše,“ pronesl.

Kouzelník pohnul jednou rukou.

„Ach!“ zaječel žalářník.

„Pane Bože.“ Kněz se opřel zády o dveře cely a Gareth, kterému tlouklo srdce rychleji než zajíci, vytáhl z kalhot prak, vložil do něj kus tvrdé malty a vystřelil. Ssst! Ťuk! Kamínek trefil žalářníka do týla.

„Au! Co to bylo?“ obrátil se zrovna ve chvíli, kdy ho další kousek malty zasáhl do čela. „Au! Nech toho!“ Další střela. Tentokrát do oka. „Nech toho, oslepil jsi mě, ty špinavý malý bastarde.“ Jednou rukou si držel oko, druhou sáhl po meči, ale nečekal další ostrý kamínek do břicha.

„Ježíši, Marie a Josefe, zastavte ho!“ Žalářník tasil meč, ale to už Muir vstal a zapíchl mu svoji malou dýku do šíje.

„Utíkej!“ zavolal na Garetha.

Stříkala krev. Žalářník kolem sebe sekal mečem a Gareth vyrazil jako splašený hřebeček. Nečekal, aby viděl, co se stane otci Anthonymu, Muirovi nebo Idelle. Bral dva schody najednou a rozrazil dveře na nádvoří, kde ležela mlha. Běžel nejtmavšími místy, držel se u zdí a děkoval mlze za to, že ho kryje. U hlavní brány hlídali dva strážní a padací mříž byla stažená. Tak tudy neunikne. Utíkal až ke psím kotcům a psi ho už z dálky cítili a nervózně štěkali. Alfreda nebylo nikde vidět, a tak Gareth vběhl do ohrady a Boon ho málem povalil na zem.

Mrskal ocasem, kňučel a tancoval Garethovi kolem nohou. „Šš!“ poručil mu Gareth a vzal ho do náruče. Psi, cvičení hlavně k lovu, zvedli hlavy, a zase je svěsili, protože byli na Garetha zvyklí. Ten k sobě Boona tiskl a cítil, jak mu divoce, nepravidelně bije srdce. „Ššš!“ snažil se psa uklidnit.

Muir, ten starý kozel, ho přelstil. Proč mu neřekl, že se umí uvést do tranzu, nebo co to bylo, a předstírat smrt? Gareth vynesl Boona z kotců a sedl si za obrovské kotle na vyváření prádla. Neměl žádný plán na útěk, ale věděl, že pokud chce zmizet, musí to udělat rychle, než ho na hradě začnou hledat.

Vstal a vzal to kolem fretčích klecí. Ty malé bestie nervózně pobíhaly. Boon zůstal stát, ale nezaštěkal. Když minuli klece, znovu se zastavili a zadívali se k zadní bráně, kde stál mladý strážný, asi tak v Garethově věku. Neměl na hlavě helmici, takže Gareth mohl použít znovu prak. Ale měl už poslední kamínek. A to nestačilo. Potřeboval jich mnohem víc, aby mohl strážného zneškodnit a sám utéct zadní bránou.

Až bude venku z Rhyddu, udělá to, co mu řekla matka. Vydá se na jih. Za několik dní, když půjde svižně a občas se nechá svézt na voze, může dorazit na hrad Heath, kde žije matčina sestra, paní Luella.

Ale teď už neměl peníze ani šperky. Ty, co mu dala matka na cestu, zůstaly u Muira. Gareth neměl nic, ani jedinou minci. Jedině… Usmál se ve tmě sám pro sebe. Jeho otec je přece zloděj, ne? Tak on jím může být také. Vplíží se do zbrojnice, tam ukradne dýku, z kuchyně si vezme chléb a jablka, a šperky z hradní pokladnice. I když Ian za tu krátkou dobu, co byl baronem, všechno změnil, Gareth věděl, kam schovává náhradní klíč k pokladnici.

Něco se tam děje. Něco vážného. Zvuky z hradu byly jiné. Ve spánku slyšel křik mužů, ržání koní a nervózní štěkot psů. Ian dokázal ve spánku rozeznat všechny zvuky, ale teď, když v krbu dohořel oheň a louče také zhasly, cítil, že s ním v pokoji ještě někdo je.

Sáhl na jednu stranu postele, kde ležel jeho meč, ale nahmatal jen chladný kámen a silná stébla rákosu, žádné kovové ostří.

Srdce mu bušilo, když se otočil na posteli a hledal dýku v pochvě, která měla ležet pod polštářem, ale ani tu nenašel.

„Tak už jste se probudil,“

Ten hlas patřil jeho nepříteli. Zloději.

„Říkal jsem si, že bych vás mohl podříznout ve spánku.“

Když si Ianovy oči zvykly na tmu, uviděl svého soka, temného a výhružného. Zdál se mu ještě vyšší než jindy, jak stál u okna.

jedné ruce držel Ianův meč, v druhé dýku.

„Jak ses sem dostal?“

„Hlavním vchodem.“

„Stráže!“ zavolal Ian, ale Trevin rychle přešel pokoj a přitiskl mu vlastní dýku na krk.

„Vyhnal jsem ty, kteří vám byli věrní,“ řekl drsným šeptem, při němž Ianovi tuhla krev v žilách. „Myslím, že byste se měl obléknout a jít se mnou.“

Gwynn hleděla na nebe a přála si, aby svítil měsíc a aby mohli jet na Rhydd rychleji. Cestovali už několik hodin, ona a sir Stephen, ale nakonec přece jen k hradu dorazili, i když osel byl tak unavený, že už ho jen otěže plácající mu o boky poháněly, aby se vlekl dál.

Tady byla mlha hustá a vzduch studený tak, že Gwynn mrzla. Dýchala si na ruce a doufala, že nepřijela pozdě a Trevin a Gareth jsou živí a zdraví… Ach, kéž by alespoň Gareth byl v bezpečí.

„Nemohli bychom jet rychleji?“ zeptala se sira Stephena snad už posté.

„Kdyby to šlo, tak bychom jeli, ale nejde to.“

Čas tak rychle ubíhal a Gwynn se třásla jak osika. Neměla se nechat od Trevina tak obelstít, neměla mu věřit. Ale ať se na něho zlobila sebevíc, její srdce bilo pro něho a pro hrstku mužů, kteří jeli s ním.

Byla to šílená výprava, ale nedokázala potlačit ten kousek naděje, který jí zůstal v srdci jako malý plamínek. Určitě se mu nic nestalo. A určitě je s Garethem. Ach, co by dala za to, aby ho zase viděla, aby ho mohla obejmout. Kéž by je mohla vidět oba, třeba naposledy, než se vydá Ianovi a bude mu poslušnou ženou.

Ta představa ji děsila a dělalo se jí zle, ale musí najít způsob, jak to přežít, strpět všechna příkoří, pokud budou Trevin s Garethem v bezpečí.

Znovu se tiše pomodlila a někde v lese zavyl vlk. Osel, který byl předtím naprosto apatický, se lekl a vyrazil rychle kupředu.

Rhydd už byl blízko. Cítila to v kostech. Ale do příjemného pocitu se mísil strach, že ti, které miluje na světě nejvíc, jsou ohroženi…, nebo ještě hůře – že žádný z nich nepřežil.

Gareth nemohl uvěřit svému štěstí. S kapsami plnými šperků a mincí vyklouzl z pokladnice se štěnětem pod paží, proběhl těsně kolem opevnění a zastavil se za povozem, aby obhlédl nádvoří.

Nestáli tu žádní strážní, jejich místa byla prázdná a on měl mlhavou předtuchu, že se něco děje, něco, co tak zcela nesouvisí s jeho útěkem ze žaláře. Je možné, že starý Muir nakonec provedl kouzlo, které účinkuje, a všichni strážní usnuli na svých místech. Nebo ho po boji a zmatku v žaláři hledají strážní po celém hradě?

Gareth se nezdržoval dlouhým přemýšlením. Stačilo mu vědět, že je brána prázdná, a přestože je padací mříž dole, bude snadné ji zvednout a vyklouznout ven. Chvíli to potrvá a chce to zručnost, protože jakmile se dá těžká mříž do pohybu, bude celý hrad na nohou. Pak bude mít jen pár vteřin na to, aby seběhl po schodech a proběhl branou na svobodu za hradní opevnění.

Opatrně se plížil po okraji cesty a snažil se očima proniknout mlhou tak usilovně, až ho rozbolela hlava. Prak měl zastrčený za opaskem u kalhot a ve volné ruce držel dýku.

Dorazil ke strážní věži a zatajil dech. Protáhl se otevřenými dveřmi dolů po točitém schodišti. Každou vteřinou očekával, že vběhne strážnému přímo do náruče, ale neslyšel žádné zvuky, louče a svíce v železných držácích na zdech hořely nízkými plameny a vydávaly málo světla.

Udýchaný a s tlukoucím srdcem vrazil do strojovny, kde si s hrůzou uvědomil, že bez cizí pomoci padací mříž nevytáhne. „Zatraceně!“ zamumlal a Boon zakňučel a snažil se mu vykroutit z rukou. „Ššš!“

„Přemýšlel jsem, kde se asi objevíš.“

Gareth ztuhl, pak ohromeně hleděl na Muira, který se vynořil ze tmy. Takže tomu starci se jedno kouzlo přece jen povedlo.

„Dělej, hochu. Nemáme moc času. Chop se té kliky.“

Gareth poslechl a divil se, jakou sílu stařík má. Brána byla těžká, běžně ji vytahovali dva statní chlapi, ale teď na to musí stačit oni dva, pokud chtějí uprchnout. „Vězni utekli!“ ječel žalářník přes celé nádvoří zrovna ve chvíli, kdy Trevin s dýkou na Ianově krku strkal svého zajatce dveřmi z hradní síně. Žádný strážný se nerozběhl žalářníkovi na pomoc a několik rozespalých sloužících, kteří otevřeli okna, rovněž nejevilo zájem.

Trevin se usmíval sám pro sebe. Richard a další muži, kteří se k nim přidali, museli zvládnout svou práci dobře a zneškodnit pár vojáků a strážných, kteří zbyli na hradě. Naklonil se k Ianovu uchu a pošeptal mu: „Nastal čas, abys i ty zkusil, jak to páchne v žaláři.“ Popohnal Iana špičkou dýky.

Žalářník, který se rozběhl ke vchodu do haly, byl zastaven těžkopádným chlapcem, jemuž nemohlo být víc než třináct. Chlapec ho povalil do trávy, ale Richard, který se schovával za polámaným vozem, mu musel přiskočit na pomoc, aby žalářníka zkrotili. „Promiň,“ omluvil se tesař s lišáckým výrazem v obličeji. „Ten nám ještě chybí. Dobrá práce, Tome.“

„A ostatní?“ zeptal se Trevin.

„Většinou odpřisáhli poslušnost vám, nebo sedí v žaláři.“

Ianovi poklesla ramena, jako by mu na ně naložili těžké břímě. Ve slabém světle na nádvoří vypadal najednou starý a unavený.

„Teď je vše tak, jak má být,“ řekl Trevin.

„Ne, nemám jen dobré zprávy,“ řekl na to Richard. „Několik chlapů věrných tady tomu“ – plivl na zem k Ianovým bosým nohám – „uteklo, a v žaláři jsme nenašli ani vašeho chlapce, ani kouzelníka.“

„Cože?“ Trevin sevřel jílec meče. „Oni tam nebyli?“

Richard s vážnou tváří přikývl. „Když jsme přišli do žaláře, ležel tam žalářník mrtvý, váš chlapec a Muir byli pryč a jediné, co po nich zbylo, byla podivná kresba krví na podlaze.“

„Vše nadarmo, zloději?“ zeptal se Ian s jedním obočím nahoru.

„Kde jsou?“

Ian pokrčil rameny. „Nemám ponětí.“

Trevin mu to věřil a v tu chvíli dostal strach. „Prohledejte celý hrad, kousek po kousku, a nevynechejte ani píď,“ přikázal svým mužům. Ale sotva to dořekl, zaslechl skřípot a vrzání starých soukolí. Železná mříž se s hrozným rachotem vysouvala nahoru. „Ne!“ zvolal Trevin ve chvíli, kdy se brána otevřela, a dutý zvuk koňských kopyt se rozlehl nádvořím. „Zavřete bránu!“ přikázal. „Pro Kristovu lásku, spusťte tu mříž!“ Ale bylo pozdě. V mlze viděl postavy starého kouzelníka a chlapce, jak prošly dvířky strážní věže, a otevřenou branou projeli vojáci s loučemi.

V jejich čele jel s taseným mečem Trevinův dávný nepřítel.

Sir Webb s obličejem pokřiveným záští je zpátky.

A tam ve tmě je Gareth.

„Garethe, utíkej!“ vykřikl Trevin. „Převezmi ho!“ strčil Iana k Richardovi a rozběhl se přes nádvoří s taseným mečem. Krev mu bouřila strachem a zlostí. „Utíkej, chlapče, utíkej!“

Ale už bylo pozdě.

„Chyťte ho!“ zavelel Webb. Dva jeho muži seskočili z koní a třetí rychle zacílil. Boon vypadl Garethovi do trávy, zakňučel a utekl.

„Ne!“ volal Trevin a přeskočil hromadu dříví, která mu stála v cestě. Byl pouhých padesát yardů od svého syna.

Cvak!

První šíp zasáhl Garetha do nohy. Chlapec hlasitě vyjekl a jeho výkřik proklál Trevinovi srdce. Hoch padl na zem a svíjel se bolestí. Prak mu přitom vypadl. Pes znovu zakňučel a utekl dál do tmy.

Vzduchem se ozval další smrtící svist.

Druhý šíp zasáhl Garetha do ramene a nádvořím se nesl pronikavý výkřik.

„Ne!“ Trevina se zmocnil hněv temný jako srdce démona. Vyrazil kupředu, meč zvednutý, a pronikavý křik, který slyšel, vycházel z jeho vlastního hrdla. Rozmáchl se a jeden z lučištníků padl k zemi, když se mu meč zasekl do masa. Koně řehtali a ržáli, muži na sebe pokřikovali. Meče se blýskaly v oranžovém světle loučí. Vzduchem se rozléhaly zvuky nárazů kovu o kov. Muži křičeli bolestí.

„Zastavte ho!“ zaduněl v řevu Webbův hlas.

Vzduchem zasvištěl šíp a proletěl mu kolem hlavy.

Další svist a zase vedle.

„Trevine! Dávej pozor!“ Richardův hlas. Někde blízko. Nebo daleko? Muži padali z koní a uprostřed vojáků, s tváří bledou jako smrtka, zajatý sir Henry.

Cvak!

Bolest explodovala v Trevinově stehně. Zapotácel se a málem upustil meč. Ale přinutil se běžet dál. „Garethe!“

Jeden lučištník mířil na jeho syna.

Trevin po něm hodil mečem. Lučištník padl k zemi.

Z hrudi mu stříkala krev, rukama svíral jílec meče, který ukončil jeho život.

„Zastavte to krveprolití! Ve jménu všemohoucího Boha, zapřísahám vás!“ Otec Anthony se hnal přes nádvoří s vlajícím rouchem jako anděl pomsty z nebes. „N-nechte toho! Ó, milosrdný Bože!“

Trevin už byl u Garetha s dýkou v ruce. „Nepřibližujte se!“ přikázal mužům, kteří stáli kolem. Někteří přiběhli ze svých chýší i se zbraněmi. Nevěděl, zda jsou přátelé, či nepřátelé. Louče projasňovaly hustou mlhu a odrážely se ve splašených očích koní a ve zbraních.

Psi se rozštěkali, koně řehtali a v dálce bylo slyšet dětský pláč. Muži pokřikovali, ranění sténali bolestí a Trevinovi se všechny zvuky mísily dohromady.

Kolem ucha mu prosvištěl šíp. Další se mu zapíchl do ramene. „Garethe, vstaň. Utíkej!“

„Na to je příliš pozdě,“ promluvil Muir, který se najednou vynořil z mlhy. Gareth se nehýbal a tuniku měl nasáklou krví.

„Ne. Bude žít a přežije a…“

„Je pozdě pro nás pro všechny,“ řekl Muir.

„Nikdy!“

Trevin chtěl Garetha zvednout do náruče a odnést ho do hradu. „Garethe, chlapče, jen klid. Já se o tebe postarám,“ slíbil mu, zapotácel se, když ho zvedal, a ve svalech ho pálily vlastní rány.

„Stůj!“ zavelel v té chvíli Ian hlasem chladným jako voda ve studni. „Zrádce. Vrahu. Zloději!“

Trevin vykročil. Ianova slova k němu doléhala z velké dálky a jejich význam mu unikal. V hlavě se mu rozléhal hukot, jaký vydává vodopád padající z velké výšky. Když dokáže odnést Garetha dovnitř, položit ho do postele, všechno bude dobré.

A co Gwynn?

Při všech bozích, je tak krásná. Kdyby ji tak mohl ještě vidět. Aspoň jednou. Zápasil s bolestí a tmou, která mu zatemňovala zrak. Hukot v hlavě byl čím dál silnější, jako mořský příboj dorážející na břeh. Gwynn, lásko, dohlédnu na to, aby náš syn byl v bezpečí. Nezapomeň, že tě miluji tak, jako jsem nikdy žádnou jinou ne…

Zatřepal hlavou, aby si ji pročistil. Nesmí ztratit vědomí, teď ne!

„Neslyšel jsi?“ řval Ian.

Ale Trevin kráčel dál, nohy jako z olova, klopýtaje po trávě smáčené krví. Zachrání svého syna. Jestliže neučinil za cely svůj život nic dobrého, napraví to tím, že zachrání syna.

Pot mu prýštil ze všech pórů a z ran mu tekla krev. Bolest mučila jeho tělo i duši. Ale šel. Už to není daleko.

„Utíkej!“ volal na něj Richard. „Trevine, prosím… Vše je ztraceno! Zachraň aspoň sebe!“

Ian, kterému se s mlynářovou pomocí podařilo vzít Richardovi zbraň, viděl, jak ten blázen nese chlapce do hradu. Bylo zřejmé, že mu s každým krokem ubývá sil, ale pokračoval, rozhodnut zachránit dítě, které nikdy doopravdy nepoznal. Bylo téměř po bitvě. Webbovi vojáci měli dobré zbraně a byli dobře vycvičení. Vzbouřenci z řad vesničanů a služebnictva jim nemohli konkurovat.

Ian se obrátil ke střelci, který zabil několik mužů. „Skoncuj to s tím šílencem!“ vyzval ho a díval se, jak lučištník natáhl tětivu a míří Trevinovi do zad.

„NE! TREVINE!“ Ženský hlas. Hlas jeho ženy! Ian se otočil a uviděl Gwynn s tváří plnou hrůzy běžet přes nádvoří. Neuvěřitelnou rychlostí míjela vojáky, kteří obklíčili většinu zrádců. Přijela v nějakém voze a byla oblečená jako muž, v kožené tunice a kalhotách. Vlasy za ní vlály, z velikých očí jí tekly slzy, ale nikdy nebyla krásnější. „Zastav to, Iane! Prosím tě!“

Trevin uslyšel její hlas a ohlédl se.

Lučištník vystřelil.

Šíp prosvištěl vzduchem a zabodl se Trevinovi do ramene, těsně nad Garethovou hlavou.

„Ne, ne, ne!“ křičela Gwynn a blížila se k nim přes mokrou trávu hustou mlhou.

Trevin zavrávoral a syn mu vypadl z náruče na zem. Naposledy se podíval na běžící ženu a padl.

„Trevine! Ne, ne, ne!“

Gwynn míjela Iana. To nemohl dovolit. Ta žena ho již ponížila dost. Utekla mu za zlodějem o svatební noci, udělala z něho paroháče před jeho vlastními muži. Nemůže jí už nikdy věřit a nikdy ji nesmí spustit z očí. Třeba už v sobě nosí druhé dítě toho zločince.

Ta hrozná představa ho rozlítila.

Ač mu bylo téměř padesát, byl rychlý a chytil ji za loket, když běžela kolem něho. Vytrhla se mu, jako by ji pouhý jeho dotyk odpuzoval.

Ta nestoudná coura!

„Stůj, ženo!“ přikázal jí, a když neposlechla, podrazil jí nohy a srazil ji do rozblácené trávy. Snažila se ho odstrčit, a když cítila, že ji sevřel s větší silou, bušila mu pěstmi do hrudi.

Přitlačil ji vlastní váhou k zemi a chytil za ruce. Byl tak blízko, že cítil vůni vřesu z jejích vlasů a slyšel všechny kolem nich. Věděl, že Webb a jeho muži sledují, jak svou ženu zkrotí. „Poslouchej, ty děvko,“ sykl jí ostře do ucha. „Jestli ti záleží na životě tvého milence a syna, tak vstaneš a postavíš se vedle mě jako moje žena. A najdeš způsob, jak znovu získat důstojnost.“

„Nemohu.“

„To záleží na tobě,“ řekl a viděl, jak jí oči blýskají hněvem, cítil pod sebou její prsa, jak se prudce zvedají a klesají.

„To raději umřu.“

„Tady nejde o tvůj život.“

Gwynn znehybněla a on konečně získal celou její pozornost, ač proti její vůli.

„Jestli neuděláš, oč tě žádám, myslím, že oba zemřou.“

„Ne!“ vykřikla a snažila se zvednout hlavu, aby uviděla svého milovaného Trevina a jejich syna.

Její víra ve zloděje ho silně popudila, i když obdivoval její odvahu a vřelost citů. „Je to tvoje volba, moje drahá,“ řekl a snažil se, aby v jeho hlase nebylo znát, jak ho to ponižuje. „Jestli se nepostavíš vedle mě, tak zemřou, bud v důsledku zranění, která utrpěli, nebo s oprátkou na krku, až zesílí natolik, že budou schopni stát. Rozhodni se. Hned. Máš jejich osud ve svých rukou.“

Kapitola 16

„Proč je prostě nezabít?“ zeptal se Webb a dloubal si špičkou dýky špínu pod nehty. Opíral se o kamenný krb a kolem pobíhalo služebnictvo, sem a tam, nahoru a dolů po schodech. U všech vchodů stály stráže, kdyby se tu náhodou objevili Trevinovi věrní z Černého dubu. Ač mnoho vesničanů a sloužících sedělo v žaláři, zbylo jich ještě dost, aby udrželi hrad v chodu, ale nemohl věřit všem. Ještě ne. Tucty párů očí ho pozorovaly a tucty párů uší poslouchaly.

Ian si povzdechl. Bude muset jednat obezřetně, aby získal důvěru všech, kterým vládne.

Z ohniště vyletěla jiskra a on odkopl kousek hořícího dřeva zpátky do krbu. Od vzpoury na hradě uplynuly dva dny a on si nepřál nic jiného než smrt toho bídáka Trevina McBaina, jak slíbil Gwynn. Ale musí myslet do budoucna, na svou ženu a na svou moc. Co se týče toho kluka, chce, aby Gwynn připadal jako muž, který umí odpouštět, přestože té noci, kdy došlo k útoku na hrad, projevil svou pravou povahu. Dal jí několikrát možnost nahlédnout mu do srdce plného nenávisti.

Ale Gwynn je klíčem ke všemu. Smutnou skutečností je, že se bojí, že ji miluje. Prožíval nesnesitelná muka při pohledu na to, jak běží s tváří plnou bolesti a strachu přes nádvoří za svým dítětem a milencem. Pochyboval, že ji někdy bude zajímat. Předtím si přál jen ji zkrotit, aby se musela podřídit, a bylo mu jedno, jestli ho má ráda. Ale teď chtěl víc. Nejen její lhostejnou poslušnost, chtěl její srdce.

„Bylo by snadné zabít je,“ řekl Webb a mračil se nad špinavými nehty.

„Ano, ale co potom? Oni stejně zemřou, ale nemusím to uspěchat. Jen nechte porodní bábu pálit svíčky a odříkávat zaříkadla.“

Mávl rukou, jako by odháněl protivnou mouchu. „Nechte kněze, ať se modlí a bičuje.“ Otec Anthony je divný patron, Ian nikdy nepoznal jiného člověka, který by sám sobě působil bolest. „Nebraňte doktorovi, aby zkoumal jejich moč nebo jim pouštěl žilou.“ Předklonil se v křesle, opřel si loket o stůl a zahleděl se na jasné plamínky svíček umístěných na lustru z paroží. Webb je idiot, který myslí jen v přítomnosti, Ian, ač to bylo v rozporu s jeho povahou a nepřál si nic jiného, než mu podříznout krk, se snažil být trpělivý. „Chci vládnout hradu s Gwynn po svém boku. Musím si získat její důvěru.“

„Proč?“ Webb plivl do ohně a zasunul dýku do pochvy. Utřel si nos do rukávu a zadíval se na hradního pána, jako by byl slaboch. „Na důvěru už je pozdě, pane,“ řekl a zasmál se krutým smíchem. Natáhl se pro pohár s vínem, který nechal stát na rohu stolu.

„Vy nevíte, že nikdy není pozdě?“ zeptal se ho Ian.

„Ó, ano, teď mi tu citujete Písmo svaté nebo podobnou kravinu. Ach, lorde Iane, vy jste vážně správný a zbožný člověk.“ Znovu se zachechtal a v Ianovi to vřelo vzteky, až se zpotil na zátylku. Až se situace na Rhyddu uklidní a on bude spolu s Gwynn vládnout v přátelské shodě, najde způsob, jak se Webba zbavit. Je dobrý voják, to je pravda, ale neuzavře spojenectví s člověkem, který dopomohl k útěku jeho bratrovi, když on za jeho věznění tak draze platil. Za ten krutý omyl bude muset Webb zaplatit životem.

Ian se opřel v křesle a položil si nohu na lavici. Dnes cítil svůj věk. Pět desetiletí, a nemá dědice. Je nejvyšší čas to napravit, bude-li moci. Margareta mu syny nedala a žádná z dívek, se kterými spal, mu nikdy neoznámila, že je otcem jejího dítěte. A je tu další nepříjemná skutečnost, že jeho žena může být opět těhotná. Se zlodějem – znovu! Copak nebyli spolu a netrávili spolu noci, sami nebo ve společnosti Trevinových mužů?

Znovu se ho zmocnil hněv, tentýž sžíravý hněv, živený jeho nenávistí. Dotkl se z boku tváře a nahmatal prsty jizvu, která mu zůstala po zlodějově dýce. Ach, jak touží zabít toho lotra. Bylo by to tak snadné. Webb má pravdu.

Ale Ian věděl, že bude muset být trpělivý. Jestli v sobě Gwynn nosí McBainovo dítě, nesmí ten bastard přežít, Ian byl rozhodnutý na to dohlédnout. Nenechá ze sebe dělat stejného blázna jako jeho bratr. Ale dokud to děcko, bude-li nějaké, nebude na světě, nesmí s Gwynn spát. Jak by potom mohl mít jistotu, zda je to malé jeho, nebo další zlodějův spratek?

Musí vyčkat.

Buď je těhotná, nebo brzy přijdou její měsíční potíže, a to budou vědět v prádelně. Ale to není důvod protahovat McBainovu smrt, ne? Kdo by se o tom mohl dovědět? Možná má černý rytíř jednou pravdu. „Budu o tom přemýšlet,“ řekl nahlas. „A teď mi povězte něco o tom kouzelníkovi.“ Další trn v patě.

Webb se zamračil do poháru. „Ten zmizel.“

„Vyloučeno.“

„Musel proběhnout branou dřív, než jsme spustili mříž. V tak husté mlze a ve zmatku boje bylo těžké si toho všimnout.“

„Je tady, cítím to.“ Ian upil z poháru a snažil se srovnat myšlenky na kouzelníka. Kolem toho starého mrzáka a jeho slepého oka se dělo něco, nač by si měl vzpomenout.

Zaslechl kroky na schodech, a když tam pohlédl, uviděl Gwynn ve společnosti dvou strážných. Oblečená do tmavě červeného sametu s vlasy sčesanými z obličeje a s hrdě vztyčenou bradou to byla tak krásná žena, že podobnou nikdy neviděl. Jeho žena. Na chvíli pocítil pýchu, dokud si nepřipomněl, že může čekat dítě. Dítě, kterému nekoluje v žilách Ianova krev.

„Má paní,“ pozdravil ji, vstal a odtáhl jí židli, aby si mohla sednout. „Jen pojď, je tu mnoho věcí, o kterých si musíme promluvit.“

„Chci vidět svého syna,“ řekla a na tvářích jí vyskočily dvě rudé skvrny.

„Uvidíš, jakmile se jeho stav zlepší…“

„Ne, hned!“ řekla rozhodně. „Potřebuji ho vidět, dotknout se ho.“

V jejích zelenošedých očích byla bolest a on věděl, že nemá na vybranou. Jestli mu má někdy uvěřit, milovat ho, tak bude muset souhlasit s tím, aby se šla podívat na syna.

Sklonil hlavu. „Dohlédnu na to.“

Na okamžik znehybněla a zatvářila se nevěřícně.

Ian upřel pohled na jednoho ze strážných. „Až tady skončíme, tak doprovodíte mou paní k jejímu synovi.“

Gwynn přelétl po rtech letmý úsměv. „A co lord Trevin?“

Ianovi došla trpělivost. Zavraždit zloděje ve spánku mu připadalo čím dál lepší. „Ne! Poskytl jsem mu sice lékařskou péči, ale je mým vězněm. Jako jeho spojenci. Jakmile se trochu zotaví, pošlu ho do žaláře, kde počká na rozsudek.“ Ian musel být opatrný. Chtěl si získat její důvěru, protože doufal, že jednoho dne ho bude mít aspoň trochu ráda, ale nechtěl vypadat jako slaboch. Sáhl do kapsy. „Mimochodem, našel jsem něco, co patří tobě.“

„Co? Och, milosrdný Bože.“ Slzy jí zalily oči, když uviděla, jak si tlustými prsty pohrává s jejím rubínem. Neviděla ho celých třináct let, ale poznala prsten, který jí Trevin ukradl a který mu nakonec věnovala, aby mlčel o Garethově početí. Teď se leskl ve světle ohně a temné fasety se zatřpytily, když jí ho Ian položil do dlaně a zavřel nad ním její pokrčené prsty.

„Měl ho zloděj,“ řekl a jí se bolestí sevřelo srdce.

Celá ta dlouhá léta byli odloučeni jeden od druhého. Ale Trevin se toho prstene nikdy nezbavil, neprodal ho. Hrdlo se jí sevřelo dojetím. „Děkuji,“ řekla Ianovi.

„Pro tebe všechno.“

Zahlédla v jeho chladných jantarových očích něco jako záblesk citu. „V tom případě, můj pane, odpusťte všem, kteří proti vám povstali,“ požádala ho směle. „Potlačte nenávist vůči tesaři, ženě, jež vaří pivo, a všem ostatním, kteří byli zajati v boji. Nechte rozebrat šibenice. Projevte milosrdenství, pochopení pro ty, kterým vládnete, a nechte vojáky z Černého dubu odejít jako svobodné muže.“

„To nemohu,“ namítl stroze. „Ač mne to naplňuje smutkem, paní, musím potrestat ty, kteří proti mně povstali.“

„Ale oni to udělali kvůli mně.“

„Pak budou muset pochopit, kdo je tu pánem. Ty jsi jen moje žena, a ačkoliv si upřímně přeji, abys byla šťastná, nemohu si dovolit vypadat jako slaboch. A teď se běž podívat na syna a“ – pohlédl na strážné – „moje žena smí navštívit porodní bábu, která jí bude od této chvíle k službám. Už ji nezamykejte v pokoji, ale…“ dodal, když Gwynn pozorně zvedla hlavu, „prozatím se smí pohybovat jen po hradní síni,“

Gwynn nevěděla, zda mu má poděkovat, nebo žádat větší volnost. Pootevřela ústa, ale pak si všimla, jak svírá čelisti pod šedivějící bradkou, a přikývla. „Děkuji vám, pane,“ řekla a tiskla v dlani prsten. Když jí přiznal tolik volnosti, přijme ji a zachová se podle toho.

„Není zač, Gwynn. Žádám tě jen o to, abys věřila, že se ti chci zalíbit, a chtěla ses zalíbit mně.“ Jeho nevinnému úsměvu nemohla věřit, neboť výraz v jeho očích jí připomněl, že po ní už dlouho touží a že to není žádný laskavý a odpouštějící muž.

„Ano, můj pane.“

„Doprovoďte ji k synovi.“

S bušícím srdcem se nechala odvést strážnými. Konečně uvidí Garetha a bude se moci dotknout jeho tváře a vlasů. Kéž by směla spatřit i Trevina. Tolik toužila se ho znovu dotýkat, líbat ho, vyznat se mu, jak hluboce ho miluje… Kráčela chodbou k západnímu konci hradní síně a po schodišti nahoru. Po celou dobu tiskla prsten s rubínem v dlani tak, až si ji skoro rozedřela do krve, a až se ocitla za zavřenými dveřmi ve věži, navlékla si ho na prst.

Garetha uložili na úzkou postel do malého pokojíku bez oken. Ve svícnu hořela jen jedna svíčka a vzduch byl cítit smrtí. Poprvé uvěřila, že by mohla přijít o jediné dítě, a útroby jí sevřel palčivý strach. „Ach, Garethe,“ řekla tiše, padla na kolena a dotkla se jeho čela. Měl rozpálenou kůži, zavřené oči a tiše zasténal. V očích ji pálily slzy, když uviděla zaschlou krev na jeho obvazech kolem hrudníku a na stehně.

„Jsem tady,“ řekla a vzala jeho ruku, která už byla větší než její. „Garethe, zůstanu s tebou. Ale, prosím tě, probuď se.“ Srdce jí ztěžklo, když se nepohnul, a představa, že už by se nemusel nikdy probrat, jí otřásla. Rozplakala se. Pocit viny jí svíral hrdlo a její slzy padaly na přikrývku i synovi na kůži. „Byl jsi celý můj život, synku,“ vyznala se ze své lásky. „A vždy budeš.“

Bolest týrala celé jeho tělo. Každý kousek kůže ho pálil, jako by ho posypali rozžhavenými uhlíky. Nemohl otevřít oči. Slyšel, že jsou kolem něho lidé, kněz, stará porodní bába a další, který nepoznával. Ale Trevin věděl, že je jednou nohou na cestě do pekla.

Gwynn. Kde je? Podařilo se jí utéct? Určitě ne. A on? Absolutně selhal. Gwynn se nějak vrátila na Rhydd a pokusila se zachránit jeho i Garetha. V hlavě mu hučelo. A Garetha zklamal také. Jeho jediného syna čeká šibenice, není-li již mrtvý.

„Probuďte se,“ mluvil k němu znovu kněz.

„Ne, jen se pohnul,“ nesl se k němu hlas Idelle ze vzdáleného konce chodby.

„Bude žít?“

„Má silné srdce, ale kdoví? Rány jsou hluboké, a jestli přežije, tak jen proto, aby se dostal na šibenici.“ Studené, tvrdé ruce mu odhrnuly vlasy z obličeje.

„Budeme se modlit.“

Idelle souhlasila a Trevin se potácel na hranici života a smrti. Jeho srdce se modlilo za svévolnou duši. Cítil, že už zase uniká z tohoto světa, ale bránil se. Nemůže to vzdát. Do posledního dechu. Nevzdá to, dokud bude Gareth žít a potřebovat ho. A dokud nebude mít jistotu, že Gwynn nic nehrozí.

„Musíte něco jíst, paní,“ řekla Idelle a pohlédla na podnos s vepřovou huspeninou, který ležel tam, kde ho položila – na stolku v pokoji Gwynn.

„Nemám hlad,“ odpověděla Gwynn a přecházela po pokoji, občas se zastavila, podívala se z okna a zděsila se šibenic postavených ve spěchu, už téměř hotových, pro případ, že by jich bylo zapotřebí. Jaká ironie, že Ian přikázal zraněnému tesaři Richardovi, aby dohlížel na jejich stavbu, když i on sám přijde o život. Ani prosby tesařovy ženy, ani samotné Gwynn nepřesvědčily Iana, aby ušetřil životy Trevinových spojenců. Všichni muži, kteří té noci pozvedli meče proti Rhyddu, byli uvrženi do žaláře, včetně Henryho, který zradil celou Trevinovu výpravu, a ještě měl to svědomí hlasitě si stěžovat na pánovo chování. To se dověděla od žen, které nosí do žaláře jídlo.

S výjimkou Muira všechny zajali. Staříkovi se podařilo pod pláštíkem mlhy zmizet z nádvoří. Nikdo ho neviděl ani o něm neslyšel už několik dní a byly to dlouhé, smutné dny, které splývaly jeden s druhým. Gwynn nacházela jedinou útěchu ve skutečnosti, že Gareth a Trevin žijí, i když jejich životy visí na vlásku.

Trávila většinu svých dnů u Garetha a zbytek ve svém pokoji. Ač jí Ian dovolil pohybovat se po celém hradu, neposbírala odvahu k tomu, aby začala plnit povinnosti manželky. Nezajímala se o byliny, zahradu ani knihy, o šaty, které by si měla nakoupit. Nemohla vystát hádky mezi kuchařem a správcem.

Jediné, co ji zajímalo, byli Trevin a Gareth. Musí je nějak osvobodit. Musí se najít způsob. Musí! Zaťala pěsti a ucítila prsten – rubín! Temné zabarvení kamene jí dávalo sílu.

„Ale musíte myslet na dítě, když už nemyslíte na sebe,“ domlouvala jí Idelle.

Gwynn věděla, že má porodní bába pravdu. Samozřejmě, že může hladověním uškodit dítěti, pokud je v sobě nosí. Ian ji podezřívá, že spala s Trevinem, a čeká, až se ukáže, zda je těhotná, než si ji vezme do manželské postele. Chce vlastní dědice a nehodlá vychovávat cizí dítě a být zesměšněn jako jeho bratr. Tím jí poskytl nějaký čas. Ne mnoho, ale přece jen.

„Řekni mi ještě jednou, jak je na tom Trevin,“ vyzvala Idelle.

„Už je o něco silnější, ale neprobouzí se. Hlídají ho celé dny, a až přijde k vědomí a zotaví se, odvedou ho do žaláře a tam bude spolu se svými muži čekat na ortel.“

„Chceš říct na smrt,“ řekla Gwynn a tiskla v ruce prsten.

„Ano.“

„Tobě Ian dovolil za ním chodit?“

Idelle přikývla.

„Tak mu musíš podstrčit zbraň…“

„Neprobírá se. To by nebylo dobré.“

„Ale musíme ho zachránit.“

„A riskovat Garethův život?“ zeptala se Idelle, kroutila hlavou a v poloslepých očích měla smutek. „Nemyslíte, že Ianova odplata by přišla rychle, kdybychom Trevinovi pomohly k útěku?“ Zvedla podnos s netknutým jídlem. „Nechte ho jít,“ radila. „Paní, osud pana Trevina je teď v jeho vlastních rukou.“

„Ne…“

„Myslete na syna. Jeho syna. Co by chtěl on?“

„Musíš mi pomoct. Musím Trevina ještě naposledy vidět,“ prosila zoufalá Gwynn. „Nemohla bys něco dát strážnému do jídla, aby byl ospalý? Abych mohla na pár minut za Trevinem?“

Idelle váhala. „Bude to těžké.“

„Ale ne nemožné.“

Stařena pomalu přikývla. „Ne, není to nemožné.“

„Tak to udělej, Idelle, prosím.“

„Nevyjdete z pokoje, aniž by vás někdo sledoval. Máte sice volnost, ale hlídají vás na každém kroku.“

„Půjdu za ním v noci.“

„Máte u dveří strážného.“

„Znám ho i jeho zvyky.“ Gwynn cítila, že Idelle váhá.

„Je to velmi nebezpečné. Chytí vás.“

„Nechytí. Přines mi zvířecí tuk a já namažu závěsy u dveří. A o strážného si nedělej starosti.“

Idelle stále váhala.

„Idelle, prosím tě, udělej to pro mě,“ řekla Gwynn rozhodně.

Porodní bába obrátila mléčně bílé oči v sloup a potřásajíc šedivou hlavou řekla: „Jak si přejete, paní.“

Poprvé za týden cítila Gwynn paprsek naděje, který jí pronikl do zarmoucené duše. Nevzdá se. Nemůže se vzdát. Točíc prstenem na prstě přešla k oknu a zadívala se na šibenice. Byly postavené do čtverce uprostřed nádvoří, aby je měli všichni na očích. Richard byl na svém místě, připoután řetězy a střežen, a odtud dával pokyny mladším mužům, kam zatlouct hřebíky a které části podepřít, ač zde možná ukončí svůj život.

Pokud něco neudělám! proběhlo Gwynn hlavou.

Ale co? Celé noci byla vzhůru a přemýšlela o tom. Ale teď se dala kola do pohybu. Má naději, že uvidí jediného muže, kterého doopravdy milovala a miluje. Musí najít způsob, jak ho zachránit.

Mysli, Gwynn, mysli. Jsi chytrá žena. Vládla jsi tomuto hradu. Tvůj syn a muž, jehož miluješ, umírají. Nemáš čas. Přemýšlej rychle!

„Ve jménu Otce i Syna i…“ Knězův hlas utichl, když na něj Trevin pohlédl. „Ach. Pro lásku boží, vy žijete!“

„Šš!“ Čekal několik dní a teď, když se setmělo, věděl, že nastal čas vrátit se do života. Probudil se, když mu vlévali do krku bujón, ale předstíral hluboký spánek, aby mohl přemýšlet. Polkl, ale chvíli nemohl mluvit.

„Js-sem velmi r-rád, že…“

„Šš!“ okřikl ho Trevin ochraptělým šepotem. „Dejte mi svůj kříž.“

„Cože?“

„Kříž!“

„Ne, to nemohu…“

Trevinova ruka vyletěla a uchopila záhyby kněžského roucha.

„Když ne pro mě nebo Gwynn, tak pro Rodericka,“ sípěl Trevin rozpukanými rty. „Slyšel jsem vaše modlitby, otče, když jste si myslel, že jste sám. Vím, že jste porušil celibát, ale ne se ženou.“ Kněz málem omdlel. Pohlédl ke dveřím, pomalu zvedl řetěz, na kterém visel těžký kříž ze zla ta a stříbra. Roztřesenými prsty ho podal Trevinovi, který ho rychle strčil pod tenkou přikrývku. „S nikým o tom nemluvte a já nevyzradím vaše tajemství.“

„Já… já…“

„Šš. Odejděte.“ Trevin zavřel oči a sevřel v ruce vzácný kov. Zpočátku otci Anthonymu nevěřil, protože ve svých modlitbách neustále prosil o odpuštění svých vlastních tělesných hříchů, jichž se dopouštěl s hradním pánem. Teď už se nedivil, že Roderick nebyl schopen zplodit s Gwynn dítě. Miloval muže. Při té představě se Trevinovi dělalo zle a v ústech cítil hořkou pachuť. Ale nesmí přemýšlet o těch dvou mužích, musí se soustředit na to, že teď má zbraň. Chladný kov mu vyplňoval dlaň a on přejížděl prsty ostré konce. Teď už musí jen čekat.

Ale ne dlouho.

Muira bolely všechny kosti ve starém těle, jak byl dlouho skrčený v tajném úkrytu pod tkalcovským stavem, kam ho schovala Idelle té noci, kdy došlo k boji a jemu se podařilo utéct. Nosila mu sem chléb a vodu, a teď dokonce občas i pintu piva. Čekal a doufal, že vojáci nakonec uvěří, že zmizel.

Ale on by Trevina neopustil. Dokud je v něm či v jeho mladých chráněncích špetka života. V duchu se považoval za Trevinova ochránce, a když na to někdy začínal zapomínat, stačilo si jen připomenout sestru Clevu a krutého vojáka bez svědomí, který ji znásilnil. Muir, který toho muže předtím okradl, se tenkrát pokoušel znásilnění zabránit, napadl toho chlapa, když spustil kalhoty dolů, ale voják byl rychlý a ostří jeho meče oslepilo Muirovo oko.

Muir se třásl ve svém úkrytu, který nebyl mnohem větší než hrob, měl tu slámu místo postele a krysí společnost. Tkadlena po celý den tkala a člunek přitom hlasitě klapal.

Pamatoval si na ránu mečem, silnou natolik, že by rozpůlila muže, ale meč sklouzl po jeho tvrdé lebce a zasáhl oči, když Muir padal. V té chvíli se mu zdálo, že v lese vypukl požár, jak silná záře ho oslnila. Od té chvíle míval vidiny, slyšel sestru křičet, když ji mladý voják – bratr lorda Rodericka z Rhyddu – zalehl, znásilňoval ji znovu a znovu, aniž jí Muir mohl pomoci.

Za devět měsíců povila Trevina, ale přinutila svého bratra, aby přísahal, že se o dítě postará, neboť jí by jen připomínalo všechnu tu hrůzu. Sama pak vypila velké množství bolehlavu a usnula navěky. Muir nemohl udělat nic, aby ji zachránil, a tak vychovával jejího syna – syna Iana z Rhyddu, jako by byl jeho vlastní. Přísahal sestře, že nikdy neprozradí jméno chlapcova otce, ani mu neřekne, jak byl počat. Po celá ta dlouhá léta svůj slib dodržoval, ale teď, když se kruh osudu uzavíral, viděl, že jeho dobré úmysly selhávají.

Zaťukal koncem hole na skrytá dvířka v podlaze a klapání stavu ustalo. Tkadlena, korpulentní žena s pěknou pletí a veselýma modrýma očima, odkopla sítiny a otevřela dvířka v podlaze. Do úkrytu i Muirovi do plic pronikl čerstvý vzduch.

„Je čas,“ řekl a ona jen přikývla, hryzajíc si spodní ret. Patřila k jedněm z mála na hradě, kteří zůstali věrní lady Gwynn, a nenáviděla Iana. Přesto se jí podařilo uniknout před žalářem.

„Bůh s vámi, Muire,“ zašeptala, když se proplétal mezi stavy s barevnými vlákny, upevněnými na kolících.

„On je se mnou stále,“ odpověděl Muir. Měl ztuhlé nohy a místo krve hustou kaši, v chodidlech cítil mravenčení, těžko se mu šlo, ale začalo se stmívat a zbývalo málo času. Tentokrát měl vidinu o blížící se armádě, a může-li jí věřit, nesmí otálet.

Žádný z vojáků, kteří hlídali cesty na Rhydd, si nevšiml mužů, kteří se plížili pěšky mezi stromy v lese, ale Muir cítil, že se blíží, viděl slepým okem, jak se kradou temným lesem. Byli to Trevinovi věrní – sir Gerald, York a další. A on teď musí vykonat velmi jednoduchý, ale důležitý úkol. Ukrást klíče žalářníkovi, odemknout žalář a vypustit na svobodu vězně, aby mohli přepadnout stráže u výpadové brány a shodit dlouhé provazy z opevnění. Po nich vyšplhají Trevinovi věrní a zachrání všechny.

Když procházel za kuchyní, ucítil libou vůni pečeného masa, ale ignoroval kručení v žaludku. Do vinného sklepa valili dubové sudy s vínem a on si olízl rty, když pomyslel na ten božský nektar, ale odolal a pokračoval v cestě. Teď nebyla vhodná chvíle, aby podlehl své náruživosti. Brzy dostane příležitost ochutnat obsah sudů. Pokud se vše podaří. Pokud ne…, tak jeho žízeň bude ukojena navždy.

Gwynn sledovala, jak měsíc vystupuje po nebi, a čekala, až hrad ztichne a umlkne i kovářovo kladivo. Husy, kachny a slepice se uložily k spánku, louče dohořely a teď jen čadily. V měsíčním svitu se rýsovaly děsivé obrysy šibenic, když vyhlédla z okna.

Čekal ji úkol.

Pomaloučku otevírala dveře a závěsy ani jednou nezavrzaly, protože je namazala ovčím sádlem, které Idelle vzala v kuchyni. I boty měla velmi měkké a tiché. Opatrně vykoukla mezerou ve dveřích a zadívala se na strážného v chodbě. Nikdy neusnul a bral svůj úkol vážně, ale ona věděla, že existuje něco, co ho dokáže odlákat. Jak čekala, s bušícím srdcem a zpocená tak, že jí kapky potu tekly po čele, uviděla obyčejnou holku z kuchyně, která za ním chodila pravidelně každou noc.

Strážný řekl něco humorného a dívka se zasmála. Když se k ní přiblížil, pohodila hlavou. Objali se a na kratičký okamžik si Gwynn vzpomněla na milování s Trevinem hluboko v lese, na jeho dotyky a jeho rty na svém těle. Olízla si suché rty, a když ti dva byli zaujati sami sebou, vyklouzla tiše z pokoje, zavřela za sebou a zamířila chodbou k zadnímu schodišti.

S tlukoucím srdcem procházela chodbami do nejvzdálenější věže na hradě, kde leželi Gareth a Trevin. Ptala se po něm, ale informace byly útržkovité a protichůdné. Někteří tvrdili, že umírá, jiní zase, že je s každým dnem silnější, ale že se ještě neprobudil. Idelle si myslela, že v tom stavu může zůstat navěky, a ta představa byla pro Gwynn nejhorší ze všech.

Nech ho žít, prosila tiše Boha, jak vycházela po schodišti do Garethova pokoje. U dveří stál strážný, ale nechal ji vejít dovnitř. Políbila syna na čelo. „Chybíš mi. To štěně na tebe čeká stejně jako já, Garethe,“ Hrdlo se jí sevřelo zadržovanými slzami jako pokaždé, když byla u něho.

Bolelo ji, že ho musí opustit, ale dnes v noci má ještě jiný úkol. Tiše vyšla o poschodí výš, opřela se zády o zeď a chvíli čekala. Bála se, že ji mohl někdo zahlédnout.

Doufala, že Idelliny byliny účinkovaly a že strážný spí. Snažila se zachytit jeho chrápání, ale všude bylo ticho. Tak se pustila po schodech dál a modlila se, když byla v posledním ohybu schodiště.

Strážný u dveří nebyl. Trevinův pokoj zůstal nestřežený. Na okamžik jí poskočilo pošetilé srdce radostí. Doufala, že utekl, ale když se přiblížila ke dveřím a nahlédla dovnitř, ztuhla jí krev v žilách. Trevin ležel na posteli a nehýbal se.

Jako by jí puklo srdce. Je mrtvý! Ach ne! „Trevine!“ zašeptala, padla na kolena a vzala jeho ještě teplé ruce do svých. „Bože, lásko, ne, ne, ne.“ Bylo jí, jako by ona sama umírala. Jak ho jen mohla tak dlouho milovat a neříct mu to? Přece ho nenašla jen proto, aby ho zase hned ztratila?

Slzy ji pálily v očích a zkropily mu kůži na těle, které bylo až na obvazy nahé. „Miluji tě,“ šeptala a tiše vzlykala. „Odpusť mi, milovala jsem tě celým srdcem a miluji tě stále.“ Zoufalství jí rvalo duši. Život bez něho jí připadal nesmyslný a prázdný. Připomínala si, že má Garetha a v něm bude žít Trevin dál, a možná čeká jeho další dítě. „Trevine, prosím…, prosím, neumírej. Já tě potřebuji, já…“

„Dojemné!“

Jízlivý hlas ode dveří Gwynn vylekal. Ohlédla se a uviděla Iana. Ale nebyl sám. Byl s ním kouzelník, s rukama svázanýma za zády a kulhající a vedle něj rozespalý strážný, který se marně snažil udržet oči otevřené. Gwynn tiše vykřikla.

Ianovy jantarové oči sršely hněvem. Naznačil Muirovi, aby vešel do pokoje, a skřípěl zuby. „Snažil jsem se mít s tebou trpělivost,“ spustil na Gwynn. „Dal jsem ti volnost pohybu. Nezabil jsem tvého bastarda. Já…“

„Držel ses zpátky jen proto, abys zjistil, jestli čekám další dítě s Trevinem,“ obvinila ho, postavila se, ale nesklopila oči před jeho vlčím pohledem. Po tvářích jí tekly slzy a srdce ji bolelo, ale byla rozhodnuta neustoupit, nikdy. „A já dítě čekám.“ Hlas se jí chvěl pýchou a zvedala bradu stále výš. „Jsem si jista. Je to dítě Trevina z Černého dubu.“

Sotva to dořekla, hned litovala.

„Děvko!“ Popadl ji tak rychle, že to ani nepostřehla. „Ty sprostá, bezcenná couro. Teď už nemám důvod být trpělivý, že? Čekal jsem tak dlouho na to…“

„Pusť ji!“ Trevinův drsný hlas zazněl pokojem.

Gwynn uskočila a srdce jí pookřálo.

Ian se zarazil a pohlédl na postel. „Ty se odvažuješ mluvit, zloději?“

„Trevine!“ Gwynn spadl těžký kámen ze srdce, když otevřel oči. Pohnula se směrem k němu, ale Ian ji hrubě odstrčil.

„Měl jsem to udělat už dávno!“ V Ianově ruce se zaleskla dýka.

„Ne!“ vykřikla Gwynn. Viděla, jak Ian prudce bodl. „Ne!“

Trevinova ruka vyletěla směrem vzhůru a ozval se odporný náraz kovu o kov.

„Ó, Bože, ne…“

Ostrý konec kříže se zapíchl Ianovi do břicha.

„Áaa…“ Vytryskla krev a Ian zavrávoral.

Gwynn vykřikla.

„Otec synovi a syn otci, přece se to vyplnilo,“ mumlal hrůzou zkoprnělý Muir, když Ian sjel zády po zdi a dýka mu vypadla z ruky.

„Cože?“ zeptal se ho Trevin s rukama od Ianovy krve a posadil se.

„Byl to tvůj osud. Ian z Rhyddu je tvůj otec.“

„Ne!“ zařval Trevin s tváří kamennou a bílou jako smrt.

„Ježíši Kriste… ta dívka tenkrát v lese…“ Ianovy oči dostaly skelný lesk a dál něco nesrozumitelně mumlal. „Věděl jsem… ach, Bože na nebesích… co jsem to udělal?“

„Byla moje sestra.“ Muirův hlas byl tvrdý jako kámen.

„Kdo?“ zeptal se ho Trevin a oči mu potemněly předtuchou. „Kdo to byl?“

„Tvoje matka.“

„To ne…“

„Je to pravda,“ řekl Muir.

„Jsi můj… syn.“ Ianova tvář ochabla a těžce dýchal. „Můj jediný…“ Hlas mu selhal a chrčivě vydechl naposledy.

„Ó, Bože!“ Gwynn se třásla, Ian byl Trevinovým otcem. Milovala syna muže… Ale na tom nezáleží, řekla si energicky. Není nic důležitějšího než Trevinovo a Garethovo bezpečí.

„Nemohu uvěřit, že…“ Trevinova tvář byla plná smutku. Zasténal, jak ho bolela duše. „Ne. Ne. Ne! NE!“

„Věř mi,“ řekl Muir.

„Nikdy!“

„Musíš, Trevine, protože je to pravda.“

„To je… peklo,“ šeptal Trevin ochraptěle a v koutcích úst se mu udělaly vrásky.

Gwynn ze sebe setřásla všechnu hrůzu a vrhla se mu kolem krku, jedinému muži, kterého kdy milovala. „Žiješ, nemysli na nic jiného!“

„Ale můj otec…“

„Na tom nezáleží.“ Vzala jeho obličej do dlaní a zasypala mu tváře i rty polibky. Z očí jí tryskaly slzy. „Ty žiješ, Trevine, ty žiješ…“

„Ale…“

„Ššš. Nemysli na bolest. Podívej se na mě.“ Když ji neposlechl, stiskla mu obličej pevně do dlaní. „Podívej se na mě!“

Pomalu zvedl zmučené oči a zahleděl se do jejích. „Ty žiješ, a já se domnívala, že jsi mrtvý. Teď není čas myslet na nic jiného než na život.“

Trevin těžce polkl, zadíval se na mrtvého Iana a otřásl se. „Máš pravdu,“ souhlasil konečně a dokonce se pousmál, jako by i on dokázal na chvíli zapomenout na všechno utrpení. „Žiji, a budu žít, obávám se, velmi dlouho.“ Zlíbala mu tvář a ramena a odmítala myslet na mrtvého muže, ležícího tak blízko nich. Když se tam Trevin znovu podíval, zlíbala mu víčka a přinutila ho myslet jenom na ni.

„Miluji tě,“ řekl jí, když po chvíli oddálila tvář od jeho.

„Cože?“ znehybněla a neodvažovala se věřit tomu, co právě slyšela.

„Miluji tě, Gwynn z Rhyddu, a miloval jsem tě po celý svůj život. Od chvíle, kdy jsem tě před lety spatřil ve tvém pokoji. Od toho dne bylo mé srdce ztraceno.“

Cítila, jak jí srdce přetéká láskou k němu.

Trevin jí zvedl prstem bradu. „Proč myslíš, že jsem si po celé ty roky nechával tvůj prsten?“

„Nevím.“

„Protože pokaždé, když jsem se podíval na ten temný rubín třpytící se ve světle, jsem myslel na tebe, paní. Pokaždé. I v době, kdy jsem byl manželem jiné.“ Díval se jí do očí. „Je mým prokletím tě milovat, Gwynn, prokletím, které si ponesu po zbytek života.“

„Ach, pro lásku ke všemu, co je svaté,“ přerušil je Muir, „nechali byste konečně těch hloupých řečí a rozvázali mi ruce? Chci se napít vína.“

Na schodech se ozvaly kroky. Trevin vyskočil na nohy, vzal Ianovu dýku připravený zabít každého, kdo vejde. Zakryl vlastním tělem Gwynn. „Stůj!“ zvolal, když se objevil Stephen.

„Ne, pane, nejsem nepřítel,“ vysvětloval Stephen. „Gerald spolu s ostatními obsadili hrad a osvobodili vězně. Webb je za mřížemi, ale Ian…“ Rozhlédl se po malém pokojíku a jeho pohled se zastavil na baronově mrtvém těle. „Ach, pak je všechno v pořádku.“

„Ano,“ přitakal Trevin a objal Gwynn kolem pasu.

Stephen Muirovi přeťal provazy a stařík si mnul kotníky a zápěstí. „Je čas na oslavy, řekl bych.“

Jak se Gwynn ulevilo, podlomila se jí kolena, ale Trevin ji držel. Podíval se jí do očí a políbil ji. „Teď mě zaved k mému synovi a“ – vrhl zamračený pohled po Muirovi – „nechci už nic slyšet o tom nesmyslu, že Ian byl mým otcem.“

„Ale…,“ začal Muir.

„Řekl jsem, že už o tom nechci nikdy slyšet. Ale pověz mi o mé matce.“

Muir se usmál jedním koutkem nahoru. „Jak si přejete, sire.“

„Neříkej mi tak,“

Gwynn s Trevinem odešli o patro níž do pokojíku, kde ležel jejich syn tak, jak ho tam zanechala – nehybný a bílý jako smrt. „Neslyší mě,“ řekla a do očí jí znovu vstoupily slzy. Bože, kéž by se Gareth probudil.

„Vím, co ten chlapec potřebuje. Hned se vrátím.“ Stephen, který ještě před chvílí seděl dole v žaláři, je nechal na pár minut o samotě.

Trevin hleděl na syna a v jeho tváři se zračila láska. „Bude žít,“ prorokoval. „Nepřežil všechny ty útrapy posledních dnů jen proto, aby teď zemřel.“

„Já… já… se za to modlím.“ Gwynn si život bez Garetha neuměla představit. Je možné, že by byl Bůh tak krutý a vrátil jí Trevina výměnou za život syna? Zamotala se jí hlava a opřela se o muže, jehož miluje, o otce svého syna.

Trevin ji pevně objal kolem ramen. „Věř.“ Dlouze ji políbil a jí se okamžitě vybavilo milování s ním.

„Miluji tě, zloději,“ zašeptala rozechvěle a pousmála se s novou nadějí.

Trevin jí pohladil rty drsným palcem. „A já miluji tebe, Gwynn. Já miluji tebe.“

Bůh je jistě nepotrestá tak, že jim daruje tu nádhernou lásku a zároveň jim vezme jejich chlapce. Věř. Trevinova slova jí zněla v srdci a ona slíbila, že bude věřit jemu, Bohu i všemu, co je na této zemi dobré.

Ale Gareth zůstával nehybný.

V očích ji pálily slzy, když se Stephen vrátil se štěnětem, které se mu kroutilo v náručí.

Statný rytíř se sklonil a dovolil psovi, aby Garetha očichal a bázlivě mu omyl tvář svým hebkým jazykem.

„Probuď se, hochu, Boon tě potřebuje,“ promluvil k němu Stephen.

Nic.

Trevinovi napětím zkameněla tvář.

Gwynn se kousala do jazyka a polykala slzy.

„Miluji tě, synu,“ zašeptal Trevin.

„Garethe, prosím tě, probuď se,“ zapřísahala ho Gwynn.

Pes smutně a osaměle zakňučel a Muir si povzdechl tak hlasitě, že to znělo jako vítr nad mořem. „Je pozdě.“

„NE! Nesmí být pozdě,“ odmítala se vzdát Gwynn.

Boon kňučel.

Gareth se sotva znatelně pohnul. Nebo to způsobily louče, které vrhaly stíny do jeho tváře?

„Potřebuji tě,“ řekla Gwynn, která nemohla uvěřit svým očím.

„A já také,“ Trevin shrnul Garethovi z čela vlasy.

Chlapci se zachvěla víčka.

„Garethe?“ Gwynn padla na kolena a vzala jeho ruku do svých. „Slyšíš mě, Garethe?“

„Uzdraví se,“ předpovídal Stephen a zamrkal na Trevina, když Gareth tiše zasténal na posteli. „Ale uzdravil by se mnohem rychleji, kdyby se jeho matka a otec vzali.“

„Vzali?“ opakovala Gwynn.

„Jen mě to tak napadlo…“

„Dobrý nápad,“ řekl Trevin a oči se mu leskly, když zvedl Gwynn na špičky a vzal jí obličej do dlaní. „Co na to říkáte, má paní?“ zeptal se a utápěl se pohledem v jejích očích. A ona v jeho svůdných modrých viděla svou budoucnost plnou lásky. „Chceš si mě vzít?“

Podívala se na Garetha a zdálo se jí, že už dýchá lépe. Její chlapec. Jeho chlapec. Jejich první. Budou jich mít více. Mnohem více. Jen kdyby mu mohla svěřit své srdce.

Ale má vůbec jinou možnost?

Přehodila si vlasy přes rameno. „Vzít si tě, ano?“

„Byl bych poctěn, kdyby ses stala mojí ženou.“

„A já bych byla poctěna, kdyby ses stal mým mužem.“

„Výborně. Pojďte už konečně oslavovat.“ Muir už byl dole ze schodů. Pohyboval se mnohem rychleji, než by kdo předpokládal u člověka, který si předpověděl, že bude jednooký mrzák. Stephen nesl Garetha, štěně běželo za nimi a Trevin držel Gwynn za ruku a vedl ji do haly, kde už Muir přikazoval panošům, aby začali nosit víno.

Když byly poháry plné, zvedl jeden k přípitku. „Na barona a jeho ženu, ať dlouho žijí a ať se jim dobře daří.“

„Ať žijí! Ať žijí!“ přidaly se k nim hlasy sloužících.

Trevin si se svou ženou přiťukl. „Na tebe, krásná paní,“ řekl a ona se vesele zasmála. Život byl najednou takový, jaký má být.

„A na tebe, zloději.“ Svůdně se na něho usmála. „Ty víš, že jsi mi ukradl srdce už před dlouhým, dlouhým časem.“

„Ano, paní, a tys mi ukradla to moje.“ Objal ji a pustil pohár na zem. Líbal ji tak dlouho, dokud se nemusela nadechnout. „Kéž bys mi je nikdy nevrátila.“

Epilog

Věž na Rhyddu

Léto 1287

Trevin se protáhl a ucítil ženské tělo smyslně stočené vedle jeho. Venku zakokrhal kohout a bylo slyšet zvuky probouzejícího se hradu. Naučil se mít rád život tady, na Rhyddu. Po tváři se mu rozlil úsměv. Dnes si vyjede na lov s Garethem.

Jeho chlapec přežil svá zranění a přijal Trevina za svého otce. S Muirem a Boonem jako svými stálými společníky si Gareth užil svůj díl nesnází, ale ne tolik jako kdysi jeho otec.

Trevin zaslechl chichot, pak další a zvedl jedno oční víčko. „Kdo to přišel?“ zahalasil do sboru dětského smíchu. Rozpustilá modrooká tvářička s čupřinou černých prstýnků vykoukla z jedné strany šatníku a z druhé strany na něho uličnicky hleděla rezavá hlava – věrná podoba své matky.

Dvojčata! Jeho dvojčata.

„Co tady děláte?“ zeptal se jich přísně. Ale děvčata se ho nezalekla a rozběhla se k němu, vrhla se na něho a on se s nimi pošťuchoval na posteli. Gwynn zívla a pomalu otevřela oči.

„Vstávejte! Rychle! Rychle!“ volaly holčičky.

„Panovačné jako ty,“ pronesl škádlivě.

„A paličaté po otci,“ oplatila mu to Gwynn, objala svá děvčata a políbila je do vlasů.

Všechno se obrátilo k dobrému, pomyslel si Trevin. Zrádci byli vyhoštěni z hradu, Hildy si vzala Henryho a přišla na Rhydd, aby se stala komornou Gwynn, a Trevin konečně odpustil sám sobě, že Gwynn miluje. Uzavřel mír s Faith, ale nepřestalo ho trápit, že je synem Iana z Rhyddu.

Nechtěl na to vůbec myslet a snažil se soustředit na vlastní, rozrůstající se rodinu.

„Tady jste, vy malé uličnice!“ zlobila se Hildy naoko, když vešla do pokoje. Chytila je za sukně a s povzdechem obrátila oči ke stropu. „Pojďte se mnou a já vám ukážu, jak se sbírají vejce.“

„Ony je všechna rozbijí,“ řekl Gareth, který strčil hlavu do pokoje a upřel na otce netrpělivý pohled. „Ty nejdeš? Venku už skoro svítá. Muir čeká… nebo aspoň čekal, když jsem ho viděl naposledy. I když říkal něco o tom, že musí ochutnat z nového soudku.“ Gareth kroutil hlavou a naznačoval otci, aby šel za ním. „Musíme si pospíšit, nebo s námi nebude chtít jet.“

„Já hned přijdu,“ slíbil Trevin.

Smějící se děvčata vyběhla ven s Hildy a jejich štěbetání i smích bylo slyšet, ještě když scházely dolů do haly.

„Počkám na tebe u stájí. Jdeme, Boone.“ Gareth hvízdl na psa i nechal rodiče o samotě. Dveře se přibouchly a oni měli na chviličku klid.

Trevin se obrátil k ženě, políbil ji na krk a ona se k němu přitulila.

„Máme čas?“ zeptal se a vzal jí ňadro do dlaně.

Zasmála se hlubokým hrdelním smíchem. „To nevím.“ Oči jí rošťácky svítily, když mu sáhla na místa, kam si smí dovolit sáhnout jen vlastní žena. „Ale myslím, že jestli jsi skutečný chlap, tak dokážeš dámu uspokojit rychle, nebo se mýlím?“

„Mohu se o to pokusit,“ odpověděl a už jí škádlil palcem bradavku.

„Tak se pokus, zloději,“ vydechla, když ho líbala na rty a splynula s ním. „A snaž se velmi usilovně.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai