Temný smaragd

Lisa Jackson

Domino (2011)

Hodnocení:

100%

Štítky:

Literatura světová, Romantické

Tařin život obestírá tajemství: nikdo nedokáže vnést jasno do záhadných okolností jejího narození. Ona sama ví jen to, že vše nějakým způsobem souvisí s temným smaragdem, drahokamem, který náleží ztracenému dědici Tower Twyll.

Rhyse vyštval z panství Twyll jeho krutý nevlastní bratr. Nyní žije v lesích jako psanec, obklopen skupinou podobných ztroskotanců, jako je on sám. Šeď běžných dnů naruší až kráska s havraními vlasy, kterou Rhyse zajme. Brzy si všimne legendárního drahokamu na její ruce a pochopí, že půvabná zajatkyně může zcela změnit jeho dosavadní život.

Neměl ovšem v plánu se do ní zamilovat… Protože něžné city, které k ní brzy začne chovat, ho postaví před nesnadnou volbu: má Taru použít jako nástroj své pomsty, anebo naslouchat hlasu svého srdce?

Copyright © 1999 by Susan Lisa Jackson Translation © 2011 by Alice Chocholoušková Cover design © 2011 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu DARK EMERALD,

vydaného nakladatelstvím Signet, New York 2004,

přeložila Alice Chocholoušková

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redaktorka: Lenka Vymazalová

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Zárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v říjnu 2011

ISBN 978-80-7303-667-6

VĚNOVÁNÍ

Tuto knihu věnuji s láskou mým rodičům, Jackovi a Betty Peder– sonovým, díky nimž jsem prožila kouzelné dětství a kteří mě vlastním příkladem přivedli k pochopení, jaký význam má rodina, oddanost a smích. Nikdy nepochybovali, že dokážu vše, oč usiluji, naopak mi poskytli veškerou podporu a pomoc. Děkuji, mami a tati. Jste nejlepší!!!

Tak, a to je vše. Díky, K.

Prolog

Wales Gaeafský les zima léta Páně 1271

Lodema měla husí kůži, i když se hřála u ohně. Něco se dělo. Cítila to v kostech, viselo to v mrazivém zimním povětří.

Do chatrné doškové střechy se opírala vichřice ledová jako dech zlého démona a na Lodemu jako štěnice na spáče dotíralo neblahé tušení, že lesem obchází smrt. Nemohla na to nemyslet; už tolikrát se stalo, že podobné předtuchy věstily příchod zlých časů.

Ohořelou dřevěnou lžící zamíchala dušené skopové, které bublalo ve zčernalém kotlíku nad žhavými uhlíky. Na polici s bylinkami, svíčkami a kousky provázků si hověla Lodemina kočka, takové skvrnité kotě s očima jako dva korálky. „Taky to cejtíš, Luno, vid? Větřím starosti, a míří naším směrem.“

Luna zvedla packu a začala se čistit dlouhým jazýčkem.

Někde poblíž zaplakalo nemluvně. Tichounce, nezřetelně.

Lodema ztuhla.

Kočička znehybněla.

Ale kdeže, to není možné. Co by dělalo venku nemluvně? Teď, když je tam taková zima a tma?

Když vtom znovu zaslechla pláč. Jediné žalostné zakňourání.

„U všech svatých.“

Lodema upustila lžíci. Žádné dítě tam není. Určitě ne. Proč by taky bylo hluboko v lese uprostřed tuhé zimy, jakou nepamatuje už řadu let. To si s ní jistě pohrává její zjitřená představivost.

Znovu se ozval tlumený pláč, tak slabý, že jej přes meluzínu kvílící v trámoví téměř neslyšela.

Napínala uši a rozeznala dusot koňských kopyt a skřípění kol.

Mocná Cerridweno, koho to sem uprostřed noci čerti nesou?

Luna se nahrbila, celá se naježila a zaprskala, jako by tam venku obcházelo ztělesněné zlo. Jak ohnivá střela seskočila na podlahu a pelášila se schovat za hromádku dříví vedle ohniště. Ve sněhu přede dveřmi zakřupaly kroky.

„Pane, smiluj se,“ šeptla Lodema, ale víc než na Boží slitování se spoléhala na nenápadný nůž ukrytý hluboko v kapse. Dodávala si odvahy. Uprostřed noci chodí po venku jen blázni a zlí lidé.

Buchl Buch! Buchl Ozvaly se rány na dveře. Jednou rukou svírala nůž a druhou si přitáhla vlněný přehoz těsněji ke krku.

„Lodemo!“ zahřměl mužský hlas a v ní se probudily nejasné vzpomínky. „To jsem já, Simon.“

„Simon?“ zašeptala nevěřícně. Je to možné – po tolika letech? Když odsunula zástrčku a otvírala dveře, sevřelo se jí hrdlo a zmučené srdce začalo tlouct jako na poplach. Opřel se do ní nápor ledového větru, prohnal se místností a rozdmýchal skomírající plamen.

Byl to on.

Vysoký, jako vždycky býval. Hrdě vzpřímený.

Je to už tak dávno, co se stal Simon knězem. Na sobě měl skvostný šat a ve tváři, která vypadala, jako by se nikdy neusmívala, přísný výraz. V jedné ruce držel krásný košík zahalený houněmi. „Simone…?“ Jak je to dlouho? Deset let? Dvacet? Vítr se proháněl mezi stromy, cloumal suchými větvemi bez listí a zaplétal se Lodemě do hnědých kudrn. „Matko Boží, co tě sem přivádí v takovou noc?“ Myslí jí prolétly sladké vzpomínky na mladého jinocha a na ukradené chvilky rozkoše, jakou už nikdy potom nezažila.

„Raději se mě na nic neptej.“ Jejich pohledy se na okamžik střetly a ona si všimla, že v tom jeho se stále ještě zračí vina.

„Já – nikdy se neptám.“

„Vím, a proto jsem si tě vybral.“

„Myslíš teď?“ vysmívala se a on stiskl rty. Prohlížela si toho, jehož jako mladá holka vroucně milovala, muže, jenž tvrdil, že miluje Boha víc než chudou vesnickou dívku. Svedl ji, miloval se s ní a nakonec ji opustil a stal se knězem. Ještě teď ji bolelo srdce pro tu důvěřivou naivku, jíž tenkrát byla.

„Dávej si pozor na to, co říkáš, ženo. Přináším ti požehnání.“ Pozvedl košík a ona znovu zaslechla ten žalostný, srdceryvný pláč.

„Nemluvně?“ vyschlo jí v hrdle.

„Ano.“

„Pojď dál, venku je taková zima.“ Vyšla před práh a teď teprve si všimla Simonová povozu; nebyl o moc větší než dvoukolový vozík. Táhla jej pěkná hnědá kobylka a na kozlíku se choulil chlapec, kterému jistě nebylo víc než osm let. Z rozedraných rukavic mu vykukovaly prsty, přes hlavu měl přetaženou kápi, tvář odvrácenou.

„Vezmi kluka dovnitř, aby…“

„Ne. Není čas.“ Simon vešel a ona si všimla, že má vlněný plášť potřísněný krví, ustarané vrásky na čele a oči plné znepokojení a beznaděje. Simon byl štíhlý, vyšší než ostatní muži, prošedivělé vlasy mu spadaly na ramena. Bez okolků postavil košík na jediný stůl v místnosti, plný vrypů a šrámů, a odhrnul přikrývku z ovčí vlny. Z košíku na ně vyjeveně mrkalo tmavovlasé novorozeně s červeným obličejíčkem, oslněné náhlým přívalem světla. Holčička sevřela drobounké pěstičky a třepala jimi u hlavičky.

„Čí je to dítě?“ zeptala se Lodema.

„Teď je tvoje.“

Lodemě se málem zastavilo srdce. Zprudka se nadechla a na okamžik zapochybovala. Dítě? Pro ni? Ach, u všech svatých, jak strašně ráda by měla miminko. Ale netroufala si. Koutkem oka zahlédla Lunu přikrčenou za hromádkou dříví, kočičí oči bez mrknutí hleděly na Simona, jako by byl poslem samotného pekla. „Jistě má někde matku… a otce.“

„Nikoho, kdo by se o ni postaral.“

Jeho slova umně skrývala lež.

„Spousta lidí touží po dítěti.“ Lodema byla opatrná, protože cítila past – a přece, ach, tak nádhernou past. „A určitě si ho zaslouží mnohem víc než já.“

„Snad, ale já je nabízím tobě, Lodemo.“

„A co za ně?“

„Mlčení.“

Podívala se na dítě, které na ni mžouralo z košíčku. Černé kudrlinky, uhlově černé řasy a růžové tvářičky; drobné rtíky se zlehka pohybovaly, jako by chtěly pít. Ledový krunýř svírající Lodemino vyprahlé srdce praskl a pomalu tál. „My dva jsme vždycky nebývali jedné mysli, Simone.“

Vrhl na ni rychlý pohled a pak se zahleděl stranou, jako by si taky vzpomněl na ztracenou nevinnost mládí.

„To je pravda, ale já ti odpouštím,“ řekl a nahříval si ruce nad ohněm.

Lodema se napřímila. „Jak jsi laskavý,“ odpověděla sarkasticky a ani se nesnažila skrýt osten svých slov.

„Proto jsem za tebou přišel, Lodemo. Nebýt mě, už dávno by tě pověsili jako čarodějnici. Kdekdo ví, že ses spolčila s nečistými silami.“

„Tak to není…“

„Mlč, ženo,“ vyštěkl a zprudka se k ní otočil; jeho oči najednou bodaly jako zimní vichřice, jež lomcovala křehkými větvemi stromů a kvílela v komíně. „Umlčel jsem je tím, že jsem jim připomněl, kolika dětem jsi pomohla na svět a jak jsi docházela k nemocným, když byli lékaři, mastičkáři a kněží s rozumem v koncích.“ Odkašlal si. „Nelíbilo se mi, co děláš, ale máš dobré srdce, Lodemo. Vím to, i když to často vypadá, že ses vydala nesprávnou cestou.“

Neodpověděla. Převelice si to dítě přála. Budou s ním však spojeny starosti, cítila to až do morku kostí.

„Já ti teď dávám příležitost stát se matkou, být skutečnou ženou. Žádám jen, abys ji vychovávala jako křesťanku a nemotala jí hlavu kouzly a čárami – nepřeji si, aby se učila zaříkávat, přivolávat vítr, mluvit s divokou zvěří nebo věštit budoucnost. Nikdo nesmí vědět, že nevzešla z tvého lůna. Žiješ tu sama a jsi ještě dost mladá na to, abys mohla mít dítě. Někdy se celé týdny nebo dokonce měsíce neukážeš mezi lidmi. Nikdo se nebude divit, když se příštího jara objevíš s dítětem a bez muže. Vždycky se sice najdou nějací klevetníci, ale těch si nemusíš všímat. Tebe přece nikdy nezajímalo, co se o tobě říká.“

Děťátko tiše zakňouralo.

„Má hlad,“ řekla Lodema.

„Ano.“ Knězův pohled se střetl s Lodeminým. „Teď už je to tvoje starost.“ Beze spěchu si stáhl rukavici a vystavil na odiv dlouhé jemné prsty – prsty, které ji kdysi, ach, už je to tak dávno, laskaly, ovládajíce neřestné kouzlo. Ještě i teď, když si na to vzpomene, stoupá jí krev do tváří a v klíně se probouzí dávno zapomenutá touha.

„Vím, že ti můžu důvěřovat, Lodemo,“ řekl tiše a jeho hlas hladil jako peříčko. Tak jako kdysi.

„Ano, Simone, můžeš.“

Rukou v rukavici si stáhl z prstu prsten, zlatý kroužek s tmavým drahokamem. V záři ohně vrhal kámen světlo připomínající temnou zeleň lesních samot. „Je tvůj. Vezmi si ho jako odměnu.“

„Nepotřebuju…“

„Ale to víš, že potřebuješ.“ Tvrdý výraz v obličeji najednou změkl a on vypadal jako ten chlapec, kterého kdysi znala a celým svým pošetilým srdcem milovala. Položil prsten na stůl vedle košíku, zalovil hluboko v kapsách pláště a vytáhl malý kožený váček. Vyňal z něj několik mincí a položil je vedle prstenu.

Dítě začalo plakat a otec Simon si ztěžka povzdechl. Už se nechoval povýšeně a Lodema si na okamžik myslela, že ji obejme a políbí, jako to dělával, když byli mladí. Místo toho si však začal znovu pečlivě navlékat jelenicovou rukavici.

„Simone,“ řekla oslovujíc ho tak, jak byla kdysi zvyklá, „čí je to dítě?“

„Dozvíš se to, až přijde čas, a pak pochopíš, proč nikdo nesmí vědět, co je zač. Je to pro tvoje i její bezpečí.“ V očích se mu najednou objevila únava. „Lodemo, prosím, dej mi své slovo.“

„Máš je mít,“ odpověděla bez přemýšlení, on se usmál a vrásky na čele na chvíli zmizely.

„Kdo ještě o tom ví?“

„Nikdo.“

„A ten chlapec, co tě přivezl?“

Simon si zamyšleně přejel po obočí. „Je to ještě dítě a je placený za to, aby si to, co viděl, nechal pro sebe.“

„Pak tedy ví?“

„Ví jen, že jsem vezl sirotka ženě, která bude jeho matkou.“ Chvíli uvažoval. „S ním si nedělej starosti, Lodemo.“

„Jak se jmenuje?“

Simon si povzdychl. „Henry. Je to obyčejný čeledín. Je v mých službách. Kradl a chytili ho. Nabídl jsem mu, že může svůj skutek odčinit, když mi bude sloužit. Nechtěl jsem se dívat na to, jak ho uvrhnou do vězení a jeho duše přijde nazmar.“ Simon si přes hlavu přetáhl kapuci. „Nezradí mě, Lodemo.“

„Ani já tě nezradím,“ odvětila.

„Já vím.“ Jedním prstem zlehka přejel Lodemě po tváři a jí, o níž mnozí říkali, že má koňskou náturu, se chtělo plakat pro lásku, která kdysi zemřela.

„Věděl jsem, že ti mohu důvěřovat,“ zašeptal.

Ach, Morgano, stůj při mně.

„Navždycky,“ řekla se staženým hrdlem.

Jeho oči posmutněly.

„Simone…“

„Už ani slovo, sladká Lodemo.“ A potom, jako by řekl víc, než chtěl, si spěšně upravil plášť, až se kolem něj zavlnil, a přistoupil ke dveřím. Na prahu se pokřižoval a zmizel ve tmě. Dveře za ním s lomozem zapadly a ona se hrůzou otřásla.

Jako by vrostla do místa, kde stála v okamžiku, kdy se jí dotkl. Zaslechla ostré prásknutí bičem a skřípot odjíždějícího povozu.

Nemluvně se hlasitě rozplakalo.

Lodema se rychle vzpamatovala. „Sšš. Všechno bude dobré, maličká,“ zašeptala, spěšně popadla teplý uzlíček do náručí a přála si věřit tomu, co říká. Ano, děťátko potřebuje matku, a, ach bohové, Lodema touží po dítěti. Jako by však cosi viselo ve vzduchu. Něco zlého. Lodema holčičku jemně pohupovala, přitáhla si ji a políbila na jemné kudrlinky.

Koutkem oka zachytila na stole prsten osazený temným, chladným kamenem. V broušených ploškách drahokamu se odrážely plamínky z ohniště, ale nejiskřil.

Schovala šperk do kapsy a zahleděla se na krásnou dětskou tvářičku. „Bude tvůj, děvčátko. Odteď jsi Tara, dcera Lodemina. Vychovám tě jako svou vlastní.“ Ano, jako křesťanku, ale takovou, která bude znát i staré bohy, dívku, která bude milovat vzduch, vodu a oheň stejně jako Otce, Syna a Svatého ducha.

Letmo se dotkla rty dětského čelíčka a tiše doufala, že na sebe a na dítě neuvalila kletbu.

1

Wales Gaeafský les zima léta Páně 1290

„Vem tě čert, Abelarde!“

Rhys, jehož jméno lidé tak často vyslovovali s přídomkem bastard či psanec, seděl na koni, kterého ukradl ani ne před dvěma dny, a hleděl ke zlověstně vyhlížejícímu nebi. Náladu měl černou jako oblaka uhánějící po obloze a kůži chladnou od toho, jak se do něj opíraly poryvy studeného větru. Toho pošmourného odpoledne neměl radost dokonce ani z toho siváka, který pod ním nervózně pošlapoval. I když mu byl les obvykle místem útěchy, dnes jako by to byl jeho nepřítel. Vítr prohánějící se mezi stromy v něm budil obavy. Nad zemí se vznášel mlžný opar, holé stromy vzpínaly své ubohé paže k nesmiřitelnému nebi a zvuk dopadajících kapek Rhyse znepokojoval.

Přitáhl koni otěže a rozhodným pohledem opsal široký oblouk kolem dokola.

Kde, ksakru, je ten Abelard?

Kůň byl neklidný a také Rhys měl nervy napnuté k prasknutí.

Ten pes Abelard slíbil, že se s ním setká tady v soutěsce, mezi skalami porostlými mechem, obklopenými holými duby. Ale nepřijel. Gryffyn škubl udidlem a potřásl velkou hlavou; hřívu měl zvlhlou a uzda mu cinkala. „Ten darebák.“ Rhys přimhouřil oči a snažil se prohlédnout mlhu; bedlivě zkoumal každičký kousek skalní soutěsky.

K čertu s tebou, Abelarde. Byl to Abelardův nápad, setkat se právě tady. Trval na tom, že s ním nemůže mluvit na Broodmoru, naznačoval, že mu chce sdělit nějaké důvěrné zprávy – zprávy z Twyllu, nehostinného hradu tyčícího se vysoko na skále. V Rhy– sově srdci se rozlil chlad větší, než jaký vycházel z lesa. Zahryzl se do něj pocit křivdy.

Touha po pomstě neustále číhající v temných stínech jeho duše na sebe nikdy nedala zapomenout. Proto se přátelil s Abelardem – zlodějem, lhářem a zvědem. S mužem, jemuž vděčí za svůj život.

Kde může být?

Kriste Ježíši, ten chlap mu pije krev!

Rhys se rozezleně snažil prohlédnout přítmí v lese a tiše zahoukal – to byl signál, na kterém se s Abelardem domluvili. Pak poslouchal, čekal, lekal se ozvěny… Neslyšel nic, jen kapky mlhy vytrvale kanoucí z bezlistých stromů a zurčení potoka prodírajícího se roklí. Vítr zesílil. Po zádech mu přejel mráz a to mu připomnělo, že ve starobylém Twyllu teď praská oheň, svíce vydávají měkké teplé světlo, které člověku proniká až do duše, škvíří se pečené maso, a když je nesou k tabuli, u níž hoduje jeho nevlastní bratr, baron z Twyllu, lord Tremayne, z mísy se line vůně páleného dřeva a koření.

Už je tomu deset let, co se Rhys ve zdech twyllského sídla naposledy pohyboval jako svobodný člověk, deset let, co mu jeho nevlastní bratr rozsekl tvář a přerazil nos. Ačkoli se bolest s léty otupila, přece ji stále palčivě pociťoval. Abelard mu slíbil, že mu dnes ráno předá zprávy – zprávy z Twyllu.

K čertu s Abelardovou zrádnou duší. Rhys sevřel čelist a pobídl Gryffyna.

V místě, kde se cesta rozdělovala, znovu zastavil. V hučení vody najednou rozpoznal ještě jiný zvuk – ženský hlas. Příjemný hluboký hlas se nesl mezi holými větvemi stromů a kapradím. Instinktivně se napřímil a podíval se směrem, odkud zpěv vycházel. Odhrnul větev, která mu bránila ve výhledu na potok a na ženu klečící na břehu.

Zřejmě nějaká stará čarodějnice, která se zastavila u potoka, aby se napila. Byla k němu obrácená zády, a když ponořila ruce do vody, otrhaný plášť se kolem drobného těla rozevřel jako vějíř. Zurčení potoka bylo silnější než její hlas, rytmicky se nesoucí ve zpěvu či v modlitbě. Rhysovi bylo úplně jedno, jestli zpívá, nebo se modlí. Bůh už nenaslouchá. Možná ani nikdy nenaslouchal. Ta žena je jistě blázen.

Tiše přiměl koně, aby popošel ještě o něco blíže, a Gryffyn zlehka našlapoval mokrým kapradím a lesním podrostem. Hustá mlha se pomalu vznášela vzhůru jako přízraky, jež podle mnohých v kotlině přebývají, duchové těch, kdo přišli o život při obraně Twyllu, těch, kteří pro Rhyse předčasně spočinuli v zemi.

Rhys skousl zuby. Sevřel opratě v zaťaté pěsti a násilím z mysli vypudil krvavé vzpomínky.

„Cerridweno a Morgano…“ mumlala žena.

Je to tedy čarodějnice. A vyvolává pohanské bohyně.

„… stůjte při mně na mé pouti…“

Jeho rty se stáhly do neuctivého úsměšku. Chudák stará. Pořád věří, že staří bohové mají nějakou moc. Zatáhl za opratě, rozhodnutý ponechat čarodějnici svému osudu, když tu si všiml, že sáhla do kapsy a vytáhla poklad – zlatý prsten připevněný na dlouhém stříbrném řetízku. Rhys se zprudka nadechl. Prsten zdobil velký zelený drahokam, tmavý a tajemný jako tento les. Kámen, jediný svého druhu, se leskl v paprscích slunce, které se dokázaly prodrat hustou mlhou. Bože na nebesích, vždyť je to temně zelený twyllský smaragd – už téměř dvě desetiletí po něm není ani vidu, ani slechu. Je nesmírně cenný. A říká se, že má kouzelnou moc.

Rhyse svrběly zlodějské prsty. Ve zlomku vteřiny před sebou spatřil cestu k domovu, byla zalitá světlem z klenotu, který ta žena držela v dlani.

Čarodějnice zvedla šperk vysoko nad hlavu, houštím se prohnal prudký poryv větru, roztančil holé větve stromů a pocuchal jí plášť. Z hlavy jí sklouzla kapuce, nepoddajná látka se nařasila kolem krku a odkryla záplavu ebenově černých kadeří, které polapil vítr a pokryly drobné třpytivé kapičky mlhy.

Rhysovi se sevřely útroby. Zatajil dech. Kdepak, tahle čarodějnice není stará.

Gryffyn, celý od bláta, nervózně poskočil a pohodil hlavou, svaly po celém těle se mu chvěly, udidlo tiše cinkalo.

Vypadalo to, že nic neslyšela.

„… stůjte při mně.“ Pomalu vstala, jako by to byla součást nějakého rituálu, a udělala na řetězu několik uzlů. Jediným hbitým pohybem ze sebe strhla těžký vlněný plášť a přehodila jej přes obnažené kořeny smuteční vrby. Na okamžik se před ním objevila v červenohnědé tunice, ale už i ta letěla pryč a dopadla na plášť.

Rhysovi vyschlo v ústech.

V nemilosrdném odpoledním světle tam před ním stála hrdě vztyčená, téměř nahá a chvěla se zimou.

Měl by odejít. Hned. Cosi viselo ve vzduchu. Něco zlého. Mohlo to být osudné. Cítil nastraženou past tak jistě, jako by to byla mršina rozkládající se na slunci. A přece ho k ní cosi táhlo a on se nedokázal odtrhnout.

Na těle se jí objevila husí kůže. Oděná jen do krajkové košilky, která jí před vlhkem a chladem skýtala jen chabou ochranu, obrátila tvář k nebi.

Když zvedla ruce nad hlavu, lem lehké košilky povylezl nahoru a odkryl bílé krásně tvarované nohy, vyrůstající z odřených kožených holínek. Rhysovi se stáhlo hrdlo. V jedné pěsti, vyzývavě vztyčené, držela zauzlovaný řetízek s kamenem, jenž vábil tmavozeleným třpytem. Drobnými prsty druhé ruky svírala dýku – nenápadnou, a přitom strašnou jako smrt.

Rhyse zamrazilo. Ten prsten. A kámen. A pověsti, které se vyprávějí. Zamrkal a utěšoval se, že si jen něco namlouvá.

„Matko, prosím, neopouštěj mě.“ Vážně sklonila hlavu a pomalu rozvazovala jeden uzlíček za druhým, potom si pečlivě připevnila řetízek kolem krku.

Zkřížila ruce před tělem, uchopila záhyby košilky a prudkým pohybem ze sebe nechtěný kus oděvu stáhla. Košilka přistála na hromádce ostatního prádla a ona stála na břehu potoka tak, jak ji Pánbůh stvořil. Na sobě měla jen holínky a kolem krku stříbrný řetízek. Na nahou kůži se jí snášel mlžný opar a v ebenově černých kadeřích, jež ve vzpurných loknách padaly do půlky dívčiných zad, se leskly drobné kapičky.

Ach, jak je krásná. Má pružné mladé tělo, pod hebkou kůží se jí na zádech rýsují svaly a drobná prohlubeň dává tušit křivku páteře. Boky jsou štíhlé, zadek pevný a okrouhlý. Pozvedla prázdné ruce, jako by chtěla obejmout nebe.

Kolem krásného hrdla měla zavěšený prsten. Prsten s kamenem, prokletým, a přece pověstným.

Gryffyn zafrkal a pohodil hlavou, až udidlo hlasitě zazvonilo.

Dívka zkameněla. „Ach ne,“ zašeptala tak potichu, že ji v nářku větru a zurčení potoka téměř nebylo slyšet. Mrštně se otočila a spustila ruce, aby zakryla svou nahotu. Jejich oči se střetly. „Pro všechno na světě, ne.“ Z tváří se jí vytratila všechna barva. „Ty parchantě,“ zamumlala téměř neslyšně a on sebou v duchu trhl. „Zmiz odsud!“ Tmavozelené oči, doširoka rozevřené, zaplály tichým ponížením. „Kdo k čertu –? Ach, při bozích…“

Kouzlo bylo zmařeno. Prsten na řetízku se jí třpytil mezi prsy. Byla to nejkrásnější ňadra, jaká kdy viděl – drobná, ale vyspělá, dokonale zaoblená, s růžovými bradavkami, svraštělými v chladném prosincovém vzduchu.

Rhys v duchu zasténal. Už dlouho neviděl ženu – a nikdy tak krásnou jako tato. Žádnou, kterou by zdobil zlověstný twyllský smaragd.

Divoce se vrhla k hromádce se svršky; jednou rukou se snažila zakrýt svou nahotu, zatímco druhá šmátrala po tunice a ostatních kusech prádla. Vrhala na něj jeden nenávistný pohled za druhým. „Už jsi viděl dost, ne?“ V tvářích cítila horkost. „Kdo jsi, že se plazíš lesem jako had a špehuješ – ach, mor na tebe, okamžitě zmiz!“ Mezi roztaženými prsty vykoukla jedna růžová bradavka. Rhys sjel pohledem o něco níž, přes ploché břicho a škvírku pupíku k tmavé čupřince kudrnatých chloupků, kterou se jí nepodařilo zakrýt, když se předklonila, aby si oblékla krajkovou košilku a tuniku.

„Nemáš právo se na mě dívat!“ trvala na svém, když už měla aspoň něco na sobě. Znovu si ho změřila nenávistným pohledem. „Nemáš právo! Kdyby to věděl pan baron Tremayne…“

Projelo jím zachvění. Nehleděl na to, že jí z očí šlehají blesky, a objel těch pár ubohých stromků, které je dělily. „Co by pan baron udělal?“ ponoukal ji a v duchu měl na sebe vztek, že neprojevil dost duchapřítomnosti ani galantnosti, aby zatáhl za opratě a zmizel. Nebo aspoň ukradl ten drahokam ukrytý mezi svůdnými ňadry.

„Pověsil by tě! Nebo… nebo by tě dal vláčet koňmi a rozčtvrtit! A tvoje vnitřnosti by hodil prasatům“! Protáhla si vlasy výstřihem tuniky a zabodávala se do něj pohledem. Neustoupila ani o píď, drobná vzdorovitě vysunutá brada svědčila o spravedlivém rozhořčení, tváře jí planuly. „Taky by ti mohl sebrat meč, svléknout tě donaha a potom tě zmrskat. Pak by ti naplil na rány, svrhl tě z hradeb a nechal vykrvácet.“

Ta představa v něm roznítila hněv, jenž po desetiletí doutnal v temných zákoutích jeho duše. „A co by udělal s tebou, kdyby zjistil, že v lese provozuješ kouzla a čáry?“

„Nikomu neubližuju…“

Posměšně vytáhl jedno obočí. „Twyllští kněží by si mohli myslet něco jiného. Jsou navýsost ctihodní a nestrpí odmlouvání.“

Ztěžka polkla, pomalu ji opouštěla kuráž. Nervózně si olízla rty a přimhouřila oči. „Myslíš otce Simona?“

To je ten stařec. Jak to, že ho zná? Co by mohla mít čarodějka společného s duchovními? „A otce Aldena.“

„Znáš otce Simona?“ zajímalo ji a zdálo se, že už se tolik nehněvá. Krásnou tvář obrátila vzhůru k němu.

„Neznají snad nemluvného kněze z Twyllu úplně všichni?“

„Ano, to ano, ale ty jsi s ním mluvil.“

„Už je to dávno.“ Když se ještě zpovídal ze svých hříchů.

„Je přece ještě na Twyllu?“

„Ano.“ Nebo to alespoň Abelard povídal.

Bylo jí úzko, tváře jí zbledly, docela zapomněla na své rozpaky. Pohlédla na druhý břeh potoka, kde měla u vysokého hubeného stromku přivázanou hnědočervenou kobylku. Klisna měla uši nastražené a zadní nohu líně pokrčenou. „On nemluví?“

„Ani slovo.“

Skousla si dolní ret, obavou nebo zklamáním, přehodila přes sebe plášť a cosi neslyšně zamumlala o lotrech, kteří moc mluví, a nic nevědí.

„Ty znáš pana barona?“ zeptal se jí.

Trhla hlavou a znovu se na něj nenávistně podívala. Na chvíli zaváhala a polkla. „Ano.“ Zprudka kývla, jako by se snažila přesvědčit sama sebe. „Je… je horší než satanáš.“

„Ale?“

„Záludný jako štvaný medvěd. Vyhnal vlastního bratra.“ Luskla prsty. „Takhle, bez mrknutí oka.“

„Proč?“ zeptal se a zmocnila se ho zvědavost. Je to lhářka. Překrásná nedůtklivá lhářka. Nezná Tremayna, a přece by za nic nepřipustila, že to není pravda. Něco před ním skrývá. I když Rhys věděl, že by se měl obrátit a zmizet, dřív než ho někdo načapá tak blízko twyllských bran, nedokázal se pohnout. „Proč by bratr vyháněl bratra?“

„Ty copak nevíš?“ zeptala se ho už zase podezíravě.

„Ty, kterýs mluvil s otcem Simonem? Ty že jsi neslyšel o bas– tardu Rhysovi?“

„Jednou nebo dvakrát,“ opáčil stručně a upřeně hleděl na její havraní kudrny. Kdo je ta žena, která mumlá zaklínadla jako nějaká čarodějnice, má jazyk ostrý jako nůž a je tak krásná, že krásnější ještě nepotkal?

„Pak jistě víš, že Rhys je teď psanec. Zabíjí a krade a…“ Zmlkla a pozorně si ho prohlížela; obnošený plášť a jezdecké kalhoty, odřené holínky, vznětlivá povaha.

„Tak co ten psanec…“

„Rhys,“ zašeptala a ztěžka polkla.

„Ano. Rhys. Znáš ho?“

Na okamžik se zarazila, ale pak potřásla hlavou a v očích se jí objevila neblahá předtucha.

„Bojíš se ho.“

„Nebojím se nikoho,“ odsekla.

„Bylas na hradě jeho bratra?“ dotíral na ni a sledoval, jak rozpačitě přešlápla z nohy na nohu. Když neodpověděla, seskočil z koně.

„Kdo jsi?“ chtěla vědět, neustupujíc ani o krok.

„Právě na to jsem se chtěl zeptat já tebe.“ Přistoupil k hromadě oděvů přehozených přes zčernalé kořeny. „A proč vyvoláváš duchy?“

„Já jsem nikoho nevyvolávala.“ Stiskla rty a on se v duchu proklínal za to, že tak upřeně zírá na její bezelstný obličej. I když se chová jako čarodějnice, je mladá a nevypadá nijak zvlášť protřele. Nos má postříkaný drobnými pihami a zvědavé, inteligentní oči rámované dlouhými řasami černými jako saze. V očích se jí kmitl prohnaný výraz, když mu poněkud udýchaně říkala, „Ano, pane, přistihl jsi mě. Vyvolávala jsem duchy. A jestli si nedáš pozor, objeví se a budou tě pronásledovat.“

„To že by udělali?“ To ho pobavilo, i když Gryffynovi se to nelíbilo, špicoval uši a frkal, jako by cítil vetřelce. „Tomu se už stejně nedá zabránit, čarodějko. Při všech bozích, mě už sužují přízraky a drží se mě jako můj stín.“ Pohrdavý úsměv mu zkřivil rty. „Klidně si zpívej a zaklínej, když chceš. Řekni svým duchům, aby přišli a trápili mě.“ Naklonil se k ní blíž, tak blízko, že spatřil, jak se jí v očích míhají zelené stíny. „Kdo jsi?“

Tara se narovnala a hryzla se do jazyka. Přece nebude důvěřovat neznámému člověku, který vypadá tak trochu jako rytíř a trochu jako lotr. Jeho oděv jistě býval velmi pěkný, byl z kůže všité do nejlepší černé vlny. O rychlého bujného koně je zřejmě dobře postaráno a v jeho kdysi pěkné tváři, která musela vidět nejednu bitvu, byla vepsána pánovitost a zloba. Od spánku až k bradě se mu táhla tenká bílá jizva ztrácející se v dlouho neholeném strništi. Potlučený nos nebyl zrovna rovný, měl rozseknuté jedno obočí a oči, které na ni hleděly, byly šedé jako ocel a zrovna tak studené.

„Jistě se nějak jmenuješ?“ zeptal se jí znovu.

„Lidé… říkají mi Morgana Le Fey.“ Ani moc nelhala. Ti, kdo se jí báli, ji často nazývali jmény starých bohyň.

„Morgana Le Fey? Bohyně smrti? Tak daleko od Glamorganu?“ Jeho smích bodal jako vítr prohánějící se soutěskou. Přistoupil ještě o kousek blíž, stál tak blízko, že z něj cítila kouř ohně a pach koní. „Ta, která může proklít, koho se jí zamane?“ Ve smavé tváři se mu zaleskly bílé zuby. „Můj neblahý osud je tedy tvoje práce?“

„Ano,“ přisvědčila a v duchu proklela svůj pohotový a často tak ostrý jazyk. „A kdo jsi ty?“ Nevšimla si ničeho, co by napovídalo, odkud anebo kdo je. Neměl na sobě nic, co by ukazovalo, kterému pánovi slouží, ani štít s erbem.

Ve stříbrných očích mu uličnicky jiskřilo. „Jestli ty jsi Morgana Le Fey,“ začal pomalu a ona mu pohledem zvědavě ulpěla na rtech, „pak…“ I když nechápala proč, pošetilé srdce se jí zprudka rozbušilo a ona si znovu vzpomněla, že ji viděl, jak ji Pánbůh stvořil. „Pak já musím být Rhys, zavržený psanec z Twyllu.“

Blázen! Myslí si snad, že mu uvěří? Lomcoval jí hněv. Tak on se jí vysmívá. Ten nadutý slídil! Žádný počestný muž by si nedovolil sledovat ji, jak se svléká, jenomže tenhle chlap není ani trošku počestný. „A já si myslím, že jsi obyčejný lotr.“

Znovu ten pobavený výraz a smích. „Správně, čarodějko, lotr. Ale vůbec ne obyčejný.“

Pohrával si s ní, viděl ji nahou, slyšel, jak zaříkává a prosí bohy, aby jí pomohli. Do tváří se jí nahrnula krev. „Jsi lotr a já tě proklínám!“

„Ach, paní, já myslím, že to jsi už dávno udělala.“ V ten okamžik věděla, že ji políbí. Stříbrošedé oči se mu leskly a dřív, než stačila ustoupit, sevřely ji jeho paže a ona byla uvězněná. Přitáhl si ji blíž. Zalapala po dechu, ale to už se jeho ústa tiskla k jejím. Rozevřela rty, chtěla protestovat, ale nevydala ani hlásku. „Ach, čarodějko,“ vzdychl a znovu se zmocnil jejích rtů. Ústa měl tvrdá, horká a neoblomná. Věděla, že by se měla odtáhnout, vrazit mu koleno do břicha, vymanit se – ale údiv z polibku, podmanivá síla jeho rtů ji připravila o odpor.

Maria Panno! Tak takové to je, když se muž spojí se ženou? I přes okolní chlad cítila, že žhne, a hluboko v nitru se probudila touha, jakou ještě nikdy nepoznala.

Srdce se však hlasitě bránilo. Ne, ne, ne! Tiše vykřikla, svaly povolily a on jí jazykem zlehka vklouzl mezi zuby. Na tváři ji škrábalo jeho neholené strniště. Chvěla se vzrušením, krev v těle jí zprudka pulzovala a ona zakoušela pocity dosud nepoznané, a přece tak důvěrně známé. Před očima se jí míhaly rozmazané větve stromů zdobené popínavým břečťanem, stiskla víčka a oddala se mu.

Slabostí jí podklesla kolena a paže se mu bezděčně ovinuly kolem krku.

Zasténal a ona odpověděla slastným povzdechem. Přitiskla se ňadry k jeho hrudi a všechny důvody, proč by ho neměla líbat, se rozplynuly ve větru.

Opětovala jeho polibky, neschopna odporu. Chtěla víc.

Kdesi v dálce zahoukala sova. Jen jednou a pak už ne.

Rhys zvedl hlavu a neznatelně se usmál. „Konečně. To je on.“

Znovu se ozvalo zahoukání, tentokrát o něco zřetelnější.

Psanec zkameněl. „Zatraceně,“ zašeptal.

Ještě jedno zahoukání. Pronikavé a odněkud zblízka.

„K čertu,“ zavrčel jí do ucha. „Tři zahoukání. Krucinál!“

„Cože?“

„Pšt!“ Ještě stále ji držel v náručí, ale už se pátravě rozhlížel po lese ponořeném v mlžném oparu a pohledem probodával soutěsku, jako by se odtamtud měl vynořit nepřítel. „Ani slovo,“ zašeptal jí do ucha, jeho dech ji šimral na skráních a vousy jemné bodaly.

„Ale…“

„To byla výstraha.“ Zdvihl výhružně prst. Díval se na ni tak přísně a vypadal tak přesvědčivě, že jí otázka odumřela na právě popleněných rtech. Hryzla si jazyk.

„Běž,“ nařídil šeptem. „Rychle.“

Někde poblíž zapraskala větvička, pustil ji z objetí a s rukou na jílci meče se otočil. Neváhala už ani vteřinu. Odhodlání, které se mu zračilo ve tváři, a předtucha hrozícího boje ji popohnaly. Nejisté couvla a málem upadla přes trčící kořen. Popadla zbytek vlhkých svršku a pustila se přes potok k hubenému doubku, k němuž přivázala svoji kobylku. Dolehl k nim dusot koňských kopyt, klisna měla v očích strach a neklidně frkala. „Tiše, Dobbyn!“ Zkřehlými prsty rozvazovala uzel na otěžích. Když zaslechla, že vytahuje meč z pochvy, ohlédla se.

Vmžiku seděl na koni a pobízel siváka do potoka. „Poběž!“ nařídil a ona nevěděla, je-li to určeno jeho koni, anebo jí. Vyšvihla se do sedla, nasadila koni ohlávku, předklonila se a pobídla vyděšenou klisnu patami.

Dobbyn vyrazila.

Koutkem oka zahlédla jezdce na koních. Tmavé siluety vojáků, kteří se jako přízraky pohybovali mlhou.

„Tak poběž, zatraceně!“ zašeptal psanec zostra. Poslechla a zaťala paty vyplašenému koni do slabin.

„Rhysi z Twyllu, ukaž se!“ zahřměl z mlhy mocný hlas.

Rhys? Srdce se jí zastavilo. Ten psanec?

Plac! Pleskl Dobbyn rukou přes zadek a klisna znatelně zrychlila. Tara svírala opratě, tiskla se ke koňské šíji a přivírala oči před větvemi a pavučinami, které visely přes cestu a švihaly ji do tváře. Do uší jí pronikl křik jejich pronásledovatelů.

„Rhysi z Twyllu! Stůj!“

Milostivý Bože, neopouštěj mě!

Kolem hlavy jí prosvištěl šíp. Další se zabodl do stromu.

„Zatraceně dobře jsem je viděl,“ zvolal jeden muž pronikavým hlasem, kterého se hned zmocnil vítr. „Jedou po druhém břehu potoka.“

„Jedou?“

„Ano, jsou dva.“

„Tak za nimi!“ Pronásledovatelé pobídli koně do trysku a země se zachvěla. Kopyta dopadala do bláta na pěšině a hlasitě cákala, když vběhli do potoka.

„Tudy,“ přikázal její společník a prudce uhnul z pěšiny do mlází, které nenabízelo ochranu. Tara zaváhala. Proč by se s ním měla spolčit? Je to psanec! Rhys jako by vytušil, že se chce Tara obrátit, zpomalil, otočil se a popadl Dobbyniny otěže. Prudce za ně trhl – mokré řemeny vyklouzly Taře z prstů – a táhl klisnu za sebou.

„Počkej…“

„Tiše! Chceš, aby nás oba zabili?“ zeptal se jí zostra tlumeným hlasem. Vyslal k ní pohled, kterým by mohl zabíjet, a jeho oči byly tvrdé jako ocel.

Námitky jí uvízly v hrdle.

Po pěšině se za nimi hnala početná skupina pronásledovatelů. Uzdy cinkaly, muži pokřikovali, zbraně řinčely a soutěskou se nesla ozvěna dusotu koňských kopyt. Jezdci koně poháněli stále dál.

Rhys si to namířil zpátky; sivák letěl přítmím a Dobbyn se s ním snažila držet krok. V mlžném oparu se míhaly stromy a kapradiny. Tara vpletla prsty klisně do hřívy. Srdce jí svíral strach. Na kůži se jí srážela mlha a stékala po krku, zpěnění koně letěli s větrem o závod. Před očima jí vlál psancův plášť. Nemůže to být Rhys z Twyllu. To je jistě nějaký omyl. Bohové by k ní přece nebyli tak krutí. Když se však dívala na jeho záda, na jeho široká ramena, na to, jak lehce se drží v sedle, přestože v jedné ruce svírá otěže její klisny a v druhé meč, musela uznat, že to není muž jako každý jiný. Psanec? Lotr? Darebák? Ano, možná. Ale Rhys z Twyllu? Nikdy!

Když to ale není Rhys, kdo to tedy je? A proč ho vojáci pronásledují? Jestliže to není onen obávaný psanec, proč by utíkal? A když je… Jen na to pomyslela, tuhla jí krev v žilách.

Ani nezpomalil a znovu se vrhl do potoka; ledová voda vysoko vyšplíchla. Koně se prohnali túňkou a odhodlaně se šplhali vzhůru po prudké stezce na protějším břehu potoka. Dusot kopyt vyplašil nějakého ptáka; vylétl ze své skrýše a poplašeně mával křídly, pak se vznesl do výše a zmizel v mlze. Dobbyn se lekla, málem klopýtla, ale nakonec znovu srovnala krok a běžela dál.

Pronásledovatelé se vzdalovali pryč do lesa a jejich hlasy slábly. Mlha se proměnila v drobný déšť, studený jako smrt. Přes pěšinu přeběhla laň. Bez námahy přeskakovala popadané kmeny a trouchnivějící pařezy a zmizela v temném lesním podrostu. Zase byli sami. Netušila, kde jsou ani kolik toho už ujeli, ale ze zamlženého slunce už do lesa nedopadalo žádné světlo a ona cítila, že se pomalu snáší tma.

Zimou jí drkotaly zuby, prsty měla zkřehlé a zrak zastřený. Poprvé od chvíle, kdy se vydala na cestu, si trpce vyčítala, jak je pošetilá. Mohla být v bezpečí Lodeminy chýše, spravovala by prádlo, sušila bylinky, kuchala ryby, vyráběla mýdlo a poslouchala, jak si matka při práci trochu falešně pobrukuje. Protože však byla zbrklá, je teď promrzlá na kost, sama v lese s cizím chlapem, ze kterého se klidně může vyklubat ten bastard z Twyllu.

Slabost však trvala jen chvilku.

Zatím nepomýšlela na útěk, dokonce ji ani nenapadalo, že je jeho zajatkyní. To, že drží otěže jejího koně, ještě neznamená, že se nemůže vrátit zpátky k Twyllu. A taky že se vrátí. Nikdo – ani žena, která ji vychovala, jejich pronásledovatelé či snad tenhle namyšlený parchant – ji nemůže donutit, aby se vzdala svého poslání, připravit ji o to, co je jí osudem souzeno.

„Kde jsi…?“

„Ššš!“ okřikl ji a rozzlobeně se po ní ohlédl.

Skousla si jazyk a přiměla se mlčet. Jeli do prudkého kopce; vzdálenost mezi stromy se začala zvětšovat. Na vrcholku stoupání se les rozevřel a před nimi se vynořila malá mýtina. Zpomalil a pustil se po kraji lesa kolem mýtiny, až narazil na širokou zarostlou cestu, po níž snad kdysi jezdily i povozy. Mlčky se po ní vydal dolů z kopce k řece. Ze starého shnilého mostu, který před mnoha lety odnesla voda, zbylo jen pár zčernalých pilířů.

Pobídl koně přímo do proudu. Dobbyn se chtěla zastavit a vrátit se zpátky, ale on byl silnější. Zatáhl zprudka za opratě a přinutil ji, aby ho následovala. „Tak pojď, ty potvoro,“ zamumlal, když mu špinavá voda stoupla ke třmenům.

„Zbláznil ses?“ vykřikla Tara. Řeka tady nebyla široká, zato hluboká, voda se nebezpečně dmula a vířila.

„Nemusíš se bát.“

Nezbývalo jí než se pevně držet v sedle a koňské hřívy; voda stoupala, brzy jí byla po kotníky a pak po lýtka a po obrubu holínek. Pane Bože na nebesích, co tady u všech všudy dělá s neznámým chlapem bez kouska rozumu? Voda studená jako led se jí přelila přes stehna a Dobbyn zvedla nozdry vysoko do vzduchu.

Propánajána, to nebohé zvíře snad bude muset plavat! Vždyť se všichni utopí! „Stůj!“ vykřikla, když už se Gryffyn začal drápat nahoru. Vodou ztmavlá srst se mu leskla. Také Dobbyn nakonec nahmatala pevnou půdu pod nohama, sebrala zbytky sil a vyrazila na břeh, jako by jí za ocasem hořelo. Tara se tiskla ke koňské šíji a nemohla popadnout dech. Koně zpomalili, až když byl mohutný proud daleko za nimi.

„Kam mě to ksakru vezeš?“ chtěla vědět Tara. Zuby jí cvakaly, třásla se chladem, byla celá od bláta a všude na sobě měla nalepené mokré listí. Zarazil koně a zasunul meč do pochvy, Dobbyniny otěže však z ruky nepustil.

„Někam, kde budeme v bezpečí.“

„V bezpečí?“ opakovala. „V bezpečí? Nic, co jsi udělal, nebylo bezpečné – rokle, potok, ta zatracená řeka.“ Celá se chvěla, jako by v sobě neměla kosti, ale led. Z pláště jí crčely proudy vody a chudák Dobbyn dýchala jako v posledním tažení.

„Měl jsem tě raději nechat Tremaynovým mužům napospas?“

„Jak víš, že to byli vojáci z Twyllu?“

Vyslal k ní pohled temný jako noc.

„Proč tě chtějí chytit?“

Vytáhl koutek úst v krutém úsměvu. „Třeba chtěli chytit tebe, Morgano Le Fay.“

„Svoje jméno jsem neslyšela. Ty… ty jsi ten psanec Rhys.“

Ústy mu škublo a v pohledu se objevil šibalský záblesk. „Jak jsem říkal. A teď pojď…“ Znovu trhl opratěmi. Moc nechybělo a Tara by spadla a zůstala bez koně. Nezbývalo jí než se smířit s osudem.

„Jsme daleko od Gaeafu,“ řekla, když tma mezi stromy zhoustla.

„Ano,“

„A od Twyllu.“

„A od vojáků,“ připomněl.

To Taru, promrzlou na kost, nemohlo utěšit. Hleděla do tmavého lesa; chloupky na zátylku se jí zježily, když se jí vybavily příběhy, které kdysi vyslechla, a uvědomila si, kde je.

Vysoký strom, jejž před mnoha lety roztál blesk, stál na stráži vedle mechem obrostlých balvanů, velkých jako její kůň. „Brood– morský hrad,“ zašeptala.

„Už jsi o něm slyšela?“

„A kdo neslyšel?“ zeptala se a srdce se jí sevřelo úzkostí. Rhys silnou paží táhl jejího koně dál. „Je prokletý,“ řekla, a když projeli posledním ohybem cesty a nad nimi se vynořil mohutný polorozpadlý hrad, rychle se pokřižovala. Bylo to temné, nebezpečné sídlo a přebývaly v něm přízraky nešťastníků, které připravila o život zimnice. A koho nedostihla zlá nemoc, toho zahubily plameny.

„Má proč.“ Zaslechla skřek nočního ptáka. O vteřinu později před ně z úkrytu vyskočila nějaká postava v černém. „Kdo je to?“

„To jsem já, Johnny,“ odpověděl Rhys s povzdechem. „Copak jsi mě ani koně nepoznal?“

Chlapec – nebylo mu snad ještě ani dvanáct – zasunul meč do pochvy a vrhl podezřívavý pohled směrem k Taře. „Toho koně neznám.“

„Ano,“ Rhys se škodolibě zasmál. „Dárek od mého nevlastního bratříčka.“

„A já jsem si myslel, žes ho ukradl.“

Rhys se zachechtal a mrkl na chlapce. „Ovšem, Tremayne neví, že mi ho dal, dobrovolně by to jistě neudělal.“ Poplácal koně po svalnatých plecích. „Je to dobrý kůň. Dobře se mi o něj postarej.“

„Spolehni se.“ Johnny horlivě přikyvoval. „Postarám, ale kdo…“ rukou v rukavici ukázal na Taru, „je tohle?“

Rhys seskočil na zem a podal chlapci opratě obou koní. „Víš, chlapče, jak sama říká, Morgana Le Fay.“

„Ne!“ Přestože už byla skoro tma, Tara viděla, že kluk hrůzou zbledl. Horní ret s náznakem jemného narezlého chmýří se zachvěl. „Morgana Le Fay – ta… ta…“

„Je teď mým hostem.“ Natáhl ruku, aby Taře pomohl sesednout.

„Já nejsem…“

„Zůstane tady u mě, Johnny. Řekni Holoubkovi a Rosii, že máme hlad a je nám zima.“

„Ne,“ vypravila ze sebe Tara a její oči se střetly s očima toho, jenž jí tak nestydatě poroučel. Jen ona věděla, co dělá v lese, a teď je daleko od Twyllu, daleko od svého osudu. Zadívala se na zčernalé rozvaliny hradu. Jak zní ta dětská rýmovačka, kterou slýchala, když byla malá?

Přišel mor na Broodmore; prokletý hrad smích dětem krad. Poutnice, stůj, hradu se vyvaruj!

Ztěžka polkla. Určitě je to jen pověra. Ale strašidelné věže s polorozpadlými ochozy a rozeklané cimbuří jejím zjitřeným nervům úlevu nepřinesly.

Odkašlala si. Musí sebrat odvahu. Nic zlého se jí nepřihodí. Nic ji nemůže zadržet. Nemusí mít z ničeho strach. Vůbec z ničeho.

Jak je tedy možné, že když neochotně dovolila, aby jí ten hříšně přitažlivý muž položil ruce kolem pasu a sesadil ji na promoklou zem, zmocnila se jí zlá předtucha?

2

„Porušil jsi naši dohodu.“ Abelardova pěst udeřila do stolu. Svíčka poskočila a vyteklo pár kapek vosku. Z dřevěných pohárů vystříklo na těžké dubové fošny krvavě rudé víno. Dva muži, kapsář a pytlák, kteří dali svůj život a um do služeb Rhysovi, se nevzmohli na odpor. Dobře věděli, jak je Abelard prchlivý.

„Neměl jsem na vybranou.“

„Nesmysl! Vždycky máme na vybranou!“

Rhys pozvedl ze stolu pohár a pořádně se napil. Byl unavený a bylo mu zima a Abelardův hněv se mu ani trochu nezamlouval. Opřel se zády, na okamžik zavřel oči a silou vůle se snažil vyhnat bolest z těla. Na této židli kdysi sedával pán Broodmoru, před mnoha lety, než udeřil mor a přišla smrt. Broodmore byl plný života a dětského smíchu, hemžilo se to tady sloužícími, sedláky, rytíři a děvečkami. Od požáru nespatřily zdi starého hradu jedinou zednickou lžíci. Žádný tesař nepřiložil ruku k dílu, aby zatloukl hřebíky do trámů, prohýbajících se pod tíhou stropu, nerozhořel se tu kovářův oheň, neroztočil jediný hrnčířský kruh a nerozezněl tkalcovský stav. Ne, po víc než jednu generaci byly zčernalé zdi starého hradu opuštěné.

Teď je Broodmore doupětem psance. Jeho tajnou skrýší. Spálený a pustý, plný zjizvených mužů, již v srdcích nosí tajemství, která se nikdy nikdo nedozví. Rhys od nich vyžadoval jediné – bezmeznou oddanost a upřímnost. Co dělali předtím, než přišli na Broodmore, nikoho nezajímalo. Jakmile se ale zavázali přísahou, bylo všechno jejich konání bedlivě sledováno. Nemohli se zpěčovat nebo odmítnout poslušnost. Dokonce ani Abelard ne.

„Žádní hosté. Nic takového.“ Abelard, impozantní, téměř dvoumetrový muž se naklonil nad stůl. Bílé vlasy mu rámovaly tvář jako lví hříva, jantarové oči žhnuly překypující zlobou – hněvem zrozeným z nespravedlnosti. „Výjimky neexistují.“ Pahýlem ukazováčku – toho, který mu před lety uťal Tremayne – namířil na Rhyse.

„To ty jsi nařídil.“

„Nemohl jsem tu dívku nechat Tremaynovým vojákům.“

„Proč ne?“ pozvedl Abelard obočí. „Proč by se ho měla bát?“

Rhys mlčel.

„Jestli chceš vědět, co si myslím, taks v lese narazil na okouzlující ženskou a přivezls ji sem, aby sis s ní užil!“

Rhys stál vmžiku na nohou, div že se přeraženým nosem nesrazil s nosem Abelardovým. Stál tak blízko, že z Abelardova dechu cítil víno a viděl pavučinku tenkých žilek na jeho skráních. Pohár se zapotácel, už to vypadalo, že spadne na zem, ale nakonec se z něj vylilo jen několik kapek. „Mám pro to své důvody…“

„Ještě jiné kromě toho, že by ses jí rád dostal pod sukni?“

Rhys uchopil Abelarda za košili. „Řekl jsem, že mám svoje důvody.“

Abelardova ústa se stáhla do tenké netrpělivé čáry. „Jaké?“

S pohledem upřeným na oba další muže ukázal Rhys bradou ke dveřím. „Nechte nás o samotě.“

Will a Benjamin, dva mizerní pobertové, jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet, se rychle klidili z komnaty. Sešmajdaná bagančata skřípala po chladné kamenné podlaze. Uháněli, aby byli pryč dřív, než mezi oběma nedůtklivými přáteli propukne hádka, která jako by stále visela ve vzduchu.

Rhys pomalu povolil sevření. „Kde jsi byl?“ udeřil na staršího muže. „Měl ses se mnou setkat v soutěsce.“

Abelard pokrčil rameny. „Zdržel jsem se. Všude kolem byli Tremaynovi vojáci. Neslyšels moji výstrahu?“

„Příliš pozdě,“ připustil Rhys a připomněl si zřetelné soví zahoukání, právě když se nechal svést polibkem krásné čarodějky. Ještě teď cítil její chladné rty na svých. Jak se rozpálila, když se jí dotkl. Jak se chvěla.

„Protože ses zapomněl, příteli,“ obvinil jej Abelard, vyrážeje poslední slovo. „Nechal ses tou ženskou pobláznit.“

„Ty jsi nás viděl?“

„V mlze. Jen siluety.“ Popadl svůj pohár a dopil poslední lok vína.

Tak to bylo s Abelardem pokaždé – jejich přátelství nakonec vždycky překonalo všechny nesnáze, ale strádalo tím, že se oba muži často nepohodli a ani jeden nemínil ustoupit. Oba chtěli velet – nebylo to jednoduché.

„Proč ses neukázal?“ chtěl vědět Rhys.

„Protože tam všude byli twyllští vojáci. Poslal je Tremayne. Sledovali mě už od hradu; nějak se dozvěděli, že se mám setkat s tebou.“ Práskl prázdným pohárem o stůl a oči se mu zúžily. „Někdo mě zradil.“

„Víš kdo?“

„Ne…, možná ten kluk.“ Abelard se zachmuřil a potřásl hlavou, jako by sám nevěřil tomu, co říká. „Tremaynův kluk – je mu asi devět, plíží se hradem tiše a mrštně jako kočka na lovu.“

Rhys sebou v duchu trhl. Ten chlapec, Quinn, je také Anniným synem. Když na to pomyslel, sevřel se mu žaludek, a rychle si znovu lokl vína.

„Jenže…, ach k čertu, zradit mohl kdokoli.“

„Stárneš,“ poznamenal Rhys ustaraně. Odhrnul si vzpurné kadeře z čela. „Byly doby, kdy ses dokázal vplížit do hradu a pak zase vyklouznout ven a stráže neměly nejmenší podezření.“

„Je to tak.“ Abelard se znechuceně poškrábal na bradě. „Tremayne je ještě obezřetnější. Nezjistil jsem nic, jen to, že za tebou poslal oddíl pronásledovatelů. Tvému bratrovi očividně vadí, že sis troufl ukrást mu jeho oblíbeného hřebce.“

Rhys pobaveně zvedl koutek úst a napil se vína. Zahřálo mu hrdlo a udělalo dobře v žaludku. „Já ho za bratra nepovažuju.“

„Však on tebe taky ne.“

Rhys pokrčil rameny. Nikdy se necítil jako Tremaynův příbuzný. Nikdy. Měli společného otce, ale to také bylo jediné pouto, které je spojovalo. Nikdy mezi nimi nevzklíčila náklonnost. Nepociťovali jeden k druhému obdiv ani vřelost. Jen chlad, zlobu a nenávist. Přešel k ohni a nahříval si záda. Nebude na Tremayna myslet. „Jestlis nás v lese sledoval, musel jsi vidět ten prsten.“

„Jaký prsten?“ zeptal se Abelard, ale Rhys z jeho vážného výrazu vytušil, že pochopil.

„Smaragdový prsten.“

„Pro… promiň, pane,“ ozval se měkký hlásek. Do místnosti nakukovalo nějaké děvče. Byla to Peony, Rosiina dcera. „Maminka se ptá, jestli nechcete ještě nějaké víno nebo pivo.“

„Jen pojď dál,“ vyzval ji Abelard. Peony byla plachá dívka s velkýma očima, vlastně ještě dítě, ale už bylo znát, že se z ní stává žena. „Ještě nám dolej a pak rychle zmiz.“

Vběhla do pokoje na svižných mladých nohou v dlouhých hnědých šatech. Tváře jí růžově plály. Vrhla pohled na Rhyse, jako by se ho bála – anebo, což bylo možná ještě horší, jako by ji něčím fascinoval. Nejisté se na něj usmála a rychle se chopila svého úkolu. Dolévala víno ze džbánu a malinko křivými horními zoubky si hryzla spodní ret.

„Dohlédni, aby bylo o tu ženu dobře postaráno,“ řekl Rhys. „Bude potřebovat horkou vodu a čistý oděv.“

„Ano, mylorde,“ kývla, když zvedala džbán. „Maminka říkala, že se o ni postará hned, jak bude hotová v kuchyni.“ Peony neohrabaně vyběhla z pokoje a bylo na ní vidět, že je v rozpacích. Naplněné poháry stály na stole vedle osamělé svíčky.

Když za dívkou zapadly dveře, obrátil se Abelard na Rhyse. Prsty si bubnoval na bradu. „Děláš si ze mě legraci.“

„Myslíš ten kámen? Ne.“ Zacukalo mu koutkem úst. „Viděl jsem ho na vlastní oči.“

„Skutečně jsi viděl twyllský smaragd?“ Z Abelardových slov čišela skepse.

„Nebo kámen, který vypadal přesně jako on.“

Abelard si olízl rty. „Kouzla a čáry.“

„To si nemyslím.“

„Copak jsi neříkal, že je to čarodějka… a že odříkávala zaklínadla?“

„Ten kámen byl skutečný.“

„Pche.“ A přece si palci mnul špičky prstů, jako by ohmatával vybroušené hrany drahokamu. „Pokud mluvíš pravdu – a nepřej si mě, jestli mi lžeš –, tak ho ta tvoje čarodějnice skutečnému vládci Twyllu ukradla nebo ho od něj koupila.“

„Ona sama je tím vládcem,“ vyslovil Rhys nahlas, co si myslel, i když na jednu stranu si chtěl tajemství uchovat pro sebe. Abelard je sice svým způsobem šlechetný muž, ale když jsou ve hře peníze, není tak úplně neprodejný.

„Je to žena. Dítě bylo chlapec.“ Zavrtěl velkou hlavou, až se mu volné prameny vlasů v záři ohně stříbrně zatřpytily. „To není možné. Ne.“ Neslyšně zaklel a zahleděl se do krbu, jako by chtěl ze žhavých uhlíků vyčíst svůj osud.

„Kdo byl u toho? Kdo viděl, jak se to dítě narodilo?“

Rhys o tom přemýšlel už mockrát. „Víme jen, co se povídá – historky, které vyprávějí ti, kdo byli ve válce – někteří věrní baronu Gilmorovi, jiní mému otci.“ Zamyšleně si mnul bradu a prstem nahmatal jizvu táhnoucí se přes tvář. „Baron Gilmore a jeho žena jsou mrtví; kdo může vědět, jestli to dítě, které se při přepadení narodilo, byla dívka nebo chlapec?“

„Nevěřím, že by dědičkou Twyllu byla ta čarodějnice.“

Rhys pochybovačně zvedl obočí. „Až ti ten kámen ukážu, Abelarde, uvěříš. Až na tebe ten tmavozelený drahokam zamrká, i ty přestaneš pochybovat.“

„Dobře, Rhysi. Počkám…, i když víš, že nemám trpělivosti nazbyt.“

„Ani já ne, Abelarde.“ Rhys přistoupil ke stolu, vzal pohár a pozvedl jej, jako by chtěl připít svému starému příteli na zdraví, muži, jenž mu zachránil život, a jemuž přesto plně nedůvěřoval.

„Ani já.“

Tara nemohla uvěřit, že má takovou smůlu. Jak mohla být tak neopatrná a nechat se chytit? Tvrdil jí sice, že je jeho hostem, ale to je lež – lež, kterou zplodil sám dábel. Je totiž jeho zajatkyní. Nic víc. Zamčená v jedné z komnat rozpadajícího se hradu. Místnost vypadala jako stará broodmorská kaple – pár věcí z té doby tu ještě zůstalo a na vyvýšeném stupni stál oltář. Třením si zahřívala paže a přistoupila blíž k sálajícímu ohni. Začala přemýšlet, jak by odsud uprchla. V tomhle vězení nezůstane ani o vteřinu déle, než bude nutné. Když se však letmo rozhlédla kolem, viděla, že útěk bude téměř nemožný.

I když dveře komnaty nebyly zamčené, na chodbě stále někdo hlídal. Chodbou se vstupovalo do velkého sálu, kde se, jak se zdálo, pořád pohyboval někdo z loupežníků. Už je tomu dávno, co morová nákaza a oheň zničily velkou část Broodmoru a zabily ty, kdo procházeli broodmorskými síněmi. V místnosti, kde se nacházela, bylo jen jediné okno. Nebyly v něm okenice ani skleněné tabulky. Z okna měla výhled na vnější zeď opevnění. Pokud však doufala, že se jí tudy podaří uprchnout, dočkala se zklamání.

Jeden ohavný strážný stál hned vedle strážního domku a odtud na její pokoj dobře viděl. Byl to statný muž se silnými masitými pažemi; měl nepoddajné vlasy, plochý nos a moc malé zuby na to, jak velká měl ústa. Oči, posazené velmi blízko u sebe, hleděly zostra jako oči jestřába, který pátrá po kořisti. Rychle se pohybovaly a – přestože už byla tma – neuniklo jim nic, co se na hradě šustlo.

Věděla, že prsten u ní není v bezpečí. Rhys ho už viděl, a protože jej měla zavěšený na krku, mohl si ho všimnout nějaký další bandita. Jala se hledat nějaký úkryt. Místnost byla stroze zařízena; kromě lavice, tvrdého lůžka a stolu, který kdysi sloužil jako oltář, tam nebylo nic. Tara všechny předměty chvatně ohmatala; za oltářem našla tmavou proláklinu, z níž vystupoval malinkatý hřebíček. Sundala řetízek z krku a pověsila ho tam. „Kéž je tady v bezpečí,“ úpěnlivě žadonila, křižujíc se. Kdyby se jí Rhys ptal, kde ho má, řekne, že ho ztratila, když jeli od potoka k Broodmoru. Než si bude úplně jistá, že ji nikdo nebude prohledávat a poklad jí nesebere, zůstane prsten schovaný.

Tuk, (uk, (ukl „Tak už jsem tady, zlatíčko,“ zahlaholila mohutná žena s objemnou kádí v náručí a strčila širokou zadnicí do dveří. Měla mohutné paže – za ta léta dřiny jí pořádně zesílily –, na sobě špinavé ošuntělé šaty a přátelsky se usmívala. Přes šaty, v místech, kde kdysi býval pas, si uvázala ušmudlanou, původně bílou zástěru.

Tara se rychle znovu pokřižovala, jako kdyby se modlila, a podezřívavě ženu sledovala. Co má co slušná ženská pohledávat v broodmorské zřícenině mezi loupežníky a hrdlořezy?

„Tak pohni, Holoubku, kde jsi s těmi vědry?“

Vešlo děvče asi dvanáctileté. Útlé dětské tělo právě začínalo jevit známky ženství a z umazaného obličeje se vytrácela dětská boubelatost. Jednou bude krásná, pomyslela si Tara. Dívka vlekla dvě dřevěná vědra plná vařící vody.

„Já jsem Rose,“ řekla mohutná žena s úsměvem. Obličej měla postříkaný pihami a zpod šátku uvázaného kolem hlavy jí vykukovaly šedivějící rezavé vlasy, tvrdé jako hřebíky. „Já se tady o ty výtečníky starám. A tohle je moje dcera, Peony, ale všichni jí říkáme Holoubek, že je to tak?“ Bolestivě štípla dceru do tváře, ale ta, jako by byla na těžkopádné projevy matčiny lásky zvyklá, sebou jen zlehka cukla. „Tak, bud tak hodná a nalej tu vodu sem do kádě.“

Pohledem změřila káď a potřásla hlavou. „Není to sice žádná nádhera, ale můžeš se aspoň pořádně umýt. My ti mezitím najdeme nějaké šaty, protože ty tvoje potřebují usušit.“ Jako by ji ještě něco napadlo, dodala: „Až budeš hotová, Holoubku, běž se podívat, co je s těma starýma podvlíkačkama. Třeba tam něco bude a…“ Zmlkla. „Jak se vlastně jmenuješ?“

Tara málem zalhala, ale pak si uvědomila, že to nemá žádný smysl. Nikdo ji nezná. Její jméno nikomu nic neřekne. „Tara.“

„Odkud?“ zeptala se žena, zatímco její dcera přelévala obsah obou džberů do dřevěného škopku.

„Z Gaeafu. Vychovala mě porodní bába Lodema.“

„Takže nejsi urozeného původu?“ V údivu nakrabatila čelo.

„Ne,“ odpověděla Tara, víc prozradit nechtěla. Byla to pravda, když Lodema dohlížela na to, aby si osvojila nejen čarodějné umění, ale vzdělávala se i v klasických vědách. A tak se Tara učila poznávat bylinky – od krevníčku až po náprstník –, malovat do písku runy a odříkávat zaklínadla k Velké Matce. Celé dlouhé hodiny také proklečela na studené kamenné podlaze kostela a prosila křesťanského boha o odpuštění. Lodema ji naučila pěkně mluvit a chovat se jako dáma, ale také stahovat králíka a pomáhat dětem na svět. Ano, Lodema ji toho naučila mnoho. Když teď Tara myslela na matku, bodlo ji u srdce a zatoužila se k ženě, která ji celý život vydávala za svou, vrátit.

Rose poletovala po místnosti, přikládala do ohně, nadávala na špínu v rohožích, na zimu a na tu „bandu zpropadenejch lapků, kterejm musím sloužit“ a přitom se oháněla po pavučinách a pobízela Taru, aby se svlékla. „Ale rychle, jinak v té tunice docela promrzneš! Dost na tom, že skáču kolem nich, ještě abys tak onemocněla a já musela skákat i kolem tebe.“

„Já nepotřebuju…“

„Ale, zlatíčko, s Velkou Rosií se nikdo nebude hádat. Potřebuješ z těla vyhnat chlad a smýt ze sebe to bláto. Tak honem, pospěš si, jinak bude voda úplně studená.“

I když se jí příčilo odložit šaty byť jen na malou chviličku, nakonec si přetáhla tuniku přes hlavu. Zula si boty, svlékla promočenou košilku a rychle se ponořila do kádě. Voda byla tak horká, že se musela zprudka nadechnout. Káď byla trochu těsná, ale cítila se v ní skvěle. Rose odkudsi vylovila kus mýdla a podala je Taře.

Tara si ženy, která by se o ní jistě ráda dozvěděla víc, vůbec nevšímala a rychle se myla. Kůže se jí pomalu prohřívala, z vlasů jí stékalo bláto, a přestože se v kádi sotva hnula, cítila, jak se jí celé tělo uvolňuje. Umyla si vlasy a svázala je do uzlu, potom si kouskem plátna pořádně vydrbala celé tělo, až ji kůže pálila. Voda začínala chladnout. Ale to už tu byla Holoubek a nesla troje šaty. Tara byla jako znovuzrozená, v břiše jí kručelo a hlavou táhly myšlenky na útěk. Rose jí podala hrubý ručník a dceři nařídila, aby „paní“ vyprala tuniku, plášť a košilku.

Tara, přidržujíc si ručník kolem těla, vytáhla z kapes pláště své největší bohatství, malou dýku se zahnutým ostřím, váček s několika mincemi, hrst sušených bylinek a kousek svíčky. „Prosím,“ řekla a Peony beze slova vyběhla ze dveří. S ručníkem přitisknutým na prsa si Tara prohlížela zašlé kusy kdysi nádherných oděvů – růžové hedvábí, popelavě šedý damašek a samet barvy levandule, lemovaný stříbrnou nití. Sáhla po sametových šatech. Z chodby zazněly kroky.

Dveře se zprudka otevřely.

„Ehm.“ Ztuhla. Poznala Rhysův hluboký hlas, který ji jistě bude pronásledovat do konce jejích dnů.

„A, sire Rhysi, ještě jsme neskončili,“ odhodlaně protestovala Rose a postavila se před Taru, aby ji svým mohutným tělem zakryla.

„Ach tak.“ Sklouzl pohledem ke kádi s vodou.

Tara, zakrývajíc nahotu sametovými šaty, vykročila vedle Rose, jež byla odhodlaná chránit ji vlastním tělem. Rhys už ji viděl, když na sobě neměla ani vlákýnko, a ona mu teď chtěla odpovědět, jak si zaslouží.

„Přál sis něco, pane?“

Díval se na její polonahé tělo tak jako před několika hodinami v lese. Taře vyschlo v krku, když se jí zahleděl na hrudník, nyní bez řetízku a prstenu. Ve stříbrných očích se mu objevila jiskřička zájmu a Tara cítila, jak rudne. Nepohlížel na ni jako člověk, který hledá drahý kámen, ale jako muž, jenž ji vnímá jako ženu – ženu, po níž touží. Vzpomínka na polibek, tak sladký a závratný, jí vehnala krev do tváří. Jazykem si přejela rty, odkašlala si a zadívala se stranou.

„Abelard si s tebou přeje mluvit.“

„Za okamžik bude hotová. Vyřiď Abelardovi, ať ještě chvilku počká.“ Rose nesouhlasně mlaskla. „Ten starý nedočkavec!“ Pak zahrozila směrem k Rhysovi. „Ty by sis taky mohl dát pokoj. Lady Tara za vámi hned přijde.“

„Lady?“ ušklíbl se Rhys. „Nuže, lady, nenechte nás dlouho čekat.“

„Spolehněte se,“ odpověděla Tara, a přestože byla nahá, udělala krok vpřed. Upřeně se dívali jeden druhému do očí, mezi sebou jen chabou překážku, fialové sametové šaty, které si ještě nestihla obléci. „Pochybuji, že budu chtít zůstat o vteřinu déle, než bude nezbytně nutné. Až si můj kůň odpočine, vydám se na cestu.“

„Opravdu?“

Zvedla bradu a pevněji si přitiskla záhyby šatů k tělu. „Ano, Rhysi z Twyllu. To ti slibuji.“

„Uvidíme.“ Podíval se na Rose a poznamenal: „Ať jí to moc dlouho netrvá.“

Pak odešel. Stála tam a chvěla se, z vlasů jí stékala voda a v prstech mačkala šaty ženy, která byla už dávno mrtvá.

„Ach, sir Rhys…“ Rose mlaskla a smutně zakroutila hlavou, jako by útrapy toho darebáka byly způsobeny neblahým zvratem osudu, a ne jeho vlastní zlotřilostí. I Peony se za ním dívala a Tara z jejích velkých upřímných očí vyčetla naivní milostné poblouznění. Chudinka.

Tara s tím ničemníkem, který ji sem násilím zavlekl, neměla ani kousek soucitu. Ovšem, znala ten příběh – že Rhyse z jakéhosi důvodu svlékli donaha, zbičovali do bezvědomí a vyhodili z Twyllu. Nechali ho tam nahého, krvácejícího, polomrtvého. Říkalo se však také, že zradil bratra. Ne, podle Tary si ten ničema bolest zasloužil.

„Je to smutné,“ povzdechla si Rose, „ale láska často žene lidi do záhuby.“

„Láska?“ opakovala Tara, vklouzla do šatů a na kůži ucítila hladivý dotyk sametu. I když byly šaty plné prachu, stále ještě jemně voněly po levanduli a po šípku, jako by je uložili se sušenými bylinkami.

„Ano. Skutečná láska. Je požehnáním i prokletím, cožpak to nevíš?“ Pohlédla na Holoubka a dlouze si povzdychla. „Pojď, holčičko. Je čas dohlédnout na oheň. Však víš, jak umí Abelard bručet, když má hlad a musí čekat. Mizera jeden…“ Tiše si pro sebe něco mumlala a strkala zamilovaného Holoubka ze dveří. Tara osaměla.

Šaty jí byly trochu velké, byla drobné postavy, a tak tahala lem sukně po zemi. Volného místa však dokázala využít. Vytáhla řetízek s prstenem ze skrýše, stužkou z druhých šatů si jej přivázala k útlému pasu, znovu si přetáhla živůtek přes prsa a pevně si šaty stáhla páskem. Byla spokojená s tím, že je její největší bohatství v bezpečí. Naskládala si do kapsy zbývající poklady a konečně jí bylo teplo.

Když jí do nosu pronikla vůně pečené zvěřiny a voňavého koření, znovu jí zakručelo v žaludku a ona si vzpomněla, že ten den ještě nic nejedla.

Příštích několik minut strávila tím, že si prsty pročesávala vlasy a rozmýšlela útěk. Na Twyllu ji čekalo zvláštní poslání, a tak se tady, v těch ohořelých broodmorských síních, temných jako kobka, nehodlala zdržet ani o vteřinu déle, než bude zapotřebí.

Narovnala se a řekla si, že je připravena znovu se s tím ničemou setkat. Na nahé kůži cítila studený nepoddajný kámen. Proč vlastně chce znát pravdu? A přece ji cosi pohání; musí zjistit, kdo vlastně je.

Ale, honilo se jí hlavou, co budeš dělat, když zjistíš, že jsi opravdu oním ztraceným Gilmorovým dítětem? Co když jsi právoplatnou dědičkou? K nevíře; ale od chvíle, kdy se dozvěděla o svém dědičném právu, cítila palčivou potřebu, žhnoucí plamen zvědavosti, který ji v cestě za poznáním neustále pudil kupředu.

Když se jí o tom ani ne před dvěma dny Lodema poprvé zdrá– havě zmínila, Tara nevěřila. Od jedné prodavačky vajec a bylinek, staré drbny z vesnice, zaslechla, že ji Lodema hodlá provdat za Adaira, nadutého kupce žijícího kdesi na jihu. Adair byl stařec, jemuž umřela žena, a on zůstal bezdětný.

„Řekni, matko, že jsi mě neslíbila tomu starému darebákovi,“ naléhala Tara, když se vřítila do jejich malé chaloupky a zastihla ženu, která ji vychovala, jak škube zabitou slepici. Lodeminy svraštělé ruce vytrhávaly brka ze slepičího masa a v ohništi jasně hořel oheň. Kousek od ohniště spala, stočená do klubíčka, stará nemohoucí Luna. Tara ji probudila a ona teď zvedla hlavu a zívla, odhalujíc zoubky ostré jako žiletky a drsný růžový jazýček. Tařino spravedlivé rozhořčení se jí nijak nedotklo. „Tak řekni!“

„Ach, dítě, myslím, že je čas.“ V Lodemině tváři se zračil smutek, ústa, která se obyčejně usmívala, vypadala nespokojeně. Lodema pokračovala v práci a sklepávala peří do plátěného pytle.

„Čas na co? Zbavit se mě? Poslat mě pryč, do postele nějakému… nějakému chlípníkovi se stařeckými skvrnami?“ Tara zuřila a srdce ji bolelo. Proč by to matka dělala? Proč?

„Adair je hodný člověk.“

„Nemiluju ho. Vůbec ho neznám. A je moc starý.“

„Je to dobrá partie.“

„Zbláznila ses? Dobrá partie? Matko, poslouchej se, co říkáš!“

Lodemina brada s několika nepoddajnými chloupky zkameněla. „Potřebuje syny. A ty potřebuješ… potřebuješ manžela.“

„Ne!“

„Taro…“

„Maria Panno, nelži mi,“ trvala Tara na svém a blížila se ke stolu, na kterém ležela zpola oškubaná slepice bez hlavy. Srdce jí hlasitě tlouklo a ona cítila, jak se jí zmocňuje strach. Cosi viselo ve vzduchu. Něco zlého. Stará kočka se přišourala k Taře a třela se jí o nohu, ale Tara teď byla k Luniným projevům vrtkavé náklonnosti hluchá.

„Nemusíš si dělat starosti o…“

„O co? O svůj život?“ Tara smetla zabitou slepici ze stolu, slepice s žuchnutím přistála na podlaze. Hnědá a bílá peříčka vířila vzduchem. Luna se šouravě vracela do bezpečí hromádky dříví.

„Co za tím vězí? A nelži mi, matko – celý život jsi trvala na tom, že ti musím říkat pravdu, tak bud prosím upřímná i ty ke mně!“ Hrdlo měla stažené, oči ji pálily neprolitými slzami vzteku. Ještě nikdy se jí nestalo, že by ji Lodema oklamala.

Starší žena otevřela ústa, upřeně se dceři dívala do tváře a potom se pomalu shýbla, zvedla špinavou slepici a položila ji zpátky na stůl. Znovu začala škubat, jako kdyby se mrtvé tělo nikdy nedotklo země. „Musíš odejít, dcero,“ řekla a její starý hlas zazněl netrpělivostí. „Provdat se za Adaira, mít s ním děti a na všechno ostatní zapomenout.“

„Zapomenout…?“ opakovala Tara. „Zapomenout na co?“

„Že jsi moje dcera.“

„To ne!“ Tara zamrkala, aby se nerozplakala. „Ale… proč?“ Natáhla ruku a chytila Lodemu za rozedraný rukáv. Viděla, že má červené oči plné slz.

„Je to pro tvé dobro.“ Lodema otočila slepici a začala škubat delší peříčka na křídle. „Jak jsem řekla, je čas.“

„Čas na co?“

„Většina dívek tvého věku už je vdaná a má děti. Naučila jsem tě všemu, co musíš umět – a možná ještě víc,“ dodala a nacpala hrst kropenatého peří do pytle.

„Já nechci manžela.“

„Ale hlouposti. Všechny chtějí manžela.“

„Jen ty ne.“

V Lodeminým očích se mihl smutek a ona hlasitě popotáhla. Pevně semkla rty, jako to dělala vždycky, když se nějak rozhodla a byla odhodlaná neustoupit. „I já jsem kdysi dávno toužila po muži, Taro.“ Odkašlala si a vytrhla slepici pár posledních pírek. „Nemělo to být.“

„A proto mě posíláš pryč k někomu, koho vůbec neznám?“ Tařiny oči se zúžily podezřením a z duše jí vytryskla bolest.

„Ano.“

„Jen proto?“ zeptala se Tara.

„Ne.“ Slepice byla oškubaná. Lodema ji položila na stůl a zamířila k ohni plápolajícímu v ohništi. Zapálila tlustou svíčku. Opatrně, pomalu, aby plamínek nezhasl, se vrátila ke stolu a uchopila slepici za nohy. Potom ji nad svíčkou pomalu otáčela a opalovala jemné chmýří, které ještě zbývalo na bílé kůži. V mihotavém světle svíčky vypadala Lodema starší, než byla ve skutečnosti, kůži měla povadlejší, vrásky kolem očí a úst hlubší. „Provdáš se za obchodníka a už se o tom nebudeme bavit.“

„To radši umřu.“

Lodema sebou trhla a spálila se. „K čertu!“ Plamínek na slepičí kůži praskal. „Při všech bozích, Taro, nepokoušej ďábla.“

„Něco není v pořádku,“ trvala Tara na svém, odmítajíc ustoupit, přestože výraz v matčině obličeji hovořil jasně. „Slyšela jsem tě včera v noci odcházet a šla jsem za tebou až k řece.“

Lodema na ni pohlédla a zamračila se. „Proč jsi mě sledovala?“

„Vypadala jsi ustaraně.“

Na Lodemině tváři se už zračila jen rezignace. Tařin hněv pomalu opadl a proměnil se v hluboký, bezejmenný strach.

„Šla jsi k řece, matko, a tam jsi začala zpívat, mluvila jsi k Morganě, prosila jsi Velkou Matku, aby nade mnou držela ochrannou ruku. Dívala jsem se, když jsi nad bílou svíčkou rozprašovala jmelí, krevníček a rozmarýn. Potom jsi do písku malovala ochranné runy a na ně položila prsten s překrásným tmavým kamenem.“

Lodema sfoukla plamínek a kouřící svíčku postavila na stůl. Ponořila slepici do vědra studené vody, naklonila se nad stůl a vzdychla. „Proč musíš všechno vědět?“

„Protože jsi mě to učila.“ Tara vzala matku za ruku a propletla své prsty s jejími. „To ty jsi mě učila být opatrná, a přitom se vždycky snažit dozvědět pravdu, nikdy nepřijímat lež. A dnes večer jako bys na to všechno zapomněla. Co se to děje, matko?“ žadonila a pevně ji sevřela. „Co tě trápí?“

Lodema pohlédla na dceru a Tara viděla, že je zoufalá. Stáhla starou vrásčitou ruku a utřela si ji do sukně. „Bude lepší, když nic nebudeš vědět.“

Tara zprudka zavrtěla hlavou. „Ne! Vždycky jsi mi říkala, že mám mluvit pravdu – a že nikdy nesmím lhát. A přesto máš přede mnou tajemství. Co tě tak souží?“

„Ach, dítě.“ Lodema potřásla hlavou, minutu mlčky zírala do hrnce na tuhnoucí tělo oškubané slepice a pak vzdychla. „Bojím se, že je to příliš složité. A nebezpečné.“

„Co?“

Pozvedla oči a drobný, smutný úsměv jí pohrával na rtech. „To, kdo jsi, Taro. Jde o tvé dědictví. Před lety, když mi tě sem přinesli – pšt, ano, je to tak, přinesli.“ Konejšivě položila dceři ruku na rameno, když chtěla protestovat. „Přinesli mi tě sem v košíku, ach, byl to ten nejkrásnější košíček, jaký jsem kdy viděla, a dali mi tě, když jsem slíbila, že budu mlčet.“ Opřela se bokem o okraj stolu a nehty si rozdírala ruce.

„Ty – ty nejsi moje matka?“ ptala se Tara jako opařená a všechno se v ní vzpíralo.

Lodema zavrtěla hlavou. „Byla jsem ti matkou ve všem, jen v jednom ne – neporadila jsem tě, Taro.“

„Ne…“ Taře vířilo hlavou tisíc vzpomínek. Věděla, že nemá otce, ano, že ho zabili ve válce daleko odsud, tak jí to Lodema řekla. Jinak však vyrůstala v domnění, že tato žena, která ji učila spravovat lem na šatech, čarovat, střílet z luku, ale také jíst jako dáma, jí dala život. „Proč lžeš?“

„Chtěla jsi znát pravdu,“ připomněla jí Lodema. „Tak ti ji říkám.“

Taře vyschlo v ústech a bolestí se jí stáhl žaludek. Nikdy by si nepomyslela, že pravda bude tak strašná.

„Věděla jsem jen, že jsi bez matky, a ten muž, který mi tě přinesl, otec Simon z Twyllu, mě zapřísahal mlčením. Až teprve později jsem slyšela, co se šušká, a pomalu mi došlo, jak to tenkrát bylo.“

„Jak to tedy bylo?“ ptala se Tara omráčeně. Jak jen je to možné? Lodema není její vlastní matka? To ne! Zdálo se jí, že jí pukne srdce.

„Myslím, že jsi dcera lorda Gilmora a paní Farren z Twyllu.“

V Taře by se krve nedořezal. „Gilmora? Ach ne – lord a jeho paní byli zavražděni.“ O baronovi z Twyllu a jeho mladé nevěstě a o tom, že je úkladně zavraždil zlovolný lord Merwynn z Gaeafu, se vykládalo mnoho historek, které za ta léta kdekdo ještě vyšperkoval.

Lodema přikývla. „Ano. Lord Gilmore a jeho žena byli zabiti při vzpouře. Bylo tehdy prolito mnoho krve.“ Lodema si za ucho odhrnula pramínek nepoddajných vlasů. „Lady Farren tehdy nosila pod srdcem dítě, ale to dítě se nenašlo – ani mrtvé v jejím lůně, ani živé, plačící.“ Lodeminy zestárlé oči se potkaly s Tařinými plnými nedůvěry. „Po dítěti nebylo ani vidu ani slechu.“

Taře přeběhl mráz po zádech. „A ty si myslíš, že to dítě jsem já?“

„Ano.“ Lodema položila Taře ruce na ramena. „Ale jsi moje, jako bych tě sama porodila. Miluju tě tak, že už to ani víc nejde. Věř mi to.“

„Věřím… Ale… jak víš, že nejsem dcerou nějakého sedláka, který měl doma moc hladových krků, nebo… nebo následek znásilnění, když tudy táhlo vojsko, nebo…?“

„Mám důkaz.“ Lodema najednou zestárla snad o sto let, zamířila k ohništi, poklekla před plameny a nožem uvolnila jeden kámen. Zpod něj vytáhla malý kožený váček, celý zaprášený a odřený. „Schovala jsem to pro tebe,“ řekla smutně. „To je všechno, co mám na důkaz tvého dědičného práva.“ Hodila pytlíček Taře. Tara ho chytila a ve váčku zacinkalo. Rychle rozvázala tkaničky a vysypala obsah na stůl. Po stole se rozeběhlo několik mincí a prsten – zlatý kroužek s třpytivým temným smaragdem, jejž poprvé spatřila předchozí noci.

„Co je to?“ ptala se Tara se zatajeným dechem; vzala prsten ze stolu a přidržela jej proti světlu z ohniště.

„To přinesli spolu s tebou, dceruško. Úplatek, abych mlčela.“ Lodema se narovnala a v zádech jí zapraskalo. Oprášila si ruce. „Teď je to tvoje.“

„Ale…“

„Vezmi si to.“ Lodema byla neoblomná. Za nic na světě by si to nerozmyslela. To Tara dobře věděla. Držela zelený kámen mezi prsty a dívala se, jak na broušených ploškách dovádějí drobné plamínky.

„Je překrásný.“

„Zrádný.“

„Ty tedy říkáš, že jsem Gilmorova dcera?“

„Ano. Jsem o tom přesvědčena. Tohle…“ ukázala stářím zkřiveným prstem na šperk, „nikdy nepatřilo sedlákovi.“ Hlas jí zvážněl. „A proč jsem byla včera v noci u řeky? Proč si dělám starosti a trápím se a modlím se za tebe u každého boha, který je ochoten mě vyslyšet? Lord Tremayne, Merwynnúv syn, začal hledat – a nespokojí se jen s tím smaragdem, chce i to dítě.“

„Ale proč? Proč teď?“

„Jeden z jeho rádců měl vidění – a Tremayne tomu věří –, že se pravý vládce Twyllu vrátí, obsadí hrad a Tremayna zničí. Netuší, jak Gilmorova syna pozná, ale dělá všechno pro to; aby nebyl zaskočen. A ví o drahokamu – že zmizel při bitvě.“ Lodema hleděla Taře do očí. „Neví však, že se narodila holčička a že ten prokletý smaragd, o němž se říká, že má kouzelnou moc, má ona.“

Tara skoro nedýchala. Je to možné?

„Lord Tremayne je bezohledný muž,“ řekla Lodema. „Bez mrknutí oka by tě zabil. Svého nevlastního bratra zbičoval tak, že z toho měl skoro smrt – ne že by si to ten bezbožník nezasloužil –, a pak ho vyhodil z hradu.“

„A co se s ním stalo?“

„S Rhysem? Inu, stal se z něj psanec – zloděj, možná i vrah. Je to muž se srdcem černým jako peklo. I když je to Tremaynův nevlastní bratr, je právě tak proradný a zlotřilý, za trochu peněz by prodal svou vlastní duši. Ti dva, Tremayne a Rhys, jsou teď nepřátelé na život a na smrt.“ Lodema si vzdychla. „Jsou to zlí lidé.“

Tara se zimomřivě zachvěla. Stěží tomu mohla uvěřit.

„Věř mi, dceruško, Rhys by tě okradl a pak by se ti vysmál a lord Tremayne si nedopřeje oddychu, dokud nebude mít jistotu, že mu žádný muž ani žena nestojí v cestě, aby se mohl stát baronem z Twyllu. Pokud věří tomu, co se šušká, že dítě lady Farren a lorda Gilmora žije, dostane je živé nebo mrtvé.“ Mluvila tak tiše, že ji v praskání ohně a kvílení větru prohánějícího se v doškové střeše téměř nebylo slyšet. „Hrozí ti nebezpečí, holčičko. Cítím to v kostech.“

„A tak si myslíš, že mě zachráníš, když mě provdáš za toho kupce,“ řekla Tara hlasitě, zatímco uvažovala o tom, co je jejím skutečným osudem. S náhlou jistotou sevřela prsten pevně v dlani. V hlavě se jí líhl nápad, nápad, s nímž matka nebude souhlasit. „Nemohu se provdat za muže, kterého nemiluji.“

„Je to hodný a milý člověk. Svou ženu nebil. Patří mu dům ve vesnici daleko odsud. Tam budeš v bezpečí.“

A budu se k smrti nudit a pořád žít ve strachu. Tak to tedy nikdy. Nikdy! Nahlas však nic z toho neřekla. „Nedělej si starosti, matko,“ uklidňovala Lodemu a její plán nabýval ostřejších obrysů. I ‚odema byla chytrá a mazaná a nevěřila, že by si to Tara tak rychle rozmyslela. A tak Tara čekala ještě dlouho poté, co stará žena usnula, poslouchala, jak pravidelně chrápe.

Potom si strčila prsten do kapsy, popadla pár dalších maličkostí na cestu a vykradla se z chýše, která jí byla po devatenáct let domovem. Nechala na stole dvě zlaté mince a vyšvihla se na koně, odhodlaná najít pravdu.

A dál? posmívala se sama sobě, když stála v tmavé broodmor– ské síni. Venku úpěnlivě naříkal vítr a Tara na tuto otázku neuměla odpovědět. Věděla jen, že musí zjistit pravdu.

Jestliže nejsem Gilmorovou dcerou, proč jsem tedy dostala ten prsten s drahokamem?

Lodema vždycky říkala, že Taru jednou ta její zvědavost přivede do neštěstí. Dnes večer všechno nasvědčovalo tomu, že se stará žena nemýlila.

3

Tremayne hleděl do noci. Stál na vysoké hlásné věži a obhlížel okolí. Hustými mraky, z nichž většinu dne pršelo anebo padala vlhká mlha, problikávalo jen pár hvězdiček. Byla tma jako v pytli, a i když napínal zrak sebevíc ve snaze zahlédnout kopce a lesy kolem pevnosti, viděl jen tmu. Už nepršelo, ale měsíc se té noci schovával odmítaje seslat na zem byť jen-jediný paprsek. Silný vítr se proháněl roklinami, bičoval věž a trhal standardu, kvílel mezi cimbuřím a profukoval střílnami.

Tremayne se zamračil a zaťal ruce v rukavicích z měkké kůže. Dnes v noci bylo něco ve vzduchu, něco zlověstného. Cítil to tak jistě, jako by právě podepsal smlouvu s ďáblem.

„Sire?“

Když se od schodiště vynořil starý Percival, trhl sebou. Stařec měl na sobě dlouhý plášť s kapuci, byl ohnutý v pase a ramena měl svěšená. Těžce dýchal. Schody mu daly zabrat. Tremayne byl zprvu překvapen, že ho tak namáhavý výstup nezmohl, ale pak si uvědomil, že Percival má tužší kořínek, než se zdá.

„Co je?“

„Vrátili se vojáci.“

„S Psancem?“ zeptal se Tremayne, i když znal odpověď dřív, než udýchaný stařec zavrtěl hlavou. Viděl je, když před několika minutami projížděli branou – a nikoho nevedli.

„Ne. Psanec s nimi není.“

„Idioti! Proč proboha nedokážou splnit ani ten nejjednodušší rozkaz? Chci po nich, aby našli Rhyse a přivedli mi ho. Copak je to tak těžké?“ chtěl vědět a rozčilením mu cukalo v oku. „Chci, aby chytili obyčejného zloděje! Jednoho jediného zloděje!“ Zvedl prst zahalený v kůži. „Jsou… jsou to přece vojáci! Jedni z nejlepších.“ Tremayne kopl do oblázku a ten se prudce odrazil od zdi.

Když pomyslel na toho hada nevlastního bratra, krev v něm začala vřít. Celá léta se mu Rhys vysmíval, dělal si z něho blázna, a to proto, že ho kdysi před lety Tremayne za jeho zradu nezabil. Měl to udělat. Přikročil ke shrbenému muži. Za časů jeho otce býval 1’ercival nejsilnějším válečníkem, ale ty časy jsou dávno pryč.

„Mám ještě jednu zprávu,“ pokračoval Percival a přidržoval si kapuci, aby mu ji prudký vítr nestrhl a neobnažil jeho plešatou hlavu. „Obávám se, že tě nepotěší.“

„Tak ven s ní.“ Poslední dobou jako by přicházely jen špatné /právy. Tremayna vlastně ani nezajímalo, co se stalo. Staroch jistě jako vždycky slyší trávu růst.

„Zemřel Innis z Marwoodu.“

Tremayne se ve tmě zachmuřil. Projednou měl stařec pravdu. Je-li Innis z Marwoodu skutečně mrtev, pak se jistě rozpoutá peklo. Tedy ne že by zatím panoval klid. „Odkud to víš?“

„Zprávu přinesl tvůj zvěd.“

„Kde je teď?“

„Dole ve vstupní věži – u konstábla – s velitelem pátracího oddílu,“ vysvětloval stařík, ale ještě nedomluvil a Tremaynovy těžké boty už duněly po schodišti vedoucím do druhého patra. Plameny loučí se zatřepotaly a roztančily stíny na protější zdi. Když zastavil před dveřmi do komnat konstábla Regana, slyšel, jak dolů po schodech prchají nějaké kroky. Jako by se někdo bál, že ho Tremayne překvapí. Tremayna zamrazilo. Vyslechl snad někdo jeho rozmluvu s Percivalem? Zvěd skrytý v mlze? Rhys? Ústa se mu zkřivila nenávistí k nevlastnímu bratrovi, jedinému člověku, jehož se bál. Nebylo to poprvé, co se Tremaynovi zdálo, že ho někdo sleduje, a kdy slyšel tiché kroky ve tmě, ale nikde nikoho nenašel. Zneklidňovalo ho to.

Ale co. Není to nic než hra zjitřené fantazie. Rhys je dost otrlý na to, aby se schovával v přítmí někde v lese, ale že by se ten zbabělec vplížil dovnitř ostře střeženou twyllskou branou a sledoval starého Percivala do věže, to se mu nechtělo věřit. Ale nemel snad ten ničema dost odvahy vetřít se dovnitř a ukrást ti koně přímo pod nosem? Co když to udělá znovu, a tentokrát ti podřízne krk?

Na čele mu vyrazil pot a on si vynadal do hlupáků. Přece nepřelezl mohutné hradby – a kolem stráží by neproklouzla ani myš. Od krádeže vzácného hřebce všem strážným hrozilo, že přijdou o krk, kdyby se tu ten bastard Rhys znovu objevil.

Chvíli se rozmýšlel, má-li prchajícího pronásledovat, ale pak si řekl, že už je moc daleko, neboť zvuk jeho kroků rychle slábl. Posílí hlídky. Ať už to byl kdokoli, musí ho najít.

Bez zaklepání vtrhl do dveří konstáblovy komnaty a zastihl Regana u malého stolu s osamělou svíčkou. Konstábl byl rozcuchaný a tvářil se kysele, jako by se právě napil octa. Byl polosvlečený. U protější zdi stáli dva muži, jeden rovný jako svíce, netrpělivý, druhý se ležérně opíral o stěnu, žvýkal stéblo slámy a pobaveně sledoval téměř nahou děvečku s rozcuchanými zrzavými vlasy, jak si chvatně obléká svršky, které podle všeho ve spěchu odhodila. Děvče zrudlé hanbou běželo ke dveřím a před Tremaynem se zastavilo, aby mu vyseklo poklonu. Tremayne v ní poznal dívku, která mu už nejednou zahřívala postel. „Vypadni, Mary,“ nařídil tiše.

„Jak si přejete, mylorde.“

Moc jí to slušelo, jak tady tak stála rozcuchaná a polonahá. Modré oči, nosánek nahoru, drobná ňadra, a přece si uměla muže osedlat a nedopřát mu oddechu. Dávala se s lehkostí, jaká jiným ženám, které si bral do postele, chyběla. „Počkej na mě v mé komnatě,“ řekl jí měkce a ani se na ni nepodíval. Jeho oči vyhledaly rozezlený pohled Reganův. Na okamžik pocítil uspokojení. On je pánem Twyllu a jeho rozkazům se nikdo nesmí protivit.

Mary ztěžka polkla. „Já…“

„Za hodinu,“ poručil jí a rukou v rukavici ji pohladil po nahém rameni, tam, kde se jí šaty svezly ke straně. Ano, vyspí se s ní a to mu pomůže zbavit se napětí.

„A-ano, mylorde.“

„Dobře. A teď běž,“ řekl blahosklonně, a když vyběhla z pokoje, zabouchl za ní dveře. Oba stojící muži zpozorněli, když se k nim znovu otočil; Regan, s ústy zkřivenými rozčilením, se postavil.

„Slyšel jsem něco o lordu Innisovi.“

„Je mrtvý, sire,“ řekl ten, který se předtím opíral o zeď. „Před chvílí jsem se vrátil z Marwoodu. Lord Innis zemřel ve spánku a jeho syn Cavan je teď novým baronem.“

Tremayne si promnul bradu. „Ještě něco?“

„Ano, když starý baron umíral, vzpomněl si na dobu, kdy byl mladý. Nechal si zavolat svého syna a řekl mu, že mu ho jako malého chlapce přinesli, že je synem Gilmorovým a že skutečným vládcem Twyllu je on, a ne vy.“

„A Cavan tomu věří?“

„Celým svým srdcem,“ odvětil zvěd. „Už svolává vojsko.“

Tremaynovi bolestivě zaburácelo v hlavě. „A chce vytáhnout proti nám?“

„Ano.“

Na vteřinu zavřel oči a potom si v zamyšlení stiskl kořen nosu. „Cítil jsem, že ten den jednou přijde. Ze se dřív nebo později Gil– morovi následníci vrátí a vznesou nárok na hrad, anebo se ho rovnou zmocní. Byla to jen otázka času. Znamená to tedy,“ otevřel oči a zpříma pohlédl na Jamese, arogantního chlapíka, ale dobrého zvěda, „že má ten kámen?“

„Kámen?“

„Tmavozelený twyllský smaragd. Má ho Cavan?“

„To nevím.“ James vypadal zaskočeně. „O kameni se nemluvilo.“

„Říká se, že podle toho smaragdu se pozná Gilmorův pravý dědic.“

Tremayne se cítil o něco lépe, ačkoli to, jestli Cavan drahokam má anebo nemá, nebylo až tak důležité. Shromažďuje vojsko a chystá se zaútočit na Twyll. Vychloubačné štěně, které chce – ale co chce, je odhodlané – dokázat celému světu, že může vládnout, komu se mu zamane. Tremayne také kdysi zakoušel tu suverénní, sebejistou sílu, pocit nepřemožitelnosti, jejž s sebou přináší mládí. Pak něčí meč někomu rozpoltil tvář a protivník někomu z jeho mužů nasadil nůž na krk a do jeho štěněcí mysli vstoupilo poznání, že smrt je nepřítel, před nímž není úniku.

Toto poznání na sebe nenechá dlouho čekat a Tremayne se už těšil, jak k němu Cavanovi dopomůže.

„A co je s tím lotrem? Proč nestojí Rhys přede mnou, abych ho mohl potrestat za to, že mi ukradl koně?“

„Nechytili jsme ho,“ přiznal muž stojící v pozoru, Edwin. „Viděli jsme ho v lese, ale nepodařilo se nám ho dostihnout.“

„Jel na Gryffynovi,“ soudil Tremayne a chřípí se mu chvělo. Jeho sivák byl nejhbitější a nejsilnější kůň ve stájích a možná v celé zemi.

„Ano…, vypadalo to tak. A nebyl sám. Byla s ním nějaká žena.“

„Žena?“ opakoval Tremayne a v hlavě mu vřelo. „Ale Rhys je sám. Vždycky všechno dělal sám.“ Ovšem, šuškalo se, že má kolem sebe bandu věrných, ale nikdy ho nikdo s jinými muži neviděl. Ti, které zajali, nikdy nepřiznali, že ho znají, ani když je mučili. A o nějaké ženě nepadla ani zmínka. „Víš jistě, že jsi sledoval Rhyse?“

„Pokud na tvém koni neseděl někdo jiný, mylorde…“

Tremayne zaťal pěst, ale to bylo tak všechno, co mohl dělat, pokud nechtěl nestoudného vojáka uhodit.

„Co je to za ženu?“

„Byla hustá mlha, nebylo moc vidět, ale vypadalo to, jako by se s Rhysem… objímala. Když nás zaslechli, dali se na útěk.“

Tremayne vypadal, jako by se chtěl na vojáka za tak hloupou výmluvu vrhnout. „Chceš mi říct, že oba uprchli? Na mém koni?“

„Měli dva koně, mylorde, ale je to tak, utekli nám.“ Edwin pozvedl bradu a to neměl dělat. Tremayne sevřel ruku v pěst a toho drzouna udeřil, až se zapotácel. Hlavou narazil do zdi a z koutku úst se mu vyřinula krev.

„Pitomče,“ zavrčel, když se blížil k drobnějšímu a mladšímu muži. „Teď mě dobře poslouchej. Sestavíš další oddíl, vezmete si psy a mé nejlepší lovce. Najdete toho parchanta i s tou ženskou a mým koněm a přivedete je na hrad. Živé. Když se ti to podaří, štědře se ti odměním, pokud ne, zle se ti povede.“ Zblízka se zahleděl Edwinovi do očí. „Rozuměl jsi?“

„Ano, mylorde.“

„Dobrá.“ Tremayne se otočil na toho arogantního skrčka, který byl na výzvědách na Marwoodu. „A ty, ty se dnes v noci vrátíš na Marwood. Vezmeš si ještě někoho, kdo podá hlášení – třeba Reda.“ Red byl všivák a mizera, kterého jednou jeho láska k penězům přivede do neštěstí, ale byl to jeden z nejlepších zvědů na hradě – jen se mu nedalo věřit tak jako Jamesovi nebo Edwinovi. „Sleduj každý Cavanův pohyb, zjisti, kolik má mužů a co zamýšlí.“

James se drze ušklíbl. „A co z toho kouká pro mě?“

Regan znehybněl. Edwin si mnul čelist, která pomalu měnila barvu, a očima sledoval každý Tremaynův pohyb. „Co z toho kouká pro tebe?“ opakoval Tremayne. „Nuže, začněme od toho nejzákladnějšího – zůstaneš naživu. Když mě o všem přesně /pravíš a my díky tomu Cavana odrazíme – ne, porazíme –, odměním se ti. Co bys říkal čerstvě uvolněnému místu tady po siru Edwinovi?“

Edwinova ruka, jíž si ještě pořád mnul čelist, znehybněla.

„A co když mi to nestačí?“ zeptal se James.

Tremaynovy rysy ztvrdly. „Co chceš ještě?“

Jamesův pohled sklouzl k Reganovi. „Třeba bych mohl dělat konstábla.“

Regan, stojící u stolu, postoupil kupředu. „Ty drzý idiote…“

„Ticho. Dělejte, co jsem vám nařídil,“ řekl Tremayne. „Všichni.“ Přísně na ně pohlédl – a cítil podvod. Někdo z nich, a možná ne jeden, se ho snaží oklamat. Znovu si vzpomněl na prchající kroky, které zaslechl, když scházel z věže. Kdo všechno ještě?

Při bozích, ten baronský titul mu byl čert dlužen.

„Je čas.“ Rhys stál ve dveřích a Tara, stále ještě zahleděná z okna, sebou při zvuku jeho hlasu trhla. Otočila se a s údivem zjistila, že má na sobě čisté kalhoty a košili – černou s hnědými koženými a kovovými cvočky. U krku, kde nebyly kožené tkaničky dotažené, měl košili rozhalenou. Vykukovaly mu z ní tmavé chloupky na hrudi a bránily jí v pohledu na pěkně tvarované svaly. Ale jí to bylo jedno. Je to zlotřilý chlap, zloděj, únosce. Nic víc. Ano, je urostlý, drží se zpříma, má široká ramena a jeho stříbrné oči se na ni dívají tak pronikavě, že vždycky zatouží poodstoupit, aby byli dál od sebe a ona mohla volně dýchat. Nic pro ni však neznamená. Vůbec nic.

Díval se jí zpříma do tváře a pak sjel očima k obnaženému hrdlu a hlubokému výstřihu, z něhož vykukovala zaoblená ňadra.

„Tak dnes večer jsi urozená dáma,“ poznamenal s křivým úsměvem, jenž vlastně ani nebyl úsměvem a který ji tak dráždil. „Předtím jsi byla čarodějnice.“

„Ani jedno, ani druhé.“

„To říkáš ty.“ Přešel komnatu a drze si pohrával s mokrou kadeří na jejím rameni. „Kde máš prsten a ten řetízek, na kterém visel?“

„Ztratila jsem je.“

Krátce se zasmál. „O tom pochybuju.“

„Ale ano…, když jsme jeli sem. Asi se přetrhl v řece, kde jsme já i můj kůň téměř zahynuli. Když jsem se tady svlékla, byl pryč.“

Do pohledu se mu nevloudil ani záblesk pochyb. „Mám poslat muže, aby se po něm podívali?“

„Nebylo by to k ničemu. Proud jistě prsten odnesl někam hodně daleko. Taky jsem ho mohla ztratit v lese.“

Byl tak blízko, že cítila vůni kůže na jeho košili a všimla si několika modrých skvrnek v jeho očích. Přistoupil ještě blíž, až ji ovanul jeho dech. Srdce jí poskočilo a divoce se rozbušilo. Byla si téměř jistá, že si toho musel všimnout – slyšet je. Chystal se ji znovu políbit. Věděla to. A přestože si nařizovala, že se musí odtáhnout, nemohla. Stála jako přibitá, oči upřené na jeho ústa vznášející se tak těsně nad jejími. „Ztratil v řece? Nebo v lese?“ Sledoval její rty. „Tomu, paní, nevěřím. Tak snadno se svého bohatství nevzdáš. Spíš si myslím, že jsi ten kámen schovala. Tady někde.“

„Tone, já…“

„Pšš.“ Položil jí horký prst na ústa; jako by pomalu tála. „Nemusíš se bát. Tvoje tajemství – je u mě v bezpečí.“

Nevěřila mu ani na okamžik.

Pomalu klouzal pohledem vzhůru, až se zastavil u očí. Beze slov jí sděloval něco neřestného a hříšného. Zatajila dech. Ztěžka polkla a pohlédla na jeho ústa schovaná za tmavými vousy, které potřebovaly oholit. Zarděla se. Kůže jí hořela, když si vzpomněla na jeho rty přitisknuté k jejím.

Och, panebože, co jí to táhne hlavou? Odvrátila se a zhnuseně sebou trhla, když si uvědomila, že ho chtěla políbit.

„Ach, ženská,“ zamumlal téměř neslyšně. „Ty mě trápíš.“ Potom, jako by se lekl toho, co řekl, narovnal se a odtáhl. „Pojď. Je čas.“

S námahou se zhluboka nadechla. „Kam?“

„Seznámím tě s ostatními.“

„Máš na mysli ostatní psance a loupežníky?“

Zlomyslně se usmál – zuby mu v černých vousech bíle zasvítily. „Ano, těmi začneme. K vrahům a únoscům nevinných obětí se dostaneme později.“

„Jeden tady právě stojí,“ odsekla.

Mlaskl. „A já jsem si myslel, jak mi budeš vděčná, že jsem tě zachránil před Tremaynovými muži.“

„Proč bych se jich měla bát?“ ptala se, zatímco si ji měřil zkoumavým pohledem.

Zdál se být vyveden z míry tím, že se převlékla do šatů po zesnulé ženě. „Nedá se jim moc věřit.“

„A tobě… a tvým mužům?“

Hlasitě se zachechtal. „My si důvěřujeme.“

„Ale já k vám nepatřím.“

„Ještě ne.“ Popadl ji za loket a postrčil ke dveřím.

„Nikdy.“

„Obřad přijímání by se ti mohl líbit.“

„Raději se neptám, co obnáší.“

„Nic složitého,“ ujistil ji a ona z jiskření v jeho jinak chladných očích vytušila, že si ji dobírá – že si s ní ten všivák nestydatý pohrává.

„Jako třeba?“

Vešli do temné chodby a zamířili k velkému sálu, odkud se ozývaly hlasy a bujarý smích. Tara se snažila ignorovat, jak vlastnicky se jí Rhys dotýká, a opakovala si, že na ni nemá žádný vliv. Když mu však chtěla paži vyškubnout, sevření zesílilo.

„Třeba mě potěšit.“

Srdce se jí rozbušilo. „A jak bych to měla udělat?“

„Máš snad vlastní představivost, čarodějko.“

Zaplavila ji horkost a ona cítila, že se jí tváře zbarvují ruměncem, který nedokáže zakrýt. Neodvážila se pohlédnout jeho směrem, protože si byla jistá, že by se jí smál. „Neodvažuji se pomyslet.“

„Že ne?“

Dobírá si ji.

I přes měkký samet cítila bolestivé sevření jeho prstů a zkusila se mu vytrhnout.

„Nebo bys mohla ukrást něco cenného Tremaynovi z Twyllu.“

„Ale jistě, snadno,“ posmívala se.

„Nestačí, abys mu to vzala, musíš to sem také přinést.“

„A proč bych si zahrávala s životem?“

„Přece abychom tě vzali mezi sebe.“

„Ach tak,“ odpověděla suše.

Když vstoupili do sálu, šepot a oplzlý smích okamžitě ztichly. Kolem dvou stolů sedělo několik mužů a z pohledů, které na ni upírali, jí tuhla krev v žilách. Někteří byli bezzubí, jiný neměl oko a skoro všichni vypadali, jako by jejich šaty pamatovaly lepší časy. Neučesané vlasy, vousy, které potřebovaly zastřihnout, a oči skrývající tajemství pohřbená hluboko v jejich duších.

Rhys se neobtěžoval jejich jmény a ke všem pronesl: „To je lady Tara. Je naším hostem a podle toho se k ní budete chovat.“ Odmlčel se a na zlomek vteřiny se každému z nich zahleděl do očí. Beze slov je varoval, že pokud by se jí něco stalo, šeredně si to odskáčou. Nemusel nic říkat, Tara i ostatní četli v jeho odhodlaném výrazu.

„Přidá se k nám?“ zeptal se jeden z mužů a nesouhlasně nakrčil špičatý nos.

„Načas.“

Několik mužů si mezi sebou šeptem něco sdělovalo. Někteří po ní mlsně pošilhávali, z očí jim nepokrytě koukal chtíč; jiní si jí nevšímali a ti ostatní vypadali otráveně, protože pronikla do jejich tajné skrýše. Když jí Rhys nabídl místo u jednoho ze stolů, pronesl muž, který byl oblečený o něco lépe než ti druzí: „Počkej chvilku. Myslel jsem si, že máme nějaké pravidlo a že ho nikdo nemůže jen tak překročit.“

„Dáma se ještě nerozhodla, jak dlouho se zdrží.“

„Ale…“

„O tom si promluvíme později,“ řekl Rhys zostra a muž, jenž Už se zvedal, se zase zprudka posadil. Ozvalo se těžké žuchnutí. „A teď se pusťme do jídla.“

„Už je načase,“ durdila se Rosie, když s Holoubkem a jedním asi devítiletým chlapcem přinášela podnosy s jídlem. Pečený úhoř, zvěřina a štika – a k tomu chléb a pivo. Bylo vidět, že muži mají hlad. Jedli hltavě, jako by se báli, že už víckrát jídlo neuvidí. Mlčky si Taru prohlíželi, vrhali na ni pohledy, ze kterých jí běhal mráz po zádech a chloupky po těle jí vstávaly odporem.

Ona a Rhys se posadili na krátkou lavici na konci jednoho ze stolů. Muži se cpali a nechutně u toho mlaskali. Dostala krajíc chleba a na něm kousek Rosiina soleného úhoře. „Pusť se do toho,“ nařídila Rosie a potom se obrátila na dceru, aby dolila dřevěné poháry. „Pospěš s tím vínem, a ty, kluku, přines zvěřinu.“ Dívka dolila poháry a začervenala se, když jí Rhys srdečně poděkoval. Rosie na to cosi nesrozumitelně zamumlala.

Ta holka je do toho chlapa blázen, to je jednou jisté. Dál dolévala poháry, ještě než je stihli muži vyprázdnit. Povídali si s ní a škádlili ji, ale ona se jen neznatelně usmívala. Když si myslela, že se nikdo nedívá, vrhala toužebné pohledy směrem k Rhysovi.

Zdálo se, že ten si toho nevšímá; plně se soustředil na pečeni. Mluvilo se o tom, koho oloupí, jaká byla kořist a co se proslýchá o různých vesnicích, opatstvích a hradech. Tara cítila tlak smaragdového prstenu na nahé kůži a přemítala, který z těch ničemů by jí podřízl hrdlo, kdyby to tušil. Z toho, co zaslechla, se dovtípila, že zemřel lord Innis z Marwoodu a po něm se ujme vlády jeho jediný syn Cavan. Muži u obou stolů se shodli na tom, že to byl celkem čestný člověk, zatímco jeho syn je prchlivec a krvežíznivý tyran.

„Na přepadání marwoodských povozů teď můžeme zapomenout,“ tvrdil jednooký. „Cavan si to pohlídá.“

„Ále, stejně z toho nikdy moc nekáplo,“ podotkl jiný muž s ústy plnými chleba. Měl kulatý obličej a baňatý nos. Krátké prsty se mu při řeči rychle pohybovaly. „Twyll je mnohem lepší kořist.“

„Jo, ale Tremayne teď taky bude opatrnější.“

Rhys se téměř neznatelně napřímil, ale mlčel, dokud do sálu nevstoupil další muž, vyšší než všichni ostatní. Udělal dva dlouhé kroky, spočinul pohledem na Taře a málem zapomněl udělat další.

„Abelarde,“ řekl Rhys a jeho tvář byla vážná. „Jsem rád, že jsi za námi přišel.“

„Někdo musel obhlídnout okolí. Nikdy nevíš, kdo tě muže sledovat.“

„Všechno v pořádku?“ svraštil Rhys tmavé obočí.

„Zdá se, že ano.“

Rhys se postavil a ukázal na Taru. „To je ta žena, o níž jsem mluvil. Lady Tara.“

„Nejsem lady,“ řekla Tara rychle. Cítila na sobě tíhu Abelardova pohledu a přinutila se usmát. Abelard byl mohutný, vyšší než Rhys; rozcuchané bílé vlasy ostře kontrastovaly s černým obočím. Všechno na něm – oči, nos i ústa – jako by bylo o něco větší, než se sluší na dokonale vymodelovanou tvář.

„Tak co tedy jste?“

„Jsem… žena.“

Zaslechla, jak se několik mužů zachechtalo, přitom však dál hodovali a upírali pohledy na stůl s jídlem.

„Ne čarodějka? Rhys říkal, že tě viděl u potoka zaříkávat.“

Přisunul si židli a vmáčkl se vedle Tary. Muž, který předtím seděl na lavici vedle ní, se posunul o kus dál, aby nemusel být tak blízko vedle bělovlasého.

„Modlila jsem se.“

„Ke komu?“

Stísněně se usmála. „K tomu, kdo poslouchal.“

„Měla by ses klanět Panence Marii,“ poznamenala Rosie, která právě vstoupila do místnosti postranními dveřmi, a před Abelardem přistál tác se škvířícím se masem. „Holoubku, pohni s tím pivem,“ zavolala přes rameno.

„Modlím se k Panně Marii,“ odvětila Tara.

„Ale k jiným taky,“ vmísil se Rhys.

„Ano.“

Rosie mlaskla a utřela si ruce do zástěry, zakrývající její široké břicho. „Pamatuj si, že Pánbůh nemá jiné bohy v lásce. Proto bys mu s žádnými falešnými modlami neměla chodit na oči.“

Tara zachytila ženin pohled, v němž plápolala zbožnost. Budu si to pamatovat.“

„My tady žádného bezbožníka nemáme,“ prohlásil zloděj useknutými prsty. „Všichni jsme tady… všichni jsme křesťani, je to tak?“

Pár mužů přikývlo na souhlas a dál do sebe obraceli jeden pohár vína za druhým. „Všichni křestani.“

„Pak jistě chodíte na mši?“ zeptala se Tara. Muži si vyměnili ni rozpačité pohledy. „A dodržujete Desatero… Není tam přikázání, které mluví o krádeži?“

Ozvalo se reptání, ale nikdo neodpověděl, jen ještě hlouběji ponořili nosy do pohárů.

„Jo, však jsem jim to říkala,“ prohlásila Rosie a pokyvovala hlavou jako přísná matka.

„A co bys dělala, Velká Rosie, kdyby nebylo toho, co nakradem? Neměla bys střechu nad hlavou, ty a ta tvoje holka byste neměly kam jít. Tak si myslím, že bys musela začít zvedat sukni, aby sis něco vydělala.“

„Jenže ty, Samueli, nemyslíš. V tom je ta potíž,“ odbyla ho Rosie, popadla tác, na němž byl ještě pořádný kus úhoře, a praštila ho s ním do hlavy. „To spíš zamrzne peklo, než se já budu prodávat.“ Obrátila se na podpatku a na všechny se zostra podívala. „A každý, kdo si myslí něco jinýho, to se mnou může probrat.“ Vztekle vykráčela ze síně a ta banda šejdířů, zlodějíčků a únosců se neodvážila ani hlesnout.

Rhys nic neříkal, ale jeho oči se usmívaly; dojedl a hovor se znovu stočil k mrtvému baronu Innisovi.

„Nastanou nepokoje,“ uvažoval Abelard nahlas. Nabodl kus zvěřiny na nůž a máchal jím Rhysovi před nosem. „Prý ten trouba věří, že tím zpropadeným dědicem Twyllu je on.“ Ukousl maso nabodnuté na noži.

„To že se říká?“ rozohnil se Rhys. Smaragd najednou jako by ztěžkl.

„Chystá válku.“

„Jak přišel na to, že baronem je on?“ zeptal se onen pěkně oblečený lapka.

„Dobrá otázka, Kente.“ Abelard pustil nůž a zamyšleně si mnul bradku. „Všichni víme, co se povídá – ve chvíli, kdy byl Twyll přepaden, lady Farren porodila. Merwynn ji i jejího muže, lorda Gilmora, zabil a sám se prohlásil novým lordem.“

Rhys vypadal napjatě, klikatá jizva na jeho tváři zbledla. Abelardovy oči, které v odlesku ohně připomínaly dva jantary, se upíraly na Taru. Jako by mluvil k ní, pronesl: „Merwynn byl také Rhysovým otcem. Ale zpět k tomu, o čem jsme mluvili. Novorozeně zmizelo. Ať už se narodilo nebo ne, bylo pryč – a nikdy nikdo je nenašel, živé ani mrtvé. Říká se, že s dítětem uprchl nějaký sloužící a na útěku se mu podařilo ukrást nesmírně cenný smaragdový prsten.“

Tara měla nutkání kámen přivázaný u pasu sevřít do dlaně. Místo toho však jen zvedla bradu a pohlédla Abelardovi do očí. „A Cavannisův syn – proč si myslí, že je dědicem on?“

„To je na tom to zajímavé. Ano, Innis ho přijal za svého. Byl bezdětný, i když byl dvakrát ženatý. Obě ženy zemřely dřív, než stihly porodit syna.“

Abelard si utrhl kus chleba, držel ho v ruce a vykládal: „Starý Innis byl tajnůstkář. Nikdy se nikomu nezmínil, za jakých okolností se dítě narodilo. Řada lidí si myslela, že je synem jedné z žen, které si brával do postele. Kdo ví?“ Pokrčil širokými rameny. „Důkaz samozřejmě neexistuje, pokud ovšem nemá prsten, který odnesli spolu s ním.“ Tařino srdce splašeně tlouklo. Zdálo se jí, že se jí stužka kolem pasu co nevidět rozváže a prsten vypadne na podlahu. Nervózně se podívala na Rhyse, neboť on kámen viděl, ale ten se tvářil nezúčastněně.

Abelard vydal ostatním rozkazy a oni odešli. Pak teprve se bělovlasý muž obrátil na Taru. „A teď je myslím, lady Taro, načase, abys nám řekla pravdu. Od Rhyse vím o tom smaragdovém prstenu. Pokud se nemýlím, je to ten prsten, který se ztratil z Gilmorova hradu, když byli on a jeho žena zabiti a dítě zmizelo.“ Založil si ruce na prsou a řekl: „Kde je ten prsten a jak jsi k němu přišla?“

„Já – nevím, o čem mluvíte,“ bránila se a vstala. „Nemám žádný…“

Nato ji Rhys nečekaně popadl za paži, přitáhl si ji na lavici, tak těsně, že se jejich nohy dotýkaly. Prsty, kterými jí svíral zápěstí, byly jako železné okovy. „Jen mu to pověz, Taro,“ přikázal jí pevným hlasem, který nesnesl odmlouvání, „protože i já bych rád věděl, kde teď twyllský smaragd je a jak se k tobě dostal.“

4

Tara nemohla lhát. Rhys ji viděl s prstenem, když u potoka čarovala. Ach, je tak strašně hloupá, že se nechala chytit. „Dala mi ho matka.“

„Matka?“ Abelard se pohrdlivě ušklíbl, zavrtěl hlavou a vyprázdnil pohár. „Žena, které ten prsten patřil, je už skoro dvacet let po smrti.“

„Dala mi jej Lodema, žena, kterou jsem považovala za svou matku.“

„Žije ještě?“

„Ano.“ Tara se náhle cítila osamělá. Zastesklo se jí po Lodemě, po jejím pobrukování, které mnohdy tahalo za uši, belhavé chůzi a mírném úsměvu.

„Ukaž mi ho,“ nařídil Abelard.

„Ten prsten?“

„A o čem tady celou dobu mluvíme?“

„Ztratila jsem ho,“ zalhala, i když věděla, že jí neuvěří. Nedokázala však říct pravdu. „Uplaval, když jsme jeli přes řeku.“

„Tomu nevěřím.“ Abelard zbrunátněl. Mohlo za to víno či hněv, který v něm doutnal – anebo možná od každého trochu. Netrpělivě luskl prsty. „Sem s ním.“

„Ale já…“

„Poslechni ho,“ zavrčel Rhys skrz zaťaté zuby. „Jinak prohledám nejdřív oblečení, které jsi měla na sobě, když jsme sem přijeli, pak komnatu, kde ses myla, a když nic nenajdu, vlastnoručně tě svleču a prohledám šaty i to, co máš pod nimi.“ Tvářil se odhodlaně a dožadoval se očima. „Tak kde je?“

Ztěžka polkla a přemohla chuť dát se na útěk. Po pár krocích by ji Rhys jistě dostihl. Zlotřilý chlap. V duchu proklela okamžik, kdy se potkali. Když zaslechla zvonění jeho postroje, měla utéct.

„Prsten?“

Cítila, jak se jí po těle rozlévá horko. Marně se snažila přijít na nějakou vhodnou lež, ale postupně všechny zavrhla.

„Kde je?“

„Mám ho. Pod šaty.“

„Dobrá,“ řekl Abelard a vypadalo to, že už se tolik nezlobí. „Chtěl bych ho vidět.“

„Ale… ale… tady se nemohu svléknout…“ Tváře jí hořely; zčervenala až po kořínky havraních vlasů. Nemohla si nevšimnout, že se jí Rhys mlčky vysmívá – že z toho má ten mizera potěšení. Sešpulila rty a pyšně zdvihla bradu, i když v nitru zmírala li.inbou. Cožpak ji už neviděl nahou – dokonce dvakrát?

„Ten prsten,“ trval na svém Abelard, znovu luskl prsty a napřáhl ztvrdlou dlaň.

„Ale…“

„Pro lásku svatého Petra…“ Rhysovo sevření zesílilo.

„Omluv nás na chvilku,“ poprosil Abelarda, s trhnutím dívku postavil na nohy a vlekl ji ven ze síně do temné chodby. Měl dlouhé nohy a kráčel rychle, Tara musela popobíhat, aby mu stačila.

„Dost!“ vykřikla a boty jí vrzaly o studenou kamennou podlahu Broodmoru. „Co chceš udělat?“

Neodpověděl a ani nezastavil, dokud nebyli v bývalé kapli, kde se předtím myla a kde ji před chvílí viděl polonahou.

„Najít pro Abelarda ten zpropadený prsten,“ řekl konečně.

„Ale…“

„Teď hned!“

Pustil ji a postavil se do dveří. Rozkročil se a paže hněvivě složil na široké hrudi.

„Budeš se na mě dívat?“ chtěla vědět.

„Ano. S radostí.“

„Ale, ale…“ zakoktala se, potom se zmateně odmlčela a podívala se na něho. „Jsi hrubián, Rhysi. Ničemný všivák, jemuž…“

„Už nechci nic slyšet!“ Z očí mu šlehaly blesky a záda měl rovná jako právě ukutý železný prut. Jak tam tak stál a vlastním tělem přehrazoval jedinou možnou cestu k úniku, vypadal jako hrozivý žalářník. Propíchl vzduch mezi nimi dlouhým ukazováčkem. „A pohni!“

Neměla na výběr. V duchu si přísahala, že se z toho vězení dostane a pak mu ukáže. Žádný muž, tím méně nějaký zpropadený psanec, jí nebude říkat, co má dělat. Otočila se k němu zády a rozvázala si vyšívaný živůtek sametových šatů. Když si svlékla měkké šaty, studený vzduch jí polaskal nahou kůži. Na zádech cítila jeho pohled, horký a spalující. Stůj při mně, modlila se nehlasně, zatímco tiše zápasila se šňůrkou kolem pasu. Jednou rukou se ji snažila rozuzlit a druhou se marně pokoušela přidržovat si šaty před obnaženými prsy.

„Ach, sakra,“ mumlala, když se jí nedařilo uzel rozvázat.

„Neznáš kouzla, která by rozvazovala uzly?“

„Ne, ale znám jedno, které ti znehybní jazyk,“ odsekla.

„Tak?“

„Ano,“ lhala „a jiné, po kterém ti pohasnou oči, a změkne mozek.“

„Bojím se, že na to už je příliš pozdě,“ odpověděl a po hlasu poznala, že se dobře baví.

Ach, ať ho čert vezme! Ten nafoukaný par –

„Ukaž,“ slyšela, jak se blíží, „pomůžu ti.“

„Ne!“ vykřikla a ztuhla. „Ne, já sama…“

„Bude to tak rychlejší, nesmíme nechat Abelarda čekat. Není z nejtrpělivějších.“ Cítila, že je blízko, dechem jí šimral zátylek, a přece sebou trhla, když se prsty dotkl nahé kůže jejího pasu. Prudce se nadechla a pevně si přitiskla šaty na prsa. Vypadalo to, že je uzel pořádně zasukovaný. Rhys se potýkal s tkaničkou a cosi si polohlasně bručel. Cítila, jak jí od beder ke krku stoupá horko. Pod dotykem jeho prstů sebou nechtěně cukla, ne bolestí, ale očekáváním. Konečně uzel povolil. Vydechla a třesoucími se prsty stáhla prsten i s řetízkem z tkaničky.

„Tak. A je to,“ procedil Rhys skrz zuby. Když si hrál s uzlem, měl sto chutí přejet jí rukama po hrudi a potěžkat v dlaních její ňadra. Zápasil s touhou otočit ji a líbat, dokud se nepřestane bránit, sklonit se k růžovým bradavkám a zabořit prsty do pevného zadečku. Místo toho ji pustil a ustoupil dozadu, pokoušeje se myslet na něco jiného.

Opřel se ramenem o dveře a znovu si ji prohlížel, tentokrát bez náznaku uštěpačnosti. U potoka ho okouzlila svou krásou. Večer, po koupeli, ho pobavilo, jak se ještě celá mokrá vzteká. Její nahota i hněv v něm probouzely touhu a, ano, bavily ho. A když se teď konečky prstů dotkl její hebké kůže, měl na sebe vztek za to, že ho tak přitahuje. Vztek o to větší, že ji teď musel přinutit, aby se mu podřídila, a vůbec se mu nelíbil záblesk nevole v jejích očích.

Neměl Abelardovi o tom kameni říkat – přinese jim jen zármutek, cítil to v kostech.

Vklouzla do rukávů.

Rhys byl vzrušený – jeho zpropadené mužství se postavilo do pozoru – a navíc se na sebe zlobil za to, že ji chce. Je to čarodějnice, anebo si to o sobě aspoň myslí – ženská, která v zimě zaříkává u potoka. Lhářka a možná i zlodějka, tak trochu jako on. Jak jinak by přišla k tak vzácnému kameni?

Ještě je tu jiná možnost.

Třeba je právoplatnou dědičkou Twyllu, jediným dítětem lorda Gilmora a lady Farren, které zavraždil Merwynn.

Tvůj otec, Rhysi. Tato drobná dívka je možná tvým zapřísáhlým nepřítelem.

Zatnul zuby a při takovém pomyšlení mu čelistí projela bolest. Je to možné? Mohl by Twyll patřit ženě – téhle překrásné čarodějnici s alabastrovou pletí a jemnými svaly? Vybavila se mu svůdná rýha uprostřed jejích zad mizející pod záhyby sametu.

Když si uvědomil, kam ho jeho úvahy zavedly, tiše zaklel. „K čertu!“ Pro lásku svatého Judy, na co to myslí?

„Prosím?“ zeptala se a ohlédla se po něm, zatímco si oblékala živútek a rovnala přiléhavé rukávy zakončené háčkovanou krajkou.

„Nic.“ Odkašlal si. „Máš ten prsten?“

Rychle se otočila, až se jí vlasy a sukně rozevlály, napřáhla k němu ruku a vyzývavě rozhoupala řetízek s prstenem. „Tady.“ Drahokam se zaleskl ve světle skomírajícího ohně.

Rhys k ní přistoupil a chtěl si od ní ten drahocenný klenot vzít, byla však rychlejší. Sevřela prsten v dlani a pevně stiskla. „Pojďme, ať už je to za námi,“ řekla a vyrazila ke dveřím. Rhys ji jedním krokem dostihl. Vrátili se do síně a ona znovu v dlouhých štíhlých prstech rozhoupala svůj poklad, tentokrát Abelardovu chtivému zraku na odiv.

Bělovlasý muž byl na okamžik tak okouzlen, že se nevzmohl na slovo. „Má nějakou moc?“ zeptal se konečně. „Říká se, že nosí štěstí.“

„Od té doby, co ho mám, jsem byla unesena, pronásledovali mě vojáci a teď jsem uvězněná v polorozpadlém hradu plném duchu, lapků a mordýřú.“ Volnou rukou se rozmáchla po prázdné tmavé místnosti osvětlené jen jedinou svící a skomírajícím plamenem z ohniště. Z honosného sálu broodmorského hradu, kdysi plného života, zbyly jen ohořelé zdi, pavučiny, zašlé gobelíny, prach a pár zničených stolů, židlí a lavic. „Nikoli, sire,“ posmívala se mu, „nic nenasvědčuje tomu, že by ten kámen nosil štěstí.“

„Ale jistě má nějakou kouzelnou moc.“ Abelard, jehož obličej byl ponořen v pološeru, chňapl po prstenu. Tara tentokrát jen s povýšeným výrazem ve tváři zvedla obočí, zadívala se na Rhyse a nechala si ho vzít. „Při všech bozích,“ zašeptal stařec a obracel prsten lačnými prsty ve slabounkém světle svíčky. „Je to on. Prokletý twyllský smaragd.“

„Jak to víš?“ zeptala se.

„Velikost – brus… co chceš ještě? A celé ty roky jsem si myslel, že jsou to jen jalové řeči – zbožné přání stařen, jimž život uplynul jako voda a ony si teď zpestřují dlouhou chvíli tím, že si vymýšlejí příběhy a pravdu proplétají se smyšlenkami stejně lehce, jako vetkávají obrazce do koberců.“

„A my ho teď máme – důkaz, že kámen a snad i dědic existují a že jsou ty pověsti kolem dobytí Twyllu pravdivé,“ řekl Rhys, vzal prsten z Abelardových silných prstů a vrátil jej Taře. „Schovej si ho. Tady není v bezpečí.“

Abelard se chystal něco namítat, ale Rhys ho předešel. „Pokud sis nevšiml, příteli, je tu přece jenom pár zlodějíčků, kteří by mohli dámu oškubat dohola, kdyby se jim k tomu naskytla vhodná příležitost.“

„Hned teď?“ zeptala se drze. Ach, je to ale nebojácná holka.

„Ano, ani bys je nemusela moc pobízet. A nádavkem by ti možná ještě podřízli krk.“

„Zavedl jsi mě na pěkné místo, Rhysi z Twyllu.“

„Nemusíš se bát, mylady, budu spát u tvých dveří a postarám se o to, aby se ta zlodějská verbež nedostala dovnitř.“

„Anebo já ven.“ listě, to taky,“ připustil a nedokázal potlačit úsměv, který ji nepokojil. Rozčíleně sešpulila rty. Kdyby mohla vraždit pohledem, bylo by dávno po něm, protože ho probodávala očima plnýma nenávisti a opovržení.

Abelard se drbal ve stříbrném strništi, které si mu trouflo vyrazit na bradě. „Nuže,“ řekl zamyšleně a pahýlem prstu si přejel po rtu, „jestli se nemýlím, lord Tremayne se zřejmě nebojí nadarmo, že by mu Gilmorův dědic mohl vpadnout do zad.“

„Ano.“ Myšlenka na pomstu a pocit zadostiučinění rozehřály • hladnou nenávist pohřbenou v Rhysově srdci. „Už to tak vypadá.“

„On ale neví, kdo je tím dědicem.“ Zlatožlutýma očima si prohlížel Taru, jako by tím pokladem byla ona, a ne prsten. Rhys pocítil osten žárlivosti.

Abelard hlasitě luskl a zavolal do otevřených dveří: „Rosie, děvče, přines nám ještě víno.“

„Copak jste neměli dost?“ ozval se zastřený Rosiin hlas.

„Ale neodmlouvej.“

Tara schovala řetízek do kapsy.

„Pane na nebi,“ bručela Rosie. „Holoubku, džbán – ne, udělám to sama. Vypadá to, že jeho lordstvo a jeho mistr umírají žízní.“

Abelard potlačil úsměv a nedočkavě vytáhl obočí. „To musíme i oslavit, příteli,“ poznamenal k Rhysovi. „Myslím, že se už brzy dočkáme odplaty.“

„Možná,“ odvětil váhavě Rhys.

„Dočkáme.“ Abelard naznačil Rosii, která právě vstoupila se džbánem a dřevěnými poháry, aby si pospíšila.

„Nejsem tvůj poskok, Abelarde,“ připomněla mu. „Dělám to jen proto, že mám tak měkké srdce.“ Nalila tři poháry vína a postavila je na stůl vedle svíčky, potom si pod šátek zastrčila uvolněný pramen vlasů.

„A protože zbožňuješ zem, po níž chodím.“

„No to jsi uhod.“

„Rosie, zlatíčko, nesedneš si k nám?“ zeptal se Abelard a mohutná žena zavrtěla hlavou.

„Touhle dobou už jsem měla být v posteli, Abelarde. Jak tě tak znám, budeš skučet, že máš hlad, hned jak se vzbudíš.“

Pozvedl pohár, šibalsky se zašklebil, přimhouřil žlutohnědé oči a pronesl: „Na porážku Tremayna z Twyllu. Kéž mám to potěšení poslat jeho duši do pekel.“

Lodema zavřela oči a trhla sebou náhlou bolestí – stejnou bodavou bolestí, jež jí vždycky v zimě vystřelovala z kloubů. Kolena jí vrzala a prsty měla zkroucené a napuchlé. Bolely tím víc, čím větší chlad pronikal prasklinami ve zdech starého stavení.

Netrápila ji však jen bolest. Bylo jí smutno, připadala si osamělejší než kdykoli předtím. Než jí Simon přinesl nemluvně, byla mladá a nikoho nepotřebovala. Ačkoli se zdálo, že ji lidé ve vesnici litují a považují ji za blázna, protože žije sama v lese, bylo jí to jedno. Měla legraci z jejich soucitných pohledů, porozumění či dokonce strachu. Libovala si ve svém podivínství a v duchu se usmívala, když se jí vší mocí snažili pomoct. O, jak se jí ve vesnici stranili; ženy urychleně přecházely zablácenou silnici, přebíhaly kolem povozů tažených volky nebo plašily nervózní koně, kteří klusali kalužemi, a to jen proto, aby se s ní nemusely potkat. Slyšela, že ji lidé považují za čarodějnici, zaříkávačku, či dokonce vyslankyni samotného pekla.

Ale když byli v úzkých, když jejich nejbližší ochořeli nebo se nenarozené dítě otočilo v děloze a nechtělo ven, zapomněli na strach a přiběhli za ní žebrat o pomoc. To jim potom kouzla, zaříkávání a modlitby nevadily. Tehdy věřili, že runy, které maluje, a svíce, které rozsvěcuje, nejsou nic nekalého. A pak se jí od nich místo vědoucích, ustaraných pohledů dostávalo omluv, obdarovávali ji čerstvými vejci, drůbeží i dobytkem a často prázdnými sliby nehynoucí oddanosti.

Dost na to, aby to rozesmálo i toho největšího cynika.

A ona se jim celé roky smála. Za jejich upjatými sebevědomými zády se samolibě v duchu usmívala, spokojená sama se sebou a s životem, který vedla. A šťastná s dcerou. Ale teď, když přicházelo stáří a malé stavení bylo studené jako smrt a – ach – tak prázdné, bylo štěstí, které dřív pociťovala, jen hořkou vzpomínnku. „Nemysli na to,“ přikázala si a sfoukla svíčku. Pak se s hrůzou dívala, jak se kouř vine ke zčernalým trámům ve střeše.

Div že se jí staré srdce nezastavilo. Není to znamení. Určitě ne. Tara je jistě v pořádku. A přece stužka kouře stoupá tak podivně. Až jde jí z toho mráz po zádech, protože věděla, že les je plný nástrah.. Nervózně si olízla suché rty a pomodlila se ke křesťanskému Pánubohu, aby se dceři, ať už je kdekoli, nic nestalo.

Strach v srdci však neukonejšila. Taře, světlu jejího života, hrozí něco zlého. Něco moc zlého.

Rhys seděl na podlaze staré kaple a opíral se o dveře. Jednu nohu měl nataženou, druhou pokrčenou a opřenou o ni. Z ohně zbyly už jen uhlíky, z nichž vycházelo tajemné načervenalé světlo. Tara, jestli se tak opravdu jmenuje, spala na kavalci vedle starého rytíře, pravidelně oddechovala, hruď se jí zvedala a zase klesala; někde u sebe měla schovaný kámen.

Jak to, že na něho má jedna drobná žena takový vliv? V ten okamžik, kdy ji spatřil v lese nahou, viděl, jak zvedá ruce k nebi i odříkává pohanská zaklínadla, byl ztracen. Tmavozelený smaragdový prsten jen ještě zvýšil její kouzlo.

A přece věděl, že se žene do propasti, již pečlivě nastražily sudičky, do pasti s ostrými železnými hroty, které mu vyrvou duši z těla.

Díval se na ni a cítil, že mu docházejí slova. Pod hustými černými kudrnami vinoucími se dolů po ramenou jí prosvítalo hrdlo. Bože, je tak krásná. Nemohl se ubránit představě, že se ústy dotýká jejího ramene a jazykem putuje lákavou štěrbinou mizící pod šaty. U potoka spatřil její zadek a přemítal, jaké by to bylo, dotýkat se jedné a potom druhé okrouhlé půlky, líbat hebkou kůži a cítit utajenou vůni ženského těla.

Taře sklouzla na zem pokrývka a on se nestydatě opájel pohledem na její spící tělo. Cítil palčivý tlak v rozkroku, a přece z ní nedokázal spustit oči, musel si ji představovat svléknutou. Ach, cítit ji tak nahou na svém těle. V duchu viděl sebe a ji – nahé, těla propletená, jak se líbají na těch nejskrytějších místech. Představoval si ji pod sebou, svíjela se rozkoší, otáčela na břicho a na záda, bradavky vztyčené a nalité jako poupata, zelené oči rozšířené vášní a údivem. Líbal ji na dokonale tvarovaná ňadra, zlehka kousal a pak, když už byla celá rozpálená a křičela touhou, zanořil se do nejtajnější skulinky jejího těla, hluboké, teplé a vlhké.

Vzal by si ji znovu a ještě jednou a ještě.

Je tak nevinná. Tak svůdná.

Cítil své vzrušené mužství a násilím se odpoutal od sladkých muk svého snění. Sebral ze země staré stéblo slámy, obracel je v prstech a přemýšlel o ní. Jak se k ní dostal ten prsten? I když na tom vlastně vůbec nezáleží. Tmavozelený twyllský smaragd je na světě a to znamená, že na všech těch starých pověstech něco bude. Kámen otevíral netušené možnosti.

„Rhysi,“ zasyčel z chodby Abelard. Jeho hlas doprovázelo slabé zaklepání.

Rhys pomalu vstal a naposledy se podíval na spící dívku. Oddychovala tak klidně, jako by ani nebyla uvězněná ve zlodějském doupěti, jako by ani nebyla rukojmím na vyhořelém hradě, v němž prý straší, jako by na sobě neměla sametové šaty po zesnulé ženě.

Rhys nehlučně vyklouzl z místnosti do ztemnělé chodby.

„Spí?“ zeptal se Abelard.

„Ano.“

„Víš to jistě?“

„Přesvědč se sám.“

Abelard otevřel a vstoupil do pokoje. Nijak se nesnažil pohybovat tiše. U oltáře se zastavil, naklonil se nad lůžko a dlouho se na spící díval. Rhys si živě představoval, jak jeho staršího kumpána svrbí prsty. Ani nemusel umět číst myšlenky, aby věděl, co teď Abelardovi táhne hlavou – že by bylo nejlepší ten podivuhodný prsten ukrást.

Abelard však jen spokojeně zamručel, vykročil ke dveřím a tiše je za sebou zavřel. Dal Rhysovi znamení, aby ho následoval. Zamířili do velkého sálu. „Ty,“ řekl Kentovi, „hlídej ji.“

Kent seděl uvelebený u ohně, špičkami naleštěných bot se téměř dotýkal popela a nožem si čistil nehty. Nespokojeně se zamračil. „Nejsem žalářník.“

„Dnes v noci ano. Běž. Okamžitě.“ Abelard nestrpěl neposlušnost.

„Je naším vězněm?“ zeptal se nakonec se zájmem Kent a světlé vlasy se mu v záři ohně zlatě leskly. Přestal si nožem vybírat špínu za nehty.

„Ne,“ odvětil Rhys.

„Proč ji teda musíme hlídat?“

„Do toho ti nic není,“ zavrčel Abelard. „Běž a udělej, co jsem ti nařídil.“

„Zadrželi jsme ji jen na pár dní,“ poznamenal Rhys, když viděl, že se Kentovo chřípí neznatelně rozšířilo a koutky úst stáhly do přísného neústupného šklebu. Pomalu se postavil a zastrčil malou, a přesto nebezpečnou dýku do pochvy na bedrech.

„Stačí, když budeš hlídat dveře,“ dodal ještě Abelard.

Kent se zakabonil a beze spěchu vykročil k tmavé chodbě.

„Nelíbí se mi,“ zamumlal si pro sebe Abelard. „Neposlouchá rozkazy.“

„To nikdo z nás. A proto jsme tady.“

„Ano.“ Abelard si povzdychl, ujistil se, že kromě něho a Rhysev místnosti nikdo jiný není, a přiložil pár dubových polen na oheň. Dravé plameny se zmocnily mechu a smůly, praskaly a nenasytně syčely. „Máš vůbec představu, jakou má ten kámen cenu?“ zeptal se a ohlédl se, jestli se někdo neskrývá ve zšeřelých koutech velikého sálu. Zčernalá místnost byla prázdná, osamocená svíce hořela drobným plamenem a chvěla se ve větru deroucím se škvírami ve starých zdech.

„Hotové jmění.“

„Ještě mnohem víc.“ Abelard se narovnal a oprášil si ruce. „Ten drahokam znamená zkázu Tremayna z Twyllu.“ Oči se mu zlotřile leskly. „Smaragd je důkazem, že žije právoplatný nástupce lorda Gilmora a že to, co se vypráví o jeho smrti, nejsou jen výmysly upovídaných stařen. Navíc má ten kámen sám o sobě lakovou cenu, že si za něj klidně pořídíš celou armádu hrdlořezů a žoldáků, jaké ještě Gaeaf ani Twyll nezažily.“ Kousl se do rtu. „Všichni máme důvod nenávidět Tremayna – ty proto, že tě vyhnal.“ Rhys sebou v duchu trhl. „Tara taky. Jestli je skutečně Gilmorovou dcerou – a tím si nejsem jist –, tak proto, že jí zavraždili rodiče. A já“ – zvedl ruku s pahýlem místo ukazováčku – „kvůli tomuhle. Ještě štěstí,“ poznamenal a zavrtěl tím, co mu z prstu zbylo, „že Tremaynův meč našel jen ten prst.“

Rhys zavrtěl hlavou a zvedl jednu paži nad hlavu, aby uvolnil napětí mezi lopatkami. „Nepřipravil tě jen o prst, ale také o hrdost.“

„Ano.“ Abelard si vždycky myslel, že je nejlepším šermířem na Twyllu. Pak v boji s Tremaynem přišel o prst – a téměř o život – a změnil se, zahořkl. Proto také vzal před lety pod svá křídla Rhyse, kterého Tremaynovi muži nechali nahého a napůl mrtvého v lese a doufali, že ho roztrhají vlci. Když se Rhys probral, zbičovanou kůži v jednom ohni, modlil se k spravedlivému Pánubohu, aby ho raději nechal umřít a nenutil ho snášet bolestiplné hojení. Ten surovec Abelard se o něho staral, přivedl ho zpět k životu a povzbuzoval jeho klíčící touhu po pomstě. „Uvažuj o tom, Rhysi,“ řekl teď. Tvář měl vzrušenou a oči mu plály jasněji než oheň v krbu. „Teď máme prostředky na to, abychom Tremayna zničili.“ Zle se usmál. „Smaragd se nám postaral o příležitost. Neměli bychom si ji nechat ujít.“

„Ten prsten nám nepatří.“

Abelard máchl rukou, jako by propouštěl líného sloužícího. „To je jedno.“

„Je Tařin.“

„A ty jí věříš? Že jí ho dala žena, která ji přijala za vlastní?“

Rhys se zachmuřil a zahleděl se do ohně. „Nevím.“

„Trošku přitažené za vlasy, nemyslíš? Proč by ho ta ženská po celé roky schovávala? Proč ho neprodala? Ukradla snad dítě z hradu ona? Jak to, že se dostala k dítěti? Kdo ví, jestli nesebrala jen prsten a dítě má odjinud? Proč by si Cavan z Marwoodu myslel, že tím pravým dědicem je on?“

Stejné otázky trápily i Rhyse, ale nevyslovil je nahlas.

„Co si ta dívka myslí, není rozhodující.“ Abelard měl za to, že svou nezvratnou logikou Rhyse přesvědčil.

Rhys pozoroval starého přítele – muže, jemuž nedůvěřoval, když mu vděčil za život. „Není náš.“

„No a? Nejsme snad zloději?“

„Tentokrát ne.“

„Ale, pro všechno na světě, proč ne? Snažíš se mě obměkčit? Odkdy se staráš o kořist a o to, jak jsme k ní přišli?“

„Tentokrát je to něco jiného!“

„Jistě! Tentokrát je řeč o tmavozeleném smaragdu z Twyllu!“ Richard vzdychl a zavrtěl hlavou. Bílé prameny vlasů se mu rozlily kolem obličeje. „Ten prsten se nám může hodit.“

Rhys potřásl hlavou. „Jen když bude Tara souhlasit. Nezáleží mi tom, jak se ke smaragdu dostala, teď je její a naše pravidlo zní: když někdo něco má, tak mu to taky patří.“

„Dokud mu to někdo nevezme.“

„Je její.“

„Ale, Rhysi.“ Abelard doširoka otevřel oči, jako by náhle něco pochopil. „Tak se mi zdá, že ses do ní zamiloval.“

Rhys na starce vrhl nasupený pohled.

„Je to pohledná dívka. Krasavice. Všichni muži v síni to viděli. Pěkně oblečená, bradičku vzhůru, nestydatě potřásala vlasy jako skutečná dáma. Všiml sis chtíče v jejich očích, cítil jsi to pnutí ve vzduchu – tu potřebu se pářit? Dokonce i starý Ben by si dal říct, podle toho, jak se celý třásl.

Dnes večer zasela myšlenku na milování v každičkém muži v sále. Řada z nich si bude muset svoji touhu ukojit po svém, protože půjdou spát s myšlenkou na ženu – na tuto ženu. Všichni by se s radostí vzdali všeho, co v životě nakradli, jen kdyby s ní mohli strávit jedinou noc. Nikdo z nich však není takový blázen, aby si myslel, že je do ní zamilovaný.“

„Ani já ne.“ Rhyse už ten rozhovor unavoval, rozčilovalo ho, že si přítel myslí, že se nechal polapit do tenat lásky – tou čarodějkou. Takové bláznovství.

„Pak tedy nebraň její čest a její právo na prsten, který má teď náhodou ona.“

Rhysův výraz ztvrdl a on zaťal pěst.

„Hraje si s tebou.“

„Přivedl jsem ji sem proti její vůli.“

„A teď se staráš jen o to, jak se jí vlichotit, aby tě k sobě pustila do postele.“

Rhys vyskočil. Popadl Abelarda za košili a prudce trhl; nechtěně mu vyškubl i pár chloupků z hrudi, ale ten se jen rozchechtal.

„Podívejme, jak daleko už to došlo! Tak ty mi budeš vyhrožovat?“

„Zatracený starý pitomče.“

„Zatracený je tady někdo jiný. My ten kámen potřebujeme, Rhysi, máme-li uskutečnit to, o co jsme celé dlouhé roky usilovali. Se smaragdem z Twyllu můžeme srazit Tremayna na kolena.“

„Jen když bude Tara souhlasit,“ řekl se zaťatými zuby.

„Proč by nesouhlasila?“

Zvuk kroků oznámil, že přichází Kent. Vstoupil do síně a místo obvyklého vyrovnaného a sebejistého výrazu se mu v obličeji zračily obavy.

„Potíže?“ Abelardova ruka sjela k jílci meče.

„Ta žena. Tara.“

Rhys cítil, jak se mu sevřely útroby, a tiše si spílal.

„Snad nechceš říct…“ začal Abelard.

„Je pryč.“ Kentovi strachem poskočil ohryzek. „Otevřel jsem dveře a… nebyla tam.“

To už se Rhys hnal na chodbu. Proč jen ji nechával bez dozoru, byť jen na kratičký okamžik? Dveře do staré kaple byly otevřené. Strčil do nich ramenem. Prásk! Narazily do zdi, a dřív než stačil přejet místnost očima, věděl, že Kent nelhal. Pokoj byl prázdný. Ta čarodějka Tara téměř jistě utekla.

A prsten odnesla s sebou.

5

Tara se neodvážila ani dýchat. V ruce svírala dýku a smaragdový prsten měla znovu přivázaný k pasu. Rychle kráčela spletitými chodbami starého zčernalého hradu. Neslyšně našlapovala i modlila se, aby z té hrobky, v níž už tolik lidí zahynulo, našla cestu ven.

Až Rhys zjistí, že je pryč, bude zuřit. Kdyby ji dostihl… Zachvěla se a předsevzala si, že udělá všechno pro to, aby se mu vyhnula. Hryzla si ret a pospíchala do tmy. Myši a krysy se jí klidily z cesty, ozývalo se jen cupitání drobných nožiček po chladné kamenné podlaze. Na vlasech a na obličeji jí ulpívaly pavučiny i ona si představovala, jak se na ní zachytávají vysušená tělíčka mrtvého hmyzu. Bylo jí to jedno. Byla odhodlána najít cestu hradu; postupovala dál, ruce natažené před sebou, aby mohla ohmatávat černočerné chodby. Neměla moc času. Za několik minut Rhys zjistí, že zmizela.

A co potom?

Když na to pomyslela, přeběhl jí mráz po zádech; věděla však, /c ponuré chodby Broodmoru zažily už strašnější lidský úděl.

Co když narazí na někoho z těch chlípných bezzubých darebáků? Viděla, jak se na ni někteří muži dívají, když vstoupila s Rhysem do místnosti – oči upřené na její ňadra a boky. Zavládla mezi nimi nespokojenost a z tváří jim vyčetla beznaděj. Domyslela si, že mnozí neměli ženu už řadu let. Nebýt toho, že přišla s jejich vůdcem, jistě by se našel nejeden, který by ji chtěl připravit o poctivost.

Ale to se jim nepodaří. Alespoň ne bez boje. Svírala dýku pevně v ruce; jestli na někoho z těch surovců narazí, je připravena.

Jen kdyby už tak byla z dosahu toho strašného hradu, daleko od polorozpadlých zdí a prokleté minulosti.

Přišel mor

na Broodmore;

prokletý hrad

smích dětem krad.

V uších jí znovu a znovu zněla stará říkanka. Když si vzpomněla na to, jak předstírala, že spí, a jak se málem posadila a vykřikla, když se nad ní Abelard sklonil, ucítila na těle husí kůži. Upřeně ji pozoroval, zatímco ona ležela bez hnutí na lůžku, tiše dýchala a snažila se vypadat uvolněně. Prsty, jimiž ohmatávala drsnou kamennou zeď, narazily na roh. Zhluboka se nadechla, zatočila a málem spadla do jámy – ne, bylo to schodiště. Přemohla strach a pustila se do hlubin hradu.

Poutnice, stůj,

hradu se vyvaruj!

Srdce jí tlouklo jako splašené. Přestože byly kamenné zdi, o něž si rozdírala prsty, studené jako led, pod šaty, které si nechala na sobě, jí vyrazily drobounké kapičky potu. Kdesi v dálce zaslechla tlumený dusot rychlých kroků a uvědomila si, že byla prozrazena. Rhys tedy už ví, že uprchla.

„Maria Panno, pomoz mi,“ zašeptala. Cítila, že jí začaly krvácet konečky prstů. V kapse měla kousek svíčky. Kdyby ji rozžala, mohla by najít cestu ven, ale neměla, čím by svíčku zapálila. Tak jako tak nechtěla riskovat, protože mihotavý plamínek ji mohl prozradit pronásledovatelům.

Došla po schodech až dolů a tam se zastavila. Všude kolem byla neproniknutelná tma a ona se zachvěla při představě, že je teď možná v hladomorně a na podlaze leží kostry mrtvých vězňů. Ta představa ji úplně zdrtila; ještě nikdy nebyla ve vězení, nikdy nebyla svědkem mučení těch ubožáků. Kdo ví, co se v temných kobkách skrývá?

Odporně to tam páchlo, jako by bylo těch pár rohoží na podlaze nasáklých močí. Pravou rukou pevně sevřela rukojeť svého ostrého nože a opatrně se vydala podél zdi dál; někam zahnula a ani v nejmenším netušila, kde může být. Ano, nachází se ve spodním podlaží a schodiště nad ní je o něco zvýšené, protože do velkého sálu vstupovali po několika schodech. Je kobka, ve které se teď ocitla, v podzemí, nebo ještě nad zemí? Rozbolela ji hlava; připomněla si, že se musí otočit a postupovat podél zdi zpátky, a tak se snad dostane ke schodišti.

A co pak, až bude nahoře? Střetne se s Rhysem a Abelardem, kteří jsou jistě vzteky bez sebe. Bude muset snášet důsledky jejich hněvu a čekat na trest? Nikdy! Půjde dál. Vůbec však nevěděla, kam míří, a bála se, že se do spletitých chodeb, z nichž není úniku, zaplétá stále víc. Zatuchlý vzduch páchl letitým prachem, plísní a močí. Přestože napínala sluch a snažila se zaslechnout nějaký zvuk z chodeb v horním poschodí, neslyšela vůbec nic, dokonce ani ozvěny kroků a hlasy pronásledovatelů.

Hryzla si ret, kráčela dál a přemýšlela, jestli chodby netvoří obdélník a ona se nevrátí zase ke schodišti. Srdce jí splašeně tlouklo, prsty měla rozedřené do krve, když tu si najednou všimla, že se vzduch v chodbě neznatelně proměnil.

Zastavila se a uvědomila si, že cítí čerstvé povětří, že do temné kobky odněkud pronikl závan větru. Ale odkud? Pomalu se otáčela, až se jí vzduch opřel přímo do tváře; pak zamířila tam, odkud přicházel.

Špičkou boty zavadila o nějakou nerovnost. Lekla se a vykřikla. Hlavou jí vířily odporné obrazy mrtvých těl, rozkládajícího se masa a lidských koster. Když se konečně odvážila pohnout, slabounké zacinkání jí prozradilo, že to je jenom stočený, dávno zapomenutý řetěz, který kdysi sloužil bůhvíčemu.

Jen klid. Musíš si zachovat chladnou hlavu. Pomalu postupovala dál, až došla ke zdi a v ní – přímo nad hlavou – objevila okno. To byla její jediná naděje na útěk. Neměla, na co by se postavila, a po holé zdi vylézt neuměla. Vyskočila a chytila se předprsně, ale nahoru se vyšvihnout nedokázala. Zoufale zarývala nehty do kamene. Tíha vlastního těla ji pomalu táhla zpět k podlaze. Dlaní zavadila o něco kovového – zbytky dávno zrezivělých mříží. Seskočila, znovu se vrhla k oknu, ale dopadlo to jako předtím. „Musíš,“ poručila si a odhodlaně znovu vyskočila nahoru. Tentokrát se jí podařilo zachytit se vnější hrany; zbytky mříží ji bolestivě tlačily do břicha. Navzdory bolesti se vyšplhala na okno a snažila se zorientovat.

Párkrát zamrkala, aby přivykla tmě na bývalém hradním nádvoří. Netušila, jak hluboko pod ní je zem, ale bylo jí to jedno. Do té strašné kobky se vrátit nemůže. Opatrně se začala otáčet, aby se nenapíchla na zbytky starých mříží. Několikrát se jí do nic li zamotaly záhyby bohatě nabírané sukně, ale nakonec mříže zdolala a podařilo se jí spustit na rukou dolů. Odhadovala, že země je kousek pod ní. Dodala si odvahy a pustila se.

Dopadla do mokré trávy a až skoro po horní okraje střevíců se zabořila do bláta. Už nepršelo, ale půda byla rozměklá; na nahé kůži ve výstřihu pocítila chlad.

Kryta stíny tmavé zdi s námahou udělala několik kroků, aby byla od vězení dál. Všude kolem se tyčily broodmorské hradby. Ohořelé rozeklané věže a chátrající zdivo dělaly z hradu dokonalé vězení. Netušila, kudy vede cesta na svobodu, ale nepochybovala o tom, že ji najde. Nemá na vybranou. Jejím osudem je Twyll a otec Simon. Doufala jen, že kněz, jenž ji coby nemluvně přinesl Lodemě, bude vědět, je-li dcerou lady Farren a lorda Gilmora.

A co když opravdu jsi jejich dcera? Co pak? Řekneš baronu Tre– maynovi pravdu, ukážeš mu kámen a budeš pošetile věřit, že ti ustoupí a nechá tě vládnout? To však zatím byla příliš vzdálená budoucnost. Nejdřív ze všeho se musí dozvědět pravdu, teprve pak rozhodne, jak s ní naloží.

S čistou hlavou vyrazila směrem k nejvyšší věži. Pod hlásnou věží by mohla být nějaká stará zrezivělá branka. Ušla několik kroků a uslyšela slabé zaržání.

Koně!

Srdce jí poskočilo radostí – kousek od ní přešlapovalo několik klisen a hřebců přivázaných ke starému povozu bez kol. Tara mezi nimi našla Dobbyn a samým štěstím málem vykřikla, protože z toho proklatého hradu plného temných kobek, tajemství a zádumčivých mužů nebude muset prchat po svých.

Opravdu?

Nedovtípí se Rhys, že si chce odvést koně?

Není u nich nějaká stráž? Pozorně zkoumala hradby, nad nimiž čněly tmavé věže. Ve tmě se snažila odhadnout, jak je nádvoří velké a kde je ten mohutný strážný, kterého viděla pod oknem kaple. Že by spal? Nebo ho zatím někdo vystřídal?

Byla přesvědčená, že u koní někdo číhá. Mžourala do tmy, ale nikoho neobjevila. Rhys už jistě ví, že utekla – neučinil nějaká opatření? Jsou už všichni muži na nohou a prohledávají hrad křížem krážem?

Tiše se prodrala plevelem a trávou k polámanému povozu. Koně zneklidněli. Když kráčela podél ohrady z provazů, frkali a hrabali kopyty. Konečně došla ke své nervózní kobylce. Dobbyn si odfrkla, poskočila a trhla za provaz. „Pšš.“ Tara ji něžně pohladila po chřípí a pod zmrzlými rozdrásanými prsty cítila hřejivý koňský dech a sametově hebké nozdry. „Tak je hodná, Dobbyn, hodná holka,“ šeptala, zatímco rozvazovala provaz, který se chystala použít jako otěže. Klisna se točila dokolečka. Tara se vydrápala na hladký koňský hřbet; byla si téměř jistá, že každým okamžikem uslyší vykřiknout stráž anebo uvidí, jak se na ni ze tmy řítí nějaký chlap.

Morgano a Rhiannono, veďte mne.

Nervy měla napjaté k prasknutí a pobízela Dobbyn přes nádvoří k hlavní bráně. Chtěla jet po obvodu hradeb a hledat nějaká ztrouchnivělá vrátka, otevřené dveře, trhlinu v hradbách, cokoli. Šaty se jí vy kasaly a odkryly nahá stehna; pevně uchopila jedinou otěž a vpletla prsty do husté hřívy.

Bože, prosím tě, dej, ať se odsud dostanu.

Nádvoří bylo porostlé popínavým vínem, kapradím a vysokou trávou, ale jí to nevadilo.

Projela kolem staré studny, minula starou nádrž na úhoře, která se kdysi dávno rozlila a zaplavila břehy.

Kdesi daleko zavyl osamělý vlk a na okamžik se jí zdálo, že slyšela vykřiknout nějakého muže. Srdce se jí zastavilo. Trochu Dobbyn popohnala. No tak. Přece se někudy musí dostat ven. Určitě tady něco je!

Hlavní brána byla zavřená, v úniku jí bránila rezivějící padací mříž. Klisna se dala do klusu. Tara prohledala každičký centimetr kamenných hradeb a staveb po obvodu – zřícenou hlásku, kdysi nádherné budovy, věžičky –, nenarazila na živou duši, ale únikovou cestu z polorozpadlého vězení nenašla. Bylo to marné. Nebylo divu, že ji Rhys nepronásledoval. Teď ji možná odněkud pozoruje, schovaný v okně, a směje se jejím zoufalým pokusům dostat se na svobodu.

V duchu si přiznala porážku, zatáhla za otěž, když vtom ji uviděla – tmavou trhlinu v rohu jedné z věží, otvor v hradbách. Srdce jí poskočilo radostí, pak si však řekla, že už ji šálí zrak. Ale ne, opravdu tam byla – široká rozeklaná trhlina v hrubé hradební zdi.

Je to možné? Je útěk tak snadný? Srdce jí splašeně bušilo.

Zatáhla za otěž a pobídla hnědku k polorozpadlým hradbám. Cítila záblesk naděje. Otvor byl dost velký na to, aby jím prošel kůň. „Bohové nám přejí, Dobbyn,“ pronesla, i když tomu skoro nemohla uvěřit. Svoboda byla na dosah. Klisna zrychlila, a jak běžela k puklině ve zdi, rozlehl se klapot jejích kopyt po nádvoří. Taru opustila odvaha. „No tak. Poběž,“ povzbuzovala klisnu. Pak ho uviděla.

Rhys vystoupil ze stínu věže; byl vysoký, statný, ve tmě černější než noc.

Ten parchant na ni čekal.

A zrovna na místě, od něhož si slibovala vysvobození.

Ne! Ne! Ne!

Zmocnilo se jí zoufalství.

Blesklo jí hlavou, že zatáhne za otěž a zastaví, ale pak by se odsud už nedostala, neměla by jak dojet do Twyllu, nikdy by nezjistila, je-li opravdu Gilmorovou dcerou.

Všechno by bylo k ničemu.

Ne, teď se nemůže vzdát! Konečně má příležitost a jen tak si ji nenechá ujít. „Běž!“ vykřikla na koně. „Uháněj s větrem o závod!“ Předklonila se, pevně zaklesla prsty volné ruky klisně do husté hřívy a zprudka kopla Dobbyn do slabin, odhodlaná přinutit ji za každou cenu, aby kolem toho zatraceného darebáka proletěla jako blesk. „Běž! Utíkej, ksakru, utíkej!“

Dobbyn ještě protáhla krok. Tryskem se hnala k průrvě, neohroženě – jako by zažila už nejednu bitvu. Tara ji pevně obemkla nohama. Sukně za ní divoce vlála.

Rhys se ani nehnul.

Copak se zbláznil?

„Ustup!“ Tařino srdce a koňská kopyta bušily jako o závod. Panenko Maria, nechce ho přece srazit.

Ale srazí.

Dobbyn stříkala bláto zpod kopyt, krk měla natažený a uháněla, jako by jí na ocase seděl sám ďábel. Trhlina v hradbách už byla na dosah, stěží třicet metrů.

„Stůj!“ Ozvěna Rhysova hlasu se rozlehla nádvořím.

Kůň srdnatě letěl dál.

Tara se vší silou držela.

Rhys musí uhnout. Musí! Nemá na výběr – a přece tam stojí jako přibitý. Arogantní a panovačný. Zatracený blázen.

Dobbyn letěla stále rychleji. Běž! Běž! Běž!

Vzdálenost mezi nimi se zmenšovala. Ach, milostivý Bože…

V posledním zlomku vteřiny, dřív, než mohla Dobbyn zaváhat a rozdrtit ho, ustoupil stranou.

Tara pocítila příval radosti. Je volná!

Ale ne!

Koutkem oka zahlédla záblesk. Rhys se otočil a vrhl se k hnědce. „Ne…“ Jednou paží objal Taru kolem pasu a hbitě, jako by skákal na koně v trysku dnes a denně, se vyšvihl klisně na hřbet.

„Ach!“ Tara se lekla, opřel se o ni celou svou vahou a ona cítila, že padá. Vykřikla. Tmavá noc jí vířila před očima. Silné paže ji vytáhly zpět na koně, nohy pevně sevřely boky pádícího zvířete.

Dobbyn klopýtla, zaváhala a potom, jako by ji bičem poháněl, přeletěla hromadu kamení a přistála na měkké hlíně na druhé straně hradeb.

Tara, roztřesená a vyděšená, svírala provaz a koňskou hřívu. Rhys ji pevně držel. Tiskl ji k sobě ocelovými pažemi, zády cítila jeho hruď, nohy měla pevně přitisknuté k jeho stehnům. Ovládal koně, jako by jezdil bez sedla celý život. „Dej to sem!“ nařídil jí a vytrhl jí provaz z ruky.

Tara zavrtěla hlavou. „Ne! Okamžitě slez!“

Zasmál se, a i když se Dobbyn s očima plnýma strachu řítila kolem mohutných hradeb, až jí od kopyt jiskry lítaly, on se nebál.

Tara byla ztracená. Rhys ji nikdy nenechá odejít. Z pádícího koně seskočit nemohla. Znovu byla v pasti.

Svoboda jí zřejmě není souzena.

Rhys si propletl provaz mezi prsty jedné ruky a ujal se vedení. Druhou ruku měl přitisknutou k dívčinu břichu a dlouhými prsty se jí majetnicky dotýkal pod ňadry. Téměř nemohla dýchat, neodvážila se pohnout. Ten ďábel! Nechal ji ochutnat svobodu, jen aby ji opět uvěznil.

„Proklínám tě!“

Znovu se zasmál. „To už jsem.“

„Nemáš právo…“

„Já vím.“

„Tak mě nech odejít.

„Je pozdě, čarodějko. Příliš pozdě.“ Rhys navedl Dobbyn na starou pěšinu v lese. Ztěžka oddychoval, ostatně jako Dobbyn. Hrudí se pevně tiskl Taře na záda a rozkrokem na zadeček. Nebýt několika záhybů sametu, jejich těla by se dotýkala. Nevšímala si toho. A bylo jí to jedno. Je to jen její žalářník, nic víc. Někdo, koho se snažila obelstít.

Ale neuspěla.

„K čertu,“ zaklela tak, jak vždycky vybuchla Lodema, když ji něco obzvlášť dopálilo. Rhys zlehka zatáhl za provaz a přiměl Dobbyn zpomalit do kroku. „Čekal jsi na mě.“

„Ano. Bylo jen otázkou času, kdy najdeš jedinou únikovou cestu z nádvoří.“

„Ty parchantě!“

„Ano, říkají mi tak.“

„Jsi mizerný, nafoukaný, ohavný bídák…, och!“

Prudce ji k sobě strhl a přitiskl jí horké rty na ucho. „Opatrně, čarodějko, nebo bych ti taky mohl dokázat, že máš pravdu.“ Ruka na jejím břiše byla horká, jeho dotyk opojný jako měsíční paprsky pronikající závojem mraků.

Tomu muži není možné utéct! Byla bez sebe vztekem, horečně přemýšlela, jak by mu uprchla, ale marně. Paže kolem jejího pasu byla silná jako ocel.

Prokletý osud! Vzpomněla si na smaragdový prsten. Jako by ten kámen byl opravdu prokletý.

„Kam jsi chtěla jet?“ zeptal se a zamířil s Dobbyn do hustého černého lesa. Ve vzduchu byl cítit déšť.

„Bylo mi to jedno,“ odpověděla a měla vztek – jednak že ji chytil, jednak taky proto, že jí kůže vzadu na krku, tam, kde ji šimral jeho dech, a taky tam, kde se jejich nohy dotýkaly, hořela vzrušením.

„Na Twyll?“

„Snad.“

„Abys uplatnila své právo na dědictví?“

„Pokud mi patří.“

Cítila, že se kůň otáčí, a uvědomila si, že Rhys tahá za provizorní otěž a směřuje zpátky k Broodmoru. Hnědčina srst se leskla potem, ve svitu měsíce bylo vidět, že má u huby pěnu.

„Na Twyllu je to nebezpečné.“

„Ještě nebezpečnější než na hradě plném nejodpornějších bídáků?“

„Na Broodmoru ti nikdo neublíží,“ ujistil ji, „tedy – když jim nebudeš říkat, co si o nich myslíš.“

„Mám ti věřit?“ zeptala se a nedokázala potlačit jízlivost v hlase.

„Nemáš na výběr.“ Sevřel ji ještě pevněji a ona se snažila nevnímat, jak se hrudí tlačí na její páteř ani, že se stehny tak těsně přimyká k jejím. Unesl ji, je to proradný nepřítel, to on je vinen tím, že teď není na Twyllu a nedozví se pravdu.

Měsíc stál nízko na nebi, korunami stromů se prodralo pár slabých paprsků a osvětlovalo chátrající bašty Broodmoru. Vězení. Její soukromý žalář. A ten zlotřilý parchant je jejím žalářníkem. Ano, osud k ní byl krutý. Morgana ji opustila. A Bůh také.

Rhys navedl Dobbyn zpět k trhlině v hradbách, kterou málem považovala za bránu na svobodu. Cha! Na svobodu! Byl to jen takový nepodařený vtip.

„Stát! Kdo tam?“ pronikl k nim mohutný hlas z hradeb.

Rhys se podíval nahoru a zavolal, „To jsem já, Petře.“

Strážný vystoupil z úkrytu. Byl tam snad celou tu dobu? Schovaný v polorozpadlém cimbuří? Měl nařízeno mlčet, aby si Rhys vychutnal její ponížení?

„Ach. Sir Rhys.“

„Sir?“ opakovala překvapeně.

„Už ne,“ odpověděl stručně.

Viděla, že u rozbitého povozu se někdo pohybuje, a hned nato se k nim rozběhly tři tmavé siluety, tři muži ve vlajících pláštěnkách. Když se ti tři přiblížili, staří, nevzhlední, se slídivým pohledem, Tara se rozpomněla, že je viděla mezi ostatními u stolu ve velkém sále. Zpod kapuci na ni pohlížely tři páry očí bez sebemenšího náznaku porozumění.

„Tak tady jsi,“ řekl nejvyšší z nich. I když mu neviděla do tváře, poznala ho podle postavy a chraplavého hlasu. Říkali mu Benjamin. „A našel jsi paní.“ Skrýval se v jeho slovech výsměch? Mlaskl – aby pobídl koně, anebo aby vyjádřil, co si myslí o Tařině pošetilém pokusu o útěk – a zachytil otěž, kterou mu Rhys hodil.

Rhys pustil Taru a seskočil na zem. Než se nadála, otočil se, znovu ji sevřel kolem pasu a sesadil z koně. Dobbyn sebou trhla a začala ustupovat, ale Benjamin ji držel pevně.

„Postarej se o koně,“ nařídil Rhys; konečně se mu Tara vyvlékla a rozdurděně kráčela ušlapanou travou k proklatému hradu. Bylo to její vězení, ale také její osud. Alespoň dočasně. Pevně zaťala pěsti, až se jí nehty zaryly do rozedřených dlaní. Vítr zesílil, proháněl se nádvořím, pohrával si s lemem jejích šatů a zaplétal se jí do vlasů. Byla unavená, poražená a zdálo se jí, že ji mají za hlupačku. Přiměla se vztyčit hlavu a zamířila do velkého sálu.

Za okamžik ji dostihl Rhys. Ocelovými prsty ji popadl za loket.

Pokusila se vytrhnout. „Nejsem lovecký pes, abys mě vedl.“ Jeho sevření jen zesílilo.

„Psovi bych důvěřoval. Tobě, mylady, nevěřím.“

„Zlobíš se, protože jsem chtěla utéct?“ vybuchla a zprudka se k němu otočila, každičký sval v jejím těle hrál potlačovaným vztekem. „A co ty bys dělal, ehm, sire Rhysi? Kdyby tě proti tvé vůli drželi, kdyby tě dnem i nocí sledovali, a to všechno v pochybném hradu obývaném samými darebáky – lupiči, vrahy, kapsáři a jim podobnými? Seděl bys s rukama složenýma v klíně a pokorně přijal svůj osud?“ Pozvedla tvář a zahleděla se do stříbrných hlubin jeho očí. „Myslím si, že ne!“

„Dělal bych, co by se mi řeklo, kdyby to bylo pro moje dobro…“

„Nikdy!“ vpadla mu do řeči, rozzuřená, že jí nestydatě lže. Zapíchla mu do hrudi ukazováček. „Bil by ses, jako jsem se o to pokusila já. Snažil bys ses přijít na to, jak uprchnout, jak své věznitele obelstít. A nelži mi, Rhysi z Twyllu. Znám tě. Vím, jaký jsi. Uráží mě, jestli si myslíš, že uvěřím, že ty by ses smířil se svým uvězněním. Že bys stáhl ocas jako poslušný pes. Něco takového bys nikdy neudělal.“

Otočila se na podpatku a se zaťatými zuby, rozhněvaná na nejvyšší míru, ušla těch posledních několik metrů, které ji dělily od obytné části hradu. Rhys mlčel, ale ani na chvíli ji nepustil.

Ten ďábel!

Darebák!

Bastard!

S hlavou hrdě vztyčenou kráčela po oprýskaných kamenných schodech do velkého sálu. Panovala měsíčná chladná noc. Kdo je ten muž, že s ní nakládá, jako by mu patřila? Znovu se mu pokusila vykroutit a dosáhla jen toho, že se jí jeho prsty ještě hlouběji zaryly do kůže.

„Pozor,“ varoval ji a ona spolkla ostrou odpověď. Bok po boku vešli do velké síně.

Uvnitř už čekal Abelard a několik mužů. Dva z nich hráli na zemi v kostky; nějaký muž s velkým břichem dřímal u krbu, div že neměl nohy až v ohni. Jiný usrkával víno z poháru.

Když se ozval zvuk jejich kroků, Abelard vzhlédl. Vyskočil od stolu. Bílé vlasy měl rozcuchané, tváře zčervenalé hněvem anebo vínem, sršela z něho zloba temná jak bouřkové mraky. Pohlédl na Taru, jako by byla ztělesněním samého pekla. Lomcoval jím vztek. Jeho oči v záři ohně zlatě svítily a probodávaly ji nenávistnými pohledy. „Nikdo,“ promluvil a hlas se mu hněvem třásl, „nikdo nesmí opustit Broodmore bez dovolení.“

„Jsou tedy všichni tvoji muži vězni?“ zeptala se, odhodlaná nenechat se zastrašit.

„Jsou tady dobrovolně.“

„Což se o mně říct nedá.“ Přejela všechny pohledem. „Já tady z vlastní vůle rozhodně nejsem. Ne. Donutili jste mě přijít a teď mě tady držíte.“

„A držet budeme.“ Vypadalo to, že Abelardova slova jsou zákon.

Nikdy, pomyslela si, ale mlčela. Nebylo by rozumné dál ho dráždit. Už teď je rozzlobený tak, že by jí klidně zakroutil krkem.

„Je to čarodějnice,“ řekl jeden z hráčů. Zatřásl kostkami v poháru.

„Určitě je zlá.“ Jeho kumpán k Taře vrhl ustaraný pohled.

„Tady se neodváží čarovat.“

Tara se rozhlédla po místnosti a vyhledala očima troufalce s hbitým jazykem – byl vychrtlý a na sobě měl příliš velkou košili. Beze slova si ho měřila a zamračila se.

„Pane Ježíši, že ta potvora čaruje!“ zalapal po dechu ten ustaraný, ohryzek mu v krku divoce poskakoval, oči měl doširoka otevřené a rty se mu třásly. „Už jsem to viděl. Můj fotr… uhranula ho čarodějnice… kůže mu zesvětlala, až byla bílá jako ovčí vlna, a úplně se mu svraštil pták.“ Neubránil se pohledu na vlastní rozkrok.

„Seš blázen, jestli tě trápí, jak velkýho máš ptáka,“ zachechtal se spoluhráč. „Už takhle je malej jako červ.“

„Tak dost,“ zahromoval Abelard a ozvěna si ještě dlouho s jeho hlasem pohrávala. „A teď,“ otočil se na Rhyse, „dohlédni na to, aby znovu neutekla. A ty,“ přistoupil blíž k Taře, „neobtěžuj ostatní svými podvodnými kouzly a čárami.“

„To nejsou žádná podvodná kouzla.“

„Cha! Odved ji!“ nařídil Abelard Rhysovi a Taru napadlo, kdo z nich tomu zlodějskému doupěti vlastně velí. Jako by se zodpovídali jeden druhému navzájem.

„S potěšením. Pojď, uprchlice, je pozdě.“ Rhys ji táhl za sebou ven ze sálu.

„Počkej.“ Abelard je na chodbě dostihl. Šeptal, aby ho nikdo neslyšel. „Chci ještě jednou vidět ten kámen.“

„Znovu?“ zeptal se Rhys.

„Mám ho u sebe,“ řekla Tara.

„Ukaž mi ho,“ zatarasil jí Abelard cestu.

Tara se na něho podívala.

„Tak dost,“ postavil se Rhys mezi ně. „Když říká, že ho má u sebe, budeme jí věřit.“

„Pokusila se uprchnout.“

„Smaragd by tady přece nenechávala. A teď u ní zůstanu.“

Abelard otevřel pusu, znovu ji zavřel a rozhodil rukama. „Jestli se ten smaragd ztratí, bude to tvoje vina, Rhysi, ty se za to budeš zodpovídat.“

„Ano.“ Rhys se zachmuřil a znovu Taru popohnal po sešlapané kamenné podlaze. Tvářil se nepřístupně a svaly měl napjaté, dlouhými rychlými kroky zamířil pryč ze sálu.

Cítila, že ji opouští odvaha.

Rozzlobit toho muže bylo nebezpečné.

Odvlekl ji do staré kaple, kde ještě pár skomírajících uhlíků šarlatově žhnulo. „Proč mě tak zlobíš?“ zeptal se a kopl do dveří.

Prásk! Tara málem vyletěla z kůže.

„Už mě netrap,“ zavrčel na ni.

„A ty mě taky ne.“

Povytáhl zjizvené obočí. Zvedl jednu ztvrdlou dlaň, jako by hledal něco, co by mohl popadnout. „Poslouchej, ženská, to já přijdu o krk, když nám po pravdě neřekneš, jak to bylo s tím kamenem, anebo se znovu pokusíš uprchnout.“ Přistoupil ke krbu a hodil do žhavého popela dubové poleno obrostlé mechem. Plameny zapraskaly a zalily tmavou místnost zlatavou září.

Rhys si klekl a dlouhou třískou prohrábl ohořelá polena. Tara pozorovala jeho ramena rýsující se pod košilí a všimla si, jak se mu na svalnatých stehnech napínají krátké jezdecké kalhoty. Zmocnil se jí pocit skličující samoty – byla sama se zlovolným ničemou, jehož jediný pohled měl takovou sílu, že se jí začala vařit krev v žilách. Nevěřila mu však. Ani trošičku. Ještě nikdy v životě nepotkala muže, jemuž stačilo jednou se podívat, a už celá hořela touhou, která jí vháněla ruměnec do tváří a vyvolávala v ní zmatek.

Oheň se znovu rozhořel, Rhys se spokojeně narovnal a oprášil si ruce. Podíval se na ni tak, že se jí málem zastavilo srdce. „Myslím… myslím, že lžeš,“ řekla jen proto, aby rozptýlila ticho, a protože se bála, co přijde.

„Lžu?“

„Abelard by tě nikdy nezabil.“

„Moc bych na to nesázel,“ poznamenal a díval se jí zpříma do očí. Dobrý Bože, proč se uvnitř celá rozpouští? „Někteří by mě raději viděli mrtvého.“

Sehnula se, stáhla si mokré kožené holínky a odkopla je k ohni.

„Ale Abelard ne.“

I přesto, že byl zarostlý, bylo vidět, jak mu to cuklo ústy. „Není moc trpělivý.“

„Ale ty taky ne,“ připomněla mu, když se k ní přiblížil. Snad nechce spát vedle ní? Určitě si zase lehne ke dveřím.

„Tím spíš bys mě neměla dráždit. Je čas jít spát, čarodějko.“

Panenko Maria. Z očí mu vyčetla touhu a věděla, že zašla příliš daleko, že už se nebude zdráhat a poslouchat své šlechetné srdce. „Nejsem – nejsem unavená.“

„Ale já ano. Takže si lehni, Taro.“

Vyschlo jí v krku. Podíval se jí na ústa. Mimoděk si olízla rty.

Zasténal a uchopil ji za ramena. Neznatelně se chvěla vědouc, že tato noc může navždy změnit její život. „Ty nejsi čarodějka,“ zašeptal a v hlase mu zazněl nový tón, jako by byl dopálený na vlastní slabost.

„Ne.“ Zavrtěla hlavou.

„Proč se mi tedy zdá, že jsi mě očarovala?“ Otevřela ústa, aby mu odpověděla, a on ji políbil. Zmocnily se jí jeho tvrdé dychtivé rty. Krev v těle se jí rozproudila. Šlachovitými pažemi ji přitáhl blíž a přitiskl si ji k tělu.

Srdce jí tlouklo jako splašené. Věděla, že nesmí podlehnout. Nesmí ho líbat, dotýkat se ho, důvěřovat mu. Paže ji však neposlouchaly a objaly jej kolem krku. V nitru se jí probudila bolestná touha a ona si uvědomila, že prahne po tom, co doposud nepoznala. V podbřišku cítila tlak jeho rozpáleného mužství, jeho široký hrudník jí mačkal šaty a drtil ňadra. Toužila po něm celým svým tělem.

Zvedl hlavu, v záři ohně vypadal ještě zachmuřeněji. Zamračil se. „A teď si lehni a spi.“

Skoro nemohla dýchat. Div že jí srdce nevyskočilo z hrudi. „Ne…“

„Lehni si,“ přikázal netrpělivě a pohled měl ještě stále plný vášně. „Dřív než udělám něco, čeho budeme ráno oba litovat.“

Bylo jí, jako by ji polil studenou vodou. Klesla na lůžko, rozhněvaná, že ho poslouchá, a přece věděla, že jí nic jiného nezbývá. Kůže ji stále pálila touhou, srdce jí divoce tlouklo a rozum – i když křičel, ať co nejrychleji utíká pryč od něj – nemohl zvítězit. Jako by byla rozpolcená. Ráda by ho ztrestala za jeho troufalost, přísahala, že ho nenávidí, a zároveň se mu chtěla oddat, chtěla, aby se jí dotýkal na těch nejtajnějších místech. Ach, hnusná, odporná touha. Proč chce, aby ji dlouze líbal a nepřestával? Tváře jí hořely zoufalstvím, srdce prahlo po tom, aby po ní putoval rukama, a zrádné tělo toužilo, aby k ní ulehl.

K její hrůze se položil na lůžko vedle ní.

„Prosím ne…“

„Tak koukej spát,“ zamumlal. „Hned. Dřív, než si to rozmyslím.“

„Jsi zvíře.“

„Už jsem to párkrát slyšel.“ Koutek úst v zarostlé tváři se zvedl v neřestném, vědoucím úsměvu. A pak, jako by jí četl myšlenky, odhrnul jí z tváře pramínek neposlušných vlasů. „Neboj se, krásná čarodějko.“ Jeho hlas zněl o něco měkčeji. „Jsem k smrti unavený. Se mnou se o svoji poctivost bát nemusíš.“

„Tady spát nemůžeš.“

„Přestaň se hádat.“

„Ale…“

„Otoč se a zavři oči.“

„Ne.“

„U všech svatých, neodmlouvej, Taro.“

I když byla skoro tma, zahlédla v jeho očích jiskřičku touhy. Věděla, že kdyby ji teď znovu políbil, bylo by vše ztraceno. Měla vztek na něho i na sebe, vztek, že je stále ještě jeho zajatkyní. Obrátila se na druhý bok. Umanula si, že přijde na to, jak odsud utéct. Letmo pomyslela na otce Simona a na Twyll, na to, že je možná Gilmorovou dcerou, ale pak ji objaly Rhysovy paže, přitáhly si ji blíž a všechny její plány se rozplynuly jako mávnutím kouzelného proutku. Přehodil přes ni i přes sebe kožešinovou přikrývku. Jí však už dávno nebyla zima, přestože šaty měla ještě pořád vlhké.

Pevně zavřela oči odhodlaná nemyslet na něj. Pořád tam však byl. Objímal ji. Dotýkal se jí. Horkým dechem jí cuchal vlasy. Šaty na zadečku měla napnutě, takže tlaku jeho vzrušeného pohlaví nestálo nic v cestě. Dokonale zapadalo do štěrbin mezi jejími půlkami. Cítila, jak v něm tepe.

Doširoka otevřela oči. Morgano, pomoz.

Třásla se, ale nebylo to strachem. Pokusila se odtáhnout, ale s každým pohybem si ji k sobě přitahoval blíž. Byla bezmocná, mohla jen zírat na to, jak plameny vrhají zlatavé stíny na praskliny a pavučiny na zdi.

„Spi,“ zašeptal jí do zátylku.

Ztěžka polkla, přiměla se zavřít oči, ale zapomenout na horko, které se jí rozlévalo krví, nemohla. I když si v duchu opakovala, že by toho parchanta nechtěla, ani kdyby byl posledním mužem ve Walesu, tělo ji pálilo a hlavou se jí honily neřestné myšlenky.

Představovala si, jaké by to bylo, ještě jednou ho políbit. Jako by jí četl myšlenky, přejel jí rty po šíji. Kůže jí hořela. „Spi, maličká,“ zašeptal. „Už je skoro ráno.“

Tara si skousla ret a modlila se, aby už byl den, neboť věděla, že je ztracená. Do chřípí jí pronikala vůně Rhysova těla, do hýždí nestoudně tlačilo jeho přirození a ona věděla, že oka nezamhouří.

„Běž pryč,“ poručil Tremayne, když holka udělala všechno možné, jen aby ho uspokojila. I když měla něžné ruce a sladká ústa, jeho náladové mužství se odmítlo vztyčit. Cítil žádost, chtěl ji, a když ho líbala, laskala a předstírala, že po něm touží, jednou nebo dvakrát pocítil záchvěv slasti. Ani její vlhké poddajné rty mu však nedokázaly nahradit to, co opravdu potřeboval.

„Nepotěšila jsem tě?“ zeptala se a nervózně si hryzla ret. Byla nahá, rezavé vlasy měla rozcuchané a byla nádherná.

Ale nebyla to Anna.

Ještě nenašel ženu, která by ukojila jeho touhu tak jako ona. Ano, za posledních deset let se párkrát stalo, že mu nějaká obzvlášť zručná holka poskytla chvilkové potěšení. Ale vždycky si u toho představoval, že se zmocňuje jediné ženy, která se mu vryla do srdce. Jedině tehdy dokázal dosáhnout vrcholu.

Anna.

Manželka.

Prolhaná děvka.

Zamračil se a odhodil přikrývky. Do srdce mu pronikl jed a zatemnil mu myšlenky.

„Vypadni,“ zavrčel na zmatenou děvečku.

„Ale, sire…“

„Padej!“ nařídil. Dívka vyletěla z postele a drapla své svršky. Její nádherné tělo a kůže postříkaná pihami ve světle ohně zlatavě zářily. Vyběhla z komnaty jako vyplašená kočka a byla ráda, že je venku. Když za ní zapadly dveře, spustil ruku do rozkroku. Zavřel oči a vzpomínal, jaké to bylo s jeho ženou ten jediný rok, co byli spolu. Oči měla modré jako letní ráno, vlasy barvy obilí. Nikdy nebyla šťastná, často bývala podrážděná, někdy dokonce nepokrytě vzdorná a mnohdy vyděšená k smrti, ale nikdy ho neodmítla. Její tělo ho vždycky chtělo. Jen její mysl mu nepatřila.

Nikdy ho nemilovala – taková byla hořká pravda a on to věděl. Žhnula, když byla s ním, ale její horkost pramenila ze strachu. Noc co noc do ní vstupoval, obracel ji a cítil, jak se její hebké tělo kolem něj obemyká. Zprvu se vždy odtahovala a byla celá sevřená, ale pak její pýchu přemohl a ona se mu podvolila. Zmocňoval se jí se zvířecí prudkostí. S žádnou jinou ženou nezažil ten přiliv všemohoucnosti, jež ho zaplavovala, když ji přinutil vzdát se mu. Nikdy nikoho nemiloval, jen ji.

I když ho zradila.

S tím bastardem proklatým, jeho nevlastním bratrem.

Obraz jeho ženy se rozletěl na kusy jako tabulka skla a jeho pohlaví znovu zvadlo.

Rhys.

„K čertu s tebou,“ zavrčel a zlostně zkroutil rty. Měl ho tenkrát zabít.

Rozzlobeně se svalil z postele a popadl pohár nedopitého vína, které tu zapomněl předešlé noci. Obrátil do sebe chladnou tekutinu, ale zjistil, že je nemastná neslaná – jako on, když se pokoušel o milování.

„Sakra.“ Lord z Twyllu přešel nahý k oknu a snažil se vypudit z hlavy běsy, které ho mučily – zahryzávaly se mu do mozku, dráždily jeho rozzlobené srdce.

Rhys a Anna. Hnusná zrada.

Zíral z okna na nádvoří a mračil se vstříc přicházejícímu dni. První šedivé světlo úsvitu se přelilo přes lesy a zaplavilo místnost jemnou září. Twyll se probouzel k životu. Děvečky už byly u slepic a sbíraly čerstvá vejce a čeledíni ve vlněných čepicích nořili sítě do rybníčku s úhoři. Z kovárny vycházela slabá narůžovělá záře a otec Simon, mlčenlivý starý kněz, se sám procházel po hradbách, oči upřené před sebe, ruce sepnuté v modlitbě. Stejně jako každé ráno. Divný chlapík ten Simon. Zbožný muž, jehož však navštěvovaly přízraky, které by se klidně vyrovnaly těm Tremaynovým.

Když se u věží po stranách hlavní brány střídaly stráže, byly ještě obě ponořeny v pološeru. Padací mříž cvakla a zařinčela, skřípající rumpál ohlašoval, že ji vytahují nahoru.

Kolem okna prolétl zmatený netopýr a Tremayne sebou trhl. Jedním hltem dopil víno, hřbetem ruky si otřel ústa a nechal pohár spadnout na zem. Bylo načase, aby šel na čerstvý vzduch, a pln vzteku se rozjel do lesa na hon. Toho rána ho sžírala touha po pomstě. Pulzovala mu v žilách a bolestivě tepala ve spáncích.

Do mysli se mu vloudily vzpomínky, které měly zůstat navždy zamčené na sedm západů – Anna za úsvitu běžící po nádvoří. Kapuce se jí svezla ze slámových vlasů a ona nervózně pohlédla sem do tohoto okna. Modré oči měla ustarané a ve tváři provinilý výraz kvůli tomu, že se kurvila.

K čertu se vším! Proč na ni pořád myslí? Podlomila se mu kolena, ale pak se vzmužil. Lhala. Vzdala se jinému muži. Ne – to zvíře ji znásilnilo. Vzpomeň si! To především. Nikdy nezapomene, že neztratila čest svojí vinou, ale že ji o ni připravil ten hnusný bastard Rhys.

I když byl stále ještě rozpálený hněvem, našel čistou košili a kalhoty a rychle se oblékl. Když si zavazoval tkaničku v pase, znovu začal přemýšlet o honu. Dnes ráno vystopuje a skolí jelena, aby ukojil svoji krvežíznivost.

Z kaple se ozval zvon a k Tremaynovi se donesl zvuk vzdálených hlasů – hlasy nevolníků a svobodných rolníků, kteří jemu, baronu Tremaynovi z Twyllu, přísahali věrnost. Jeho však netěšilo spravovat panství. Alespoň dnes ne. Ne, bylo v něm pusto a prázdno – byl jen pouhým stínem muže, jímž se kdysi doufal stát.

Rozezlen na svůj osud přehodil si přes sebe kabát a natáhl se po meči. Prstem přejel po ostří, na němž se odrážely krvavě rudé uhlíky z ohniště. Ach, kdyby mu dnes tak štěstí přálo a on narazil na toho parchanta Rhyse! Ani vteřinu by neváhal a zabil by ho. A ta žena. Jestli si Rhys našel ženu, kterou má rád, Tremayne by ji s gustem znásilnil, právě tak jako kdysi Rhys Annu. Bylo by to sladké zadostiučinění.

Zastrčil smrtící zbraň do pochvy, popadl toulec – všiml si, že je plný nových šípů s ostrými hroty – a vyběhl do chodby. Tam bohužel narazil na Percivala. Podezříval ho, že se schovával v přítmí a čekal, aby ho mohl oslovit, až vyjde. Ten starý blázen!

„Sire – počkej!“

Tremayne prošel kolem ohnutého starce a ani se na něj nepodíval. Percival se ho snažil dohonit, ale to už Tremaynovy podrážky klapaly po schodišti. Plamínky čerstvě zapálených pochodní se chvěly, když kolem nich procházel.

Stařec se belhal za ním.

Než došli do velkého sálu, Percival Tremayna téměř dostihl. Ostražití psi vyskočili od ohně, kde spali, a nespokojeně se rozštěkali.

„Tiše!“ přikázal Tremayne a přehodil si toulec přes rameno. „Zůstaň!“ Strakatí ohaři chvíli vypadali zaraženě, kroužili kolem nich a pak si znovu lehli s hlavou mezi tlapami. „Prašiví psi,“ zamumlal Tremayne.

„Mylorde.“ Robert, který držel stráž u hlavní brány, se na něj usmál. „Dobrý den přeju.“

„Tobě taky.“ Ramenem zatlačil do dveří a za sebou slyšel Per– civalovy šouravé kroky.

Venku fičel prudký mrazivý vítr, po nebi se hnaly šedivé mraky a vypadalo to, že bude padat déšť se sněhem.

„Sire – vyslechni mě…“

Podrážděný Tremayne se zastavil, ale jen na tak dlouho, aby ho ten umanutý stařec s námahou se belhající po zabláceném nádvoří konečně dohonil.

„Musím s tebou mluvit. O Jamesovi.“

„O tom zvědovi?“

„Ano.“ Poryv větru se zmocnil Percivalovy kapuce a stáhl mu ji z holé hlavy. Stařec napřímil ohnutá záda. „Zmizel.“

„Ještě včera jsem s ním mluvil. Měl za úkol vetřít se na Marwood a zjistit, co Cavan zamýšlí.“

„Ano – vím. Ale jeho kůň se vrátil do hradu bez jezdce.“

„Kdy?“

„Před chvílí.“

„Sakra! Copak nikdo v tomhle zatraceném hradě neumí splnit rozkaz?“ Zaklel a kopl do hroudy hlíny. Pak zmizel za rohem stavení, kde se zabíjel dobytek. „Co se stalo?“ houkl přes rameno.

Percival, sotva dechu popadaje, mu byl v patách. „Nikdo neví.“

„A co Red? Nebyl s Jamesem?“

„Red ani jeho kůň se nevrátili.“

„Možná, že pokračuje na Marwood.“

„Nebo je mrtvý anebo zajatý. A koně mu někdo ukradl.“

Tremayne pocítil tupou bolest v temeni. Percival jako obvykle maloval čerta na zeď. „To jsou předčasné obavy.“ Byl nevýslovně rozčilený; kráčel dva kroky před starcem. Husy hlasitě kejhaly, mávaly křídly a kolébavým krokem se mu klidily z cesty. Zůstala po nich jen trocha peří a trusu. Párek znavených zablácených volků táhl povoz naložený sudy s pivem. Pacholci sekali dříví na oheň a děvečky dojily krávy. Z ohrady chraplavě bečelo stádo ovcí a z vlny jim odpadávaly kusy chlévské mrvy. Tremayne však byl ponořen do svých myšlenek, byl rozčilený a ničeho kolem si nevšímal.

„Vyšlete pátrací skupinu,“ rozkázal, když si vzpomněl na na– foukaného zvěda, který se s ním handrkoval o Reganovu hodnost konstábla. James měl tu drzost žádat o ni přímo před Reganem. Je s podivem, že tak otrlého a šikovného špeha tak rychle chytili. Dá se to nějak vysvětlit? Třeba je tu nějaký zrádce, někdo, kdo poslouchá za dveřmi a donáší do Marwoodu – anebo tomu bastardovi.

Nebylo to poprvé, co ho něco takového napadlo. Dělo se tu něco divného. Až podezřele často do Twyllu vnikl někdo, kdo tam neměl co dělat. A stále častěji měl pocit, že ho v jeho vlastní tvrzi kdosi sleduje. To, že Jamese tak záhy chytili, bylo zneklidňující – a jeho to trápilo právě tak jako to, že se jeho nevlastnímu bratrovi podařilo proklouznout do hradu kolem stráží, aniž by probudil psy, a ukrást mu jeho oblíbeného hřebce.

Stále ještě ho ta Rhysova věrolomnost, ta troufalá domýšlivost, pálila.

Při všech bozích, copak nemá nikoho, komu by mohl důvěřovat? Starci řekl: „Najdi Jamese a Reda. Oba. Vyšli pátrací četu se zvědy, vojáky a se psy.“

Percival souhlasně přikývl a dál chvátal za Tremaynem, jenž zabrán do neradostných úvah pokračoval do konírny. Strakatá kočka se mu raději klidila z cesty a dvě rozesmáté děvečky, které kráčely pro chléb a vesele švitořily, ustrašeně zmlkly, když ho zahlédly. Tvář měl zachmuřenou a hrozivou jako mraky kupící se nad kopci na západě.

Na Twyllu se něco děje.

Něco nedobrého.

Zatočil za roh a blížil se ke stájím.

Jeho tmavohnědý kůň s bílými skvrnami byl už osedlaný a stál přivázaný ke kůlu. „Už se nemůže dočkat, až vyrazí, my lorde.“ Timothy, vyčouhlý chlapec se zarudlými tvářemi a chomáči lesklých nepoddajných vlasů, které mu neposlušně trčely do všech stran, mu podal opratě. Timothyho křivé zuby byly příliš veliké na to, jak malá měl ústa, ale na druhou stranu jako by vyvažovaly divoký zmatek panující na jeho hlavě.

Tremayne si prohlédl koně a nesouhlasně zkřivil rty. Pěkné zvíře, ale s Gryffynem se nemůže srovnávat. Gryffyna si vychoval od hříběte, v celém Walesu mu nebylo rovno.

A teď na něm jezdí ten darebák.

V Tremaynovi vzkypěla žluč.

Proč jen Rhys tenkrát, před deseti lety, nezemřel!

„Jedeš sám?“ zeptal se Percival zadýchaně.

Lord z Twyllu se vyšvihl do sedla a srovnal si na zádech toulec s šípy.

„Ano.“

„Země je plná nepokojů – proslýchá se, že se broodmorské přízraky probouzejí, Cavan zbrojí a ten lotr Rhys…“

„Nebojím se ho!“ zavrčel Tremayne a v hlavě mu pulzoval hněv. Zprudka zatáhl za opratě a hřebec, jemuž se udidlo bolestivě zařízlo do huby, několikrát poskočil na místě. „Po pravdě řečeno, jestli dnes na toho parchanta v lese narazím, bude to jeho konec.“ Představa, že dopadne Rhyse, se mu líbila. Nejdřív ho zraní a trochu mu pustí žilou a pak mu podřízne ten jeho věrolomný krk. Tak si to často představoval. Zlomyslně se usmál. Přízraky, které mu rvaly duši na kusy, prahly po krvi.

„Přiveďte psy,“ křikl. Vrchní podkoní Henry přikývl a vydal pokyn psovodovi. Ten se za chvíli objevil se třemi nejlepšími psy z celého hradu. Zvířata tahala za provazy celá nedočkavá, aby už mohla vyrazit.

„Pusť je,“ nařídil Tremayne a statný psovod všechny tři odepjal.

„Nechceš s sebou vzít syna?“ navrhl Percival.

Tremayne se narovnal. „Quinna?“

„Jo. Mohlo by mu to prospět.“

„Ne. Je to nebezpečné,“ odpověděl Tremayne. „Je ještě moc malý.“ Pravda byla taková, že chlapec se s nebezpečím dokázal vypořádat docela dobře a s lukem a šípem zacházel skvěle. Quinn byl nebojácný drzoun; vzdorný chytrý kluk, ale Tremayna při představě, že s ním bude muset být sám, i když jenom pár hodin, rozbolel žaludek.

„Ale…“

„Možná příště. Až to bude bezpečnější.“

„Jak myslíš,“ neochotně souhlasil Percival. „Spánembohem.“

Tremayne ho skoro neslyšel, v tu chvíli už mířil k hlavní bráně a krátce pohlédl k hrozivému nebi. Brzy se spustí déšť nebo začne sněžit. Ale to nevadí. V rozpoložení, v jakém byl, špatné počasí dokonce vítal. Hodilo se k němu.

Pobídl oře. Kůň se rozletěl tryskem, proběhl kolem vnějších hradeb a od kopyt mu lítaly hroudy zmrzlé hlíny. Brána byla otevřená a padací most spuštěný. Baron z Twyllu schoval hlavu mezi ramena a pobídl koně, aby běžel ještě rychleji. Brzy nechal všechny vůně a zvuky z hradu daleko za sebou.

A přece měl pocit, který ho v posledních několika týdnech tak často pronásledoval. Pocit, že není sám, že někdo bedlivě sleduje každý jeho krok. Když se ohlédl po vysokých twyllských hradbách, zdálo se mu, že na cimbuří západní věže zahlédl tmavou nezřetelnou postavu v pláštěnce.

Štěkající psi se pletli koni pod nohy a on zpomalil. Přikázal jim, aby se drželi za ním. Znovu se ohlédl, ale tajemná postava už tam nebyla.

„Jsou to jen zjitřené představy,“ napomenul se přísně, ale tušení, že ho zrazuje někdo, kdo mu přísahal věrnost, ho pálilo jako oheň.

6

„Nespouštěj ji z očí,“ nařídil Rhys a máchl rukou k místnosti, kde spala Tara. Změřil si Kenta pohledem, pod nímž by se za chvěl i ten nejstatečnější muž.

„Už neuprchne,“ slíbil Kent, zjevně odhodlán držet Taru poil zámkem. Rhys se na chvíli cítil provinile, že ji uvěznil, ale potom si připomněl, že je to pro její dobro. Samotné ženě putující do Twyllu by se snadno mohlo něco stát – osamocená a navíc s tmavozeleným smaragdem v kapse by jistě dlouho naživu nezůstala.

„Dobře. Dohlédni na to.“

Rhys vyběhl z hradu a silou vůle se snažil vypudit tu čarodějku z hlavy, nemyslet na dotek jejího těla schouleného vedle na lůžku. Po tři dny a tři noci se od ní nehnul, až nakonec to napětí a čekání na zprávy z Twyllu jeho prudká povaha nevydržela.

Byl úsečný k Abelardovi, štěkal na muže příkazy a snažil se 1 sám sebe přesvědčit, že se s ní nemůže milovat. Ale jak plynuly dlouhé noční hodiny, pomalu si to začal rozmýšlet. Zažíval muka, když ji k sobě tiskl, vdechoval levandulovou vůni jejích vlasů, slyšel ji tiše oddychovat ve spánku, snášel tlak v klíně, mužství vzrušené a pulzující touhou, již se snažil nebrat na vědomí. Celé i ty hodiny prožíval sladkou trýzeň a žádost se v něm svářila s rozumem. Kdyby s ní spal, znamenalo by to jen a jen potíže.

Byla chladná prosincová noc; ostrý vítr ho bodal do tváře. Jasný měsíc stál vysoko na obloze a nebe bylo plné hvězd.

Abelard na něho čekal u koní. Dva z nich byli osedlaní a nervózně vyhazovali. Abelardovy vlasy stříbrně zářily, tvářil se zadumaně. Rukou v rukavici držel opratě, a když se Rhys blížil, zavrčel: „Pospěšme si.“ Také on byl v těch několika uplynulých dnech podrážděný. Od chvíle, kdy se dotkl toho proklatého prstenu, prahl po boji, úplně zapomněl na svoji dřívější opatrnost, zneklidněl.

Dlouhá léta čekal, až se bude moci Twyllu pomstít, a teď, když je vítězství na dosah, se nesmí nechat zastrašit.

Hodil Rhysovi Gryffynovy otěže. „Rychle.“ Vyhoupl se na toho krásného hnědáka a kývl hlavou k bráně. Rhys se vyšvihl nu Gryffynův mohutný hřbet. „Pojeďme!“ Koně vyrazili a za chvíli proletěli zborcenou branou Broodmoru, až jim od kopyt bláto stříkalo. Hnali se prudkou strání dolů do lesa, jako by i oni potřebuvali vybít nahromaděnou energii.

Když se cesta zúžila, zpomalili a klusali po pěšině, kterou Khys znal stejně důvěrně jako chodby a tajemství Twyllu. Lesem, v němž se husté borové hájky střídaly se zvlněnými lučinami přes řeku a kolem nějaké vesnice nedaleko Gaeafu.

Jeli mlčky; šplhali vzhůru po staré cestě k lomům; bylo slyšet jenom klapot koňských kopyt, šelest netopýřích křídel a sem tam noví zahoukání. Abelard byl ponořen do vlastních úvah a Rhys velmi dobře věděl, že ho teď nesmí rušit. Znal Abelarda už deset let a uvědomoval si, že je náladový a často po chvílích skličujícího ticha nekontrolované vybuchne.

Jeli po úpatí kopců a do chřípí jim pronikal vlhký pach hustého lesa. Konečně Abelard promluvil, jako by své mlčení nedovedl nést už ani o vteřinu déle. „Potřebujeme ten prsten.“

Ovšem. Rhys to očekával. A přece nechtěl ustoupit. „Nepatří nám. Už jsme o tom mluvili.“

„Ano, ale to už je dávno.“

„Od té doby se nic nezměnilo. Prsten i s kamenem patří Taře.“

„Co říká ona?“

„Nemluvíme o tom.“

„Pche!“ Abelard se zlostně mračil do noci, upíraje pohled hnědákovi mezi uši. „Je naší zajatkyní. Všechno, co jí patří, je teď naše. Taková jsou u nás pravidla.“ Natočil se v sedle, aby mohl na mladšího muže vrhnout přísný pohled, a zeptal se: „Zapomněl jsi snad?“

„Nemusíš mi to připomínat.“ Rhys se na svém koni znepokojeně zavrtěl.

„Tak jsme se domluvili – ty a já. Souhlasil jsi.“

Jak se může hádat s mužem, který mu zachránil život? Nebýt Abelarda, který ho našel v lese nahého a krvácejícího, byl by zmrzl nebo by ho rozsápala divoká zvěř. Té noci někde poblíž vyli vlci, chrochtala tam divoká prasata a medvědi se skrývali ve svých brlozích. Třásl se, ztrácel a zase nabýval vědomí a cítil, jak mu na otevřené rány dopadá ledový déšť. Přes mrákoty, které ho obestíraly, slyšel, jak kolem obcházejí noční tvorové větru I krev.

Kůže pálila jako oheň, dopadající déšť se sněhem ho nejprve bodal a potom, když se sněhové vločky rozpouštěly, konejšivě chladil. Byl tak slabý, že se neudržel na nohou. Nedokázal vstát ani se doplazit do úkrytu. Ti, kdo ho tu nechali, ho považovali za mrtvého. Ležel na mokrém listí, tušil pod sebou červy a odporný hmyz a nad sebou viděl mračné nebe.

Když zavřel oči a podlehl mrákotám, spatřil její obraz. Anna Nádherná. Rozpustilá. Z modrých očí jí koukala nezbednost, tvář jí rámovaly vlhké prameny světlých vlasů. Její hřejivé pružné tělo se ve chvílích nejvyššího vzrušení dychtivě stočilo, aby splynulo s jeho vlastním, a pak se objímali, znavení a sytí milování. Lehávali na loži z borového jehličí, schováni pod baldachýnem propletených větví.

Říkal si, že jejich milování za to riziko stojí. Laskal a líbal snoubenku nenáviděného bratra na nejintimnějších místech jejího těla a činilo mu to potěšení, které si s sebou vezme do hrobu. Den před svatbou však byli prozrazeni.

Strávili spolu noc v lese a za úsvitu se vrátili na hrad. Byl plny zoufalství a beznaděje. Vypil džbán piva, skácel se na postel a neslyšel, že klapla petlice. Nestačil ani otevřít oči, když mu nějaká silná paže přetáhla přes hlavu hrubý pytel a pustila se do něj. Útočník mu zlomil nos – krev se mu rozlila po tváři – a on ztratil vědomí.

Procitl až v twyllském žaláři. Přivázaný ke dvěma železným tyčím a nahý. Ruce a nohy měl doširoka roztažené. Když se snažil vysvobodit, kožená pouta kolem zápěstí se mu bolestivě zařízla do masa. Na nose měl zaschlou krev. Tvář měl oteklou tak, že téměř nemohl otevřít oči.

„Náš bastard se probral.“

Tremaynův hlas se ozýval za jeho zády; Rhys se chtěl na bratra podívat, ale v místnosti plné dýmu z hořící pochodně neviděl mi jen vlhké plesnivé zdi a rezivějící řetězy. Naproti bylo několik kobek. Skrz mříže na něj hledělo pár na kost vychrtlých vězňů; zapadlé oči a vlasy spečené vlhkem a potem. Připomínali um hladová divoká zvířata zahnaná do kouta.

Hrůzou mu ztuhla krev v žilách.

Tremayne v jemné lněné košili a tmavých kalhotách obešel železnou tyč. Rty měl stažené odporem a z očí mu šlehala nenávist, již se ani nesnažil skrývat. Zvolna, jako by byl pánem času, sundal ze zdi dlouhý bič s širokou rukojetí. Beze slova se postavil před Rhyse a ten se z posledních sil snažil sebrat odvahu. Dlouho hylo ticho, pak se Tremayne rychle nadechl.

Bič zasvištěl.

Jako had se zakousl Rhysovi do masa.

Na zádech pocítil prudkou bolest a trhl sebou.

Prásk!

A znovu.

Tentokrát vystřelila mezi rameny.

Prásk!

A znovu. Celé jeho tělo se zmítalo v křečích.

Prásk!

Opět sebou škubl. Všemi jeho smysly projela trýznivá bolest.

Zavřel oči. Kousl se do rtu. Cítil chuť krve.

Zrak mu zastřela černota.

Prásk!

Tělo se napjalo.

Bič udeřil.

A znovu a znovu a ještě jednou.

Desetkrát. Dvacetkrát. Přestal počítat. Ach, Bože, zachraň mě. Kéž by tak mohl omdlít. Podlomila se mu kolena.

Prásk!

Omračující bolest.

Konečně ztratil vědomí, vytoužená tma ho zalila jako konejšivá voda. Blaženě se jí oddal.

Voda studená jako led mu udeřila do obličeje a stékala po těle na podlahu. Dusil se, kašlal, lapal po dechu a opět přišel k sobě. Oteklé, rozbolavělé oči ho odmítaly poslouchat.

Záda ho pálila, svaly na nohou měl zdřevěnělé křečí a ruce bez citu. V mozku pulzovala bolest. Ach, Bože, ještě je tady.

„Probouzí se, mylorde.“ Bezzubý hňup páchnoucí touhle snu dutou dírou vychrstl na Rhyse další vědro vody a zlovolné id i zašklebil.

Ledová voda Rhyse probrala a zažehla v něm nenávist. Rozkašlal se a zavěsil se do pout.

„Dobře.“ Tremayne předstoupil před svoji oběť a pomalu il svlékl košili. Šedivějící chloupky na hrudi se mu leskly potem „A teď vyzkoušíme, co vydržíš.“ Oči mu divoce žhnuly, znovu přešel za Rhyse a táhl bič za sebou. Beze spěchu ho svinul; polomrtvý Rhys sbíral odvahu na to, co přijde, odmítaje se zlomil a prosit o milost.

Na schodech zaslechl nějaký šramot a zděšený ženský výkřik „Ne, ach ne, nechte mě…“

Anna. Sladká, přesladká Anna.

Strážný s pažemi jako dvě kýty a apatickým výrazem ve tváři dostrkal Annu po schodech dolů a surově ji postrčil do vězení.

Anna zakopla o lem hedvábných šatů, a když spatřila Rhyse přivázaného mezi dvěma tyčemi, vydechla: „Ach, Bože, ne!“ V hrůze ucouvla a chtěla se vrátit ke schodišti, ale strážný ji chytil za ruce, otočil ji a přinutil podívat se na muže, s nímž před chvíli ležela.

Do srdce mu proniklo zoufalství.

„Chápu, že se nechceš dívat,“ ozval se Tremayne stojící za Rhysem.

Anna s tváří popelavě bílou prudce zavrtěla hlavou a zírala kamsi za Rhysova obnažená krvácející ramena. Třásla se strachy, lesklé modré hedvábí se v mdlém světle pochodní slabě chvělo. Z očí jí kanuly horké slzy. „Ne, ach, prosím, nech ho. Pusť ho… on… on… Pane Ježíši, vždyť je víc mrtvý než živý.“ Hlas se jí zlomil a ona si půvabnou ručkou zakryla ústa, jako by se jí z pohledu na něj dělalo zle.

Rhys znovu klesl do pout, ramena úpěla bolestí, záda pálila.

„Je to jen spravedlivý trest za to, že mě zradil,“ odpověděl chladně Tremayne. Rhysovi třeštila hlava, takže skoro neslyšel, co Tremayne říká.

Anna se nepřestávala třást, flak trestám každého, kdo mě oklame.“ Dobrý Bože,“ zašeptala ochraptěle ta, která se měla stát Trethtanovou ženou, když se k ní s bičem v ruce přiblížil.

„Vidíš, má nejdražší, já o vašich dostaveníčkách vím.“

„Ne…“

„Ale ano, nevěsto moje. Viděl jsem tě s ním. Kurvila ses a já jsem teď všem jen pro smích.“

„Ne, já jsem se… my jsme…“ Třásla se tak silně, že se skoro neudržela na nohou. Zastřeným zrakem Rhys viděl, jak se chvěje. Snažil se osvobodit, ale nemohl. „Přestaň… přestaň ho mučit,“ úpěnlivě prosila. „Tremayne, prosím, musíš přestat!“

„Pšt!“ Zvedl ruku, jako by ji chtěl udeřit, a ona se rozeštkala i zakryla si tvář. „Slib mi, Anno, že mě nikdy – rozumíš, nikdy – novu nepodvedeš. Od zítřejšího jitra mi budeš navždy věrná.“

I’ohlédla na Rhysovu ztýranou tvář. Ohryzek jí skákal v krku aby se pohybovaly, ale nevydala ani hlásku.

„Slib mi to.“

„Já… já…“

„Tak dobře.“ Odhodil bič, vytáhl z pochvy dýku a přikročil I Rhysovi.

„Ne!“ vykřikla, když ho Tremayne uchopil za vlasy, zvrátil mu hlavu a přiložil nůž na tvář vedle oka. „Ne, prosím ne, pro všechno na světě – cokoli. Pro boha svatého! Udělám cokoli!“

Rhys měl hlavu zakloněnou tak, až se mu zdálo, že mu musí co nevidět prasknout vaz. Jedním okem sledoval čepel Tremaynovi nože. „Upokoj se!“ zavolal na Annu. „Všechno bude dobré.“

„Nikdy, ty špinavý bastarde. Nikdy nic nebude dobré.“ Tremayne zaťal zuby. Zvedl ruku. Dýka se mihla vzduchem, zakřivená čepel se ve světle hořících pochodní zlověstně zaleskla.

Rhysovi po tváři přejela ostrá bolest. Vyřinula se krev a oslepila jej.

Anna vykřikla, jako by zranil ji samotnou. „Dost, ach, Panno Marie milostivá, prosím, přestaň, Tremayne,“ žadonila tak potichu, že ji Rhys skoro neslyšel. „Budu… budu navždy jen tvoje.“

„Tak začneme hned. Tady.“

Rhys nic neviděl, protože měl oči plné krve, ale vnímal, Tremayne přešel nevelkou místnost. Podrážky zvonily jako um ráček.

„Prosím, mylorde, tady ne, ne teď…“ protestovala slabě Amm Když Rhys uslyšel, jak se trhá hedvábí, znovu se pokusil osvobodit.

„Ne!“

„Proč ne?“

„Ještě jsme nebyli oddáni.“

„S ním jsi taky neměla svatbu, a přece ses s ním pelešila jakn kurva.“

„Prosím… ne, ne… ach, Bože, ne.“

Z jedné z kobek se ozval ďábelský vítězoslavný smích.

Anna se bránila, plakala a vzlykala. „Ach, prosím, tady ne Stráže… vězni… ti všichni… ach!“

„Ticho, ženská!“ Lord z Twyllu se zmocnil své ženy a hrdelní zvuky, které u toho vydával, se Rhysovi jako drápy zasekávaly do mozku.

Do chechtotu a povzbuzování stráží zazněl divoký výkřik plný bolesti. Teprve mnohem později, poté, co znovu ztratil vědomí a probudil se v mrazivém lese s hrdlem rozbolavělým stejně, jako byla rozbolavělá jeho zbičovaná kůže, si uvědomil, že to křičel on.

Už nikdy Annu nespatřil.

Abelard, zloděj, jenž na vlastní kůži pocítil, jak chutná Tremaynova zloba, našel Rhyse ve strmé rokli jen náhodou a zachránil ho ze spárů jisté smrti.

Vytvořilo se mezi nimi silné pouto.

Oba se chtěli tomu, jenž stále vládl Twyllu, pomstít.

Projížděli lesem ponořeným do temné noci a Rhys na svého společníka vrhl letmý pohled.

„Potřebujeme ten prsten,“ zopakoval Abelard do náporu větru. „Teď hned. To, že jsi do té čarodějnice blázen, mě nezajímá.“

„Blázen?“ vyštěkl Rhys. Koně se s námahou plahočili do prudkého lesního svahu. Se sklopenýma ušima poslušně šplhali vzhůru.

„Já jsem to zažil,“ trval na svém Abelard. „Proto máš tak mizernou náladu.“

Rhys skousl zuby, až ho to zabolelo. Abelard je idiot. Jinak se to vysvětlit nedá. Ano, chtěl ležet s Tarou, líbat ji, cítit v objetí. Cítit příslib jejího těla, ale mysl neměl obluzenou. Už nikdy nemůže znovu pocítit osten lásky.

Prsten patří všem na Broodmoru. Tak jsme se vždycky dělili o kořist.“ Abelard se otočil a probodl Rhyse očima. „Tohle je příležitost, na kterou jsme deset let čekali. Nedopusť, aby tě zaslepila Muka.“

„Nejsem zamilovaný.“

Abelard si znovu pohrdlivě odfrkl. „No, když to říkáš. Je to jen dobře, protože jestli je Tara skutečnou paní Twyllu, bude tvým zapřisáhlým nepřítelem. Nezapomínej, že Gilmora a jeho ženu zabil tvůj otec. Jestli ti dva měli nějaké děti, tak ty budou usilovat nejen o své dědičné právo, ale také o pomstu.“

„Tak jako my.“

Vyšplhali se po úbočí nahoru a dál pokračovali po hřebeni; na cestu jim slabě svítil měsíc.

Rhys byl ponořen do chmurných úvah. Ten zpropadený Abelard má pravdu. Smaragd má nesmírnou cenu a navíc je opředený tajuplnými pověstmi o štěstí; mohli by si za něj najmout celou armádu a srazit Tremayna na kolena. Ovšem jedna věc je dostat Taru do postele, a jiná okrást ji. Nevzdá se prstenu snadno. Ačkoli o skvosty obral už řadu žen, tentokrát to bylo něco jiného. Proč, nevěděl, a nechtěl svou zdráhavost kdovíjak zkoumat. Odmítal si přiznat, že by mohl mít Abelard pravdu a že by byl do té kouzelnice – je-li jí – zamilovaný.

Měl na sebe vztek; přitáhl si plášť ke krku, aby se chránil před větrem fičícím po hřebeni.

Tara je pravý opak Anny.

Anna byla urozená, zbožná žena jemných způsobů, flirtovala s ním, smála se a získala si jeho srdce svou laskavostí. Přišla k němu, protože sama chtěla, proti své vůli nešťastně zasnoubená s Tremaynem. Tara, i když je krásná, vyrostla jako vesničanka, má ostrý jazyk a je tvrdohlavá jako mezek. Vzala si do hlavy, že si může dělat, co se jí zachce, má vzpurnou povahu a tvrdě jde za tím, co si umane.

Ano, dokáže být i něžná a v nestřežených okamžicích, kterých bylo pomálu, dává tušit jistou zranitelnost, ale navenek |i nepřátelská, tvrdá jako houžev a pyšná; nikdy by se před nikým nesklonila, ani kdyby to bylo pro její dobro.

Není to žena, kterou by mohl milovat.

Pěšina se vinula z kopce a koně se opatrně prodírali křovinatým podrostem. Na dně rokliny popojel Abelard před Rhyse a pobídl hnědáka podél zurčícího potoka, který se klikatil hlubo kým úzkým údolím. Na druhém břehu pěšina pokračovala hustým lesem.

Dojeli na širokou kamenitou cestu, bývalou silnici do kamenu lomu, nyní opuštěného.

Stromy vystřídala skalnatá krajina, teď prázdná, protože všichni lidé dávno odešli. Rhys zastavil a pronikavě zahvízdal. Ozvěna putovala mezi strmými skalními stěnami. V odpověď se ozvalo jiné zahvízdání a chvíli poté ze skrýše vyskočil nějaký muž a přistál před nimi.

„Jamesi?“ promluvil Abelard.

„K vašim službám,“ ozvala se sebejistá odpověď.

Neuctivý jako vždy. A vždycky dbalý toho, aby si od nepřítele udržoval bezpečný odstup.

„Překvapuje mě, že jsi tady,“ poznamenal Abelard.

„Když jsem to slíbil.“

„Někdy je těžké takové sliby splnit.“

James pokrčil rameny, čímž dal jasně najevo, že si starší muž dělá zbytečně starosti. „Nějak to musím zaonačit.“

Rhys slezl z Gryffyna a objal smělého zvěda, jenž měl tu odvahu zradit pána z Twyllu.

„Kde máš koně?“ zeptal se Abelard, když seskočil na zem. Boty mu na drobných kamíncích zakřupaly.

„Vypadá to, pokud mi budete věřit, že jsem o něho přišel, když mě chytili Cavanovi muži.“ James se pobaveně usmál; mezi tmavými čelistmi prosvitla bílá linka zubů.

„Byl s tebou ještě někdo?“

Jo,“ přikývl James, „ale když jsme slyšeli Cavanovy lidi, rozlehli jsme se, aby nás nechytili.“ Přejel si palcem přes prsa. „Mě bohužel chytili.“

„A co když jeho také?“

„Reda?“ James se dlouho nerozmýšlel. „Nic se nestane; řeknu, že jsem těm ožralým tupcům utekl a pak jsem se trmácel zpátky do Twyllu.“

Abelard si odfrkl. „Máš víc kuráže než rozumu.“

„Někdy je to tak lepší.“ James si vyhrnul rukáv a zuby si přitáhl kožený řemínek kolem zápěstí. Trhl sebou, když se řemínek zaryl do kůže.

„Co se ti stalo?“

James se uličnicky zachechtal. „Neznáte moje pouta? Jestli mě chytili a drželi v zajetí, neměl bych mít kolem zápěstí památku na okovy?“

„Jen jestli ses i zbičoval?“ zeptal se Abelard.

„Ne, říkal jsem si, že to za mě uděláš ty.“

Abelard si znovu odfrkl. „Opatrně, Jamesi. Tremayne není blázen.“

„Že ne?“ James si odplivl. „To se tedy, příteli, šeredně mýlíš.“

Rhys poplácal zvěda po rameni. „Abelard má pravdu. Raději si dej pozor a buď opatrný.“

„Jako ty?“ zeptal se James předstíraje nevinnost.

„Když jsi Tremaynovi vyfoukl koně přímo pod nosem?“

„Pche! Ani jeden nemáte rozum!“ rozhodil Abelard nesouhlasně paže.

„Dávám si pozor. Vždycky,“ řekl James, ale Rhys věděl, že lže, aby rozptýlil jejich obavy, a že na Abelardovy rady moc nedbá.

„Tremayne je záludný.“

„Neboj se. Obelstím ho. Obelstím, koho chci.“

„Pro boha svatého, chlapče, ty jednou skončíš na šibenici.“

„Děláš si zbytečné starosti.“ S nadějí v očích se podíval na koně. „Nepřivezli jste trochu piva? Nebo medoviny?“

„Ne. Dnes v noci musíme mít čistou hlavu,“ odvětil Abelard. Měsíc zakryly první mraky. „Co ses dozvěděl?“

„Tremayne si dělá starosti. Nejen proto, že přišel o svého nejlepšího hřebce“ – James podrbal Gryffyna mezi očima, sivák sklonil hlavu a tiše se dožadoval dalšího pohlazení – „ale taky proto, že se dal Cavan na pochod.“

„Tentokrát udeří, to vám povídám,“ ozval se Abelard.

„Jo. Vyslal za tebou pátrací oddíly – vede je Edwin.“ Pozorně si Rhyse prohlížel. „Pár jich tvrdí, že tě viděli s nějakou ženskou“

„Tak?“ zeptal se Rhys a cítil, jak Abelard znervózněl.

„Jo. Tremayne nařídil, aby ji přivedli taky. Toho, kdo vás chytí, čeká odměna.“

„K čertu!“ zavrčel Abelard a vztekle odkopl kámen u svých nohou.

„Takže ta žena není smyšlenka?“ zeptal se James.

„Je,“ odpověděl Rhys, dřív než se Abelard vzmohl na slovo,

„Když říkáš.“

Rhys udělal krok kupředu. Při pomyšlení na to, že Tremayne ví o Taře, pocítil tlak v žaludku a zatnul ruce v pěst. „Edwin…“ a procedil mezi zuby, „je Tremaynovi věrný?“

Zvěd zavrtěl hlavou. „Dá se koupit. Když slušně zaplatíš.“

Abelard si odkašlal a Rhys věděl, co si myslí. Tmavozelený twyllský smaragd jim mohl koupit řadu spojenců. Žoldáky, hrdlořezy a ty, kterým je jedno, kdo je u moci, jen když jim z toho něco kápne. A taky ty, kdo pamatovali Gilmorovu smrt a pociťovali ji jako bezpráví, a ty, kteří současného barona nenávidí. Ano, mohli by dát dohromady početné vojsko.

James poplácal Gryffyna po šíji. „Abelard má pravdu. Teď je 1 ta pravá chvíle Tremayna svrhnout. Teď, kdy je vyvedený z míry, 1 dělá mu starosti, že by Cavan mohl být právoplatným dědicem Twyllu, a je připraven jít do války.“ Na okamžik se odmlčel, jako by se rozmýšlel, kolik toho má prozradit, a potom řekl: „Cavan prý může dokázat, že je Gilmorovým synem a má ten smaragd.“ James se zamračil a podíval se z jednoho muže na druhého.

„Skutečně?“ zeptal se Rhys, ačkoli věděl, co mu na to James odpoví.

„Ne.“ James vypadal zamyšleně; zadumaně stáhl obočí, jako by mu za ně zatáhla nějaká neviditelná nit. „Nikdo neví, jestli ten zpropadený prsten skutečně existuje.“ Poškrábal se na skráni a promnul si strniště na bradě. „Je to jen povídačka. Nic víc.“

Abelard a Rhys se na sebe podívali. I když Jamesovi, jenž patřil k Tremaynovým nejoblíbenějším vojákům, důvěřovali, neřekli, co vědí. Ještě nenastal ten správný čas přiznat, že kámen viděli i fr patří ženě, kterou teď drží v Broodmoru.

„To, že jsi žena, je jen chabá výmluva,“ lála si Tara, když si přetahovala přes hlavu šaty. Měly barvu holubicí šedi a na živůtku i na rukávech je zdobil jasně zelený samet. Taky jí byly trochu krátké,, ale to teď hodila za hlavu.

V uplynulých třech dnech se snažila najít únikovou cestu z hradu, ale na žádnou nepřišla. Jako by ji všichni hlídali, Velkou Kasií počínaje a uhrovitým Johnnym konče. Samotnou ji nechali, jen když jim řekla, že si potřebuje ulevit.

Byla unavená a neklidná a potřebovala se toho lumpa zbavit, byl jí dnem i nocí po boku a vždy, když si myslela, že je konečně sama, zjistila, že je někde poblíž a dívá se na ni přimhouřenýma očima, prohlíží si ji, jako by byla nějaké podivné stvoření, které mu nejde na rozum.

Neustále prahla po tom, vyrazit na Twyll. Bylo načase odložit pěkné obnošené oblečení, které kdysi patřilo paní Broodmoru, přišel čas zastrčit dýku do kapsy, vykrást se ven, najít Dobbyn a nechat ten strašidelný hrad daleko za sebou.

Když se toho rána probudila, Rhys v pokoji nebyl. Lůžko působilo prázdně a studeně. Pocítila lehké zklamání, ale pak si řekla, že je hloupá – husa pitomá. Ano, byli spolu v jedné posteli. Ano, zvykla si tisknout se k němu a spát v jeho objetí. A konečně, vždy, když jí prstem přejel po nahé kůži nebo když jí, klímaje, čechral svým dechem vlasy na zátylku, cítila v lůně probouzející se touhu. To však nic neznamenalo. Je to lupič. Darebák, který ji uvěznil. Nic víc.

Po špičkách došla ke dveřím a zaposlouchala se. Nic však neslyšela. Pokřižovala se, pomalu dveře otevřela a sunula se ven. Tam narazila na Kenta opřeného o zeď.

Tak jako vždycky si špičkou nože čistil špínu za nehty. „Už jsi vzhůru. To je dobře. Velká Rosie ti něco chce.“

„Proč?“ Něco se děje. „Kde je Rhys?“

Z Rentových ledově modrých oči nic nevyčetla. „Pryč.“

„Kdy se vrátí?“

„Až se mu bude chtít.“

„A Abelard?“

„Vím já?“

Ten chlap je pořád rozmrzelý. Zastrčil nůž do pochvy a stálil koutky úst, jako by ho něco bolelo. Nebylo těžké uhádnout, nemá radost z toho, že ji musí hlídat, a Tara mu to chtěla jesle znepříjemnit. Jestliže Rhys není v Broodmoru, konečně může na jít způsob, jak odsud uprchnout.

Nálada ve tvrzi byla tíživá jako Rosiin králičí guláš. Muži byli neklidní. Reptali a vrčeli jeden na druhého jakoby v předtuše boje S každým ránem se objevovaly nové a nové tváře, přidávaly se k těm lumpům zlodějským a dychtily po boji, po boji uspíšeném nadcházející válkou mezi Twyllem a Marwoodem.

„A, tady jsi!“ Rosie kolébavě došla až k Taře a v náručí držela dívčino oblečení. „Jen to dám dovnitř a pak mám pro tebe práci.“ Strčila do dveří staré kaple a položila poskládané kousky prádla na postel, v níž Tara s Rhysem strávili bok po boku tři noci. Pohledem přejela zdi staré místnosti a zamračila se. „Pojď teď se mnou, tady už jsi byla zavřená dost dlouho.“ Jako by si ani nevšimla, že Kent je jim v patách a sleduje každé Tařino hnutí, odvedla děvče ven na nádvoří.

Svítilo slunce, několika průsvitnými mraky procházelo slabé zimní světlo. Zem byla promáčená, dlouhá tráva skloněná k zemi, zahrádka s bylinkami zarostlá plevelem.

Vodu brali ze studny uprostřed nádvoří a v bývalé nádržce plavaly ryby. Žádné kachny ani husy však netrousily pírka po zemi, nekdákaly tu slepice, nevýskaly děti a mlýnské kolo se už dávno netočilo. Mlýn se rozpadal a chýše, v nichž kdysi bydleli hrnčíři, pekaři, svíčkaři, zbrojíři a jiní řemeslníci, vyhořely a zřítily se, neměly střechy a obnažené trámy hnily. Ano, Broodmore, kdysi plný života, teď připomínal hrob. Ve staré věži stála stráž, koně byli uvázaní kousek od místa, kde kdysi stávaly stáje. Gryffyn ani Abelardův hnědák mezi nimi nebyli.

Tara uvažovala, kam mohl Rhys jet, a s překvapením zjistila, že se cítí osaměle, jako by jí opravdu chyběl.

Jsem hloupá husa, opakovala si ten den už poněkolikáté. Proč by jí měl chybět muž, který ji násilím přiměl tady zůstat, zahanboval ji a dokonce se jí vysmíval? Pár ukradených polibků nemůže smýt všechna jeho provinění. Tušila, že se dopustil tolika nepravostí, že kdyby se z nich měl někdy zpovídat, strávil by nejspíš roky na kolenou.

„Odkud se Abelard a Rhys znají?“

„Ale, to je dlouhý příběh,“ povzdechla si Rosie, když kráčely po zarostlé pěšině k dosud stojící chatrči. Došky na střeše byly sice prohnilé a zdi z proutí a hlíny se pomalu rozpadaly, ale uvnitř hořel oheň. Nad plameny bublal kotlík plný dušeného jehněčího a na stoličce u ohniště seděla Rosiina dcera. Loupala cibule a zápasila se slzami. Vzhlédla, spatřila Taru a rychle uhnula pohledem. Drobná ústa se jí nepřátelsky stáhla, hlasitě kýchla, utřela si nos do tenkého rukávu.

„Tumáš, můžeš nám pomoct hníst těsto,“ navrhla Rosie. Odměřila z pytle mouku, poprášila desku stolu a od ohně podala tři pekáče. Vyklopila kynoucí těsto z pekáčů na stůl a každou zrnitou hroudu stlačila rukou. „Můžeš začít,“ řekla a pokynula Taře. „Pro tolik jedlíků budeme potřebovat pět bochníků. Dělej, co umíš.“

Nechala Taru u chleba, ochutnala jehněčí a přidala do kotle několik hrstí krájené cibule. Nařídila Holoubkovi přinést dřevo na topení a vodu a začala vymazávat pekáče špekem. Když Tara se ženou, která toho o každém na Broodmoru tolik ví, osaměla, položila jí otázku, která ji trápila od chvíle, kdy s Rhysem poprvé promluvila.

„Proč Rhyse vyhnali z Twyllu?“

„Ty to nevíš?“ pozvedla Rosie husté obočí a kýchla.

„Vím jen tolik, že ho zbili do bezvědomí a potom ho jen tak pohodili v lese, protože si mysleli, že je mrtvý.“

„To je pravda.“ Rosie se na okamžik odmlčela, aby si urovnala myšlenky. „Asi víš, že Rhys je Tremaynův nevlastní bratr.“

Tara přikývla a dál hnětla těsto.

„Tremayne mu to nikdy neodpustil, i když to není Rhysova chyba.“ Vzdychla a utřela si ruce do zástěry. „Všechno začalo ještě předtím, než se Rhys narodil. Merwynn byl lordem z Gaeafu a Helena, Tremaynova matka, jeho ženou. Když byl Tremayne ještě malý, začal si baron Merwynn s jinou – nějakou vesničankou co prodávala krajky. Byl tou ženskou tak posedlý, že na nějaký čas odvrhl vlastní ženu a dítě, zanedbával je a staral se jen o pohodil té druhé. Myslím, že se jmenovala Belinda, ale jistě to nevím.“

Rosiino čelo rozryly hluboké vrásky, jak se snažila rozpomenout na podrobnosti prastarých klepů. „Jestli mě paměť neklame, jednoho dne se lady Helena vracela domů z Rhyddu, nebo to byl možná Syth, to už nevím. Byla sama. Přepadli ji, doprovod zabili a… teda…“ Rosie sešpulila rty nevolí. „Všichni si to s ní rozdali. Byli opilí a říká se, že to byli twyllští vojáci, i když to už dnes nikdo nedokáže.“ Zhluboka vzdychla a přes mohutná prsa si udělá la kříž. „Paní Helena zemřela. Hanbou nebo na vnitřní poraněni, to nevím. A Merwynn obvinil lorda z Twyllu.“

„Lorda Gilmora,“ řekla Tara, bezmyšlenkovitě hnětla těsto a hlavou se jí honily strašné obrazy.

„Ano,“ pokračovala Rosie. „Merwynn přísahal pomstu, dobyl Twyll a lorda Gilmora i jeho paní zabil. Právě měla porodit dítě, anebo je porodila…, zrovna když Merwynn zaútočil. To nešťastné dítě se nikdy nenašlo, a tak se pořád mluví o právoplatném vládci Twyllu‘, jako by si mělo Gilmorovo dítě, které mezitím dospělo, vzít to, co mu patří.“ Smutně se usmála a zastrčila si uvolněný pramínek vlasů pod šátek. „Všechno jsou to jen babské povídačky, jestli chceš vědět, co si o tom myslím.

I když byl teď Merwynn vdovec, Rhysovu matku si nikdy ne vzal, ale Rhysovi zanechal nějaké dědictví a jeho matce dovolil, aby i se synem žila na hradě.

Tremaynovi se to nikdy nelíbilo.“

Utřela si ruce do zástěry a potom pomalu promíchala maso v hrnci. Nabrala lžíci vařící polévky a přiložila si ji ke rtům. „Hmm.“ Poklepala lžící na kotlík a pronesla: „Tremayne Rhysovi nedůvěřoval.“ Vzdychla a z police vytáhla hliněnou nádobku a nasypala z ní do kotlíku špetku pepře.

„Mezi oběma nevlastními bratry byl odjakživa svár. A když začal Rhys spát s Tremaynovou ženou, bylo to ještě horší.“

„Spát s jeho ženou?“ zeptala se Tara a všimla si, že se vrací Holoubek.

Id by neudělal!“ přela se dívka a hrdě zvedla bradičku. „Sir Uliv je šlechetný člověk.“

To Rosii rozesmálo. „Šlechetný? Ne, to si nemyslím. Určitě ne i než jeho otec, vrah lorda a lady z Twyllu. Jo, sou to chudáci, co se pořád handrkujou o hrad a mají plnou hlavu drahokamu, kterej ani neexistuje. Však víš, co myslím?“ zeptala se.

„Tmavozelený twyllský smaragd.“

„Ano. Tak, a teď si Cavan z Marwoodu myslí, že on je Gilmorovým synem, ale nikdo u něho neviděl ten zpropadený kámen, esli se nemejlim.“

Leony zprudka zavrtěla hlavou a nespokojeně po Taře šlehla pohledem.

„A taky nikdo neuvidí. Vsadím se, že je to jen výmysl, stejně jako ti bohově a bohyně, ke kterým se modlíš.“

Tara se nepřela. Svíral se jí žaludek a neustále musela myslet na zradu a klam, které se odehrály na hradě, o němž si myslela, fť by mohl být jejím domovem. Soustředila se na chléb a snažila nebrat na vědomí smaragdový prsten, který jako by jí v kapse najednou ztěžkl.

7

„Plán je prostý,“ opakoval Abelard, když zastavil koně na křižovatce dvou stezek vyšlapaných lesní zvěří, které se vinul po kopcích. Jedna vedla na východ k lesu kolem Broodmoru, a druhá na sever a křížila cestu k Marwoodu.

Gryffyn byl nervózní a tahal za uzdu, ale Rhys ho držel zpátky. V křoví zapípal poplašený ptáček. Rosa a mlžný opar se třpytily v bledém světle zimního slunce, které nemělo dost síly na to, aby hřálo.

Abelard ztlumil hlas, jako by se bál, že ho může někdo ukrytý v houštině slyšet. „Ty té čarodějce ukradneš prsten a já budu vyjednávat s Cavanem. Spojíme se s ním a na Twyll udeříme společně. Naši muži proniknou dovnitř a Marwoodovy oddíly hrad oblehnou. James a ostatní muži, kteří potají přísahali, že Trémay na odstraní, nám pomůžou dostat se do hradu tak jako vždycky – v noci – a do rána bude tvrz obležená Cavanovými vojáky. Když přemůžeme odpor stráží, vpustíme dovnitř Cavanovu armádu Nic není jednoduššího.“

Rhys si odfrkl. „Jistě, nic.“

„Nedělej si ze mě legraci.“

„To bych se neodvážil,“ poznamenal Rhys suše; do stromů se opíral vítr.

„Spojíme se s Cavanem a Tremayna připravíme o Twyll. Nebude to sladká pomsta?“ Abelard se divoce zašklebil.

Rhys si mnul strniště na bradě. „Proč by se měl Cavan paktovat s bandou lupičů? Proč by do hradu neposlal své vlastni zvědy?“

„Třeba žádné nemá. A kromě toho bude potřebovat každého muže, bude se mu hodit každý, kdo za něho bude ochotný položit život – a,“ zdůraznil Abelard, „my máme prsten. Tím smaragdem můžeme dokázat, že je právoplatným vládcem Twyllu. Se smaragdem v kapse Cavan přesvědčí i ty největší pochybovače, že je Gilmorovým synem.“

„Bude to lež.“

„Nijak významná. A navíc nezbytná. Ty, kdo žijí na Twyllu, musíme nějak přesvědčit a sjednotit.“

„Takže ty bys dal prsten Cavanovi z Marwoodu?“ Rhys sevřel pěst.

„Ne. Prsten není dárek.“ Abelard našpulil rty a zavrtěl hlavou… „To, že se s ním spojíme a poskytneme mu prsten, nám Cavan štědře zaplatí. Je to boháč, patří mu Marwood a brzy bude pánem Twyllu, pod nějž spadá i Gaeaf, jestli se nemýlím?“ Abelard se zamyslel. „Uzavřeme s jeho lordstvem dohodu. Nabídneme mu naše muže a pomoc. Cavan nám na oplátku musí slíbit Geaaf.“

„Baronský titul?“

„Nevýznamný titul barona s polorozpadlým hradem.“

„A co Tara?“

„Ta čarodějka?“ Abelard nesouhlasně zavrčel. „Ta ať si pro mě za mě vyčaruje svůj vlastní hrad!“

„Ne. I ona z toho musí něco mít.“

„Kriste Ježíši, je to jen ženská!“

Rhysova tvář ztvrdla. Poprvé od chvíle, kdy si s Abelardem přísahali věrnost a společně vzdorovali zákonu, se v něm ozvalo svědomí.

„Hrozí jí nebezpečí. Mojí vinou. Tremayne o ní ví.“

„Tím líp pro ni, když nebude mít ten kámen. To by ji považoval za nepřítele.“

„Bojím se, že tím už stejně je.“

„Protože ji viděli s tebou.“ Abelard si povzdychl. „Je do toho namočená, ať se jí to líbí nebo ne. My ten kámen ale potřebujeme.“

„Promluvím s ní.“

„Ne! Na to už je pozdě. Nemá na vybranou. Pamatuj si to, Rhysi. Tys rozhodl, když jsi ji k nám přivedl.“ Abelardův kůň zůstal o něco pozadu a Abelard ho popohnal vpřed. Obě zvířata byla unavená a nervózně stříhala ušima. „Nesmíme otálet. Musíme udeřit teď, když se Tremayne dívá jinam a má přitom odhalený pupek. Když budeme vyčkávat a Cavan bude poražen, nebude nás hledat pět mužů, ale rovnou dvacet nebo padesát Z Abelardova tlumeného hlasu znělo přesvědčení, rukou v rukavici zahrozil do vzduchu.

Zdálky se ozval štěkot psů.

Abelard znehybněl.

Gryffyn tiše zaržál a hrábl kopytem do země.

Rhys se napjatě zaposlouchal. Tentokrát se ozvalo zavytí – ale nebyli to vlci. Rhys a Abelard na sebe mlčky pohlédli. Seskočili a přivázali koně ke stromům; prodrali se hustým dubovým a borovým mlázím a vyšplhali se na vrchol hřebene. Lehli si na zem a nakukovali přes okraj.

Skrz větve a houští hluboko pod sebou spatřili v temném lese světlé postavy. Podle emblému – modrého draka ve zlatém poli – to byli jezdci z Twyllu. Rhys přimhouřenýma očima pozoru val muže na koních a psy motající se pod kopyty; divoce štěkali a plašili zvěř. James měl pravdu, skupina pěti mužů se smečkou psů prohledávala les. Hledají Rhyse.

Mají najít toho, jenž zesměšnil jejich pána.

Poprvé po deseti letech Rhyse zamrazilo strachem. Nebál se o sebe, to ne, a ani o Abelardovu bídnou kůži. Všichni muži, kteří se k nim přidali, věděli, do čeho jdou a co je možná čeká.

Tara však ne. Drží ji proti její vůli.

A ani Velká Rosie a Holoubek si nezaslouží nic zlého. Přidaly se k nim, když Tremaynovi muži zabili Rosiina manžela Toma. Chytili ho, jak pytlačí v Tremaynově revíru, a za to, že zabil jedno divoké prase, byl odsouzen. Trest za Tomovu velezradu, tak totiž lord z Twyllu jeho provinění nazval, na sebe nenechal dlouho čekat, byl popraven veřejně, ostatním vesničanům pro výstrahu. Rosie se s Abelardem setkala v pivnici a on v ní probudil naději na odplatu.

A tak se spolu s Holoubkem stala členkou jejich bandy.

Samozřejmě věděla, jaké nebezpečí jí hrozí, ale dospěla k závěru, že to za to riziko stojí. „Nenechám se tím bastardem zašlapat do země – ach, promiň,“ omluvila se Rhysovi první večer, kdy s dcerou přišla do jejich ležení. Tenkrát ještě nežili na hradě;

imlon povoz a dva stany u řeky byly všechno, co měli. Zrudla až Imi kořínky vlasů. „Ten můj zpropadenej jazyk. Nechtěla sem…“

„To nic,“ přerušil ji Rhys. „Jsem na to označení hrdý.“

Rosie vytáhla obočí a děvče, schovávajíc se za Rosii, se odvážilo vykouknout zpoza matčiny sukně.

„Jo,“ poplácal Abelard Rhyse po zádech. „Jen díky tomu je ho krev jen z poloviny stejná jako ta Tremaynova.“

„Tak to máš štěstí,“ podotkla Rosie. „Protože baron z Twyllu je zplozenec samýho pekla. Ráda bych se k vám tady s holkou přidala.“

Rhys se na ženu nedůvěřivě podíval. „Náš život není snadný.“

„Lepší než žít ve strachu.“ Vystrčila masitou bradu a prohlásila. „Mohla bych vám všem pomáhat.“ Ukázala na několik chlapů, I let í tvořili Rhysovu tlupu. „Vařila bych a uklízela. Umím jezdit na koni a střílet z luku jako chlap. Práce se nebojím a nikomu nebudu překážet – snad jedině kdyby tady někdo bral jméno našeho Pána nadarmo – a teď nemluvím o tom bastardovi twyllským lordovi, ale o našem Otci a jeho Synovi. Doufám, že o svatých i Matce Páně uslyším jen samou chválu.“ Složila mohutné ruce na prsou, která se sebejistě zvedala a zase klesala.

„Čeká tě těžký život v osamění,“ snažil se ji odradit Rhys, který si nechtěl vzít na svědomí ženu s dítětem.

„Určitě o nic těžší a osamělejší než život tam, kde se člověk hojí říct, co si myslí.“

Rhys pohlédl na Abelarda, ale ten jen pokrčil rameny. „Chce mezi nás?“

„Chci. Třeba budu moct jednou pomstít chudáka Toma.“

Rhys byl na pochybách a ona to cítila.

„Vím, co si myslíš. Ženská s dcerou bude chlapům, jako jste vy, jen na obtíž. Hrdlořezové, zlodějíčci – jste mi tu pěkná čeládka, ale já vám můžu být užitečná, to slibuju. Snadno vám upeču úhoře, že se po něm budete olizovat až za ušima, anebo udělám pudink. To je pro mě hračka.“ A názorně luskla tučnými prsty. „Umím šít a spravovat boty, sekat dříví a zaříznout slepici. Budu ošetřovat rány, ať už budou Tremaynovým dílem nebo vaším vlastním. Umím se o sebe a svou dcerku postarat a každý, kdo si myslí, že ne, by měl radši držet jazyk za zuby, protože bych ho mohla vykuchat tak rychle, jak rychle umím vyvrhnout jelena.“

Rhys byl toho názoru, že by nebylo správné, kdyby jí dovolil zůstat, ostatní však byli shovívavější. A Rosie na nic nečekala a ujala se hned přípravy večeře. S tou nejskromnější kuchyňskou výbavou jim vystrojila úžasnou hostinu – zajíce na černo a piroh s lososem. Když muži ochutnali něco jiného než spáleného holuba a zvěřinu, všichni souhlasili, aby s nimi Rosie zůstala. Už nikdy neodešla.

Jak tak Rhys ležel na břiše na okraji srázu a pozoroval skupinku Tremaynových mužů, myslel na Taru a na to, co by se stalo, kdyby ji chytili. Oči se mu nepřátelsky zúžily, když se vojáci i rozptýlili mezi stromy a křoviny a psy poslali napřed. Bylo jen otázkou času, kdy je tito nebo nějací jiní vojáci najdou.

Abelard má pravdu. Je načase udeřit.

Pátrací četa zmizela podél potoka razícího si cestu dnem rok liny, téhož potoka, přes nějž Abelard s Rhysem přejížděli před necelými dvěma hodinami.

„Máš pravdu,“ souhlasil Rhys, když se sunuli zpátky ke koním.

„Vezmeš jí ten prsten?“

Rhys přikývl, i když mu z toho nebylo dobře po těle. Jeho pohled se střetl s pohledem muže, jenž mu kdysi dávno zachránil život. „Ano, Abelarde,“ přisvědčil. „Můžeš se spolehnout.“

„A já ti, pane, povídám, že bych Jamesovi nevěřil.“ Red našpulil rty a pomalu zavrtěl hlavou. Červenou bradku, podle níž se mu říkalo, měl místy prošedivělou a ve špinavých prstech žmoulal vlněnou čepici. „Kousek od Marwoodu sme se rozdělili, on jel na sever, já na jih. Přivázal sem v lese koně ke stromu a šel do hradu. Měl sem otep dřeva a povídám strážím, že to nesu starý Matildě za boty, který mi opravila. Pak sem šel po svých a čekal na Jamese. Ale on se neobjevil, a tak, když sem si prohlíd, co sem měl, vrátil sem se zpátky.“

„Ty si nemyslíš, že ho zajali?“ zeptal se Tremayne. Jednou rukou si mnul bradu, v té druhé držel pohár s vínem a nahříval si tvář u ohně. Podíval se z Reda na konstábla, jenž se mračil a tvářil se neproniknutelně.

Red se poškrábal na hlavě. „Ne. Já byl v Marwoodu. Kdyby někdo z Cavanových mužů narazil na zvěda, doslech bych se to.“

„Jamesův kůň se vrátil zpátky. Třeba se stala nějaká nehoda.“

Red si pochybovačně odfrkl. „James je výborný jezdec.“

„Umí se bít?“

„Jako ďas. Skvěle zachází s dýkou a před ránou umí rychle uskočit; šermuje jako lev.“

Tremayne si usrkl vína a rozzuřeně zaskřípal zuby. Něco se ilělo. Cítil, že se do Twyllu vloudila zrada a klam. Zvedl prst / poháru a namířil ho na konstábla Regana. „Co si myslíš ty?“

„Já nevěřím nikomu.“

„A kromě toho?“

„James je nafoukanej lump, o tom není pochyb.“ Regan přešel místnost, položil vyleštěnou holínku na lavici u stolu a naklonil se k Tremaynovi. „Chceš vědět, jestli se dá jeho oddanost koupit? Ne, myslím si, že ne. Mohl by tě zradit jen pro to dobrodružství? Snad. Má dost kuráže na to, aby tě oklamal? To teda má, je to nezvedený spratek. Ale proč? Aby se spolčil s Cavanem?“

Tremaynovy myšlenky se ubíraly stejným směrem, hlavu měl plnou otázek, na něž nedokázal najít odpověď. „Byl by toho schopen?“ Tremayne se zvedl a ušel těch několik kroků, které ho dělily od zvěda. „A co ty?“

Redovi poskočil ohryzek v krku. I když bylo venku chladno a oheň ještě nestačil vyhřát kamenné zdi a podlahu, na čele se mu perlil pot. „Jestli bych se spřáhnul s lordem Cavanem a… bojoval proti tobě? Nikdy, mylorde,“ odpověděl a vrtěl hlavou tak divoce, až se mu jemné rezavé vlasy nahrnuly do očí. Na důkaz své oddanosti před lordem Tremaynem klekl a svěsil hlavu. „Vždycky budu sloužit jen tobě.“ Div že Tremaynovi nelízal špičky naleštěných bot.

A přece tomu patolízalovi Tremayne nedůvěřoval. Stejně tak jako nedůvěřoval Jamesovi a jiným zvědům, kteří putovali od hradu ke hradu a informovali ho o tom, co viděli… anebo o tom, co chtěli, aby slyšel. Baronem projelo zlé tušení připravované zrady. Stejný pocit na něho dotíral už dřív, ještě než se Jame sův kůň vrátil bez jezdce zpět do Twyllu. „Může být do všeho zapletený ten bastard Rhys?“

Red, páchnoucí kouřem, špínou a potem, zvedl skloněnou hla vu. Brunátné čelo pod červenou čupřinou mu zbrázdilo několik rýh. Tremayne na jeho ustaraný obličej pohlédl úkosem. „Já ho neviděl,“ řekl Red. „Poblíž Marwoodu se neobjevil, ale do pev nosti přišel nějaký sedlák a vykládal cosi o nějakých jezdcích, snad bandě lupičů, poblíž Broodmoru.“

„To jsem ještě neslyšel. Broodmore?“ Je to možné? Může se ten zrádce skrývat ve strašidelném hradu? V Broodmoru?

Tremayne ucítil v ústech pachuť. Neměl sice žádný důkaz, ale klidně by dal v sázku celé své panství, i ten poslední kousek úrodné půdy, že v tom má Rhys prsty. V hloubi srdce o tom byl přesvědčen.

„Vstávej,“ zavrčel na ukňouraného zvěda. Dopil zbytek vína, ale v žaludku se mu nerozlilo příjemné teplo a ani krev se mu nerozproudila. „Pověz, co jsi viděl na Marwoodu?“

Red se vydrápal na nohy a jako by se mu vrátila jeho dřívější nestydatost. Už nežmoulal čepici mezi prsty. Byl uvyklý handlovat a Tremayne nepochyboval o tom, že za příslušnou odměnu by neváhal vyříznout mu srdce z těla, anebo za něj položit život při obraně Twyllu. Ach bože, má kolem sebe jen samé nevděčníky bez kouska oddanosti v těle.

„Na Marwood se sjíždějí žoldáci a prodejní rváči – proto taky jsem se dostal tak snadno dovnitř. Všichni muži v pevnosti se nemůžou dočkat, až budou bojovat; slíbili lordu Cavanovi věrnost a přísahali, že s ním půjdou do války.“

„Shromažďuje tedy vojsko.“ Tremayna to nijak nepřekvapilo, ale stejně se neubránil rozčilení. Vařila se v něm krev, když si představil Cavana, to kuře neopeřené, div ne ještě dítě, které vůbec netuší, jak se vede válka, a smrti se nebojí. Kdepak, ten o svém bohatství a postavení nepochybuje. Tremayne rád Cavanovi uštědří lekci, a ne ledajakou.

Uvelebil se na židli a jednu nohu položil na odřenou lavici u stolu.

„Co jsi ještě slyšel?“

„Povídá se, že Cavan s vojáky do čtrnácti dnů vyrazí. Možná, že už dřív. Říká se, že baron touží po krvi. Chce pomstít vraždu rodiny.“

„Tak on opravdu věří, že je Gilmorovým synem – dítětem, které nikdy nikdo nenašel?“

„Jo. Je o tom přesvědčeny, protože mu to řekl lord Innis, než skonal.“

„A on se chce pomstít, přestože mou matku pošpinili Gilmorovi vojáci.“ Tremayne se v duchu odpoutal od bolestné chvíle, kdy matka přišla o rozum, i když už dříve bylo její duševní zdraví podlomené. „Musíme se bránit.“ Tremayne se pokusil ovládnout svoji vznětlivou povahu. Cavanův úmysl napadnout Twyll v něm probouzel stejný hněv jako snaha jeho zparchantělého hratra ponížit ho. Sepjal ruce pod bradou, špičky prstů si opřel o rty a v duchu počítal do deseti. Když to nezabralo, pokračoval do dvaceti. Pak, když viděl, že by mohl pokračovat donekonečna, promluvil a snažil se, aby jeho hlas zněl rozvážně, přestože se mu rozvahy nedostávalo. „Víš ještě něco?“

„Ne. Bál sem se, že by mě mohli chytit, a tak sem se rychle vrátil.“

„Myslím, že toho víme dost.“ Podíval se na Regana. „Svolej všechny vojáky. Každý, kdo udrží zbraň v ruce, musí bránit Twyll. Dohlédni, abychom měli dost zásob a zbraní pro každého, a mohli tak odrazit útok.“

„Nezaútočíme jako první?“ zeptal se Regan.

„Na to je už pozdě.“ Tremayne bubnoval prsty do stolu a obrátil se na zvěda.

Najednou k nim dolehly kroky a nějaké výkřiky.

Buchl Buchl Buchl

„Mylorde?“ ozval se za silnými dubovými dveřmi Percivalův hlas. „Je tady pan James. Vrátil se!“

Tremayne vyskočil a Regan odsunul zástrčku. Dveře se rozletěly a vedle starce a strážného, který se znovu chystal zabušit, stál James. Tvář měl poškrábanou a plnou modřin, šaty rozedrané a špinavé.

Koutkem oka Tremayne zahlédl, jak Red zalapal po dechu Jeho brunátná pokožka ještě o odstín ztmavla. „No, no, no,“ znamenal Tremayne. „Sir James. Jak to, že jsi přišel o koně?“

„Přepadli mě.“ James pozvedl bradu a jedním okem, oteklým tak, že je skoro nemohl otevřít, neohroženě pohlížel na Tremayna.

„Cavanovi muži?“ zeptal se Tremayne.

„Ne, mylorde,“ odpověděl James a na vteřinu uhnul pohledem. „Nerad to říkám, ale přepadl mě ten bastard. Ten lump který tobě ukradl koně.“ Rty se mu zkřivily nevolí.

Tremayne se chvíli nehýbal. Svrběly ho prsty a měl co dělal, aby se na toho nafoukance nevrhl a na místě ho neuškrtil. Ne může ho uškrtit, aspoň teď ne, dokud nevypověděl, co ví. „To ti udělal můj bratr?“

„Jo. On s bělovlasým.“

„S Abelardem?“ Tremaynovi se sevřel žaludek. Už o tom slyšel. I když se říkalo, že Rhys k nikomu nepatří, mluvilo se taky o Abelardovi, rytíři, jenž byl kdysi věrný Merwynnovi a Twyllu. Do chvíle, než mu Tremayne po divoké noci, v níž se vypilo příliš mnoho piva, usekl prst. Někteří povídali, že právě Ábela ni zachránil Rhysovi život a zasvětil ho do loupežnického života. Několikrát zaslechl, že je viděli společně, ale nikdy to nikdo nepotvrdil. Napadlo ho ještě něco a hned se na to zeptal: „A co ta žena?“ Rukou opsal ve vzduchu u hlavy kroužek, jak se pokoušel si vzpomenout. „Neříkal sir Edwin, že když posledně Rhyse stíhali, byl ten bastard s nějakou ženou – myslím, že se objímali?“

„Žádná tam nebyla.“

„Nemluvili o ní?“

„Ne.“ prohlásil James.

„Divné.“ Celé dlouhé roky byl Rhys sám – nebo to tak alespoň mělo vypadat – a teď ta bezejmenná žena. A ještě se spojil s Abelardem. To nebylo dobré. Zavánělo to potížemi.

„Jak to, že tě pustili?“ zeptal se, jen aby viděl, jestli se James neprozradí.

„Chtěli mě zabít, ale podařilo se mi utýct.“

„Co od tebe chtěli?“

„Peníze.“

„To je všechno?“

„Ne. Zajímal je Cavan z Marwoodu.“

„Mysleli si, že ty něco víš?“ Tremaynovy podezřívavé zraky se zapíchly do zvěda. Zdá se mu to jen, nebo z toho má ten chlap potěšení – jako by to byla součást nějaké komplikované šachové partie.

„Ano. Zrovinka jsme se s Redem rozdělili. Objížděl jsem Marwood, když mě přepadli. Věděli, že jsem už jednou v Cavanově hradu byl.“

„Jak?“ chtěl vědět Tremayne. „Jak to mohli vědět?“

James chvilku přemýšlel a civěl upřeně do země. „Jedině tak, že jim někdo donáší.“

„Z Marwoodu?“

„Ne,“ vážně odvětil James. „Ten zvěd musí být odsud. Z Twyllu.“

Tremaynovi přejel po zádech mráz. Kolikrát už za sebou na chodbách slyšel vrzat podrážky, a přitom široko daleko nikdo nebyl? Jak často na sobě pociťoval něčí upřený pohled, a přece vždycky dospěl k závěru, že není nikde nikdo, kdo by ho mohl pozorovat?

Všem záhadám teď učiní přítrž. Konečně Štěstěna ukázala Rhysovi záda. Ten darebák se sám chytil do pasti. Ale skutečně? 1 řeba je oním zrádcem sir James a tohle je jen skvěle vymyšlená past. „Víš tedy, kde má doupě?“

„Ne,“ řekl James a mnul si zápěstí, která mezitím nabyla ošklivě nazelenalého odstínu.

„Cožpak tě tam nevzali?“

Zavrtěl hlavou.

Tremayne, v němž toto tvrzení vyvolalo zájem, si složil paže na prsa. „Řekni mi, co o jejich skrýši víš.“

James chvíli váhal. „Kolik dáš?“

Ten nadutec vyzvědačský má tu drzost s ním ještě smlouvat! Tak dobře. Tremayne se sklonil, až se obličejem téměř dotýkal zvědovy tváře. „Když teď budeš mluvit pravdu, sire Jamesi, budeš žít… a dobře ti za všechna vytrpěná příkoří zaplatím.“ Tremayne ukázal na modřiny a rány na Jamesově těle. „Ale jestli budeš lhát…, dám tě pověsit, anebo tě nechám vláčet koňmi a rozčtvrtit za velezradu.“

S Jamesem to vůbec nepohnulo. „Říkám ti pravdu,“ prohlásil, jako by tomu sám neochvějně věřil. „Odvlekli mě do nějakého lomu, daleko od tábora.“

„A tobě se podařilo uprchnout.“

„Jo, když spali. Ten starý na stráži usnul a já jsem se vyvlík z pout.“

Tremayne pokýval. „A jejich ležení?“

„Jak sem řek, nic o tom nevím.“

„A co Broodmore? Mohl by se ten darebák skrývat tam?“

„Tam jsou odsouzenci k věčnému zatracení,“ zašeptal Ril a pokřižoval se ušmudlanými prsty. Regan si nedůvěřivě odfrkl,

Tremayne zvedl paži, aby dal najevo, že už nechce slyšet žátdné další připomínky. „Co ty na to?“ zeptal se Jamese.

Obočí nad Jamesovým napuchlým okem povyjelo vzhůru „V Broodmoru by nikdo nezůstával, jako že je Bůh nade mnou Ani ten bastard ne.“

Tremayne tušil zradu. Luskl prsty. „Uvidíme. Pošlu tam své muže, ale ty, sire Jamesi, počkáš tady, pod dozorem.“

James se narovnal. „Nevěříš mi?“

Tremayne se odmlčel. „Moji důvěru si musíš zasloužit.“ Obrátil se k Reganovi a přistoupil ke dveřím. „Dej ho pod zámek a svolej všechny muže. Za úsvitu budeme u Broodmoru.“ Poprvé po dlouhé době se Tremayne usmál. Konečně měl pocit, že tu tomu bastardovi spočítá.

„Propánajána, děvče, co to děláš?“ Bývalou bylinkovou zahrádkou se rozezněl Rosiin hlas, jemuž rozčilení dodalo na pronikavosti. Rosie spráskla ruce, pohlédla k nebi a zanaříkala: „Pane, proč mě tak soužíš?“

Tara rychle vstala. Na okamžik se jí podařilo uniknout Rosi nu bdělému zraku a vyrýt do obnažené hlíny v zahrádce malou runu, která ji měla chránit. I když se na runu postavila, Rosie se nenechala ošálit a nesouhlasně se zamračila.

„Copak nevíš, že to je dílo Satanovo?“ Mávla baculatou paží k té kresbě a prodrala se plevelem a vysokou trávou blíž k Taře.

„To ne, je to jen prosba k Velké Matce, ke které se modlím jako k Pánubohu.“

„A já ti povídám, že je to hřích! Rouhání. Měla bych ti vymejt luihu mýdlovou vodou a poslat tě ke knězi, aby ses vyzpovídala „ Rosie celá zrůžověla rozčilením a zamávala tlustým prstem Taře pod nosem. „U všech svatých, je mi to tu ale pěkná čeládka, „samej zloděj a darebák, a žádnej Boží muž, který by dohlédl, aby In stádečko nesešlo z cesty do nebe.“

„Jsou to loupežníci,“ řekla Tara. „Zločinci. Vyhrožují lidem zbraněmi, možná jim i ubližují a vraždí je. Jejich hříchy nesmyje žádný kněz…“

„Pšt. Pamatuj si, že když člověk svých hříchů lituje a kaje se před knězem a před Pánembohem, má naději na spásu. Vím to, protože sama nemám úplně čistou minulost.“ Svým mohutným tělem odstrčila Taru stranou, prohlédla si kresbu na zemi. Pak potřásla hlavou a podrážkami bot nahrnula na runu hlínu. „Co když to viděl Holoubek? Už tak mě zlobí, že nechodí na mši… Ach, Bože, měj slitování, cožpak jsem nebyla poslušná služebnice?“ Znovu obrátila oči k zakaboněnému nebi a pokřižovala se hbitými zkušenými prsty. „Takhle mě trestáš.“

Když Rosie popadl záchvat zbožnosti, nedalo se s ní mluvit, ‚i tak Tara raději mlčela.

„Jen doufám, že tohle“ – a ukázala na zničený symbol v blátě – „našeho Pána nerozhněvá.“

„Nechápu, jak…“

„Ach, náš Pán je pomstychtivý,“ pokývala Rosie. „Rozzlobí se na tebe – a na nás všechny ostatní taky, dobře si má slova pamatuj. Panenko Maria…, třeba už se zlobí.“

„Cože?“ To Tara nerada slyšela.

„Třeba ty tvoje čáry a kouzla způsobily, že se Rhys ještě nevrátil.“

„Ne…“

„A Abelard taky ne.“ Vzdychla, jako by najednou byla velmi unavená, a hrála si s roztřepeným lemem zástěry. „Už tady dávno měli bejt. Oba. Taro, holčičko, já jen doufám, žes na nás na všechny tím svým čarováním neseslala kletbu.“ Pohlédla na polorozpadlé hradby Broodmoru a skousla si ret. „Jestli se něco stane Rhysovi, bude to tvoje vina.“

Tara tomu nevěřila ani minutu.

„A teď pojď, musíš se vrátit do pokoje. Já nemůžu… Nechci s tebou nic mít, když si zahráváš se Satanášem. Pojď.“

Tara chtěla protestovat, ale nemohla. Rosie ji pevně popadla za paži, ve dveřích zříceného stavení postával všudypřítomní‘ Kent. Když Tara malovala runu, nevšimla si ho, ale teď, jak ji Rosie postrkovala zpátky do hradu, zahlédla nějaký pohyb. Vystoupil ze stínu vyhořelé chatrče do skomírajícího slunečního světla.

„Dovedu ji tam,“ nabídl se a Taře přeběhl mráz po těle. Musí se odsud dostat. A musí to udělat teď, když je Rhys pryč. Když na něho pomyslela, pošetilým srdcem jí projela lítost. Ano, bude jí chybět usínání v jeho náručí a pohled do jeho zatraceně vzrušujících očí, bude se jí stýskat po jeho dotycích a letmých úsměvech, bude jí líto toho snu, v němž spolu leží nazí. Najednou ucítila knedlík v krku a ztěžka polkla. Co se to s ní děje? Vždyť přece není žádná hloupá husa. Přece se nezblázní kvůli muži – ne, darebákovi –, který si vzal do hlavy, že ji bude držet v zajetí.

Rosiino sevření nepovolilo. „Já ji tam odvedu, Kente. Ty pak jen můžeš přede dveřma sedět na zadku a dávat pozor, aby neutekla.“ Hodila pohledem po Taře. „Promiň, holčičko, ale nemůžu ti věřit, je to tak? A kdybys zmizela, sir Rhys by mě dozajista rozcupoval.“

Když prošli dveřmi bez veřejí, zdálo se, že se trochu uklidnili Potřásla hlavou a hlasitě se nadechla. „Teď mě dobře poslouchej Pro dobro tvý duše a pro bezpečí nás všech si dnes večer klekneš a poprosíš o odpuštění. Pánaboha… On je milosrdný.“

A pomsty chtivý a hněvivý a žárlivý, pomyslela si Tara neuctivě, ale když viděla v Rosiiných očích opravdové obavy, přikývla „Pomodlím se. Za nás za všechny.“

Po Rosiině široké tváři se rozlil úsměv.

„Tak se mi líbíš, Taro. Není divu, že je do tebe Rhys zamilovaný.“

Tara se zastavila. Srdce jí poskočilo. „Zamilovaný?“ opakovala zaraženě. „Ne, to si nemyslím.“

„Ze ne? Nuže, stačí, aby se na něj člověk jednou podíval, a vidí mu do duše. Necítíš to?“ Rosie se zachichotala. Když zatočily za roh, málem se srazily s Holoubkem vlekoucím vědro. Dívka byla v obličeji bílá jako papír, oči měla doširoka otevřené. Špinavá voda vyšplíchla na podlahu a ona se začervenala. V očích se jí třpytily slzy. „Ach!… Maminko…, promiň mi to.“

„Příště koukej na cestu,“ obořila se na ni Rosie. „Pánbu s námi.“ vzala Taru zase za paži a táhla ji za sebou po chodbě.

„Nemusíš se mnou zacházet jako s dítětem,“ stěžovala si Tara a nažila se starší ženě vyškubnout. I když se neohlížela, cítila, že se za nimi Holoubek dívá.

„Já vím, já vím,“ řekla Rosie najednou zkroušeně. „To je tím, že dělám starosti o Rhyse a Abelarda. Ještě nikdy nebyli tak dlouho pryč. Nervy mám napjaté jako tkaničky Kentových kaťat.“ usmála se pro sebe. „Je strašně neústupný.“ Otevřela dveře a Taře se sevřelo srdce. Být vězněm na Broodmoru bylo samo o sobě dost skličující, ale být zavřená v místnosti, kterou předtím sdílela s Rhysem, bylo ještě horší.

Jako by jí četla myšlenky, starší žena ji pohladila po rameni. Je mi to líto, to víš, ale“ – povzdechla si – „musí to být.“

Tara celá ztuhla, jako by ji někdo svázal a zabránil jí v pohybu. Kdo jsou ti lidé – banda zlotřitců, kteří si myslí, že ji můžou držet pod zámkem? Dny rychle plynuly a ona nutně potřebovala odjet pryč, na Twyll, setkat se s otcem Simonem a dozvědět se pravdu.

lak dobře,“ řekla bez úsměvu, rozhodnutá, že této noci, ještě téhož večera, uteče.

A už nikdy neuvidí Rhyse. Srdce jí najednou ztěžklo. Chudák Rosie se mýlí. To, co viděla v Rhysových očích, nebyla láska k Taře, ale zálusk na smaragd ukryty v její kapse.

„Pošlu sem Holoubka s kouskem vepřové huspeniny,“ řekla Rosie a znovu se pokřižovala. „A teď, jak jsem řekla… Promluv si. Bohem. Slib, že nebudeš provozovat žádná kouzla a čáry, a popros o odpuštěni.“

Tara se přiměla usmát. „Udělám, co je má povinnost,“ řekla a dotkla se kousku svíčky a bylinek v kapse. Prsty přejela po hladkém povrchu prstenu a věděla, že v noci odtud odejde. Kdyby znovu spatřila Rhyse, kdo ví, jestli by si to všechno ještě nerozmyslela. Čím déle tady zůstane, tím bude pravděpodobnější, že jí prsten někdo ukradne – že ji připraví o její osud.

Lodema seděla na okraji postele v prázdné chalupě a modlila se. Luna se jí otírala o paži a snažila se vyloudit pohlazení nebo podrbání za ušima, ale nebylo to k ničemu. Dnes večer od ní byly myšlenky její paní na míle vzdáleny. Upínaly se k Twyllu, protože tam Tara odešla.

Už je to skoro týden, co je Tara pryč. Není to dlouho, a přece se jí to zdá jako věčnost. Dnes tudy prošel podomní prodavač. Mluvil a mluvil a pokoušel se jí prodat lžíce a nitě a spoustu jiných krámů, které nepotřebovala. Zatímco jí ukazoval svoje zboží, mluvil o tom, co se chystá na Marwoodu. Starý lord Innis zemřel a jeho syn Cavan o sobě tvrdí, že je ztraceným Gilmorovým synem. Teď shromažďuje vojsko a chce se vrhnout na hrad, na němž Tara doufá nalézt své dědictví. Lodema si dělala starosti. Proč si Cavan myslí, že je Gilmorovým synem? Nemá prsten, kterým by to mohl dokázat, slyšel to jen od starce, který už jistě nevěděl, co říká. Je to mrzuté.

Dřevo v ohništi praskalo a oheň pomalu dohasínal, Lodema zírala do hrníčku s vystydlou vodou a bylinkami, které pil, vždycky před spaním. Vzala svíčku a všimla si, že se jí třesou ruce a že je na nich víc stařeckých skvrn, než bylo dřív. Kdy tak strašně zestárla?

Luna se stočila do klubíčka a opřela se Lodemě o nohu. Zavře la oči a tiše předla. Lodema opatrně odkápla do hrníčku několik kapek vosku. Skoro se neodvažovala dýchat. Sledovala, jak vosk ve vodě víří a pak tuhne do tvaru, jehož se obávala.

„Ne,“ zašeptala, ale oči nelhaly. Vosk, stejně jako onehdy kouř, byl zlým znamením – strašlivým a nezvratným.

Při bozích, Tara je v nebezpečí – ve vážném nebezpečí. A ona nemůže dělat nic jiného než se modlit.

Poprvé po dvaceti letech klesla Lodema na kolena. Kočka, kterou to vytrhlo ze spánku, se protáhla a zívla, stará žena sklonila hlavu a úpěnlivě doufala, že ji Bůh vyslyší.

8

„Maminka ti posílá něco k jídlu.“ Děvče s tácem, na němž byla huspenina a chléb, vklouzlo do Tařiny komnaty. Nervózně pohlédlo přes rameno, hryzlo si ret a málem zakoplo. „Kruci– ,“ Tác se zakymácel a šťáva vystříkla dívce na ruce. Prudce se nadechla a pokoušela se postavit tác na oltář. „Ach… Je mi to líto. Maminka říká, že jsem strašný nemehlo.“ Posmrkla, jako by ji bylo do pláče, a otřela si ruce do zástěry.

„Nic si z toho nedělej.“ Tara vstala. Seděla na kraji postele a přemýšlela, jak by uprchla. A taky se zoufale snažila nemyslet na Rhyse a na to, jaké to bylo, když ji držel v náručí. Mor na něj, |i n ať se škvaří v pekle. Úplně jí zatemnil mysl, až se jí chtělo křičet, dupat anebo praštit do silné zdi, až by tam zůstala díra. Nebude myslet na jeho objetí ani na teplo jeho těla stočeného vedle ní. Nebude a nebude! Chvíli ho chtěla líbat, až by rty měla samou modřinu, chvíli ho chtěla udeřit tak, až by mu zmizel arogantní usměv z tváře. „To je v pořádku,“ řekla ustarané dívce.

Ta ztěžka polkla, potichu přešla místnost a zavřela dveře, aby |ť nikdo nerušil. „Poslouchej mě, prosím.“ Oči měla doširoka otelené a ztěžka polykala, jako by měla v krku knedlík velký jako jablko. Přistoupila k ohni a hřála si ruce. „Chci ti pomoct,“ zašeptala a odkašlala si.

Tara jí nevěřila. Po všechny ty dny se na ni dívka dívala, jako by ji chtěla zabít pohledem. „Pomoct mi?“

„Ano. Nechceš snad pryč z Broodmoru?“ Holoubkův hlas nedokázal skrýt rozrušení, chvěl se očekáváním.

Tara přimhouřila oči. Může to být lest; Holoubek je mnohem chytřejší, než si všichni na Broodmoru, včetně Rosie, myslí. „Ano, Holoubku,“ řekla opatrně. „To není žádné tajemství, že se tu cítím jako vězeň.“

„Pak musíš odejít teď, dřív než se Rhys s Abelardem vráli“

Tara neodpověděla – nedůvěřovala dívce a nechtěla se ji vydávat všanc. Když přistoupí na Holoubkův bláznivý plán, ať už ta holka vymyslela cokoli, jistě to použije proti ní, aby si získal Rhyse.

Když Tara váhala, dívka sepjala ruce a zatřásla jimi, jako h nehlasně prosila Boha, aby jí pomohl Taru přesvědčit. „Neslyšíš? Máš… máš jedinečnou příležitost!“ Oči jí nedočkavě svítily a ve tváři se jí zračilo víc než jen roštáctví – mnohem víc, divoká touha pramenící z dívčích snů. Přála si, aby Tara zmizela. Tara po tom taky toužila – ovšem z jiných důvodů.

„Nemáme moc času.“ Zalovila hluboko v kapse a vytáhl malý, ale jistě ostrý nůž podobný tomu, jaký měla Tara. Spolu s nožem vytáhla tlustý provaz a křesadlo. „Vezmi si to s sebou. Když se Tara nehýbala, popadla ji dívka za ruku a vtiskla jí předměty do dlaně, pak Taru přinutila obemknout darovaný pokl.nl prsty. „Vezmi si to.“ Byla tak blízko, že Tara viděla drobné žilky v bělmu jejích očí. Dívčina řekla: „Vím, že chceš utéct. To nezapřeš. Pomůžu ti a odlákám stráž.“

„Jak to uděláš?“ zeptala se Tara a rukou pevně svírala předměty v dlani.

„O to se nestarej. Poradím si.“ Pak na ni mrkla a Tarou projela nedůvěra, protože v jejích očích zahlédla špatně skrývanou nenávist. „Už musím jít, ale slibuju, že se dozvíš, až nastane ten správný čas.“

S těmito slovy vyběhla s hlavou skloněnou z pokoje, jako by se styděla za svou vypočítavost. Ani jednou se neohlédla a Tara, přestože věděla, že dělá chybu, se rozhodla, že bude té rozmarni‘ zamilované dívce důvěřovat.

Pomalu se snášel večer a stíny v místnosti se prodlužovaly. Pohlédla na lůžko, kde prve spala s Rhysem, cítila jeho vůni a tlak jeho těla. Zatracený ničema! Vzrušením se jí sevřelo srdce a ona si uvědomila bolestnou prázdnotu, která ji teď provázela stále. Vždy, když na něho pomyslela, tak jako teď, přemohla ji touha a ona si vzpomněla na chuť jeho rtů a dotyk jeho rukou na nahé kůži.

„Přestaň,“ zamumlala a převlékla se do svých šatů a pláště.

Když si strkala provaz a křesadlo do kapsy, řekla si, že si s Holoubkem a jejím plánem nebude dělat hlavu, ať už je jakýkoli, to byla jen naivní dívčí touha zažít dobrodružství, udělat o odvážného. I když žila s lupiči, všichni ji tu měli jen za služku, hloupou husičku, která musí dělat všechnu špinavou práci. Matka, i když ji milovala, na ni štěkala příkazy. Všichni ostatní na hradě si o ní mysleli, že moc rozumu nepobrala, ale Rhys k ní byl laskavý a ona si ve snech jeho laskavost proměnila v romantickou lásku. Byla do Rhyse beznadějně zamilovaná, ale on si toho nevšiml, anebo mu to bylo jedno.

A co ty, Taro? Nejsi do něho taky tak trochu zamilovaná? ozval se váhavý hlas jejího svědomí.

Ne! Nikdy! Je to lotr. Darebák. Svévolně jí překazil to, o co usilovala, zahanbil ji, když ji přinutil ležet spolu s ním na jednom lužku. Bývalý rytíř, který se přiklonil k bezpráví. Nikdy v životě by se do někoho takového nezamilovala.

Zlobila se, že připustila, aby se její myšlenky začaly ubírat tímto směrem, zastrčila si nůž do holínky, prohlédla si podnos s jíd– lein, snědla pár kousků chladnoucí huspeniny a chleba a zbytek nechala být. Už teď se jí svíral žaludek, dlaně měla vlhké, ačkoli bylo chladno, a srdce jí očekáváním prudce bušilo. Jakmile stráž usne, vyleze oknem. Skryje se v noční tmě, najde svou kobylku a zmizí trhlinou v hradbách, jako se o to pokusila už jednou.

Pokud u ní někdo nehlídá.

Nesmí tam nikdo hlídat. Štěstěna jí jistě bude tentokrát přát. Ach, Morgano, stůj při mně. Dej, ať Dobbyn letí jako blesk, dej, ať těm zabedněným strážím dlouho nic nedojde, a prosím, moc tě prosím, dopřej mi odsud uniknout. Dej, ať se Rhys nevrátí a nepřistihne mě.

Dnes v noci jí Rhys jistě plány nezkříží.

Kde ale je?

Tara se na něj snažila nemyslet. Říkala si, že se nenechá zneklidnit Rosiinými starostmi. A přece se jí nepodařilo zbavit se trýznivého neklidu, provázejícího ji už několik hodin – pocitu, že se mu stalo něco zlého a že, ať už to bylo cokoli, ona na tom má svou vinu.

„Už si děláš starosti jako Rosie,“ kárala se.

Smaragdový prsten měla přivázaný u pasu. Sáhla do kapsy nahmatala nůž, provázek, svíčku, bylinky, křesadlo a několik mincí, všechno, co kromě koně na tomto světě měla. Ano, by la odhodlána utéct za každou cenu.

Jen kdyby se jí naskytla příležitost.

A když se nenaskytne, bude se muset o nějakou postarat.

Čekala, až vyhasne oheň, a ani na chvilku si netroufala zavřít oči. Potřebovala, aby ve chvíli, kdy se objeví v okně a spustí se na zem, byla tma, co nejhlubší tma. Když nebude hořet oheň v krbu, nebude ji tolik vidět, bude méně pravděpodobné, že si |l někdo všimne.

Popošla k oknu. Ve vzduchu byl cítit kouř. Na nádvoří zařehtal kůň. Někdo zakašlal. Slabý vítr k ní zanesl tlumený rozhovor.

Na stráži stál Rupert; opíral se o kůl držící prohnutou střechu, aby se nezřítila. Ruce měl složené na mohutné hrudi, a pozoroval nádvoří a sem tam promluvil s někým, kdo šel kolem. Vtipkovali a smáli se, jeho bdělost však ani na okamžik nepolevila. Nepřestával dávat pozor, co se kolem něj děje, dokonce ani, když si povídal s Bertrandem, darebákem, který se na Taru mlsně díval. S Bertrandem, jenž má vousy jako provázky, vlásky tak jemné, že mu z nich leze pleš, a napadá na jednu nohu.

Bertrand se konečně odbelhal a Rupert zívl. Kdyby tak chtěl usnout, pomyslela si Tara. Když bude vzhůru, bude to mít Tara těžší. Potřebovala by rychle vylézt z okna, spustit se na zem, tiše se kolem něj proplížit, až se otočí, třeba aby si ulevil – a potom jako ďas proběhnout přes nádvoří ke koním a…

Strážný najednou zpozorněl a hrůzou otevřel ústa. Vrhl se jako o život na opačnou stranu nádvoří.

Koutkem oka Tara zachytila podezřelou záři. Na hradbách se míhaly jasné oranžové stíny a na nádvoří se vznášel kouř.

Hoří!

„Ne,“ zašeptala. „Ach ne!“

Vyděšeně vystrčila hlavu z okna a ze všech sil natahovala krk k přístřešku, v němž byla kuchyně. Srdce se jí sevřelo. Nad chýší se vznášel oblak hustého černého dýmu. „Bože na nebesích.“ Srdce jí prudce tlouklo. Zmocnil se jí strach.

„Hoří!“ zařval někdo v chodbě. „Na nádvoří hoří! Hoří!“

Ozvaly se další výkřiky. Chodbou kolem jejích dveří se prolínaly spěšné těžké kroky. „Pojď, ty klacku! Ty, Lelande, zvedni len svůj zatracenej zadek! Neslyšels? Hoří! V pevnosti hoří, sakra!“

Tara vylezla na okno a vyklonila se, aby dohlédla za kuchyň, nad střechou, za Rosiinou chalupou, šlehaly rozlícené plameny, byly stále vyšší a vyšší, hladově olizovaly staré dřevěné trámy a zbytky doškových střech. Vzduch byl plný kouře, dráždil Taru v nose a dral se jí do plic.

„Kriste Ježíši,“ zařval nějaký muž, „vždyť to tu všechno shoří. Utíkejte! Utíkejte!“

„Pohni! Kente, sem!“

„Bene! Tome! Pro vědra!“

Tara seskočila z okna do komnaty a hnala se ke dveřím.

„Lelande! Prokristapána, namoč krucinál nějaké pytle. Řekni Rosii.“

„Bože všemohoucí, kde se to vzalo?“

„Holoubku! Najdi matku! Panenko Maria…“

Když byla Tara u dveří, ty se samy rozletěly a vrazily do zdi.

Do pokoje vběhla červenolící dívka, byla zadýchaná a bradička se jí třásla. „Utíkej,“ přikázala jí chraplavě. „Hned teď! Musíš odejít…“

„Ale co oheň? Nemůžu…“

„To nic není. Malý požár ve staré lékárně u jezírka s úhoři. Brzy ho uhasí.“

„Jak to víš?“

„Pospěš si!“ vykřikla dívka. „Běž! Za chvíli musím všude rozhlásit, že tě nemůžu najít, tak utíkej – rychle.“

Tara váhala.

„Teď, nebo nikdy. Brzy bude po ohni!“

Tara beze slova mrštně vyskočila na okno, protáhla se ven a dopadla na měkkou trávu na nádvoří.

Peony byla celá bez sebe. „Pospěš si. Musíš být rychlá!“ naléhala. Tara moc nepřemýšlela a utíkala ke starému povozu, u kterého řehtali a vzpínali se koně vyděšení kouřem. Oči měli rozšířené hrůzou, svaly napnuté k prasknutí, kopali do vzduchu a strachem byli celí zpěnění, jak se marně snažili utrhnout.

Tara doběhla ke své klisně a poplácala ji po hlavě. „Tiše, Dobbyn, hodná holčička,“ uklidňovala ji šeptem, i když byla strašně vystrašená jako zvířata. Plíce měla plné štiplavého kouře; oheň běsnil dál; k černému nebi zahalenému dýmem se vznášely jasnit jiskry. Tařiny prsty neohrabaně zápasily s provazem. Začala se potit. Konečně odvázala Dobbyn od ostatních. Nějaký grošák w vzepjal na zadní. Děvče ho odvázalo a on, poháněný strachem utekl a řítil se přes nádvoří. „Rychle!“ zasyčelo na Taru.

Tara se s opratí v ruce vyšvihla do sedla. Ostatní koně řehtali. Jeden se vzepjal. Jiný vyhazoval zadníma nohama.

Tara si toho nevšímala. Z koňského hřbetu viděla, jak víc než dvacet mužů se džbery lije vodu a hází bláto a hlínu na oheň zuřící v chatrči. Plameny pod přílivem vody syčely jako rozzuřený had a pomalu ustupovaly.

Tara zatáhla za oprať a s modlitbou určenou komukoli z bohů, který by jí chtěl naslouchat, vrazila klisně paty do slabin. „Stůj při nás!“ Hnědka vystřelila jako šíp a pustila se tryskem podél hradebních zdí, až jí od kopyt odletoval měkký jíl. Kolem se prohnal jiný kůň, oči rozšířené hrůzou.

Koutkem oka Tara zahlédla, jak Holoubek pouští všechny koně a vší silou je pleská po zadku. Jeden za druhým utíkali pryč, řehtali a zmateně pobíhali po nádvoří. Oranžová záře pomalu slábla. Ta holka měla pravdu, oheň se podařilo rychle zažehnat.

Tara zamířila s koněm k trhlině v hradbách. Zela tam, temna a široká, brána ke svobodě. „Běž, Dobbyn!“ vykřikla do vzduchu plného kouře. „Rychleji! Rychleji!“

„Hej!“ vykřikl nějaký muž. „Koně! Hej! Zatraceně, co teď? Zpropadení koně! Jak jen…“

Nocí se ozvaly další výkřiky.

Dobbyn nezaváhala. Rozběhla se, jak nejrychleji uměla, vřítila se do tmavé díry v hradbách, sjela po hromadě kamenů a se srdce drásajícím žuchnutím dopadla na druhé straně valu.

Tara se pevně držela. Prsten měla v bezpečí přivázaný u pasu a v srdci pocit svobody. Jela tmavým lesem plným stínů, rozhodnutá na temné kobky Broodmoru a na toho ničemného bastarda navždy zapomenout.

* * *

„Co tím chceš říct, že je pryč?“ běsnil Rhys stojící před doutnající hromadou popela, jenž kdysi býval jedním z broodmorských stavení. Ohořelé trámy na několika místech stále ještě červeně žhnuly a všichni muži z loupežnické bandy stáli na mokré ušlapané trávě a prohlíželi si to, co zbylo ze staré lékárny. Střepy otlučených nádob z pálené hlíny, zbytky lékárenských lahviček a očouzený džbán vytažený z popela. Kuchyň jako zázrakem neshořela.

Rhysem lomcoval hněv. Tara! Ona za to může. Ta čarodějnice mu bezostyšně postavila na odpor. Podvedla ho. Přelstila jeho muže. Vztekle zaťal pěsti. Kdyby nebyli tak znavení a zemdlení, podal by si je – jednoho po druhém.

„Utekla. V tom zmatku, co tu byl.“ Kent, sám na sebe naštvaný, hleděl Rhysovi do očí. Jeho šaty, jindy čisté a udržované, teď byly k nepoznání – roztržený plášť, kalhoty měly na koleni díru ‚i od hlavy až k patě byl postříkaný blátem. V chabém světle louče, kterou Rhys držel nad hlavou, vypadal Kent, jenž nikoho neměl a nikam nepatřil, vyčerpaně a ztrhaně. Tak jako on.

„Nechápu, jak se to mohlo stát.“ Rhys cítil, jak mu ve spánku pulzuje krev, prsty v kožených rukavicích bolestivě zaťal do dlaní. „Jak to, že utekla? Copak ji nikdo nehlídal?“ Na každého muže se zpříma přísně podíval, většina z nich uhnula pohledem nebo upřeně hleděli do země, šoupali černými zablácenými botami a pokašlávali, protože jim kouř podráždil hrdla.

Kent zakašlal a napřímil se. „Nějak podpálila lékárnu, a když všichni hasili, odvázala koně a ujela.“ Aby dal najevo své pobouření, pevně stiskl rty a nenávistně přimhouřil oči. „Uvrhla hrad a všechny v něm do nebezpečí. Je to ďáblice.“

„Je to pravda?“ zeptal se Rhys ostatních mužů.

Kývali na souhlas a krčili rameny, souhlasně mumlali a sklíčeně zírali na spáleniště. Tváře měli zamazané od sazí, smrděli kouřem, Benjamin měl sežehnuté obočí a Oliver lehce krvácel z paže – spadl, když běžel pro vědro s vodou.

„Takhle se to stalo,“ potvrdila Rosiina dcera a rty se jí chvěly nervózním úsměvem. Dívala se na něho zářícíma očima. „Sama jsem to viděla. Ze staré lékárny šla k povozu s koňmi. Všechny je pustila. Každého plácla po zadku. Chtěla jsem… chtěla jsem je pochytat, zadržet ji… ale…“ Otočila ruce dlaněmi vzhůru a hleděla do země, jako by se styděla. „Bylo pozdě. Koně se rozutekli, když je odvázala. Měli strach. My… my všichni jsme měli strach.“ Ztěžka polkla a bradička se jí třásla. „Bylo to strašné.“

„Ššš,“ konejšila ji Rosie a mohutnou paží objala dívčina křehká chvějící se ramínka. „Nikdy bych nevěřila, že něco takovýho udělá. Byli jsme na ni hodní a… Ale co, přežili jsme to. Všichni Pánbůh byl dnes v noci s námi.“

Rhys si nebyl tak jistý.

„Měli bychom se všichni pomodlit, aby…“

„Později!“ Teď nebyl čas na to, kleknout si a mluvit s Bohem Ne v tuto chvíli. Rhys si mnul čelist a hleděl na polorozpadlé zdi hradu. Neviděl někdo, kdo tudy projížděl, šlehat z hradu plameny? Ohrozila ta čarodějnice bezpečí jejich úkrytu? K čertu! Brzy se budou muset přestěhovat. Velmi brzy. Hlavou se mu honily temné myšlenky.

„Neříkals, že je to čarodějnice?“ zeptal se jeden z mužů.

„Jo,“ souhlasil jiný. „Sám sem ji viděl, jak cosi kreslí do hlíny a mluví s nečistýma silama. Tuhle Rosie jí to musela zatrhnout. Dobře, že to udělala, jinak bysme tu měli hotový peklo.“

„To jsme teda měli, krucinál. Prohnal se tu samotný Luciper,“ pokýval Rupert hlavou a přesvědčeně si odplivl.

„Tak dost!“ přerušil je zostra Rhys. Jejich řeči ho rozčilovaly a měl vztek, že mu Tara vyklouzla. V hlavě mu bušilo a jeho hněv byl hrozivý jako noc.

„Jak se dostala z pokoje?“

„Oknem,“ nadhodila Peony.

„Dveřmi neprošla,“ potvrdil Kent. „Až do poplachu jsem tam stál a hlídal.“

„Já taky!“ zvedl Rupert bradu. Rozhorleně si složil paže na prsa a byl odhodlaný nedat se. Jako by se bál, že na něj svalí zodpovědnost za požár, řekl: „Oknem neutekla.“

„To je jedno,“ přemýšlel nahlas Rhys. „Nějak se zkrátka dostala ven. Můžeme být rádi, že se nikomu nic nestalo.“ Přelétl pohledem hromadu trosek, doutnající trámy a popel pokrývající nádvoří. Kopl do kusu ožehnutého vápence a zápasil s přízraky, které se mu sápaly po duši. Nelámal si hlavu nad tím, kam mohla jet, věděl, že pojede na Twyll, pokud tam trefí.

Taspředstava ho pálila. „Ty,“ ukázal na Kenta, „budeš mít nejdůležitější úkol. Budeš stát na stráži a hlídat, aby se oheň znovu nerozhořel. Ostatní tě vystřídají. A já přivedu zpátky naši zajatkyni.“

Holoubkovi ztuhl úsměv na rtech; děvče zlehka našpulilo rty. „Proč ji chceš přivést?“ chtělo vědět a matka mu uštědřila pořádný dloubanec do ramene.

„Omlouvám se,“ řekla Rosie, popadla Holoubka za paži a zavrčela jí do ucha: „Nikdy se Rhyse ani Abelarda na nic neptej. Jsou to naši pánové. Dobře si to pamatuj.“

„Ale ta holka má pravdu, co říkáte?“ vložil se do toho Bertrand. „Lady Tara nám nepřinesla nic, jen starosti – a navíc je to čarodějnice. Já nevím, jak vy, ale já nechci se zlými silami nic mít.“

Pár dalších souhlasně mručelo, ale Rhys je umlčel. „Nehádejte se. Vrátí se se mnou.“ Na každého ukázal prstem: „A vy tady zatím budete poslouchat Kenta.“ A Kentovi řekl: „Jestli budou nějaké další potíže, ty poneseš vinu.“

„Ano.“ Kent se napřímil. Vážně kývl.

„Dobře. Počkejte na mě. Až se vrátím, změníme tábořiště.“ Poháněn vztekem a představou, že Tara putuje sama k twyllským hranám, aby se setkala s Tremaynem, pospíchal k místu, kde uvázal Gryffyna. Vyšvihl se mohutnému hřebci na hřbet a jako blesk prolétl hlavní branou.

Pojede, dokud tu čarodějku nenajde, a až ji najde – buď z ní vytřese duši, anebo ji pomiluje a už nikdy ji neopustí. Ještě nevěděl, co z toho.

„Běž, sakra, běž!“ Tara se tiskla k Dobbynině šíji a koleny ji pobízela ke stále rychlejšímu běhu. Mhouřila oči proti ledovému větru, který ji bodal do tváře a cuchal jí vlasy. Skoro celou noc strávila v sedle. Spala jen pár hodin. Zastavila se v jednom hostinci u nějaké vesnice, aby se najedla, nakrmila Dobbyn a zeptala se na cestu do Twyllu.

Měla naspěch, protože les kolem Broodmoru neznala a ztratila spoustu času, než dobloudila na rozježděnou cestu, po níž už mohl projet alespoň jeden povoz. Po většinu času se vyhýbala větším silnicím, nechtěla na sebe zbytečně poutat pozornost. Míní najít otce Simona a nepotřebuje, aby si jí někdo všiml a zapřáhl s ní rozhovor. Nebude nikomu nic vysvětlovat, ani ostatním ani čestným, ani vojákům, těm darebákům z Broodmoru a ani Rhysovi, pokud by na něj nešťastnou náhodou znovu narazila.

Rhys. Panebože, je naživu? Neviděla ho jen pár dnů, a přitom se jí to zdálo jako celá věčnost. Zamrazilo ji, když si představila, že mohl narazit na vojáky, šerifovy lidi nebo nějakého jiného lupiče Je to lotr, Taro. Protiví se zákonu, je zapřisáhlým nepřítelem svého nevlastního bratra, lorda z Twyllu. Dřív nebo později ho chytí, uvězni a pověsí. Skousla čelist, aby se podobných myšlenek zbavila, ale ony jí dál vířily hlavou a představa, že už ho možná nikdy neuvidí, ji tížila v srdci jako kámen.

Tam, kde cesta křížila řeku, zpomalila, aby mohla Dobbyn popadnout dech. Smrky a borovice pomalu vystřídal skalnatý břeh Chladným třpytivým vzduchem prolétla koroptev, začal se zvedat večerní opar, nad zemí se převalovaly chuchvalce mlhy a líné stoupaly k tmavnoucímu nebi.

To bylo dobře. Tma a mlha jí brzy poskytnou potřebnou ochranu.

Pobídla koně koleny. Kobylce se do ledové vody nechtělo, ale jiná cesta na Twyll nevedla. Tara přiměla vyděšeného koně ponořit se do dravého proudu, vířícího jí kolem nohou a břicha.

„Zvládneš to, uvidíš,“ povzbuzovala kobylku, přestože sama měla strach, když Dobbyn uklouzla. Klisna se pokoušela zachytit, ale klopýtla a Tara málem přepadla. Zvíře se začalo brodit a vyděšeně u toho ržálo. Hrabalo divoce nohama. Vystříkla voda ledová jako dotyk smrti. Tara byla od hlavy až k patě úplně promočená.

Vší silou se držela mokré otěže a husté koňské hřívy. „Jen klid, klid,“ šeptala a zuby jí drkotaly. Dobbyn se vrhla dopředu k protějšímu břehu. Drápala se po kluzkých kamenech, zoufale kolem sebe bila nohama.

„Dokážeš to!“ Div že jí nevyskočilo srdce z hrudi, jak splašeně bilo. Tara bojovala o život. Kobylka nakonec ucítila pevnou půdu pod nohama a Tara zatajila dech. Pane na nebesích, prosím, pomoz nám.

Písek a kameny klisně ujížděly pod nohama, ale ona se neúnavně lopotila dál, dokud necítila, že smrtícímu vodnímu živlu unikla. Pak si odfrkla, vyběhla nahoru na břeh a pustila se tryskem poděl proudu.

Tara zkřehlými prsty zatáhla za oprať, aby se Dobbyn tak nehnala, a zamířila zase do lesa, na sever k Twyllu. Zuby jí drkotaly zimou, kůže začínala modrat a ona věděla, že musí najít nějaké místo, kde si bude moci odpočinout a rozdělat oheň. Doufala, že si ohně nikdo nevšimne. Už celé dlouhé hodiny neměla nic v ústech, v žaludku jí kručelo a celá se třásla zimou. Zítra ráno projede branami Twyllu a vyhledá otce Simona.

A co potom, Taro? Co když zjistíš, že jsi Gilmorovou dcerou? Pevně stiskla zuby, aby jí necvakaly, a jela, uháněla dál, dokud nenašla mýtinku se starým vyhořelým ohništěm. „Jsme na místě, Dobbyn,“ vydechla. Klisna byla také hladová a unavená. „Ráno se postarám o to, abys dostala pořádně nažrat.“ Pohladila klisnu po hebké srsti na šíji a Dobbyn tiše zařehtala, odfrkla si a zlehka se jí opřela hlavou o prsa. „No ano, jsi hodný koníček.“ Tara hnědku podrbala mezi ušima a cítila, že je mezi nimi velmi silné pouto.

Posbírala trochu suchého chrastí, vytáhla křesadlo a po jistém úsilí se jí podařilo vykřesat jiskru. Snažila se nemyslet na svoji samotu. Unavenou myslí jí kmitl obrázek Lodemy, byla už stará a celá rozbolavělá od drcení bylinek, sekání dřeva na oheň a vyrábění svíček. Ach, maminko, chybíš mi.

Sehnula se, opřela se o ohniště z kamenů a opatrně rozfoukala oheň. Dívala se, jak plamínky pomalu stravují suché větvičky. Myslela na Rhyse. Snažila se zahřát prochladlé tělo a usušit plášť a přitom si vzpomněla, jak jí bylo v Rhysově náručí teplo a jak se cítila bezpečně.

]e to darebák, Taro. Držel tě na hradě proti tvé vůli. Arogantní zloděj, který se před ničím nezastaví, jen když dosáhne svého.

Oheň se rozhořel a ona se uložila ke spánku. Schnoucí plášť si ovinula kolem ramen; pomalu se jí klížila víčka. Teď se pár hodin prospí, a až se vzbudí, urazí těch několik zbývajících mil, které ji dělí od Twyllu… a od jejího osudu.

Zívla a poddala se únavě. Zavřela oči, a když usínala, představovala si, že je Rhys s ní, dotýká se jí, odhrnuje jí vlasy z tváře a líbá ji do důlku na krku…

Tak tady je.

Konečně.

Zatracená čarodějka. Morgana Le Fey? Tara z Gaeafu? Ztracená Gilmorova dcera?

Pche!

Ležela na zemi, tvář obrácenou k ohni hořícímu v kamenném ohništi. Ještě nikdy se mu nezdála tak proklatě krásná a okouzlující.

Sevřel se mu žaludek a srdce se prudce rozbušilo. Hledal ji dlouho, ale nakonec to vzdal, protože si myslel, že už je dávno na Twyllu, Tremaynova zajatkyně. Zatraceně, to je šlamastyka Ale aspoň že se jí nic nestalo a že ji Tremayne nechytil.

Sesedl z koně, po třech dnech strávených v sedle byl unavený a celý rozlámaný. Stáhl si rukavice a potichu popošel k ohništi, kde dohoříval oheň. Po Tařině drobné jemné tváři tančily načervenalé stíny. Černé vlasy jí rudě zářily, a když ze spaní vzdychla, Rhysův hněv o něco zchladl. Bože, jak je krásná. Tak nádhernou ženu ještě neviděl. Srdce mu prudce bušilo a on, zčásti vzteky a zčásti touhou, zatnul zuby. Proč ji tolik chce? Proč? Ano, je nádherná, ale je mu solí v očích, divoká a povýšená, paličatá jako mezek. Když byl s ní, musel myslet jen na to, jak by ji dostal do postele a zkrotil.

Ale neudělal to. Po všechny ty noci, které s ní strávil, držel svou touhu na uzdě, ignoroval bolest, která ho sužovala od prvního okamžiku, kdy ji tam na břehu potoka spatřil odříkávat zaklínadla a zvedat ten zpropadený kámen vysoko do vzduchu.

Co s ní teď udělá? Zvedne ji, posadí na koně a odveze zpátky na Broodmore? Neváhal ani vteřinu. Nemá na vybranou. Dal Abelardovi své slovo, že jí vezme ten kámen, a nikdy by se slibu nezpronevěřil. Bude se s ním muset vrátit na Broodmore; twyllský les není bezpečný.

Klekl si a natáhl paži. Trhla sebou. Dřív, než se jí stihl dotknout, se otočila, oči doširoka rozevřené, a v ruce svírala dýku.

Nepřibližuj se!“ vykřikla a hbitě vyskočila. Rozcuchané černé i Lisy jí spadaly do tváře, svaly měla napjaté a byla připravená zaútočit. Drobným nožem mu mířila přímo na prsa. „Ach… Rhysi.“ z očí se jí vytratil strach, ale nůž nepustila. Vzdorně vystrčila bradičku. „Přijel sis pro mě.“

„Ano, odvezu tě na Broodmore. Do toho, co z něj zbylo.“

„Co?“ zašeptala.

„Po požáru.“

„Ach ne! Vždyť přece neshořel!“ Opatrnost se proměnila v zoufalství. V překrásných očích se jí objevila lítost a on, ve chvíli, kdy zaváhala, vyrazil. Prsty obemkl její útlá zápěstí a silou jí zvedl paže nad hlavu. „Ne, čarodějko, tvůj plán nevyšel. Broodmore stojí a všichni jsou živí a zdraví.“

„Díky Bohu.“

„Cože? Ne díky Morganě? Anebo Myrrdinovi? A co Rhiannon?“ zavrčel a ve spáncích se mu rozbušil hněv, když si uvědomil, do jakého nebezpečí uvrhla jeho věrné. „Jak by ti bylo, kdyby někdo zahynul?“ Zatřásl s ní. „Jak?“

„Ale – ale já jsem ten oheň nezaložila.“

Odfrkl si: „Nelži, Taro.“

„Nelžu.“ Hleděla mu zpříma do očí a v obličeji se jí zračilo něco z její vzpurné povahy.

„Ostatní říkají něco jiného.“

„Pak lžou.“

„Věděl jsem, co odpovíš.“

Vypadalo to, že se s ním bude přít, ale nakonec držela jazyk za zuby. Hleděl jí do tváře a stěží mohl odolat touze ji políbit.

„Neomlouvám se,“ řekla a on si všiml, že se jí prudce zdvíhá hruď, jako by před okamžikem utíkala. „Nikomu jsem nic zlého neudělala. Držel jsi mě v zajetí.“

„Bylo to pro tvé bezpečí.“

„A protože mám ten kámen,“ opáčila zprudka. „Viděla jsem, jak se na něj Abelard chtivě dívá, slyšela jsem, jak šeptá, že ho musí mít.“ Trhla hlavou a odhodila si černé lokny z tváře. „Nevěřím, že ses hnal za mnou, psance. Chtěls mě dopadnout kvůli mému bezpečí, anebo ti jde o ten prsten?“

„Možná oboje.“ Ruce se mu potily, konečky prstů cítil tep z jejích zápěstích. Potmě, ve slabé záři měsíce a skomírajícího ohm‘ byla nadpozemsky krásná a svůdná. Oči se jí leskly, kůže bělostně svítila a plné rty měla karmínově rudé.

„Nech mě odejít,“ zašeptala.

„Nikdy.“

„Pusť mě, Rhysi, jinak přísahám, že… že…“

„Svou dýkou mi vyřízneš srdce z těla?“ posmíval se jí a pohledem střelil po noži, který stále ještě svírala v prstech.

Trochu se pohnula, zvedla nohu, ale dřív, než ho mohla kopnout, poodstoupil – a sevření nepovolil. „Pozor, čarodějko. Ne provokuj mě.“

„Tak jako ty provokuješ mě?“ opáčila posměšně a on ztratil trpělivost. Zprudka si ji přitáhl – nůž jí vypadl z ruky – a políbil ji. Tvrdě. Nemilosrdně, jako by ji trestal. Žádostivě. Ještě stále ji držel ruce nad hlavou, skláněl své chtivé rty k jejím a cítil, jak se vzpírá.

„Ne…“ vykřikla, ale víc říct nestačila. Jeho jazyk se jí opřel do sevřených úst. S povzdechem se mu vzdala, rozevřela rty a zavřela oči.

Hlavou mu vířilo tisíce důvodů, proč by měl přestat.

Je tvůj nepřítel možná je to Gilmorova dcera.

Jejich jazyky se setkaly.

Je to čarodějnice, očarovala tě.

Tiše zasténala.

Je bezcitná, klidně by nechala shořet celý hrad, jen aby dosáhla svého.

Srdce mu zprudka bušilo, krev vřela, mužství se bolestivě vzepjalo.

Je jako otrávená voda, vypadá nevinně, ale přináší smrt.

Dychtivě ji líbal. Třásla se a všechny důvody, proč by se jí neměl zmocnit, se rozplynuly. Chtěl ji. Celou. Od prvního okamžiku, kdy ji spatřil. Celé tělo ho bolelo touhou. Prahl po tom, cítit na těle dotyk její kůže, teplo jejího nahého těla. Myslí mu projela palčivá vzpomínka na všechny ty noci, kdy ji objímal a toužil po ní, chtěl ji, ale opanoval se a neudělal, co v té chvíli bylo tak přirozené.

Jazykem jí pronikl hluboko do úst, narazil na její a spojil se s ním, jako by celý život čekal jen na to. Rhys, ten mizerný parchant, muž, který nikoho neposlouchal, byl najednou ztracen, pod váhou jeho těla klesli na lesní koberec z listí a jehličí a ona se ubránila. Objímali se a on ji nepřestával líbat.

Taře se zprudka rozproudila krev v žilách. Srdce bušilo jako na poplach, nemohla popadnout dech. Dost, přestaň, pomyslela si, když se jí na chvíli vrátil rozum, ale nešlo to. Toužila po něm. Jeho ústa byla horká a žádostivá, chtivýma rukama ji hladil po zádech.

Nezapomínej, že je to darebák a chce si tě jen podmanit.

Líbal ji na tváře, na víčka, na koutek úst. Když jí jeho rty přestaly po citlivé kůži na krku, zaklonila hlavu a nechala se laskat.

Ňadra ji bolela a tělo pulzovalo prudkou touhou. Víc. Chtěla víc. Objala ho kolem krku, prsty mu zajela do vlasů.

Vítr tiše naříkal mezi stromy, oheň už nevrhal téměř žádné světlo a Tara otevřela oči a zahleděla se na něho. „Je to šílenství,“ zašeptal a ona se na okamžik lekla, že by mohl přestat.

Cítila přitom, že má pravdu.

Hluboce se zachmuřil a na pár okamžiků se odtáhl. Pak zavrčel: „K čertu.“ Zablesklo se mu v očích a on se k ní znovu sklonil ‚i políbil ji. Jeho rty byly tvrdé, jazykem se jí chtivě pohroužil do úst.

Tara zalapala po dechu.

Přetočil ji na záda a začal jí rozvazovat plášť, dobýval se pod vrstvy oblečení, aby se mohl dotknout její nahé kůže. Zručně jí přetáhl plášť přes hlavu. Nepřestávaje ji líbat svlékl si svůj plášť a jal se jí rozepínat tuniku.

Jeho ruce byly všude, rozvazovaly smyčky, odhrnovaly jí vzpurné kadeře z tváře, majetnicky ji hladily po zádech. Ústy drtil její ústa a jeho dech se mísil s jejím.

Přestali vnímat, co se děje kolem. Jako by byli na světě sami. Horové jehličí jim bylo poduškou a větve bezlistých stromů byla nebesa. Svlékl jí tuniku. Lesem pronikl paprsek měsíce a zasvítil mu v očích. Stáhl jí holínky a sám se taky zul.

Díval se na ni a ona se pod jeho pohledem třásla. I když měla na sobě košilku, připadala si před ním jako nahá. Před ním a před Bohem. Před celým vesmírem. Srdce jí prudce tlouklo a tělo žhnulo vnitřním ohněm.

Položil jí ruce na prsa, dlaně spočívaly na bradavkách a prsty ji jemně hnětly.

Vzdychla. Bradavky se napřímily a on sklonil hlavu. Spi»‚lnu jazyka ji dráždil přes košilku a ona cítila, jak se jí v těle probouzí palčivá touha. Prohnula se a on ji zlehka kousal a dráždil zuby jednou rukou si ji přidržoval v kříži a přitahoval stále blíž.

Cítila, jak se v ní rozlilo vláčné teplo. Nemohla dýchat ani uvažovat, uvědomovala si jen blízkost jeho silného svalnatého těla. Jeho srdce bilo stejně prudce jako její, oči mu svítily planoucí touhou, v níž se odrážely všechny pocity, které se svářily v ní.

Nemohla ho odmítnout, tím spíš, že ho také chtěla; ale sama sebe zapřít také nedokázala. Proti své vůli ho pevně objala, prsty se dobývaly k ocelovým svalům pod košili.

Klekl si a košili si svlékl. Tyčil se nad ní ve světle měsíce o/n řujícím jeho svalnatá ramena a hruď. Vlasy měl rozcuchané a oči mu svítily jako divoké šelmě prohlížející si svou kořist.

Prsty nahmatal lem její košilky, pomalu nabral látku do dlaní a vyhrnoval ji stále výš, přes lýtka, stehna, boky až k pasu. Nakonec jí přetáhl tenoučkou košilku přes hlavu a ona před ním ležela úplně nahá.

I když bylo chladno a měla husí kůži, planul v ní temný oheň ženské touhy a on jej ještě roznítil, když jí přejel prstem po žebrech.

Dech se jí zastavil.

Naklonil se k ní a políbil ji na ňadro. Zvedl hlavu a pozoroval zvlhlou bradavku, která se v chladném nočním vzduchu cela svraštila.

Vyschlo jí v krku a rukama mu hnětla pevné svaly na pažích, na ramenou a zádech. Konečky prstů objevila staré rány – jizvy na kůži – a srdce ji zabolelo pro všechna ta příkoří, která vytrpěl.

Opět se nad ní sklonil. Líbal ji na prsou, škádlil jazykem, dráždil zuby. Znovu se prohnula a on ji jednou rukou pevně uchopil pod zády a přitiskl si ji na napjatou látku v rozkroku. Cítila jeho mužství, tvrdé, mohutné, pulzující. Hluboko ve svém nitru si říkala, že by to neměla nechat dojít tak daleko, že má několik vteřin na to, aby všemu učinila přítrž, protože pak už bude pozdě.

„Jsi ta nejkouzelnější žena v celém Walesu,“ řekl jí a sklonil se k jejím ústům. Jeho rty byly tvrdé, dráždil ji vlhkým jazykem, odrostlé vousy ji píchaly. Tara vášnivé polibky dychtivě opětovala. Rukama jí přejel po těle, z jeho prstů se rozléval žár. Horká krev v jí proudila tělem a ona cítila, že odstranil poslední překážku mezi nimi. Svlékl si kalhoty a koleny jí roztáhl nohy.

Uvnitř těla ucítila tepající bolest.

Prohlížel si ji.

Přemohla ji bolestná touha. Byl tak blízko, jeho mužství se vzpínalo jen kousek od nejtajnějšího místečka jejího těla.

Vzal jedno její ňadro do dlaně a potom pomalu sjížděl prsty po žebrech dolů k pasu. „Jsi nádherná,“ zavzdychal a dotkl se provázku, kterým měla přivázaný prsten k tělu. „Tak hříšně krásná.“

Zachvěla se. Ztěžka polkla. Hrál si s prstenem a chladným kamenem jí přejížděl po zardělé kůži. Na okamžik se jí zdálo, že jí plíce poklad vzít, ale on ji políbil na ústa a jeho ruka se přemístila do kudrnaté čupřinky dívčina klína. Vyšla mu boky vstříc a on sevřel do dlaní její hýždě. Projelo jí zachvění. Nahou kůži ovanul proud chladného vzduchu.

Prsty se jí zaryl do kůže.

Její srdce sebou poplašeně škublo.

„Aach, Taro, sladká čarodějko,“ vydralo se mu z hrdla, „být s tebou je hřích.“

„Ano.“ Nechtěla teď přemýšlet o tom, co je dobré a co špatné.

Zadíval se jí do očí. „A já se dobrovolně ženu do pekla.“

Vstoupil do ní.

Zprudka.

Projela jí bolest.

Vykřikla.

Horká, omračující bolest ji ochromila. Poslední překážka povolila.

Zalapala po dechu. Oči se jí zalily slzami. Svaly strnuly a ona na chvíli myslela, že je po všem. Pak ji políbil. Něžněji než předtím. A znovu a ještě a ještě jednou. Začal se opatrně pohybovat, bolest se pomalu měnila v rozkoš a ona zažívala sladká muka. Celá zardělá nořila prsty do chloupků na jeho hrudi. Pohyboval se stále rychleji a ona se poddala jeho rytmu.

„Taro, líbezná, sladká…“ Hlas měl zastřený. Prsty se mu zarývala do hrudi. Zdálo se jí, jako by seděla na tuctu koní najednou jako by se s nimi hnala k okraji široké propasti. Zastavil se jí dech. V hlavě měla prázdno. Propast byla čím dál blíž a Tara se hnala stále rychleji. Už byla na dohled a Tara v představách viděla konec ve vzduchu. Letěli. Ke hvězdám.

Vzepjala se proti němu. Vykřikla a slyšela i jeho křik. Ozvěnou se nesla mezi stromy. Rhys s hlavou zvrácenou a zuby obnaženými v extatickém záchvěvu dosáhl vrcholu. Napjaté svaly ochably Jeho hlas stále ještě dozníval v lese. Tara se znovu prudce zachvěla a on ji pevně obejmul.

„Ach, čarodějko,“ zamumlal, klesl na ni a zhluboka vzdychl. Ležel jí na prsou, tělo zalité potem.

Objala ho a přitiskla se k jeho zpoceným svalům, svírala ho pevně, jako by se bála, že se jí ztratí v mlžném oparu. Hřál ji zázrak jejich spojení, radost z toho, že splynuli v jedno a že konečně zná tajemství ženství.

Les byl tmavý, oheň dávno dohořel a ona spokojeně vzdychla Konečně. Konečně. Ach, Rhysi.

Pomalu se pohnul, srdce mu klidně tlouklo, dech měl zase pravidelný a vyrovnaný.

„Syn pekla,“ zašeptal ochraptěle a jeho slova zněla zmučeně. Zvedl hlavu a zadíval se na ni. Jeho pohled byl vážný, hlas hrubý a v tváři se mu zračila lítost. „Prokletý osud. Stokrát prokletý.“ Odhrnul jí z tváře pramínek vlasů a koutky úst se mu stáhly v hořkém úsměvu. „Co jsem to jenom udělal?“

9

Tremaynovi přeběhl mráz po zádech, když pohlédl k opuštěným, přízračně vyhlížejícím hradbám Broodmoru. Ohořelé zdi porostlé plevelem a divokým vínem, rozpadající se cimbuří – byl to zlověstný hrad, pevnost hodná samotného Satanáše. Nad rozvalenými zdmi vyšel měsíc a Tremayne si připomněl, že je křesťan i že pohanské rituály jsou hloupost a kletby slouží jen ke strašení malých dětí. A přece kdesi hluboko v nitru věděl, že se sám sebe pokouší obelhat. V nejtemnějších zákoutích své duše se bál všeho, čemu nerozuměl. Zastavil koně na kraji lesa, zíral na prokletou pevnost a cítil, že se ho zmocňuje děs.

Jako by mu nějaký zlý duch četl myšlenky, vítr zničehonic zesílil, zezadu do krku se mu opřel studený poryv, vonící lesním vlhkem, a rozcuchal mu vlasy.

„Straší tam,“ zašeptal Red, když zastavil svého širokoplecího koně vedle Tremayna a upřeně hleděl na ohořelé monstrum spočívající na skále.

„Je prokletý,“ pokýval sir Lawrence. Byl to mohutný muž s ustupujícími světlými vlasy a očima, jimž nic neuniklo. Ze sedla svého bělouše pozoroval trosky, které kdysi byly prosperujícím sídlem plným života. Prsty nervózně mnul opratě svého koně. „Mor nikdo nepřežil.“

„Jejich duchové se skrývají v hradních kobkách a hlídají na věži,“ přidal se další.

„Hlouposti!“ Tremayne nepotřeboval, aby ostatní jeho strach ještě umocňovali.

„Ne, podívejte!“ Redův jindy klidný hlas se třásl a on chvějícím se prstem ukázal na jednu z věží tyčících se nad kamenné hradby. „Tamhle jeden je.“

Tremayne zkameněl a pak se upřeně zahleděl na positivu na stráži. Strach pomalu vyprchal a on se usmál. „Žádný dm li I ve slabém měsíčním světle totiž poznal chlapíka, který kdysi utekl šerifovi z oprátky. „To je starý Bertrand, ten zloděj. Podívejte se, jak chodí – tahá jednu nohu za sebou. To díky mně.“ Moc nechybělo a nahlas se rozesmál. Postupně se na všechny své muže podíval – všichni mu byli věrní. Alespoň v to doufal. Domněnka sira Jamese, že mezi těmi, jimž nejvíc důvěřoval, je někdo, kde ho zradil, mu dělala starosti. Může být někdo z těchto mužů, kteří mu přísahali věrnost, zrádce? Jidáš, jenž z něho nespouští zrak a dnem i nocí je mu v patách? Všichni muži jeho pohled klidu« opětovali. „Rozptylte se po lese,“ nařídil Tremayne. „Uděláme to jak jsme se domluvili. Těsně před úsvitem udeříme.“

Red se zhluboka nadechl, ale pak zatáhl za otěže.

Siru Lawrencovi ztuhla čelist. „Ano,“ zašeptal s rukou na jílci meče.

Tremayne cítil, že je vítězství na dosah. Konečně dá tomu vši vákovi za vyučenou. „Snažte se, ať zůstanou naživu. Přivedenu‘ je do Twyllu, a jestli někdo“ – klouzal pohledem z jednoho od daného muže na druhého – „narazí na toho bastarda nebo jeho ženskou, okamžitě mi je přivedete.“

Už se těšil, až uvidí, jak se jeho nezlomný nevlastní bratříček bude tvářit, až pochopí, že se stal jeho zajatcem a bude souzen na hradě, z něhož ho před léty vyhodili.

„To je všechno?“ zeptal se sir Lawrence.

„Ne.“ Tremaynův kůň nervózně popošel a Tremayne přitáhl otěže. „Až odvedete zajatce, hrad zapalte.“

„Ale, mylorde, vždyť už jednou shořel.“

„Ne celý.“ Tremayne se zachmuřeně podíval na ohořelé střechy broodmorských věží a přemítal o všech těch báchorkách opřádajících starou tvrz – báchorkách plných duchů, zlých znamení a kleteb. „Zničte ho. Do základů.“

Sir Lawrence odvětil bez zaváhání: „Jak si přeješ, mylorde.“

„Dohlédni na to. Hned, jak chytíte Rhyse.“ Tremaynovo ledové srdce jako by malinko roztálo. Ano, Rhysi…, bratříčku, teď spolu zúčtujeme.

* * *

Tara se pohnula, otevřela oči a snažila se rozkoukat v ranním šeru. Byla v lese a objímala ji silná paže porostlá tmavými chloupky. Rhys. Nebyl to tedy jen divoký hříšný sen. Srdce se jí prudce rozbušilo. Bolest v klíně jí připomněla jejich spojení, vášeň jejich touhu. Znovu si vybavila, co pocítila, když do ní pronikl. Vzpomínka na uplynulou noc v ní dokonce i teď, po řadě hodin, roznítila touhu. Toužení, jemuž nesmí podlehnout. Už nikdy. Musí utéct, dokud Rhys spí. Jakmile se vzbudí, nepustí ji.

Nervózně si hryzla ret odhodlána vyklouznout hned teď. S námahou se vyvlékla z jeho objetí a nahá se začala plížit z jeho dosahu. Ležel tam, ruce a nohy uvolněné, obklopen opojnou vůní mužského těla a také smyslným pachem nedávného milování. Ničeho z toho si však nevšímala. Zatajila dech a vyděsila se vždy, když pod ní zašustilo listí. Kdesi v dálce zavyl vlk a ona zkameněla.

Rhys si odfrkl a otočil se na bok. Tara byla přesvědčená, že se jí chce dotknout, jeho prsty prohledávaly zem kolem, ale jenom si ze spánku povzdechl. Na mohutná záda mu svítil měsíc, nemilosrdně osvětloval četné jizvy.

Tara na sobě neměla nic, jen ten smaragdový prsten na šňůrce kolem pasu. Šmátrala po svých šatech. Našla boty, košilku a tuniku a v duchu se modlila, aby kámen byl skutečně kouzelný a pomohl jí uniknout podmanivému uchvatiteli a nevzbudit ho.

Její plášť ležel zmačkaný pod Rhysovým tělem a ona nechtěla riskovat, že se muž vzbudí, když se ho pokusí vytáhnout. Ne, pojede bez pláště.

Chvějíc se potichoučku se oblékla a nepřestala přitom Rhyse sledovat. Co udělá, až se probudí a zjistí, že je Tara pryč? Otřásla se, když si představila, jak se bude tvářit, až uvidí, že ho oklamala. Nikdy by na sobě nechtěla pocítit jeho hněv; je tak prchlivý a nebezpečný. A přece byla tak pošetilá a litovala, že ho opouští. Vyrazila ke koním, neslyšně našlapovala a odplížila se za strom, takže Rhyse na vteřinu či dvě ztratila z dohledu.

Už jen pár kroků.

„Kam ses to vydala?“ Mohutná ruka ji popadla za kotník.

„Ach!“

Vykřikla a pak si uvědomila, že prsty, které ji tak majetnicky svírají, patří Rhysovi. Že se jen natáhl a chytil ji.

„Já – já…“ Byla tak užaslá, že ze sebe nedostala jediné slov u, jen na něj mlčky zírala. Ruka kolem její boty na okamžik zesílil sevření, pak ji Rhys pustil a mrštně se postavil – mezi ni a kóno

Přiměla se pohlédnout mu do tváře. I když s ním spala a dli la, jak ji jeho zarostlý hrudník škrábe na prsou, když na ni klesl znaven milováním, teď se na hustý porost černých kadeřavý li chloupků bála podívat. Jako šipka směřoval dolů, k pasu, až k houštině v rozkroku, kde se – jak si všimla, i když se zdráhala podívat přímo – jeho mužství hlásilo o slovo.

Stáhlo se jí hrdlo.

Srdce bušilo jako splašené. Určitě je slyšel. Celý Twyll je musel slyšet, jak hlasitě bilo.

„Na něco jsem se tě ptal,“ řekl a přistoupil blíž. O krok couvla Pak ještě o jeden. Nebála se ho – ne, ale sobě nedůvěřovala, svým citům, které neovládala, když mu byla nablízku.

Třetí krok dozadu. Zády narazila do drsné kůry obrovského dubu.

„Já vím… já… já jsem jen chtěla…“ Ach bože, nedokázala rozumně uvažovat. Znovu se mu zadívala do stříbřitých očí. Jasné svítily a leskly se zlomyslným uspokojením.

„Pokoušela ses uprchnout.“

„Ano!“

„A dostat se na Twyll. U všech svatých, ženská, copak se ni kdy nepoučíš?“ Přistoupil k ní, byl tak blízko, že se hrudníkem dotýkal její tuniky. Obklopila ji jeho vůně. Kůže jí hořela a ona si říkala, že ho musí ignorovat, utéct pryč, tak rychle, jak jen bude moci, a modlit se, aby se mu ztratila někde v houští.

Pohlédla přes něj ke koním, ale věděla, že se jí k nim nepodaří doběhnout dřív, než ji dostihne.

„Zapomeň na to,“ varoval ji. „Ať se ti to líbí nebo ne, zůstaneš se mnou, čarodějko. Můžeš mě proklínat, prát se se mnou, zaříkávat, kreslit runy, vyhýbat se mi a plánovat útěk, jak se ti zamane, ale dokud já nerozhodnu, že je to bezpečné, budeš se mnou.“

„Dokud ty nerozhodneš?“ opakovala rozohněné. „Až to bude bezpečné?“ Dívala se mu zpříma do očí a chystala se vykopnout koleno a zprudka ho zasáhnout do slabin. „Ty nebudeš rozhodovat o mém osudu.“

„Ne? Tak to jsi na omylu.“ Oběma rukama ji uchopil za ramena a poprvé mu v hlase zazněla lítost.

„Proč? Co vlastně ode mě chceš?“ zeptala se, ale pak jí myslí blesklo poznání. „Ach, u všech všudy, přece ten kámen.“

Stiskl ji pevněji. „Já ten prsten potřebuju.“

„Proč?“

„Proti Tremaynovi.“

„Je můj,“ řekla a cítila zklamání, že si jí všímá jen kvůli tomu /propadenému prstenu. Proto ji držel v zajetí. Proto se od ní nelinul. A proto s ní spal. „Nemluvil jsi tedy o mém bezpečí, ale o bezpečí toho prstenu.“ Byla zhnusená a chtěla se odtáhnout, ale on byl silnější. Jeho prsty se jí zarývaly do svalů, jako by byla v pasti. Když pomyslela na to, co udělala, na to, že se s ním milovala, na to, jak jazykem a ústy prozkoumával nejintimnější zákoutí jejího těla, cítila hanbu – nelitovala však. Ach, ohavné srdce, takhle se nechat oklamat.

„Ano, ten prsten potřebujeme, ale i tvoje bezpečí mi leží na srdci.“

Nevěř mu, Taro. Nedůvěřuj mu. Ty ho vůbec nezajímáš. Kdybys neměla ten prsten, nehnal by se za tebou, nenašel by tě a neležel by 8 tebou.

Když si ji přitáhl blíž, tváře jí zrudly a ona se vzepřela. Objal ji, sklonil se k jejím ústům a políbil ji. Polibek neopětovala. Přestože byla celá rozbolavělá touhou, prsa měla naběhlá a v žilách jí proudila nově objevená vášeň, odmítla se jí poddat. Jemu se odmítla /novu poddat. Zneužívá ji. Chce ji jen kvůli tomu kameni, který má přivázaný u pasu. Říkala si, že se mu nevzdá.

Avšak tlak jeho lahodného jazyka, dotyk jeho rukou a tíha boků její rozhodnutí rychle zviklaly.

Měl horké rty a nádherně voněl. Prsty jedné ruky jí vpletl do vlasů, něžně zatáhl a přiměl ji zaklonit hlavu. „Věř mi, Taro,“ řekl a odtáhl se, aby si ji mohl prohlédnout.

„Nikdy.“

„Dělám, co je pro nás oba nejlepší.“

„Ne, nevěřím…“

Vrhl se na ni a tvrdě ji políbil. Jazyk jí přitiskl na zuby. Rozum na ni křičel, ať si dá pozor. Je to šílenství. On nechce tebe, Taro. A musíš se ovládnout. Už tě obral o panenství, dovolíš mu teď, aby ti vzal ten prsten?

Její ústa povolila.

Celá se pod jeho dotykem chvěla.

Ne, ne, ne! Nedělej to! Utíkej! Pro všechno, co je ti svaté, utíkej!

Nemohla však. A když prsty nahmatal lem tuniky a přetáhl ji dívce přes hlavu, nebránila se. Rukama jí sevřel ňadra a Taře po celém těle rozlilo horko, nádherný příval tepla.

Tvrdými prsty jí zručně mnul bradavky, které okamžitě ztuhly. Celá hořela a pocítila pulzující tlak v klíně. Bolest uplynuli‘ noci se rozplynula a vystřídala ji palčivá touha, kterou on mohl ukojit.

Ústy putoval pomalu dolů, ke krku, a líbal ji na citlivé místečko mezi krkem a ramenem. Srdce se jí rozletělo jako vyplašené ptáče. Myšlenky na odpor se rozplynuly a ona se mu poddala Ochotně. Nedočkavě. Dychtivě prahla po tom radostném oka mžiku, kdy jejich těla splynou v jedno.

„Ach, paní,“ zašeptal do tmy. Hlas měl zastřený touhou a rukama hnětl její ňadra bělostná jako perly, s jemnými modrými žilkami, prosvítajícími hebkou kůží.

Políbil ji, sklonil se a třesoucími se prsty nadzvedl jedno ňadro. Nedočkavými ústy se přisál na bradavku.

Taře se zastavil dech a dokázala myslet jen na to, jak moc ho chce. Dráždil a škádlil ji jazykem, zlehka ji kousal a hladově sál. Jednu ruku jí obtočil kolem pasu a prsty jí sevřel hýždě nebezpečně blízko rozkroku.

Taře podklesla kolena a moc nechybělo, aby upadla. Popojel ústy ještě o něco níž, přenechávaje vlhké bradavky jemnému dotyku větru. Políbil ji na břicho a olízl dírku v pupíku.

Celá se uvnitř chvěla a do očí jí vhrkly slzy. Plála v ní žádost, palčivá opojná touha. Zády se tiskla ke stromu. Rhys poklekl, a když jí zabořil hlavu do klína, pokusila se mu vykroutit. Ucukla, a on ji oběma rukama uchopil za zadek a pevně ji svíral. Líbali ji na vnitřní straně stehen, a ona se přestala bránit, opřela se o strom a tiše roztouženě vzdychala. Na vteřinu ji ovanul stulený vzduch, ale to už ji jeho horký dech šimral v chloupcích v klíně.

Pod dotykem jeho úst a jazyka jí projela křeč. Pokusila se odtáhnout, ale on ji nepouštěl. Přerývaně oddechovala a vnímala, jak ji ochutnává jazykem, líbá a… a… ach, sladká rozkoši! Zavřela i m i a vzdala se. Opírala se o kúru porostlou mechem a nechávala v sobě roznítit plamen touhy, divokou spalující žádost. Cítila, jak |i sžírá, jak sílí. Nemohla popadnout dech. Rozum měla zastřený.

hlavě jí zběsile vířilo. Zvrátila hlavu a vykřikla, vlasy se jí zapletly do popraskané kúry, zadkem byla přimáčknutá na strom. Něco uvnitř těla jako by vybuchlo, projela jí sladká křeč a ona pocítila bláznivou bezstarostnou lehkost.

Prsty zaryté do jejích hýždí nepovolily.

Rhys nepřestával. Nadzvedl ji, předklonil se a znovu ji líbal na nejskrytějších místech.

Prudce dýchala a pokoušela se mu vyvléknout, ale marně. Dráždil ji jazykem, zlehka kousal a líbal a jeho dech znovu způsobil, že jí projela sladká extáze. Jeho neholené vousy ji dřely na citlivé kůži uvnitř stehen.

Svět se jí začal rozplývat před očima. Z hrdla jí uniklo táhlé tlumené zasténání a polilo ji horko.

Znovu jí projela slastná křeč.

Ach bože! Zemře. Tady, nahá v lese s Rhysem… něžným, strašlivým Rhysem, jenž klečí u jejích nohou, líbá ji, dotýká se jí a opojně s ní čaruje. Znovu ji polilo horko a ona pocítila tak silný tlak, až se bála, že to nevydrží. Svíjela se, pokoušela se osvobodit a zároveň se tiskla ještě blíž.

Prudce narazila tělem do hrubé kůry. Před očima se jí honily tisíce hvězd, vrážely do sebe, vířily, vystřelovaly paprsky neuvěřitelných barev a ona, znavená prožitou rozkoší, klesla do Rhysovy připravené náruče.

„… mám tomu tedy rozumět tak, že se chceš vzdát prstenu – i když má takovou cenu slíbit mi věrnost a se všemi svými lupiči a hrdlořezy bojovat po mém boku proti Twyllu?“ Lord Cavan seděl v nádherně vyřezávaném křesle ve velkém sále marwoodského hradu. Prsty zdobené prsteny měl sepjaté pod bradou a podezřívavě si Abelarda prohlížel.

„Nechci to samozřejmě zadarmo.“

„Aá.“ Baronova široká ústa se roztáhla ve zlomyslném úsměvu. V krbu plápolal veliký oheň a osvětloval bílé zdi, umně vyvedené tapiserie a pódium, na němž stálo křeslo lorda Marwooda. Bezvousou tvář rámovaly černé kudrny; temně rudá košile protkávaná šedým sametem a kůží mu dodávala královského vzezřeni „Dostáváme se k jádru věci,“ řekl a luskl prsty na sličnou služebnou spěchající ke schodišti.

Dívka se uprostřed kroku zastavila a otázala se: „Mylordo?“ Růžové tvářičky jí ještě víc zrůžovělý a ona nervózně pohlédla z barona na Abelarda a dva další muže, statné vojáky, kteří stáli na stráži u dveří.

„Přines ještě víno,“ přikázal a ukázal na podlahu, kde stál jehostříbrný pohár. „Pro mě a tady pro sira Abelarda.“

Abelard se zarazil. Už celé roky nikoho neslyšel vyslovit své jméno s titulem. Navíc se v Marwoodu, kde se to jen hemžilo vojáky a přípravy na válku vrcholily, necítil ve své kůži. Když při jel, stráže ho prohledaly, a pak teprve mu dovolily projít vnějším nádvořím. Stály tam povozy a čekaly na náklad. Desítky vojáku sháněly válečné koně, mezky, jezdecké i tažné koně – a ti řehtali a škubali sebou. Abelard viděl bedny se zbraněmi – luky, kušemi, noži a meči – ale také kladivy, pilami, krumpáči, lopatami a jiným nářadím, koše s jídlem a sudy s vínem, truhly s loučemi, křesadly a vším možným, co vojáci nabrali v hradní špižírně a ve skladištích a teď nakládali na vozy. Stál tam i částečně sestavený trebouchet, jímž budou ostřelovat twyllské nádvoří chráněné mohutnými hradbami. A také beranidlo, připravené rozjet se na masivních kolech proti Twyllu a rozbíjet jeho těžké brány.

Cavan to nebude mít při útoku jednoduché, bude to náročné a zdlouhavé obléhání.

Služtička krátce kývla. „Ano, mylorde,“ řekla a pelášila pryč, až jí modrá sukně odletovala od kotníků.

„Půvabné děvče, ta Meghan,“ poznamenal lord Cavan, pohledni provázeje odcházející dívku, a zamyšleně bubnoval prstem těžkým prstenem na opěradlo křesla.

„Ano.“

„A teď mi pověz,“ baron překřížil dlouhé nohy a nedůvěřivě ne zadíval na Abelarda, „co za to ode mě chceš?“

„Hrad.“

„Ach tak,“ řekl Cavan, pokýval a zvedl ruku. „Hrad. A to je všechno?“ zeptal se sarkasticky a pohlédl na muže stojící u krbu, v němž na masivních železných kozách ve tvaru vlčí hlavy hořelo Husté poleno.

„Smaragdovým prstenem prokážeš, že jsi Gilmorův syn. Rada ztěch, kdo jsou stále ještě potají věrni starému baronovi, odejde od Tremayna a přijme tebe jako zákonného barona z Twyllu.“ Abelard pokýval hlavou. „Ten prsten oslabí Tremaynovu pozici, jeho vlastní lidé se proti němu vzbouří.“

„Někteří,“ souhlasil Cavan a bříškem prstu si poklepal na přední zuby, které se nepatrně překrývaly. Přišla služka, přinesla pohár a džbán s vínem a oběma mužům nalila. Cavan upřeně pozoroval její živůtek a pohyb jejích boků. Když zmizela, povzdechl si a vrátil se k tomu, o čem mluvili předtím. „Čí je vlastně ten prsten?“

„Prosím?“

Cavan se předklonil, lokty se opřel o kolena a zdvihl obočí. „Nuže, sire Abelarde, pokud jsem tě správně pochopil, patří právoplatnému vládci Twyllu, jenž jej dostal při svém narození. Tehdy ovšem, jak se povídá, se Gilmorův syn ztratil a jeho otec byl zabit. Můj otec, Innis, tvrdil, že oním ztraceným dítětem jsem já. A ty teď máš ten prsten…, je to tak?“

„Ano.“

„Takže jsi ho bud od někoho dostal, anebo jsi ho někomu sebral.“ Napil se z naleštěného stříbrného poháru, na němž tančily malé plamínky. I když byl na pohled klidný, hořel v něm prudký oheň, hladová touha. Než mohl Abelard odpovědět, Cavan se ještě zeptal: „A kde je ten prsten teď?“

„Bezpečně ukrytý.“

„Ty ho nemáš u sebe?“ Prsty nervózně přejížděl po stěně poháru.

„Ne.“

„Měl bych tedy věřit tvému slovu, i když nemám žádny důkaz?“

„Moji muži jsou ochotni se s tebou spojit, mylorde.“

„To říkáš ty. Ale tví muži jsou hrdlořezové, vrazi, násilníci, a zloději. Jejich oddanost lze koupit za šesták anebo za slib, že jim bude nějaká ženská po vůli.“

„Budou ti dělat předvoj, otevřou ti brány Twyllu a vydají lorda Tremayna.“

„Anebo počkají, až budeme uvnitř, a pak se na nás vrhnou. Jak mám vědět, že to není past, že tě neposílá Tremayne? Jeho zvědové už tu byli.“ Zavrtěl hlavou. „Proč bych ti měl důvěřovat?“

„Protože nenávidím Tremayna z Twyllu víc než kohokoli jiného na světě.“ Abelard zvedl ruku a ukázal pahýl prstu. „To jemu vděčím za to, že jsem mrzák.“

„On přece nemůže za to, že nejsi v boji dost pohotový.“ Cavan si pořádně lokl, vyprázdnil pohár a hřbetem rukávu si otřel ústa „Ne, to ještě není důvod, abych ti věřil.“

„Je se mnou Rhys.“

Cavan prudce vzhlédl. Celé jeho tělo se napjalo. „Ten psanec a bastard?“

„Ano.“

„S tebou ovšem nepřijel, nemám pravdu? Už jsem slyšel, že vás dva párkrát viděli společně. Proč tady teď není?“

„Protože on má ten prsten.“ Abelard se v duchu usmál. Setkání s Cavanem probíhalo přesně podle očekávání. „Kdybych sem přijel s kamenem, co by ti bránilo mi ho sebrat?“

„A co mi brání nechat si tě tu jako rukojmí a vyměnit tvůj život za smaragd?“

„Nic.“ Abelard do sebe obrátil zbytek vína.

Cavan čekal, úsměv se mu pomalu vytrácel z tváře.

„Nic, ovšem vysloužíš si tím jen Rhysův hněv a hněv všech jeho mužů. Prsten nikdy nedostaneš a po celý zbytek svého bídného života budeš usínat s vědomím, že ti Rhys z Twyllu může kdykoli podříznout ten tvůj hubený krk.“

Cavan vyskočil z křesla a z výšky svého pódia povýšeně hleděl na Abelarda. „Stačí jedno moje slovo, a useknou ti všechny prsty, které ti ještě zbyly!“

„Ano, jsi mocný, lorde Cavane, ale pokud by ses dopustil takové chyby, do smrti bys trpce litoval.“ Abelard ztlumil hlas. „To přísahám.“

„A pak bych ti mohl dát useknout prsty na nohou.“

„A nikdy bys nespatřil smaragdový prsten. Taky bys ztratil převahu ve válce. Nechceš se snad pomstít Merwynnovu synovi?“

Lord Cavan se opět posadil do svého křesla, honosného jako trůn. V očích mu zaplála krvežíznivost. Stárnoucí lord Innis ho sice rozmazloval a dal mu, co mu na očích viděl, ale to mu matku a lásku, kterou mu mohla dát jedině ona, nahradit nemohlo. Lord Innis byl bezcitný a chladný jako kámen.

Abelard se směle usmál. Vůbec se nebál, že by mohl přijít o prsty na rukou a na nohou. Tohle štěně, které si říká lord, ho nemůže zastrašit. Věděl, že když budoucí baron zváží své možnosti, ještě rád se s jeho lupiči spojí. Byl by blázen, kdyby to neudělal, a to lord Cavan z Marwoodu rozhodně není. Je mimořádně pomstychtivý a hamižný.

V tichu poklidného odpoledne hleděl Rhys na to, co zbylo z Broodmoru. Ohořelé trámy ještě doutnaly a dokonce i zdi, které kdysi dávno oheň nesežehl, teď nesly stopy sazí a dýmu, řada z nich lehla popelem docela.

„Nikdo tu není,“ řekl, když prošel bývalým hradním nádvořím. Tráva byla sežehnutá a suchá, ze starého povozu, u něhož bývali přivázáni koně, zbyla jen ohořelá kostra.

Tara zbledla. Stála na malém pahorku u rybníčku s úhoři, jednu ruku si tiskla k ústům a oči se jí plnily slzami. Vítr si pohrával se záhyby jejího pláště, strhl jí kapuci a volné kadeře černých vlasů se jí nahrnuly do obličeje.

„To je tvoje vina.“ Tvrdá slova se mu vyřinula z úst dřív, než si uvědomil, co říká. Do duše se mu zaryla hluboká, zaslepující bolest. Rosie. Leland. Kent. Holoubek. Johnny. Benjamin. A ti všichni ostatní. Dobrý Bože, jsou snad všichni mrtví? Rozbolela ho hlava, srdcem mu projel šíp zoufalství.

„Ne.“

„Ano – zabilo je tvoje sobectví.“

„Ach ne, to ne!“ Chvíli se jen nejisté třásla, ale potom se silou vůle přiměla vzchopit. Napřímila drobná ramena. „Nejsem žhářka.“

„Ne?“ Otočil se na patě a hnán pocitem viny zamířil po sešlapané spálené trávě k Taře. „A kdo tedy?“

„Nevím… Ale viděla jsem plameny; stráže běžely hasit a já vyklouzla jsem oknem. Nemohla jsem nic zapálit, ani kdybych chtěla. Byla jsem zamčená, dnem i nocí mě hlídali. A… a ty tady byl, ne? To už přece nic nehořelo?“

Odfrkl si. Zatracená ženská, chtěl jí věřit, moc si přál důvěřovat nevinnosti v jejích očích. „Požár ještě nebyl úplně uhašený.“

„Třeba nejsou mrtví,“ řekla třesoucím se hlasem a toužebně si přála, aby to byla pravda. „To bychom museli najít těla nebo nebo… nebo… zbytky těl,“ dodala šeptem. „Koně tu nejsou a., mohli uprchnout?“

„A kam by asi tak šli? Proč jsme na nikoho z nich nenarazili.“

„Protože se skrýváme, tak jako oni. Nebo… nebo proto, že odešli jinam.“

„Všichni?“ zapochyboval.

„Proč ne?“

Ano, proč ne? Odhrnul si vlasy z očí a cítil, jak se ho zmocňuje pocit neodpustitelné viny. Ještě nikdy se svými muži nezůstal tak dlouho na jednom místě, ale tentokrát ho ukolébalo přesvědčeni, že na hradě, o kterém se říká, že je prokletý, jsou v bezpečí.

Mýlil se.

Nebyl dost pohotový, a přestože cítil blížící se nebezpečí, nevěnoval mu pozornost, honil se za tou čarodějkou a věřil, že mu osud bude ještě pár dnů příznivě nakloněn.

A teď ti, kdo mu důvěřovali, za jeho nerozvážnost draze zaplatili, možná svým životem.

„Cožpak jsi je neviděl – byli všichni živí a z ohně zbývaly už jen uhlíky?“

„Ano.“ Vybavily se mu doutnající hromady trosek, mnohem horší než ty, na které se teď díval. Popelem lehla jen stará lékárna „Oheň se musel znovu rozhořet a…“ Srdce mu ztěžklo, když pomyslel na ty, kteří v něj věřili. Spoléhali se na něho. Považovali ho za svého dobrodince. Píchlo ho u srdce, „…a nikdo si toho nevšiml.“

„Nepověřil jsi někoho, aby na doutnající trosky dohlédl?“

„Ano. Byl vyčerpaný a ztrhaný.“ Zavřel oči a ostře si vyčítal, že se raději pustil za Tarou a tím prokletým kamenem, místo aby opatřil své muže. A oni museli bojovat s ohněm, shánět koně a hledat Taru, což je nejspíš tak vysílilo, že se o žhavý popel nepostarali, jak měli.

Rhys stěží odolal pokušení sevřít pěst a zahrozit jí proti nebi.

Odkopl kus omítky na hromadu sutin. Co se stalo, stalo se. Pohřbí svou bolest v nejtemnějších koutech svého srdce. Doufal že se Rosii, Kentovi, Holoubkovi a všem ostatním podařilo uprchnout, a zároveň se bál, že jsou mrtví.

Tařinou vinou.

Jeho vinou.

A kvůli tomu prokletému smaragdu.

Nuže, teď by mu ten prsten měl všechno vynahradit.

„Pojď,“ řekl, popadl ji za ruku a táhl ji k padací mříži, kde nervózně přešlapovali jejich koně, poplašení dýmem. „Je čas dát všechno do pořádku.“

„Dát do pořádku?“ opakovala a běžela za ním po nádvoří.

„Ano. Budeš se muset vzdát svého pokladu, čarodějko.“

„Nerozumím…“ Viděl jí však na očích, že lže. Věděla moc dobře, co tím chce Rhys říct.

„Toho kamene.“ Vzal Dobbyn za opratě a vtiskl je Taře do ruky. Měl na ni vztek, ale na sebe také, vůbec se neodvážil pomyslet na to, jak prudce a vášnivě se milovali. Když ji políbil, ztratil hlavu a teď si uvědomil, že už ji nikdy nesmí obejmout. „Svého prokletého prstenu.“ Položil nohu do třmene a vyšvihl se do sedla. „Je načase, abys to vzdala.“

Nasedla na Dobbyn a zatáhla za otěže. „Vzdala? Proč?“

„Abelard se domlouvá s lordem Cavanem z Marwoodu. Nabízí mu ten kámen a naši pomoc v boji proti Tremaynovi.“

„Ne, nedám, co mi patří.“

Rhys cítil, že se mu na rty vkrádá krutý úsměv. „Bojím se, že nemáš na vybranou – protože jiní dali mnohem víc, drahá lady.“ Přejel vypálený hrad vzteklým pohledem. „Ti lidé zemřeli Taro. Zemřeli. Kvůli tobě. Teď je řada na tobě, abys něco obětovala.“ Otočil se a ze sedla couvajícího koně ji probodával pohledem. Nesmí se poddat bláznivé touze odpustit jí, sesednout z koně sesadit ji z její hnědky, obejmout a líbat, až na všechno kolem zapomenou. Ve svém srdci se zatvrdil. To ona je vším vinna, proto že utekla z Broodmoru.

A nejsi ty vinen, když jsi ji sem přivedl? doléhalo svědomí, ale on je neposlouchal. Dřív, než si to mohl rozmyslet, řekl: „Vzdej se toho prstenu.“

„Ne-já…“

„Už se o tom nebudeme bavit.“

„Ale…“

„Teď mě dobře poslouchej. Až přijedeme do vesnice, kde se mám setkat s Abelardem, dáš nám kámen sama, nebo tě svleču, ten zatracený provázek vlastnoručně rozvážu a kámen ti seberu.“ Zamračil se na ni a ona jeho pohled vzdorně opětovala. Místo aby se krčila a třásla a přísahala mu, že ho bude poslouchat, povýšeni a mrazivě se na něho usmála. Pevně svírala otěže; kobylka poskočila, hodila hlavou a škubala za uzdu.

„Tak teď poslouchej ty mě, Rhysi. Nikdy – slyšíš, nikdy a nikdo, a ani ty, nebude říkat, co mám dělat.“ Povolila koni uzdu, vrazila mu paty do slabin a ten vystřelil, jako by mu za zadkem hořelo. Tara se přitiskla ke koňské šíji a jela, jako by ji honil sám ďábel.

Rhys zostra pobídl Gryffyna. Grošák vyrazil a hnal se po nádvoří, až mu hlína od kopyt lítala, aby dohonil prchající klisnu s Tarou na hřbetě. Když se dívka řítila bránou z hradu ven, spadla jí kapuce a černé vlasy a plášť za ní divoce vlály. Cítila však, že se snaží marně.

Za chvíli ji Rhys dožene a potom jí, při všech bozích, ukáže, jaké to je, když se rozzlobí.

Stiskl čelist, až to zabolelo, a přes rty mu přelétl zlý úsměv. Však uvidíš, čarodějko, já tě naučím. Bude to smyslné, vášnivé, zatraceně těžké. Však to potřebuješ, ani nevíš, jak moc to potřebuješ.

Nemohl se dočkat, až jí to pořádně vytmaví.

10

Dostihl ji u potoka.

„Copak se nikdy nepoučíš?“ zlobil se, zatímco jejich koně kráčeli bok po boku, nohama víříce vodu, až stříkala na všechny strany. Dobbyn měla úplně mokré břicho a Tara holínky.

Rhys s Gryffynem byli na dosah ruky.

V jeho očích viděla hněv a na jeho chvějících se rtech četla úžas.

„Nech mě být!“ varovala ho a škubla za opratě.

Hlasitě se zasmál. Hrubý, nemilosrdný smích ještě dlouho zazníval mezi stromy. „Nikdy.“

„Hyjé!“ pobodla hnědku a Dobbyn se začala škrábat na protější břeh. Rhys však předvídal, že se pokusí uprchnout, a držel se vedle ní. Koně se vyšplhali na břeh, skákali přes mohutné kořeny stromů rostoucích podél potoka a přes kameny ponořené do bahna. Rhys se k ní naklonil, byl nebezpečně blízko – blízko jejího koně. Jednou rukou se přidržoval sedla a otěží, druhou natáhl k ní…

„Pozor!“ vykřikla, doufajíc, že se v sedle znovu napřímí, ale neudělal to. Zbláznil se! Co nevidět jistě spadne na zem plnou ostrých kamenů skrytých pod vřesem. Tara zamířila do kapradí.

Rhys uchopil její opratě. Jednou rukou zprudka škubl, narovnal se v sedle a vytrhl jí je ze vzpouzejících se prstů.

„Ne – nepokoušej se…“

Dobbyn letěla jako s větrem o závod, snažila se od Rhyse odpoutat, ale jeho ocelové sevření nepovolilo.

„Jsi blázen! Zabiješ nás oba!“ vykřikla Tara. „Pusť ji!“

Z výšky svého koně ji proklál vášnivým, hrozivým pohledem, který se jí zabodl do srdce a pronikl do nejskrytějších míst ženského nitra. Pevně se držela sedla. V krku jí vyschlo a poznala, jak chutná zoufalství zatracenců. Rhys s potměšilým úsměvem na rtech ji jistě ztrestá.

Bylo jen otázkou času, kdy.

Nevěděla, má-li trest očekávat s rozechvěním, anebo se strachem.

Znovu se pokusila zmocnit opratě, ale marně. Rhys se postavil e třmenech, zaklonil se a přiměl oba koně zpomalit.

Zahanbená Tara sotva dechu popadala; vyhýbala se jeho pohledu a upřeně zírala na zem před sebe.

„Proč to vždycky musí takhle dopadnout?“ řekl a jí se zdálo, r i přes klapot koňských kopyt a údery svého splašeného srdce… zaslechla v jeho hlase smutek.

Poslední paprsky odpoledního slunce pronikaly mraky a větvemi stromů a země se pod jejich dotykem zlatavě leskla, ale zimní vzduch byl chladný a vysoko na nebi se sbíraly mraky, z nichž ještě večer bude možná pršet. V keřích šramotili ptáčci a veverky, les pronikavě voněl kapradím, vlhkou hlínou a potem koní.

Pěšina se zúžila a Dobbyn poslušně kráčela za Gryffynem. Tara se musela dívat na Rhysova záda, jeho mohutná ramena a vzpřímenou páteř. Na to, jak jeho hýždě kopírují tvar sedla a pohupují se v rytmu Gryffynova kroku ze strany na stranu, na silné nohy pevně semknuté kolem koňských boků.

Projela jí intenzivní vzpomínka na to, jak se k ní ta silná stehna tiskla. Odkašlala si a podívala se stranou. Zlobí se na ni, a ona přitom za nic nemůže. Ona Broodmore nezapálila a ani k tomu nenavedla Holoubka – ale stejně by jí nevěřil, i kdyby mu řekla pravdu. Kromě toho nechtěla, aby se na tu nebohou poblázněnou dívku hněval.

Co by z toho měla, kdyby Holoubka prozradila? Ta dívka je možná mrtvá. Taře ztěžklo srdce, když pomyslela na všechny ty zmarněné životy. I když byli Rhysovi kumpáni hrdlořezové a loupežníci, našli se mezi nimi hodní lidé a ona ke svému překvapení zjistila, že si ji získali. Johnny se pěkně staral o Dobbyn a Leland se na ni nesměle usmíval bezzubými ústy.

Nezbývalo jí než útrpně přijmout svůj osud – alespoň prozatím. Věděla však, že jakmile se jí naskytne vhodná příležitost, znovu se pokusí o útěk. Klíč k tajemství, kdo vlastně je, kam patří a co je jí v životě souzeno, má otec Simon. Musí tedy na Twyll a zjistit pravdu. Co bude potom, netušila. Znovu pohlédla na Rhyse. Parchant. Darebák. Její věznitel. Milenec. Slova jí vířila hlavou, honila se jako štěně rafající po vlastním ocase.

Rhys se pohnul a ohlédl se po ní. Jejich oči se střetly. Nepřístupně. Taře se vzrušením sevřely útroby. Prsty jí najednou zvlhly. Rhys neznatelně přimhouřil víčka a změřil si ji pohledem, jenž překypoval nevyřčenou touhou – žhavou žádostí slibující tělesnou rozkoš a hraničící s nějakým hlubším záměrem, z něhož se jí svíral dech.

„Kam… kam jedeme?“ ptala se předstírajíc, že nemá v úmyslu uprchnout.

Uvažoval o její otázce a pohupuje se v sedle zamyšleně vysunul spodní ret. Neodpověděl.

„Neřekneš mi, kdy tam budeme?“

Pokrčil rameny. „Jedeme do jedné vesnice mezi Marwoodom a Twyllem. Mám se tam setkat s Abelardem.“

Nebudou tedy daleko od místa, kam směřovala ona. Srdce se jí prudce rozbušilo.

„Až tam budeme, uděláš, co ti řeknu,“ připomněl jí. „Dáš nám svůj kámen.“ Tvářil se přísně. „Je to jen malá cena za to, co jsi napáchala.“

„Já jsem Broodmore nezapálila!“ řekla znovu, ale bylo to marné. Rhys se tvářil nepřístupně a v očích měl napsáno, že ho o své nevině nikdy nepřesvědčí. Nikdy jí nebude důvěřovat. Neuvěří ji Nikdy ji nebude milovat.

Poznání ji zasáhlo jako blesk. Ovšem, že ji nikdy nebude milovat. Proč by měl? To spíš ona je zamilovaná do něho.

Je nelítostný. Je to lotr. Mizera, jehož zajímají jen jeho vlastní cíle. Ne, nikdy by nemilovala – nikdy by nemohla milovat – muže jako on, vypovězeného psance. A přece jí pošetilé srdce v hrudi poskočilo, kdykoli se na ni ohlédl, a hlavou se jí honily vzpomínky na jejich milování.

Blázne, obviňovala se, když vjeli na starou cestu, rozježděnou povozy a udusanou koňskými kopyty a botami poutníků. Na úbočích kopců se objevila první vesnická stavení, obklopená

Mi’úrodnými políčky. Rhys zamířil vzhůru, do vesnice, kde se měl netkát s Abelardem.

Obloha se zatáhla zlověstnými mraky a setmělo se, jako by nastal večer. Někde v dálce zaburácel hrom. Na zem dopadly první ledově kapky deště.

Tremayne soustředěně napjal tětivu, přimhouřil oči a zamířil na kupku sena, přes niž byla přehozená kůže s namalovaným jelenem. Vystřelil. Šíp zasvištěl vzduchem. Ozval se trhavý zvuk. Šíp se zabodl jelenovi přímo do hrudi. Tremayne se usmál. Představoval si, jak mohutné zvíře klopýtne a klesne na kolena. Dobře. Mířil přesně. S pýchou pohlédl na syna.

Quinn sledoval Tremaynovo počínání, ale z jeho výrazu se nedalo odhadnout, co si myslí. Jako by něco takového dokázal každý.

„Dobrá rána,“ řekl Tremayne a snažil se potlačit pocit, že je jeho syn, jeho jediné dítě, zvláštní.

Quinn zamyšleně sešpulil rty a sáhl do toulce. Vložil šíp do luku, holými prsty natáhl tětivu, zacílil a bez dlouhého otálení vystřelil. Smrtící střela prořízla vzduch a zabodla se hluboko do terče, ani ne dva palce od Tremaynova šípu.

To Tremayna popudilo. Ano, byl na Quinna pyšný, ale pálilo ho, že je tak drzý a že projevuje okázalý nezájem o všechno, co souvisí s Twyllem. Jednou bude Quinn baronem – tedy pokud si Cavan neprosadí svou.

„Míříš skvěle, chlapče.“

Quinn se na otce znuděně podíval a Tremayne byl v pokušení s ním zatřást, aby se vzpamatoval. Ale to by nebylo dobré. Je ještě malý. Za pár let si uvědomí, jaké má štěstí a co mu spadne do klína, a bude hrdý na to, že se jednoho dne stane baronem, pánem hradu.

Tremayne v to alespoň doufal.

„Zkusme to ještě jednou,“ navrhl Tremayne. Nedbaje deště vytáhl šíp a chystal se složit dalšího pomyslného jelena a ohromit syna. Když však vzhlédl, uviděl Percivala pachtícího se přes nádvoří.

Z výrazu jeho tváře usoudil, že stařec nenese příznivé zprávy. Poslední dobou jich vůbec moc nebylo. Toho bastarda Rhyse na Broodmoru nenašli, nebyl tam ani Abelard a ta žena. Hrad prohledali a pak zapálili v naději, že oheň Rhyse přinutí vylézt, ale ten záměr nevyšel. Tremayne mohl jen doufat, že se Rhys uškvařil v plamenech. Zneklidňovalo ho však podezření, že se mu podařilo uniknout. Gryffyna nenašli – to bylo špatné znamení, protože ten bastard by se svého pokladu nikdy nevzdal, nejlepšího hřebce v celém Walesu, toho, co bylo Tremaynovi nejdražší.

Sevřel šíp. Začalo mu cukat v oku. Jako by nestačily potíže s Rhysem. Ještě ke všemu zaútočí ten povýšenec, Cavan z Madwoodu.

„Co je?“ zeptal se, když se Percival přišoural blíž. Spustil se ledový déšť, za chvíli bylo všude plno louží.

„Ach, mylorde,“ začal Percival, když se zastavil a snažil se popadnout dech. „Sir Regan už vyslechl všechny Rhysovy muže Starci pískalo na plicích z toho, jak pospíchal. Posmrkoval, kašlal a ztěžka se opíral o hůl.

„No a?“

„Nevědí, kde je Rhys.“

„Lžou.“ Tremayne si odplivl. Jsou to prolhaní psi, do jednoho Quinn oba muže pozoroval velkýma modrýma očima. „Běž dovnitř, chlapče,“ poručil mu Tremayne a všiml si, že se v chlapcově obličeji mihl vzdor. „Běž. Však ještě budeme střílet a příště… příště tě vezmu s sebou na lov,“ slíbil mu, i když věděl, že je to lež. Několik dnů teď bude muset zůstat na hradě. Dokud se nezbaví Cavana. „Tak utíkej.“

K Tremaynově znepokojení chlapec jakoby opovržlivě a tak trochu zvědavě povytáhl obočí a beze slova si přehodil toulce přes záda. Jako by se v duchu k něčemu odhodlal, pevně sevřel svůj luk a rozběhl se, jak nejrychleji mohl, do deště, až za ním černé kadeře vlály. Tremayne chvíli uvažoval, jestli nemíří za starým nemluvným knězem; už několikrát ho přistihl, jak slídí kolem severní věže, kde měl otec Simon skromnou komůrku. Nebylo v ní nic než lůžko a na zdi pověšený kříž; vypadala spíš jako vězení; zbožný muž tam klekal na vyhublých kolenou, modlil se a prosil za odpuštění nějakého dávného, neznámého hříchu.

Ach, je to divný člověk. S nikým nemluví, nikdy se neusměje. Vypadá ztrápeně. Kdyby měl Bůh slitování, vzal by si ho k sobě do nebe. Jenže Bůh dnes vyslyší málokoho.

„Zdá se, že nikdo z nich netuší, kde je tvůj bratr,“ řekl Percival, když Quinn, který to bral naschvál přes kaluže, konečně zmizel za hrnčírnou.

„Nevlastní bratr,“ připomněl mu Tremayne. „Syn obyčejné kurvy.“

„Ano.“ Percival si přitáhl okraj kápě a rozzlobeně se podíval k šedému nebi. Kapky mu bubnovaly do nosu a padaly na zem.

„Nemůžeme si je koupit? Třeba by jim peníze rozvázaly jazyk?“

Percival píchal holí do rozměklé zablácené trávy a potřásl hlavou. „Jsou mu bezmezné oddáni.“ Dýchal si na ruce, aby se trošku zahřál.

„No dobře,“ řekl Tremayne znechucen tím, že si hýčká na prsou zrádce. „Všechny je zpráskejte – a před ostatními. Jednoho po druhém. A pak se můžou vystřídat na pranýři. Třeba si někdo z nich vzpomene, kde se jejich vůdce schovává.“

Percival si hlasitě odfrkl. „Pochybuju, že to k něčemu bude.“

„Musí být něco, co s nimi pohne.“ Tremayne se otočil a zamračil se na kostnatého starce, kdysi nejvěrnějšího rytíře jeho otce. Teď před ním stál jen stín udatného válečníka. „Není tam nikdo, kdo by promluvil? Odneste jim jídlo a vodu – nechte je umírat hladem a žízní. Uvidíme, jestli se jim nevrátí paměť.“

Stařec stále ještě váhal, zadíval se na terč a v zamyšlení přivřel povislá víčka.

„Něco přede mnou tajíš,“ pobídl ho Tremayne, který znal Percivala natolik dobře, aby věděl, co to znamená.

„Ano.“ Percival vzdychl a zažloutlým nehtem se poškrábal na bradě. „Je tam někdo, kdo mezi ně nezapadá. Děvče – dcera té mohutné ženské. Chová se podivně a povídala cosi o jakési čarodějnici nebo kouzelnici.“

„Co má nějaká čarodějnice společného s Rhysem?“ zeptal se Tremayne, ale v duchu už si tuto informaci spojil s jinou, kterou slyšel i dříve. Že totiž Rhyse zahlédli s nějakou ženou.

„To děvče si myslí, že Rhyse očarovala.“

Tremaynovi došla trpělivost. „Očarovala?“ ušklíbl se jí. „Tak očarovala? Přiveďte mi ji. Do velkého sálu. Daleko od ostatních.“

„Jsem si jistý, že víc toho neví.“

„Možná ne, ale stejně s ní chci mluvit.“ Vytáhl z toulce nový šíp, zamířil a vystřelil. Střela prolétla vzduchem a zapíchla se jelenovi přímo nad hlavu. Minul. Stačí, aby před ním někdo vyslovil jméno toho bastarda, a úplně ho to připraví o rozvahu.

Když kráčel po vnějším nádvoří, kolem ohrad s bečícími ovcemi a chrochtajícími prasaty s rypáky zabořenými do měkkého bláta, znovu uvažoval o Broodmoru a o tom, že už měl vítězství téměř na dosah. Na okamžik se ho zmocnil pocit, že přišla jeho příležitost a že to tomu lotrovi vrátí i s úroky. Brzy však vyprchal. Když pochytali všechny ty mizerné lapky a darebáky z polorozpadlého hradu, viděli, že mají jen bezcharakterní mrzouty, kteří by za toho parchanta dýchali, ale po Rhysovi, Abelardovi nebo té ženě nebylo ani vidu, ani slechu.

Celé to pachtění Tremaynovi vyneslo jen asi tucet nových vězňů, včetně té ženské a její dcery, další hladové krky – pokud se ovšem nerozhodne mořit je hlady. Když je Rhys nebude chtít vykoupit.

Prošel kolem zbrojírny, kde několik mužů pečlivě čistilo brněni. Nořili do sudu hned několik kusů najednou, polévali je octem a sypali pískem. Pak sudem otáčeli, aby rez lépe pustila. Dva chlapci v roztrhaných hadrech – sirotci, pokud se Tremayne nemýlil – cídí otrubami helmy a štíty. Byli zcela zabráni do práce, věděli, že zbroj brzy přijde ke slovu. V bitvě s Cavanem. Nebo s Rhysem.

„Mylorde,“ uklonil se zbrojíř, když Tremayne procházel kolem.

Také oba chlapci něco zamumlali a dívali se do země. Dobrá. Alespoň vědí, kde je jejich místo.

Tremayne šlápl do louže a potichu zaklel; ledová voda mu vnikla do boty. U všech svatých, copak ho musí pořád provázet taková smůla?

Kráčel dál kolem zaneprázdněného kováře. Mezi koleny držel nohu nějakého hřebce a malým kladívkem mu zatloukal hřebíky do kopyta.

Ano, přípravy na obléhání byly v plném proudu. Zrovna dnes si mu majordomus – takový nervózní mužíček s tenkým knírem, bledýma očima a prsty, které, jak se Tremayne domníval, se až příliš často nořily do zásob koření – stěžoval, že mají málo cukru a rýže.

To Tremayna netrápilo.

Nečekal, že budou dlouho obléháni. Ne. S Cavanem se vypořádá rychle. Však tomu štěněti ukáže, zač je toho loket, pustit se do křížku s baronem z Twyllu.

Silný vítr honil uschlé listí po nádvoří, ale Tremayne je neviděl. Nevšímal si ani lovců přinášejících několik křepelek, králíků ‚i veverek, a zbrojnošů promazávajících padací mříž.

Když už byl skoro u paláce, koutkem oka zahlédl doškáře. Byl to vychrtlý, skoro bezzubý chlapík, libující si v oplzlostech. Právě fackoval svého nejstaršího za to, že se vyhýbá povinnostem. Kluk, celý rudý, žalostně naříkal a kvílel tak hlasitě, že přehlušil i rány vycházející od tesaře a kameníka.

„Nefňukej, Paule,“ napomínal ho otec. „Už seš na práci dost velkej. Nechtěj, abych na tebe vzal lískovku.“ Paul hlasitě posmrkoval, zatnul zuby, otočil se k otci zády a dělal, co se po něm chtělo, vázal otepi rákosu, slámy a vřesu.

Tremaynovi vrtalo hlavou, jak to, že on, baron z Twyllu, měl při výchově syna méně šťastnou ruku. Jako by ho Quinn nesnášel.

Když už byl u schodiště do paláce, zahlédl otce Simona – nemluvného podivína – obcházejícího dokola nádvoří. Zdálo se, že vítr ani déšť nevnímá, kráčel pomalu, rty se mu pohybovaly v němé modlitbě a prsty hladily korálky růžence. Bylo vidět, že jeho talár býval kdysi pěkný, ale teď byl obnošený a lem špinavý, jak pořád sám, míle a míle pochodoval kolem nádvoří.

Jistě to nemá v hlavě v pořádku.

Přemítaje o starém knězi vyběhl Tremayne po kamenných schodech a vrazil do dveří. Psi poplašeně vyskočili, ale hned se zase uklidnili, když ucítili známý pach a viděli, že je to skutečně jejich pán. Znovu se uvelebili na rohožích, hlavy složili na přední tlapy a hnědýma očima sledovali každý jeho pohyb.

Prašivé bestie, jsou k ničemu.

Rukou v rukavici si otřel mokrý obličej a přešel ke krbu, v němž praskal oheň. Plameny olizovaly obrovský kus dubového dřeva – bylo skoro tak veliké jako vánoční poleno, které tu několik dlouhých dnů hořelo loni o svátcích.

Hodil mokrý plášť přes lavici, zuby si stáhl rukavice a ztuhlými zmrzlými prsty si odhrnul mokré pramínky vlasů z tváře. Teplo z krbu mu pomalu pronikalo do zkřehlého těla a dokonce i svíravá úzkost, která ho sužovala od chvíle, kdy na Broodmoiu nenašli Rhyse, polevila. Je doma – ve velkém twyllském sále. Je tam, kam patří. Patří sem, ať si zlé jazyky říkají, co chtějí, navzdory všem duchům a bastardúm, kteří se mu snaží házet klacky pod nohy. Je předurčen k tomu, aby vládl. Aby byl baronem.

Pozorně si prohlížel místnost, v níž už učinil tolik rozhodnutí. Ve svícnech hořely desítky svící, jejich mihotavé plamínky osvětlovaly gobelíny na stěnách. Vetkané obrazy, modré, zlaté a zelené, oživovaly zašlé, kdysi bílé zdi. Ano, je to jeho domov.

Proč se mu tedy zdá tak prázdný, tak bez života – jako by to byla spíš hrobka?

Protože tu není žena.

Anna odešla…, už je to dávno.

Potřebuješ jinou ženu – ženu, která by ti zahřívala postel a tvé znavené sešlé srdce.

Mary, děvečka, která u něj v komnatě strávila nejednu marnou hodinu, už na něj čekala a nalila mu pohár vína. „Přeješ si ještě něco, mylorde?“ zeptala se, zčervenala a pohlédla stranou.

Zakroužil karmínovým mokem v poháru. „Ne, ale třeba mě později ještě něco napadne.“

„Och.“ Polkla, sklopila zraky a odběhla. Pozoroval, jak se jí pod záhyby šatů a šňůrkami od zástěry vlní hýždě. Byla pěkná a chtěla ho potěšit, ale nebylo to k ničemu. Netoužil po ní, toužil po Anně. O Anně snil. Anna…, sladká prolhaná jezábel. Sevřel pohár, v hrudi se mu ozvala trýznivá bolest, kterou pociťoval už celé desetiletí. Deset let. Cožpak nikdy nezmizí?

Objevil se Regan a s ním hubená bledá dívka s rozcuchanými mokrými vlasy a velkýma očima – dítě, které našli v Broodmoru. Byla vyděšená a třásla se. Regan ji musel před Tremayna doslova dotlačit. „To je Peony,“ řekl rozzlobeně. „Chtěl jsi ji vidět, pane?“

„Ano.“

Tremayne došel ke svému křeslu umístěnému na vyřezávaném podstavci a posadil se. Věděl, že z něj lidem nahání ještě větší strach.

„Nuže, dítě – ehm, Peony –, pověz mi něco o té čarodějnici, která byla na Broodmoru.“

Zalapala po dechu, sepjala ruce před tělem a zírala dolů na rohože.

„Nemluvila jsi o ní před sirem Reganem?“

Regan se už nadechoval, že odpoví, ale Tremayne ho pohybem ruky umlčel.

„Odpověz.“

„A-ano,“ ozvalo se téměř neslyšně.

„Ale když jsme přijeli, v pevnosti nebyla.“

Opět ticho.

„Poslouchej, Peony,“ řekl a nutil se do trpělivosti, „musíš mi odpovědět. Když neodpovíš, tak ostatní – ti, které jsem zajal spolu s tebou, a tvoje matka…“ Trhla sebou, pohodila hlavou <i Tremayne na okamžik zahlédl její oči, když se na něho pátravě zadívala, pak znovu hleděla do země. „Jistě nechceš, aby se jim přihodilo něco zlého.“

„Ne.“ Prudce zavrtěla hlavou a skousla si spodní ret. Propletla prsty na rukou.

„Dobrá, dobrá. Ale musíš mi pomoct.“ Pohupoval pohárem vína a opřel si nohu o koleno. „Kdo je ta čarodějnice?“

Peonina tvářička vypadala, jako by ji někdo zmačkal. Dívka stáhla obočí, vyšpulila rty a nad nosíkem se jí objevily drobné vrásky.

„Tak kdo?“

Dívka se přerývaně nadechla a potom, jako by se jí konečně rozvázal jazyk, řekla: „Jmenuje se Tara. Je myslím odněkud z Gaeafu. Tak to aspoň říkala maminka.“

„A proč si myslíš, že je čarodějka?“

„Ach ano, to je.“ Kulaté velké oči měla najednou plné přesvědčení. „Umí zaklínat a… a… kreslí do hlíny runy – dílo ďábla, povídala maminka.“

„Myslíš, že Rhyse zaklela?“ zeptal se a ani na chvíli tomu nevěřil.

„Ach, to je jisté.“ Olízla si rty a prsty se jí třásly. „On je…“ a na chvíli se zamyslela a z očí jí vyšlehly blesky. „Očarovam Ano, jinak se to vysvětlit nedá.“

Tremayne zakroužil vínem a zamyslel se. „A čím je tak očarovaný?“

„No přece kouzlem,“ odpověděla pohotově a Tremayne si po prvé všiml, že se v dívčině hlase objevila dosud nepoznaná emoce. Závist? Ne, spíš žárlivost. Proč? V duchu se usmál, protože si uvědomil, že našel dívčino slabé místo.

„No ovšem,“ poznamenal suše a v Peonině drobné tváři se něco pohnulo. „Je krásná?“

Zvedla hubené ramínko. „Někteří to říkají,“ odpověděla zdráhavě.

„Je urozená?“

„Ne – dcera porodní báby.“

To mu nehrálo. „Proč se tedy dala dohromady s Rhysem? A nechci nic slyšet o nějakých kouzlech a čárách. Musí to mít nějaké jiné vysvětlení.“ Pohodlně se opřel, usrkl vína a přes okraj poháru pozoroval mladinkou dívku. „Třeba je do ní zamilovaný,“ navrhl.

Ztuhla. Opovržlivě nakrabatila nosík.

„Protože je tak krásná,“ ponoukal ji dále a sledoval, jak dívka rudne a špulí rty, jako by právě ochutnala něco jedovatého. „Není snad krásná?“

„Je to čarodějnice,“ trvala na svém dívka. „Očarovala ho… Má amulet, a ten má kouzelnou moc.“

Tak teď si vymýšlí. „To se mi nechce věřit.“

„Ale je to pravda. Slyšela jsem Abelarda, jak o něm mluví, když si myslel, že neslyším. Abelard ho chce.“

„Ten amulet?“ zeptal se Tremayne s rostoucím zájmem.

„Ano, je to nějaký prsten nebo… nebo kámen, to jsem neslyšela a moje maminka… nelíbí se jí, když poslouchám.“ Ztichla, podívala se stranou, jako by si uvědomila, že řekla příliš mnoho.

Teď to ovšem Tremayna začalo zajímat. „Takže Rhyse obloudila čarodějnice, která má kouzelný kámen?“ Vzpomněl si, že kdysi o takovém prstenu slyšel…, ale… mohl to být on? Ne! Stačilo, aby na to jen pomyslel, a v žilách se mu rozproudila krev.

I když Peony zarytě hleděla dolů na rohože, viděl, že se jí oči pod víčky pohybují. Pohledem putovala ze strany na stranu, jako by se rychle snažila přijít na nějakou odpověď. „Já… já vlastně nevím, co jsem slyšela. Mluvili potichu,“ přiznala a palci si mnula illaně. „Třeba jsem se spletla.“

„Ale Rhys je zamilovaný?“

„Ne! Je… je očarovaný. Maminka to říká.“

Tremayne toho měl dost. Víc toho z té hubené holky s rozčepýřenými vlasy nedostane. „Odveďte ji,“ nařídil stráži, a když ji napůl vlekli zpátky do vězení, hluboce se zamyslel. Kde může ten bastard být? Spojil se s Cavanem? A co ten amulet nebo snad kámen… Věděl jen o tmavozeleném twyllském smaragdu, a ten jistě ta čarodějnice nemá.

Anebo má?

Od rána ho bolela hlava a teď bolest ještě zesílila, bušila mu ve spáncích a opanovala jeho mozek. Regan, jenž po celý ten čas mlčky naslouchal, teď předstoupil před Tremayna. „Nuže?“ zeptal se Tremayne. „Co tomu říkáš?“

„Čemu?“

„Tomu kameni,“ řekl. „Prstenu. Může mít ta žena twyllský smaragd?“

„Na světě jsou tisíce prstenů.“

„Ale ne všechny mají kouzelnou moc.“ Regan nadzvedl obočí. „Myslíš si, že ten kámen existuje?“

„A ty, pane?“ odpověděl Regan otázkou.

V tu chvíli vstoupil Percival; psi odpočívající u ohně zvedli hlavy a nespokojeně bafali.

„Ticho, vy pitomci.“ Tremayne neměl na psí rozmrzelost náladu.

„Nemohl jsem neslyšet, co jsi říkal,“ vyhrkl stařec a oči se mu leskly. „Je to možné? Skutečně twyllský smaragd existuje?“ Tváře mu zrůžověly a on spěchal ke stupínku, zapomínaje na svoji hůl.

„Pokud existuje, proč by jej měla ta čarodějnice? Proč ne Cavan, jestliže je opravdu Gilmorovým synem?“ Tremayne se popotáhl za krátkou černou bradku.

„Třeba není.“

„Pak ovšem starý Innis lhal.“

„Třeba nevěděl. Prý byl už popletený.“ Percival se přesunul blíž k ohni, plameny dodaly jeho vychrtlému tělu jantarového odstínu. „Ovšem“ – v zamyšlení zvedl zkroucený prst – „pokud ten prsten existuje, pak ty staré povídačky nelžou.“ Otočil se a pohlédl na Tremayna v očekávání, co on na to. „A jestli mluví pravdu, někde žije Gilmorův dědic.“

Tremayne si odfrkl. „Ale jistě to není Cavan z Marwoodu.“

„Ne…“ Percival se poškrábal na propadlé tváři a psi, jako cítili, že v chodbě někdo je, zvedli hlavy a upřeně hleděli do chodby. Jeden z nich zavrčel. Druhý zavětřil a švihl ocasem. Tremayne sledoval jejich pohled. Znovu se ho zmocnil ten důvěrně znánu pocit, že ho někdo pozoruje. „Třeba je to ta čarodějnice,“ řekl Percival.

„Ta čarodějnice?“ Tremayne si odfrkl a dopil víno. „Ženská!“

„Žena obdařená nadpřirozenou silou.“

„Pche.“ Tremayne tiše vstal a rozhodl se, že tomu nebude věřit. „Jsou to jen povídačky starých bab a neskutečné sny.“

„Žena se smaragdem.“

„Máme-li věřit tomu dítěti.“ Zmocnil se ho strach. Prošel kolem starce ke klenutému průchodu do chodby. Zaslechl vrznuli podrážky a byl přesvědčený, že přistihne někoho, kdo je poslouchá. Zahleděl se do tmavé chodby, nikoho však neviděl.

Někdo ho však pozoroval. Byl si tím téměř jist, protože plamínky svící na druhé straně chodby neklidně poblikávaly a stužky kouře se klikatily, jako by kolem nich někdo před okamžikem proběhl.

Když pomyslel na to, že by měl na hradě zrádce, přejel mu po zádech mráz. Kdo to může být? Kdo z jeho mužů je tím jidášem? Na čele mu vyrazil pot a ruka sklouzla k jílci dýky.

„Pošlete ke mně toho zvěda,“ nařídil, když kráčel k ohni, doufaje, že plameny rozpustí mráz v jeho duši.

„Jamese?“

„Ano.“ Vytáhl dýku z pochvy a v neklidném světle si prohlížel jemnou ostrou čepel. Byla to těžká, smrtící zbraň vybroušená do tenkého ostří, které do těla vjede jako do másla. „Tentokrát snad najdeme společnou řeč.“

„Svlékni se.“ Rhysův hlas zněl tvrdě. Nesmlouvavě. Stál u dveří malého pokoje zájezdního hostince, zády se opíral o silné fošny a ruce měl složené na prsou. Jeho pohled byl chladný. Nebyl v něm ani náznak laskavosti. „Teď hned.“

„Proč?“ zeptala se Tara, i když předem znala odpověď.

„Chci ten prsten.“

„Ale…“

„Buď si tu zatracenou tuniku sundáš sama, nebo ti pomůžu.“ Pevně semknutá ústa vypovídala o jeho odhodlání; zamračené obočí tvořilo jednu souvislou černou čáru nad studenýma neoblomnýma šedýma očima. Znala ho už a věděla, že neustoupí. Za nic na světě.

Stála vedle úzké postele přisunuté pod jediné okýnko v místnosti; neměla na výběr. „Nejsi čestný muž, Rhysi z…“

„Ano. To už jsi říkala. Pohni!“ Namířil na ni prstem a ve vzduchu opsal malý kruh. „Hned.“

„Ty bastarde,“ zašeptala – ale ne tak potichu, aby to přes kapky deště, smích, zpěv nějaké ženy a hlasy ozývající se z ostatních místností neslyšel.

Otočila se k němu zády a přetáhla si tuniku a pak i košilku přes hlavu. Když si uvědomila, že před ním stojí nahá, polilo ji horko a začervenala se. „Jsi prachobyčejný mizera!“

Nepřel se s ní.

Spalovaly ji hněv a hanba. Jak jen si mohla někdy myslet, že ho miluje? Jak? Je to surovec. Krutý, nemilosrdný netvor se srdcem z kamene. Venku vál silný vítr a déšť bubnoval do střechy, jako by nikdy nemělo přestat pršet.

„To je… to je krádež,“ obvinila ho zápasíc s provázkem, kterým měla prsten přivázaný k pasu.

Ani teď neodpověděl.

„Slyšíš mě? Loupež!“

„Však taky jsem loupežník, copak to nevíš?“

Ale nikdy jsem si nemyslela, že okradeš mě, Rhysi! V očích ji pálily slzy ponížení a ona si na okamžik přála, aby ten prokletý prsten nikdy neviděla, nikdy neslyšela příběh o tom, jak ji Lodema přijala za vlastní, nikdy nic nevěděla o Gilmorově ztraceném dítěti. Polkla, jako by měla v krku knedlík, a snažila se rozvázal uzel na provázku. Nedařilo se jí to, protože provázek mezitím několikrát zvlhnul – potem a deštěm – a zase uschl a uzel byl pořadní dotažený.

„Nejde rozvázat?“ ozval se posměšně.

Neodpověděla. Čím usilovněji se snažila uzel povolit, lim bylo jasnější, že se jí to nepodaří. Sakra! Ani se nehne.

„Počkej,“ řekl a Tara se na něj vztekle ohlédla. Jejich rozhněvané pohledy se střetly a ona rychle uhnula očima. Tahala a škubala za tu hloupou smyčku a vlasy jí přitom spadly do obličeje.

Slyšela, že přistoupil až k ní. Zatajila dech. Odváží se ji políbit? V očekávání jí přejel mráz po zádech. Ozval se nějaký zvuk a ona poznala, že vytáhl nůž z pochvy. Na zádech ucítila dotyk chladné oceli.

Trhla sebou. „Co…“

„Stůj klidně.“

„Ale…“ Podebral provázek čepelí, ten se napjal a povolil. Už by i s prstenem spadl na podlahu, ale jeho silné prsty ho stihly ve vzduchu chytit.

Popadla tuniku, přitiskla si ji na prsa a otočila se k němu. „Jak jen jsi mohl?“ vykřikla rozčileně. Její dědictví – to jediné, co ji po rodičích zbylo – si teď cpe nějaký zloděj do kapsy u košile. Nereagoval. Zastrčil dýku zpět do pochvy. „Abelard čeká dole.“

Byla dotčená – ne, zraněná – tím, jak snadno se s ní mohl milovat a hned nato ji okrást o všechno, a chtěla se s ním hádat. Chtěla křičet jako šílená. Běsnit. Obviňovat ho a sprostě mu nadávat a pak ho zasypat ranami.

„Jsi zvíře,“ řekla a brada se jí třásla.

„Říká se to o mně.“ Oči mu potemněly.

Vrhla na něho povýšený pohled a doufajíc, že si nevšimne jejích uslzených očí, se srdcem sevřeným bolestí řekla: „Abelard snad teď bude spokojený.“

„Ach, to jistě.“ V jeho neradostném úsměvu nebylo ani památky po slitování. „Ty tady na mě počkáš.“

Nic na to neřekla.

„Taro.“ Mluvil tichým, pevným hlasem. Znovu k ní přistoupil a podíval se na ni. „Zůstaneš tady a ani se nehneš. Za chvíli se vrátím.“

„Ovšem,“ odpověděla sarkasticky. „A kam bych asi tak šla?“

„Na to nechci ani pomyslet. Ale na chodbě tě hlídá jeden muž a druhý je pod oknem.“

„A když si budu potřebovat ulevit?“ zeptala se se staženým hrdlem.

„Tady je vědro,“ řekl a ukázal kamsi ke dveřím.

„Aha. Vědro. Jsi tak nevýslovně laskavý, sire Rhysi. To se hned pozná urozený původ.“

Zaťal čelist. Sevřel ruce v pěst a pomalu se uklidnil. Ve stříbřitém pohledu se mu na vteřinu objevila lítost a ona zadoufala, že ji uchvátí do náruče, pevně ji stiskne a bude líbat, až jí vysaje vzduch z plic. „Zůstaň tady.“ Otočil se na patě, a než bys řekl švec, byl pryč.

Prásk! Dveře za ním s bouchnutím zapadly.

Tara leknutím div nevyskočila. Najednou cítila po těle chlad.

Slyšela, jak vydává rozkazy někomu, kdo stál na chodbě a měl ji hlídat. „Ty bastarde prokletý. Čert tě vem, Rhysi z Twyllu.“ Horké slzy se jí řinuly z očí, nehty si tiskla do dlaní tak silně, že jí začala téct krev. Jak jen mu mohla důvěřovat? Jak? Protože se s ní miloval? Vždyť to byl a vždycky bude jen darebák a psanec.

Slyšela, jak schází po strmém dřevěném schodišti. Kroky zeslábly.

Teď nastala její chvíle. Věděla, že kdyby jí nevyužila, už nikdy by se jí nepodařilo uprchnout. Musí odejít. Vypátrat pravdu. Utéct od něho.

Protože ho miluješ, ty pošetilý blázne. Dala jsi své srdce proradnému bastardovi.

„Ne!“ vykřikla, nevěříc vlastním slovům. Vytlačila je z mysli. Musí se dostat pryč. Teď hned. Má tak málo času. Ale na chodbě někdo hlídá. Vylezla na postel a otevřela okno do noci. Do pokoje pronikl poryv chladného mokrého vzduchu.

Přimhouřenýma očima hleděla do tmy. Zpozorovala mohutného muže, jenž ji hlídal. Choulil se před deštěm přimáčknutý k chalupě na druhé straně cesty. Okusoval si nehet, odplivl si a potom se pustil do dalšího. Co chvíli se zadíval směrem k hostinci.

I když by jí déšť mohl pomoci, nemůže vylézt z okna, aniž by si jí všiml. Podívala se dolů a usoudila, že to koneckonců mni kdovíjak vysoko, a když skočí, nic se jí nestane. Měkká rozbahněná půda navíc dopad ztlumí.

Teď! Musíš jednat hned teď! Nemáš moc času.

Srdce jí tlouklo a ona na chvíli zaváhala; pocítila bláhovou touhu zůstat s Rhysem, důvěřovat mu.

Vždy je to lotr. Zloděj. Okradl tě, Taro. Připravil tě o kámen a ani na chvíli nezaváhal! Uteč! Teď hned!

Je to příliš riskantní.

Ale opravdu?

Navlhčila si rty a dlaně se jí začaly potit.

V hlavě se jí pomalu rodil plán a ona se rozhodla vsadit na ni. Nemá moc času, Rhys říkal, že se brzy vrátí. Až bude zpátky další taková příležitost už se jí nenaskytne. A možná, uvědomila si rozmrzele, už ani nebude chtít, protože si ji ten muž získal, ať se jí to líbí nebo ne.

I když ještě zápasila se slzami a bolestným pocitem zoufalství, popadla prázdný džber a přemístila do něj většinu svých pokladn – svíčku, provázek a nakonec i drahocenné křesadlo.

Přidala mýdlo a pak sfoukla svíčku na stolku u postele – což byl jediný kus nábytku v tom malém prostůrku – a také ji hodila i se stojánkem do vědra. Na vteřinu spočinula pohledem na matraci a představila si sebe a Rhyse, jak na ní leží vedle sebe. Vyschlo jí v hrdle.

„Nemysli na to,“ zašeptala, i když ji srdce bolelo. „Už nikdy na to nemysli. Konečně má, co chtěl. Ten proklatý kámen.“

Znovu se jí zmocnil hněv. Vylezla na postel a nakukujíc přes parapet hryzla si ret.

Morgano, pomáhej mi.

Rozmáchla se, a co jí síla stačila, hodila vědro, co nejdál mohla.

Bác!

Vědro dopadlo.

Bouch! Bác! Cink! Prásk!

Vědro se kutálelo po ulici, všechno, co bylo uvnitř, se sypalo ven a dělalo pekelný rámus.

„Co se to, k čertu, děje?“ zavrčel strážný a Tara neztrácela čas. V duchu se modlila, aby se šel podívat, co se stalo; vyhoupla se na římsu a spustila nohy ven z okna. Po dřevěném okenním rámu jí sjely ruce a ona s žuchnutím dopadla na zem, nohama napřed. Podvrtla si pravý kotník. Nohou jí projela prudká bolest.

Zalapala po dechu a skousla jazyk. Nic, dokonce ani zlomená noha, ji nemůže zastavit. Musí dál. Až si ten chlap uvědomí, že ho úmyslně odlákala, spustí poplach.

Pořád hustě pršelo a kaluže na cestě se zvětšovaly; ledový déšť nabízel přirozenou oponu, za kterou se mohla skrýt. Šuměl na střechách a zurčel ve vyježděných kolejích.

Tara se narovnala a dala se do běhu, bota jí však uvízla v blátě. S bušícím srdcem nohou prudce trhla a bolest nebolest, přehnala se kolem hostince. Proběhla kolem dveří a potom se kradla po pěšině podél stavení. Zaběhla za roh, kde už ji stráž ani nikdo jiný nemohl spatřit – vesnice byla téměř liduprázdná; bylo to vlastně jen pár chalup roztroušených podél cesty do mlýna.

Na dvoře hostince se dobelhala k dřevěnému přístřešku přilepenému ke spodnímu patru pivnice. Tam byli jejich koně.

V kotníku jí pulzovala bolest. Voda jí stékala do očí a oslepovala ji. Teď už hlídač asi našel vědro s věcmi. Za pár minut se Rhys dozví, že je napálila, a potom – ach, potom ji to přijde zatraceně draho.

Z představy Rhysova spravedlivého hněvu jí úplně vyschlo v krku. Prosím, pomoz, modlila se a bylo jí jedno, kdo z bohů právě poslouchá a ujme se jí. Dveře do přístřešku byly otevřené a světlo linoucí se sem z výčepu stačilo, aby se Tara zorientovala. Čeledín byl zahrabaný do slámy vedle vidlí a nohy mu čouhaly do cesty. Zlehka chrápal a nevěděl o světě. Koně stáli jen kousek od něho. Když překračovala jeho dlouhé nohy a konečně vklouzla dovnitř, měla srdce až v krku. Strachem se neodvažovala ani dýchat.

Nějaký kůň si odfrkl. Kopyta zašustila ve slámě. Do nosu ji udeřil pach zvířat, moči a chlévské mrvy. Děravou střechou sem trošku zatékalo, ale jinak stáj skýtala jistou ochranu před slotou, která zuřila venku.

Tara se bála, že se co nevidět rozletí dveře hostince a v nich se objeví rozlícený Rhys, a tak se tápavě sunula vpřed podél stěn, až narazila na hřebík s nějakou uzdou. Potichoučku, aby nevzbudila spícího čeledína a nevyplašila koně, uzdu sundala a natáhla se po nejbližším koni.

Gryffyn!

Srdce jí splašeně bušilo.

Zmocnil se jí strach.

Rhys ji jistě co nevidět najde. Nepřemýšlej. Prostě uteč!

Hřebec byl nervózní. Na rukou cítila jeho horký dech; point zoval hlavou a hrabal kopytem. Toho si musí vzít. Rhysova koně Nejhbitějšího, jakého kdy viděla.

Opatrně, se srdcem v krku, mu přehodila uzdu přes hlavu Ztuhlými nešikovnými prsty zapnula sponu na uzdě a vyvádé|i> Gryffyna ze stáje, modlila se, aby překročil spícího hlídače.

Gryffynova bělma svítila a svaly se chvěly; Tara kulhala vedli‘ něho, zuby skousnuté, aby bolestí nekřičela.

Pojd, Gryjfyne, dokážeš to!

Rozrušený hřebec ji následoval ze vrat, přes ležícího čeledín.‘ a dál do deště k nevysokému plotu. Chřípí roztažené, uši nastr.i žené, vyděšeně zařehtal.

„Hej!“ Dveře se rozletěly a stáj zaplavilo světlo.

„Co sakra…?“ Čeledín se pohnul a Tara vylezla na spodní prk no plotu a pak na další.

„Stůj!“ Rhysův hlas se rozlehl přístřeškem.

Ne!

Koně ržáli, Gryffyn ucukl.

Teď, nebo nikdy.

Tara se vrhla na Gryffynův mokrý hřbet.

Rhys vyběhl z přístřešku. „Pro lásku boží, ženská, ne…“

„Hyjé!“ Vrazila Gryffynovi paty do slabin. Rhys už byl skoro u ní a jednu ruku natahoval po opratích. „Běž, sakra!“ vykřikla. „Utíkej!“ Kůň vyrazil. Od kopyt mu na všechny strany stříkalo bláto a voda.

„Taro!“ zakřičel Rhys, ale jak se kůň rychle vzdaloval, jeho hlas postupně slábl.

Tara se ohlédla a skrz dešťovou clonu ještě zahlédla rozzuřeného Rhyse, jak stojí na dvoře s rukama v bok, nemilosrdně bičován deštěm. Na zlomek vteřiny zaváhala, přemohl ji hluboký cit, ale pak upřela oči před sebe, do černé bouřlivé noci. Ke Twyllu.

Ani na chvíli nevěřila, že by se ji Rhys nepokoušel pronásledovat. Tiskla se koni ke krku a pobízela ho stále rychleji. Za pár vteřin se za ní Rhys, jenž zná les kolem Twyllu jako své boty, rozjede, a přestože má teď pomalejšího koně, jistě ví o nějaké zkratce.

Ne, ještě není v bezpečí.

To ale nebude nikdy. Nikdy, dokud ji ten bastard bude pronásledovat.

11

Rhys zuřil. Celý promoklý vrazil do stáje. „Je… Je… mi to moc líto,“ omlouval se čeledín a ohryzek mu v krku lítal nahou i a dolů jako hlavička hladového kuřete vyzobávajícího mravenci‘ z mraveniště. Nervózně si olizoval rty, hleděl na špínu se slámou na podlaze a pohrával si s držadlem vidlí. „Asi… asi jsem usnul“

„Asi?“ opakoval Rhys, jemuž už dávno došla trpělivost. Pro máčený, rozzlobený a ponížený sledoval, jak Tara mizí za zatáčkou silnice pryč z vesnice. Tělo měl celé rozbolavělé napětím, ruce sevřené v pěst se mu chvěly a čelisti ho bolely od toho, jak pevné je k sobě tiskl. Zatracená ženská. „Vyrazíme hned!“ rozhodl.

„A proč?“ Abelard stál vedle svého koně a hladil ho po krku Spolu s mužem, který měl Taru hlídat, ale nechal ji utéct, vybělil za Rhysem dozadu na dvůr. Hlídač vypadal zkroušeně, ale Abelard se tvářil, jako by se nic nestalo.

„Abychom ji chytili.“

„Ale proč?“

Copak je ten chlap tak natvrdlý? Rhys se podíval na hlídače a na čeledína a nařídil jim: „Nechte nás o samotě.“ Nemusel jim říkat dvakrát; vystřelili z přístřešku jako namydlený blesk. Rhys se vší silou snažil ovládnout, otočil se na Abelarda a přistoupil k němu. „Abychom ji ochránili,“ procedil skrz zaťaté zuby. S každou další vteřinou mu Tara unikala víc a víc a byla blíž a blíž nebezpečí. Sundal z hřebíku uzdu a přehodil ji Abelardovu koni přes hlavu.

Ostatní zvířata, Dobbyn a postarší koník, který celý život jen tahal povoz, projevovala neklid, nervózně přešlapovala, řehtala a frkala – cítila, že mezi oběma muži panuje napětí.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Abelard, když Rhys zapínal uzdu a rychlými jistými pohyby uchopil deku a sedlo a přehodil je koni přes mohutný hřbet. „To, že tě ta čarodějnice obrala o koně, ještě neznamená, že mi teď sebereš mého…“

Rhys se ke svému společníkovi znovu otočil a zavrčel: „Však jsi za něj dostal dobře zaplaceno. Nemáš snad ten kámen?“

„Ano, ale…“

„Nech mě být, Abelarde.“ Zatáhl za sedlový řemen. Déšť vytrvale bubnoval na střechu a skučící vítr se opíral do došků.

„Měl bys Taru nechat.“

„Aby dojela na Twyll? K Tremaynovi?“ Zapnul přezku na řemenu a lehce se vyšvihl do sedla. „To neudělám.“

„Sama to chce.“

„Myslíš? Tak jako se chtěla vzdát toho smaragdu?“ vyštěkl Rhys. Zatáhl za opratě, aby koně otočil, a hleděl do černé deštivé noci.

„Jsi blázen.“

„To jistě.“

„Láska k ní ti přinese jen bolest.“

„Nemiluju ji!“ Vyjel s koněm ven a švihl jej opratěmi přes zadek.

Hřebec vyrazil po rozblácené silnici a za chvíli už letěl, jako by ho poháněl sám ďábel. Z černého nebe padal mokrý sníh, studený jako led, třpytivý závoj, za nějž se bylo možné skrýt. Když dopadl na Rhyse, rozpouštěl se; pramínky ledové vody mu stékaly do očí a bránily ve výhledu. On toho však nedbal a poháněl koně dál, stále rychleji.

Nedělal si příliš velkou naději, že Taru dostihne. Měla velký náskok a rychlejšího koně, takže zřejmě dorazí na Twyll mnohem dřív, než ji Abelardův hnědák vůbec dožene. Rhys však byl nezdolný – byl to blázen, jemuž šlo protivenství k duhu.

Najde ji, přísahal si. Musí ji chytit dřív, než projede branami Twyllu. A až se jí zmocní a zahledí se do té překrásné proradné tváře, vychutná si sladkou pomstu.

Postará se, aby ta čarodějka nikdy nezapomněla, jaká cena se platí za to, když mu někdo vzdoruje.

„Jak to, že tady není?“ chtěl vědět Tremayne a upíral zraky na konstábla, jemuž přestával důvěřovat. Když Regan vstoupil, seděl Tremayne pohodlně opřený v křesle, kroužil vínem v poháru, pozoroval řeřavé uhlíky v krbu a hlavou mu táhly myšlenky na bitvu. Proslýchalo se, že je otázkou pouhých dnů, kdy se Cavan vydá na pochod, a Tremayne promýšlel plán bitvy – hodlal tomu povýšenci připravit malé překvapení. Napadlo ho, že by k sobě do pokoje dal zavolat Mary nebo nějaké jiné děvče, aby ho zbavily úzkosti a napětí. Bál se ale, že by mohl jako muž mohl selhat – nechtěl, aby si o něm zlé ženské jazyky povídaly a všichni muži na Twyllu se mu za zády pošklebovali.

Á, lord z Twyllu, zvadlý jako krk mrtvého kuřete.

Baronova mužská pýcha je měkká jako jelenice.

Tremayne z Twyllu by chtěl vládnout celému panství, ale není pil nem ani ve své vlastní posteli.

Uměl si představit, jaké posměšky a narážky by ho čekaly.

Jeho neveselé myšlenky však přetrhl Regan. Tremayne vyskočil a na víno a své zvadlé mužství rychle zapomněl.

Regan vypnul ramena, jako by čekal ránu. Stál vzpřímený jako smrk a mračil se. „Jak jsem řek, James tady není.“

Tremaynovi hučelo v hlavě a jeho trpělivost visela na vlásku „Neříkal jsem ti, abys ho dal pod zámek?“

„To jsme udělali. Zamkli jsme ho do kobky, ale od chvíle, kdy přijela ta pakáž z Broodmoru, ho nikdo neviděl. Ten zatracenej pes musel vyklouznout, když měli žalářníci plné ruce práce s novými vězni – když bylo vězení otevřené.“ Regan zachmuřeně stáhl světlé obočí a kousl se do rtu.

„Jak se to mohlo stát?“ naléhal Tremayne. „Copak ho nikdo nehlídal?“

„To nikdo neví. Jak říkám, asi v tom zmatku…“

„Zmatku? Tak ty říkáš v tom zmatku?“ zařval Tremayne a praštil pohárem o podlahu. Sálem se rozezněl jasný kovový zvuk, pohár poskočil a vyplašil kočku, která tu slídila po myších. Psi, odpočívající u ohně, vyděšeně vyskočili na všechny čtyři. Kočka prskala, psiska vyla, místnost byla plná zvířecího cupitání. Tremayne zaklel. Pane Bože na nebesích, takhle ho pronásledovat! „Najděte ho,“ vyštěkl, tvář zrůzněnou hněvem.

Přistoupil ke konstáblovi a mohutnou rukou ho popadl za košili. Sevřel pevně jemnou látku, přičemž konstáblovi vytrhl i několik chloupků z hrudi, a zašeptal: „Najděte ho, přiveďte mi ho i já už si to s ním vyřídím. Nikomu ani slovo, jasné? Postarám se o něho sám.“

Cítil, jak sebou konstábl v jeho sevření trhl, pomalu ho pustil ‚i pokračoval: „Když ho nenajdete, ty osobně se mi za to zodpovíš, sire Regane – rozumíš? Ty osobně.“

„Ano, mylorde.“ Zdálo se mu to jen, nebo se konstáblovi skutečně třásl hlas? Byl bílý jako křída a oči měl rozšířené strachem. Poprvé po dlouhé době ucítil Tremayne pohyb svého mužství, ledy v něm ještě zbyl nějaký život. Díval se, jak se ten bídný slaboch konstábl plíží z místnosti, a znovu začal uvažovat o tom, že by si dal poslat nějakou děvečku. I když – ještě počká. Má teď spoustu jiných věcí na práci.

Však si už brzy najde tu správnou ženu, přitáhne si ji do postele, strhá z ní šaty a přinutí ji, aby mu byla po vůli a udělala všechno, co si bude přát. Všechno! On už najde způsob, jak ji donutit, aby ho potěšila, ať už se jí to bude líbit nebo ne. Je koneckonců baronem. Jeho vůle je zákon. A všichni si to musí uvědomit.

„Při všech bozích,“ zašeptala Tara a při pohledu na ztemnělý, neblahý Twyll se spěšně pokřižovala. Toto děsivé monstrum že by mělo být jejím dědictvím, jejím domovem? Pak si řekla, že je husa hloupá a že Twyll na rozdíl od Broodmoru žije. To jen ta noc z ní dělá ustrašený uzlík nervů a může za to, že slyší trávu růst. Tiše mlaskla na Gryffyna a vyjela z lesa, jenž jí až dosud skýtal ochranu. Gryffynovi se chvěly nozdry a vítr mu čechral hřívu. Poznal, že je doma, uvědomila si Tara. Do srdce jí pronikl strach.

Twyll čněl vysoko na kopci, zvedal se k nebi, na němž za temnými mraky probleskoval měsíc a pár odvážných hvězdiček. Zdál se jí mohutný jako katedrála. Bouře se utišila, noc byla chladná, jasná. V kalužích se odrážel slabý měsíční svit a mrazivý zimní vzduch ji přes mokré oblečení zábl na těle.

Chvějíc se poplácala krásného koně po krku. Běžel jistě a rychle. Na každé křižovatce se bála, že se odněkud vynoří Rhys a odřízne jí cestu, ale nic takového se nestalo.

Zamnula si paže v naději, že vyžene mráz z těla, a prohlížela si pevnost, v níž se – pokud Lodema nelhala – narodila.

Hrad byl temný. Tichý. I když napínala sluch sebevíc, aby zaslechla nějaký hluk, neslyšela nic; mohutnými hradbami hradu nepronikl smích ani tlumený hovor, neozvalo se jediné psí zaštěkání.

Mohla by tady žít? Cítila v krku knedlík. Prudce se jí rozbušilo srdce, když přemýšlela o tom, jak by po rozednění pronikl i do hradu. Až stráže brzy po ránu zvednou padací mříž, přidá se k rolníkům, vojákům, podomním obchodníkům a vesničanům, kteří začnou proudit do hradu a zase ven. Za ranního šera se vmísí do davu procházejícího twyllskými branami.

A co lord Tremayne – baron, jenž zbičoval Rhyse a nechal ho polomrtvého napospas divé zvěři? Co když se s ním setkáš tváří v tvář? Stiskla opratě ještě pevněji. Nezná ji. Pokud se neprozradí, nic zlého jí od něho nehrozí.

Znovu zajela do lesa a v hustém podrostu sesedla z koně. Přitáhla si plášť ještě víc k tělu. Tady ji ani Gryffyna nikdo nenajde. Přemohla ji únava a ona zavřela oči. Odpočine si jen pár minut, jen aby načerpala trochu čerstvých sil. Nemohla si teď dovolit, aby ji někdo objevil, a nejmíň ze všech Rhys.

Bála se pomyslet, co by následovalo, kdyby ji dopadl. Ach, to nemohla riskovat. Když však usínala, neubránila se představám, že leží vedle něho, on ji pevně objímá a šeptem ji uklidňuje, že všechno bude dobré. Na skráni cítila dotyk jeho neholeného strniště a v nose koňský pach a vůni kůže a muže, k němuž se tiskne. V uších jí zněla ozvěna jeho srdce a pohlížela do očí tvrdých jako právě ukutá ocel.

Ach, ty lotře, proč mě tak soužíš, pomyslela si. Ano, obral ji o panenství, kterého se ráda vzdala, a o prsten, kterého se vzdát nechtěla, a přece cítila, že ji k němu cosi nevýslovně táhne, že má její srdce ve své moci. Jsi hlupačka, říkala si. I ten nejnevinnější cit, který bys k němu mohla chovat, je šílenství, čiré bláznovství, hloupý ženský rozmar. Teď však byla příliš unavená, než aby se přela sama se sebou. Jakmile si odpočine, bude mít zase čistou hlavu a všechny milostné představy se rozplynou.

Musí se rozplynout.

Lodema polohlasem odříkala modlitbu nad mělkým hrobem. Je to zlé znamení, myslela si, a bylo jí po Luně smutno. Když k ní přinesli Taru, byla Luna malé koťátko. Kočka se dožila mnohem vyššího věku, než bylo běžné. Lodemě bude teplé kočičí tělo stočené vedle postele chybět. Chýše bude zas o něco prázdnější.

Nejenže je pryč Tara – a kdo ví, jestli ji ještě někdy uvidí –, teď je pryč i kočka. A ona, blázen stará, cítila, jak se jí do očí derou horké slzy. Kráčela šedivým jitřním světlem, z lesa se zvedal mlžný opar a mísil se s kouřem vinoucím se z jejího ohniště.

Mohla by si pořídit jinou kočku, která by lovila myši a krysy a hlídala zásoby s moukou, ale už to nikdy nebude totéž. Luna byla víc než jen lovec myší, byla přítelkyně. Nuže, tak už to na světě chodí.

Když se belhala po pěšině ke dveřím, ucítila nápor větru – foukal od severu a řezal jako nůž. Vítr přinášející smrt. Zamrazilo ji, protože tentokrát se to netýkalo Luny. Ne, ten poryv mluvil o Taře. Ve skrytu duše to moc dobře věděla.

Uvnitř malého domku kdákalo několik slepic – nevěděly, že unikly řeznickému noži. Jednu už zabila, starou černobílou, která stejně dávno nenesla, a než ji vložila do hrnce, vzala mrtvé slepičí tělo a vyvrhla vnitřnosti na stůl.

Tušila smrt – zmocnila se jí předtucha ledová jako vody Severního moře. Začalo to už ráno, když se vzbudila a našla kočičku mrtvou; ale teď se něco dělo s Tarou. Cítila to v kostech.

Zamračila se, rozházela vnitřnosti před sebou a pomodlila se k Velké Matce, aby se Taře nic nestalo. Jistě se mýlí, maluje jen čerta na zeď. Kouř jistě nebyl zlým znamením, to si s ní jen pohrávaly její staré unavené oči. A stejně tak se určitě spletla a ani vosk vychladlý v hrníčku nevěstil nic zlého. Musí tomu věřit.

Pokrouceným prstem plným skvrn odstranila srdce a střeva a soustředila se na slepičí játra. „Pro všechno na světě,“ zašeptala, když ve světle svíčky viděla zářit hnědočervené vlhké maso. Játra neměla hrbolek. Obvykle tam byl výstupek, který znamenal štěstí, a čím byl větší, tím ho bylo víc. Pokud byl výstupek rozpolcený, vždycky to znamenalo něco nedobrého, ale tohle… Když tam není nic, je to vůbec nejhorší znamení.

Morgano, Matko Země, opatruj Taru, modlila se. Srdce jí nepru videlně tlouklo. Spatně se jí dýchalo a ona se ztěžka opřela o slul Musí nakreslit runu a odříkat zaklínadlo… Bude potřebovat jitrocel,, krevníček, kapradí a hledík. Pak nakreslí ochranné runy. Doufala jen, že není příliš pozdě.

Rhys se hnal jako o život. Poháněl Abelardova koně stále rytchleji, odhodlaný dopadnout svoji oběť dřív, než dojede na Twyll Hřebec už byl znavený, ale Rhys mu nedopřál oddechu. Kdyby totiž Tara vyhledala Tremayna, všechno by bylo ztraceno.

Hnali se lesem a Rhysovi táhlo hlavou, že by ještě mohl Taru zachránit, že ještě není příliš pozdě a mohl by ji ušetřit strašného osudu, který ji čeká, pokud Tremayne zjistí, kdo je. Dobře, že už nemá ten kámen, říkal si, a tedy ani žádný důkaz, že je Gilmoro vou dcerou.

Pokud ovšem skutečně je jeho dcerou.

Přestalo pršet a do úsvitu nezbývalo už moc času. Stromy se mu míhaly před očima, kůň byl zbrocený potem a na mokré tmavé kůži mu stála pěna.

Přesto jej pobízel stále rychleji.

V sázce byl Tařin život.

Když si to uvědomil, ve spáncích se mu rozbušila krev. Sevřel čelist a zmocnil se ho panický strach o ženu, kterou zná snad jen dva týdny, ne-li míň, a nadto velice povrchně. O ženu, jíž nedůvěřuje.

Co je zač?

Čarodějnice – věří v kouzla a čáry a Matku Země. Umí zaříkávat, kreslit runy, a přitom se modlí ke křesťanskému Bohu? Co to jen je za čarodějnici?

Nebo je skutečně oním ztraceným dítětem, dcerou lady Farren a lorda Gilmora, skutečnou vládkyní Twyllu?

Záleží na tom? Ne. Byl polapen v síti její krásy, ztracen, když se jí dotýkal. Nikdy nic takového k žádné ženě necítil.

Dokonce ani k Anně.

Toto poznání jím otřáslo a snažil se sám sebe přesvědčit, že mu na Taře nezáleží. Je to jen drzá ženská, která mu uniká a dělá si z něj blázny. Proboha, nemůže přece přemýšlet o citech, které v něm probouzí. Aspoň teď ne. Nejdřív ze všeho ji musí najít a dopravit do bezpečí.

Kůň ztěžka dýchal a zpomalil. „Jen ještě poběž!“ Hřebec klopýtl a Rhys viděl, že nemůže dál. Kdyby nezastavil, jistě brzy padne vyčerpáním. Měl chuť přetáhnout zvíře pořádně přes zadek, ale neudělal to. Ta zatracená herka dělá, co může. Rhys přešel s koněm do cvalu. Mrzelo ho, že ho nemůže nechat odpočinout, ale musí být na Twyllu co nejdříve. Tenhle hřebec už to nezvládne.

Ale jiný ano.

V duchu se usmál. Stačí jen narazit na vhodného koně a ukrást ho.

Cink!

Tara otevřela jedno oko. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že spala na loži z listí a jehličí v lese u Twyllu. A kovový zvuk, který ji probudil, napovídal, že stráž právě zvedá padací mříž. Už brzy pokud ji neobjeví – bude uvnitř hradu, kde se narodila, a najde otce Simona. „Kéž mi bohové pomáhají,“ zašeptala a pokřižovala se.

Nechá Gryffyna tady, aby byl připraven, kdyby musela prchat. Až si totiž promluví se starým knězem a dozví se, kým skutečně je, chce najít Rhyse. Ano, musí se o sobě dozvědět pravdu, ale také se musí znovu setkat s Rhysem. Milovali se přece.

Rozednilo se, na nebi se objevilo slunce, zbarvilo mraky do perleťová a seslalo na zem trochu tepla. Tara čekala, že ji Rhys co nevidět dostihne. Obrala ze sebe větvičky, uschlé listí a jehličí, prsty si prohrábla vlasy a čekala. Pomalu se začínali sjíždět. Povozy tažené koňmi, vozy naložené sudy s pivem a pytli s obilím. Podomní prodavači a pěšáci, ženy s košíky vajec a chlapci s dřívím na topení. Z hradního nádvoří znělo zvonění kladiva, halasný křik, chvílemi dokonce výbuchy smíchu.

Když lidí na cestě do hradu ještě přibylo, vynořila se Tara z lesa a přidala se k ostatním. Nikdo ji nemohl zadržet. Kromě několika vojáků, kteří ji snad mohli zahlédnout s Rhysem onoho osudného dne, kdy se poprvé potkali, ji tady nikdo nezná a nikdo se jí nebude na nic vyptávat.

Spolu s dalšími prošla kolem strážného. Vyptával se nějakého formana, co tam pohledává. Pak se obrátil na těhotnou ženu nesoucí koš s pórkem a dohlížející na své tři děti, které jí byly v patách. Nakonec pohlédl na Taru.

„Stát,“ nařídil a ona zastavila. Měřil si ji malýma očkama „A co ty tady děláš?“

„Chci mluvit s otcem Simonem.“

„Tím starcem?“ Strážný nakrabatil čelo. „Proč?“

„Mám mu vyřídit pozdravení od své matky, která ho znávala jako mladá dívka. Teď je nemocná a chtěla, aby to otec věděl.“

Strážný popotáhl, otřel si nos a zamračil se. „Kdo je tvoje matka?“

„Lodema z Gaeafu.“

„Pusť nás dovnitř,“ houkl nerudný vozka. „Vezu kořeni, správce na mě čeká.“

„Pusť nás dovnitř!“ připojil se jiný vozka s povozem naloženým slámou.

Strážný si odfrkl, upřeně se zadíval Taře do tváře a potom mávl rukou. „Jdi s pánembohem.“

Rychle kráčela po rozbahněné cestě přes vnější nádvoří s ohradami pro zvířata – koně, ovce, krávy a prasata.

Vypadalo to, že všichni mají naspěch. Muži na vnitřním nádvoří vypadali nervózně. Zeny obtěžkané voskem, prádlem a vědry s rybami pospíchaly k hradu. Chlapci vynášeli koše s kamením a šípy na nejvyšší věže, kde už tesaři pilně stloukali bednění – dřevěné valy, které měly chránit obránce na hradbách. Ve vzduchu bylo cítit napětí. Lidé byli zasmušilí. Zeny ječely na děti, aby pomohly skládat dříví na topení, vyrábět svíčky, spřádat vlnu, sbírat vejce či nosit vědra s vodou.

Všichni se polohlasně bavili o bitvě.

„Schválně, jak dlouho si myslíš, že vydržíme obležení?“ zeptala se statná žena, valící soudek se solí k nakládání masa do přístřešku vedle tvrze.

„Jako že je Bůh nade mnou, netuším,“ opáčila její společnice, podle vzezření šenkýřka, a překřížila ruce na mohutných prsou v zástěře.

Nějaký vozka spravoval polámané kolo, zbrojíř vytloukal kov do mečů a verbíř na schodech do hradu zvonil na zvonec a vyvolával, že každý tělesně zdatný muž se má chopit zbraně a bojovat proti Cavanovi z Marwoodu.

Tara se zachvěla. Kdo je ten muž, jenž tvrdí, že je Gilmorovým synem? Je to podvodník? Lhář? Anebo ho skutečně porodila lady Farren?

Tara procházela nádvořím a snažila se zbytečně na sebe neupozornit. Prohlížela si hrad a v duchu si říkala, jestli je to její skutečný domov. Osud. Místo, kam patří.

Dobře, a co Rhys?

Co s ním? odsekla dotírajícímu hlasu svého nitra. Teď na něho nechtěla myslet a ani si nechtěla přiznat, že vlastně trošku lituje, že není s ním. Nemysli na to, přikazovala si a zamířila k pevnosti. Popadla za paži nějakého chlapce ženoucího se za kocourem a zeptala se: „Kde je tady kaple?“ Zrzavý pihovatý kluk, kterému v puse chybělo několik zubů, se na místě zastavil.

„Kaple?“

„Ano, a otec Simon.“

„Jo, určitě myslíš otce Aldena.“

„Ne, jmenuje se Simon.“ Tara se přemohla k úsměvu.

„Ale otec Alden, ten je… aha.“ V jeho velkých hnědých očích zasvitlo poznání. „Ty chceš toho starýho troubu, že jo?“ Dřív, než mohla odpovědět, rychle pokýval hlavou. „Ten nebydlí ve tvrzi, ale tamhle ve věži. V prvním nebo druhým poschodí, povídala maminka.“ Ukázal umouněným prstem na čtvercovou věž tyčící se nad cimbuřím. „Vůbec nemluví.“

„Už – už jsem slyšela. Děkuju ti.“

Pospíchala přes nádvoří kolem zahrady s bylinkami a přístřešku muže vyrábějícího kuše a samostříly, kde už se vršily zbraně připravené do boje. Ztěžka polkla, protáhla se kolem vozu se senem a byla u dveří. Psi v boudách začali vyvádět. Nahoře na hradbách muži zakrývali dřevěné bednění kůží, aby bylo chráněno před zápalnými šípy.

Ve vzduchu visela hrozba násilí a smrti. Vzala za kliku, trhla jí a vyběhla po točitých schodech. Srdce jí prudce bušilo, v ústech měla sucho. Za chvíli se ocitla před pootevřenými dveřmi. Škvírou, v mihotavém světle svíčky, zahlédla kněze. Byl prostovlasý, ve tváři kost a kůže, a klečel. Měl zavřené oči, ohnutá ramena, rty se neslyšně pohybovaly.

Věděla, že konečně našla otce Simona, jediného člověka, kin \ zná pravdu o její minulosti.

„Mylorde, našli jsme tvého koně.“

Do velkého sálu vstoupil sebevědomý mladý voják jménem Jason.

„Mého koně?“ opakoval Tremayne.

„Ano, sire. Gryffyna. Hledali jsme toho všiváka Jamese a narazili jsme přitom na koně. Pořádnej macek.“

Tremayne vyskočil ze židle a popadl to drzé mládě za náprsenku u košile. „Jestli si ze mě děláš blázny…“

„Ne…“ zakňučel mladík a odvaha ho opustila. Vypadal, že by se mohl strachy pokálet.

„Kde?“

„V lese pod hradem. Dovedli jsme ho zpátky do stáje. Mysleli jsme si, že budeš chtít…“

„Pitomče!“ zařval vztekle Tremayne, až mu od úst létaly sliny. „Jestli je tady kůň, je tady i Rhys!“ Pustil chlapcovu košili a př.il si, aby mohl svého nevlastního bratra uškrtit. „Prohledejte nádvoří, celý hrad a…“ Hlava ho bolela a bolest vystřelovala až do očí. „Počkej – odveďte koně tam, kde jste ho našli.“

„Jakže?“ Jason se drbal na hrudi.

„Ano, ano, on se pro něj vrátí. Nechte koně tam, kde byl, schovejte se v lese, a až se Rhys vrátí, chyťte ho!“ Vydal se ke komnatám, které obýval Regan. „Vezmi si nejlepší muže, aspoň dvacet – a snaž se nic nepokazit,“ nařizoval Jasonovi, který se s ním pokoušel držet krok. „Jestli vám Rhys znovu proklouzne mezi prsty, schytají to všichni muži na hradě, a ty nejhůř ze všech!“

Je to pravda? Ze by se na něj nakonec usmálo štěstí? Když si představil, že jeho nevlastní bratr teď možná někde slídí po hradě, udělalo se mu nevolno. Ale tentokrát ho dopadne! „Prohledejte hrad, a ať vám ani myš neuteče. Vyžeňte ho z úkrytu. Když ho nechytíme tady, udeříme na něj, až se bude vracet ke koni.“ Zamnul si ruce. Konečně. Konečně!

„Ale co lord Cavan z Marwoodu?“ zeptal se Jason, když zatáčeli za roh. Plameny loučí se neklidně chvěly. „Copak na nás nemíří s armádou?“

„Ještě je čas,“ prohlásil Tremayne. „Nejdřív chytíme toho lotra a potom dáme Cavanovi z Marwoodu za vyučenou. Nic se neboj.“

Rozrazil dveře Reganovy komnaty a zastihl konstábla, jak si brousí meč. „Tentokrát,“ oznámil, když Regan vzhlédl, „nám ten parchant neuteče.“ Zraky obou mužů se setkaly. „Dopadni ho, sire Regane, najdi ho a přiveď mi ho.“ Konstábl přestal brousit meč a Tremayne mu nastínil svůj plán.

„… On má tu drzost vloudit se do Twyllu,“ zakončil Tremayne. „A to ho bude stát život.“ Hleděl na Regana a sevřel ruku v pěst. „Dej si záležet, abys mě tentokrát nezklamal.“

12

Když starý kněz slyšel, že se dveře otvírají, přestal pohybovat rty. Zůstal klečet a zatvářil se nevlídně, popuzeně. Pohnul hlavou a ohlédl se přes rameno.

„Omlouvám se, otče,“ řekla Tara a najednou se jí nedostávalo slov. „Chtěla bych si s tebou promluvit.“

Pomalu se narovnal a postavil, jako by mu to působilo bole l Měl hluboko zapadlé utrápené oči, jemné vlasy a kůži poznánu • nanou stařeckými skvrnami. Byl nevýslovně hubený. Krátce po kýval a zdrženlivě naznačil, že má mluvit. Jednou rukou jí pokynul, ať vstoupí.

„Ty jsi otec Simon?“ zeptala se a vešla do malé, stroze zařízeno komůrky s kamennou podlahou a hladkými zdmi, z nichž jako by nebylo úniku. Nebylo tam žádné okno. Místnost osvětlovala jediná pomalu odkapávající svíčka, stojící na úzkém stole.

Pokýval a mlčky si dívku prohlížel. Taře přeběhl mráz po zádech. Tmavá místnost a ten nemluvný muž vypadající jako živá mrtvola byly v podivném rozporu s čilým ruchem, který panoval v jiných částech hradu.

„Přicházím od Lodemy.“

Zprudka se nadechl. Dlouho bylo ticho. Svraštil úzké šedivějící obočí a v očích se mu objevil strach, temný a hluboký jako ďáblova duše. Zavrtěl hlavou, jako by o její matce nikdy neslyšel, ale v očích mu blesklo poznání, které se mu nepodařilo zakrýt; vypadalo to, že ví. Sáhl do kapsy a sevřel korálky svého růžence.

„Ano, otče, jsem Tara, Lodemina dcera, to dítě, které jsi jí přinesl v košíku.“ Pořád potřásal hlavou, teď ještě energičtěji než dříve. Pokynul jí, aby byla zticha, ale ona nepřijela z takové dálky a tolik toho nevytrpěla jen proto, aby se teď nechala umlčet. „Moje matka, Lodema… řekla mi, že… že jsem se nenarodila z jejího lůna, že jsi mě k ní donesl ty, otče, když jsi byl knězem tady na Twyllu. Myslí si, že jsem dcerou lorda Gilmora a lady Farren, ukázala mi ten prsten – smaragdový prsten – a také ty mince… I zašlý košík, ve kterém jsi mě přinesl.“

„Ne,“ vyslovily jeho rty, ale nevyšla z nich ani hláska. Vytáhl druhou ruku z kapsy, napřáhl k ní obě dlaně a rychle jimi pohyboval ze strany na stranu, až se plamínek svíčky divoce rozkmital a na stěně se roztančily stíny.

„Říkáš, že nejsem Gilmorova dcera?“

Prudce zamrkal, jako by byl vylekaný a nad něčím se dlouze zamýšlel.

„Nenaložil jsi mě na malý vůz toho dne, kdy jsem se narodila – toho dne, kdy Merwynn zabil mé rodiče?“ naléhala a hrdlo se jí stáhlo, když pomyslela na to, co se tenkrát stalo. „Když jsi přijel, tvůj oděv byl potřísněný krví, přinesl jsi nemluvně a prsten.“ Vzrušením pozvedla hlas a udeřila se prstem do hrudi. „To dítě jsem já,“ zašeptala. „Je to pravda?“

Znovu prudce zavrtěl hlavou a Taře se zdálo, že zaslechla na schodišti kroky. Otec Simon ji spěšně popadl za ruku a zvedl její prsty ke svíčce. Měl kostnaté ruce a chladnou suchou kůži, drsnou jako pergamen. Prohlížel si její prsty a mračil se.

„Vím, vím… Nenosím ten prsten a už ho ani nemám. Vzali mi ho.“ Ztěžka polkla a pohlédla do ostražitých očí pod vrásčitými ochablými víčky. „Přísahám, že mi jej Lodema dala. Já jsem to dítě, které vychovala. Ale jen ty mi můžeš říct, jestli jsem dcerou Gilmora z Twyllu.“

Otec Simon zpopelavěl. Zběžně se pokřižoval a naznačil, aby odešla.

„Ne.“

Oči mu zaplály hněvem. Celý ztuhl. Tyčil se nad ní, a nebýt toho, že v jeho pohledu zahlédla strach, bála by se ho.

„Nemůžeš porušit slib mlčenlivosti?“ zeptala se.

„Nemá jazyk,“ ozvalo se zašeptání.

Do Tary jako by udeřil blesk. Se sevřeným srdcem se otočila; proti ní, ve dveřích, stál asi desetiletý chlapec – byl hubený, vypadal rozvážně a prohlížel si ji zkoumavýma očima.

„Co jsi říkal?“

„Vyřízl si ho,“ vysvětlil chlapec, když vklouzl do komnaty a zavřel za sebou dveře. Obličej otce Simona zkameněl. „On sám?“

Tara se zhrozila. „To není možné,“ vydechla nevěřícně a pohlédla na kněze. „To ne…“

„A proč myslíš, že nemluví?“

„Slib mlčenlivosti, jeho vlastní způsob rozmlouvání s Bohem…“ Potlačila odpor, který se jí zmocnil, když si představila, že by se někdo dobrovolně mohl takto zmrzačit. „Je… je to pravda?“ zašeptala s rukou na hrudi a dívala se otci Simonovi do očí.

Souhlasně kývl, ale v jeho zmučených očích se objevil záblesk vzdoru.

„Ale proč?“

„No přece aby byla v bezpečí jeho tajemství,“ odpověděl chlapec.

„A jak to všechno víš?“ ptala se znovu Tara a v duchu se divila chlapcově neomalenosti. Ve tváři měl vepsánu pýchu, v koutcích úst se mu zračil vzdor a Tara si uvědomila, že ve svém věku toho ví a zažil víc než ostatní děti.

„Prostě to vím.“

„Ale odkud?“

„Já vím všechno.“

Drzé štěně. „Opravdu? To bude asi tím, že… že posloucháš za dveřmi a nakukuješ klíčovými dírkami?“

„Někdy,“ opáčil. Zjevně ho bavilo dobírat si ji.

„A teď jsi taky poslouchal.“

„Ano.“

„Kdo jsi?“

„Quinn.“ Odhrnul si tmavé vlasy z čela a hrdě zvedl bradu, jako by chtěl Taře naznačit, že není jen tak někdo. Když patřičně nereagovala, povýšeně zvedl jedno obočí a na okamžik jí připomněl Rhyse. Píchlo ji u srdce. „Jednou budu baronem.“ Poznamenal to bez špetky nadutosti, jako prostý fakt, o němž se nediskutuje.

Je to syn lorda Tremayna? Pak tedy rozumí jeho povýšenému chování. Myslí si – ne, on to ví –, že jednoho dne bude vládnout Twyllu. Je to jeho právo, tedy alespoň v to věří.

„Kdo jsi ty?“ chtěl vědět.

Oči otce Simona se rozšířily, rty se nesouhlasně zkroutily a Tara měla najednou pocit, jako by chodila po úzkém zteřelém mostě nad hlubokou temnou propastí, která ji pohltí, když šlápne vedle.

„Tara… z Gaeafu. Jsem dcerou dávné přítelkyně otce Simona.“

Chlapec mrkl na kněze, jako by čekal potvrzení, a otec krátce netrpělivě kývl.

„Ale on s nikým nemluví.“ Chlapec byl neoblomný.

„Jen s tebou,“ zkusila hádat. „Ale jak, když nemá jazyk?“

„Jde to i jinak,“ odvětil hoch s potměšilým úsměvem. „Schválně, jestli jsi dost chytrá a přijdeš na to sama.“

„A ty sám jsi tak chytrý?“

Neodpověděl a Tara si musela připomenout, že nemluví s jen tak obyčejným klukem. Kdepak, tenhle malý nadutec se chová, jako by byl už dospělý; jistě ví víc, než je ochoten přiznat. Zvedl ruku a přitiskl si prst ke rtům. Na točitých kamenných schodech zazněly kroky a Quinn jako stín vyklouzl z místnosti a zmizel ve tmě.

Obrátila se znovu na otce Simona, ale ten jí naznačil, aby se rychle schovala za dveře. Sám předstíral – jako by to dělal už potisící –, že se ho shon na schodišti netýká, znovu si klekl a začal se modlit. Těžké boty dusaly po schodech – vypadalo to, že se sem žene hned několik párů nohou. Taře prudce bušilo srdce. Vklouzla jednou rukou do kapsy a sevřela rukojeť nože, dlaně se jí začaly potit. Když k ní dolehly hlasy, zatajila dech a přitiskla se ještě blíž ke zdi.

„Ty, Jacku – běž nahoru na věž a zeptej se hlídky, jestli toho lotra viděla,“ nařídil nějaký hluboký hlas.

Lotra? Snad nemyslí Rhyse! Napínala uši, aby skulinou v nedovřených dveřích zaslechla, co si povídají.

„A já ti říkám, že tu není. Někdo by ho musel zmerčit.“

„Jistě. Tak jako ho viděli ukrást lordova koně?“ odpověděl posměšně první hlas.

„Za to moh Henry.“ Posmrknutí. „Však si to ten nebožák správce stájí slíznul. Jak mohl dovolit, aby ho ten parchant lotrovskej převez? A teď padej!“

Ach, Bože, Rhys je tady. Ve Twyllu. Nejspíš ji hledá. A lord Třeními ne už to ví a slídí po něm. Bodlo ji u srdce lítostí. Pocítila osten viny. „No tak dobrá,“ nakonec souhlasil ten chraplavější hlas. „Pudu nahoru a promluvím s hlídkou, ale podle mýho je to stejně všechno k ničemu.“ Kroky se přiblížily. Taře se prudce rozbušilo srdce, celou ji opanoval strach. Otec Simon, obrácený zády ke dveřím, znovu začal modlit. Jeho rty se bez hlesu pohybovaly a on korálek po korálku přebíral růženec, který mu visel z kapsy.

„Aáá, otče,“ zahlaholil jeden z vojáků a zastavil se v otevřených dveřích. Tara sebou trhla. „Chtěl bych se tě na něco zeptal. „ Otec Simon zvedl ruku a naznačil, že si nepřeje být vyrušován Tara cítila, jak jí na čele vyvstává pot. Slyšela, jak zavrzaly boty, jako by voják přenesl váhu z nohy na nohu. Otvorem mezi pant\ se snažila muže zahlédnout. Na chodbě bylo přítmí, ale i tak vide la, že je to pořádný hromotluk. Mnul si v rozpacích bradu a čekal „No dobře,“ zamumlal, „nerad ruším, když se modlíte, ale…“

„Pojď, Time,“ ozval se druhý hlas. „U otce Simona nikdo není.“ Tim kývl, ještě chvíli otálel a potom zmizel Taře z výhledu Kroky dozněly a dívka pomalu vydechla.

Je to skutečně tak? Je Rhys v tvrzi? Ach, Matko milosrdná, snad tady není. Hryzla si ret a čekala, až bude v komůrce zase klid. Pomalu se odlepila od zdi a vstoupila do nevelkého kruhu mihotavého světla svíčky.

„Prosím, otče Simone,“ začala, přesvědčená, že žádnou další příležitost dozvědět se pravdu už mít nebude. „Pověz mi, odnesl jsi z hradu nemluvně a dal je Lodemě?“ Dlouhé trýznivé minuty se dál modlil. Čekala, ale déle to nemohla snášet. Když už se chystala odejít, přesvědčená, že jí neodpoví, pomalu se otočil a zadíval se na ni. Jejich pohledy se střetly, nikdo z nich neuhnul, až nakonec povytáhl rozčepýřené obočí a zlehka, téměř neznatelně kývl. „Ano,“ vyslovily jeho rty a pak se zase vrátil k modlitbě.

Tara tam stála neschopna pohybu, jako by vrostla do země. Tak je to tedy pravda. Je tím ztraceným dítětem. Má tomu věřit? A je-li to pravda, co se tím mění? Nic. „Ale jak…“ Zamračil se a nepřestával se modlit. „Prosím, otče Simone, musím vědět…“

Netrpělivě máchl rukou a vykázal ji z komůrky, už se na ni ani nepodíval. Rty se mu pohybovaly ve zbožném rozmlouvání s Bohem a Tara si uvědomila, že jí nezbývá než odejít. Vojáci se jistě brzy vrátí a ona za nic na světě nechce, aby ji dopadli v téhle kobce bez oken, kde se není kam schovat.

Co jí to je platné, že se tady narodila? Ukojila sice svoji zvědavost, ale jinak se nic nezměnilo.

Až na to, že jsi svou proklatou umíněností přivedla Rhyse do nebezpečí.

Pokud ji zjištění, že je dcerou lorda Gilmora a lady Farren, potěšilo, radost se rychle rozplynula, když si uvědomila, že je její vinou Rhysův život v ohrožení. Musí ho najít a varovat ho.

Nemusel tě pronásledovat, Taro. Bylo to jeho vlastní svobodné rozhodnutí.

Přesto se nemohla zbavit pocitu viny. Při pomyšlení, že by ho chytili – chytili její vinou –, se jí zatočila hlava. Rozběhla se dolů po schodech. Ano, držel ji v zajetí a vzal jí prsten, ale taky měl o ni strach a varoval ji, ať na Twyll nejezdí. U dveří do věže se zastavila, zhluboka se nadechla a vykročila do chladného šedivého dne. Nepříjemný ostrý vítr honil po nádvoří suché listí, větvičky a peří. Opřel se jí do obličeje a zmocnil se lemu jejího pláště.

Jak jen tady může Rhyse najít? I když se tu zřejmě narodila, pevnost pro ni byla velkou neznámou. Netušila, kde by se člověk mohl schovat, a nemohla se ani nikoho zeptat, aby nevzbudila zvědavost. A přece ho musí najít, musí ho ochránit.

Je pozdě, Taro. Příliš pozdě. Už ho tu všude hledají vojáci. Prohledávají komnaty, nakukují klíčovými dírkami, zabodávají meče do povozů naložených obilím a senem, na celém hradě není jediné místo, které by vynechali.

Lotr. Parchant. Milý.

Srdce ji bolelo a ona si uvědomila, že je do něj beznadějně zamilovaná.

„Blázne,“ zamumlala polohlasem. Přidržovala si kapuci na hlavě a snažila se vmísit mezi obchodníky a řemeslníky, jimiž se nádvoří jen hemžilo. Když spěchala kolem řezníka, jenž nakládal maso do soli, všimla si, že po nádvoří kolem přístřešků, chatrčí a ohrad procházejí muži s meči, toulci a kušemi. Ve vzduchu, jako před bouřkou, byl cítit neklid a shon, kterých si všimla už předtím, a téměř hmatatelné napětí. Údery seker a kladiv a řezajících pil se mísily s vojenskými povely, výbuchy nervózního smíchu a křikem páva. Ženy s vážným výrazem ve tváři snášely do ležení zásoby a svolávaly děti.

Několik žen se za ní ustaraně dívalo a v očích měly nevyšlovenou otázku. Tara však věděla, že jsou příliš vyděšené, než aby se ptaly, kdo je a co tu pohledává.

Kde v hradním bludišti by se mohl Rhys skrývat? Rozhlédla se po nádvoří. Nějaký muž vyhazoval hnůj ze stáje a jakási děvečka na břehu rybníčku honila husy. Peří lítalo a jedna obzvlášť hlasitá husa se divoce rozkejhala, když po vyježděných zablácených cestách kolem rybníka rachotily povozy. Někde zakvičelo prase. Vojáci dál prohledávali stavení, vyptávali se a jejich ostříží zrak pronikal do nejodlehlejších koutů pevnosti.

Rhys nemá jak uniknout.

„Hej!“ uslyšela a srdce se jí zastavilo. „Co ty tady děláš?“ zaburácel mohutný mužský hlas. Rychle se otočila, na rtech připravenou nepříliš uspokojivou odpověď, ale pak si uvědomila, že se voják ptá sedláka s prázdným povozem. Přikrčila se za kupku sena a sáhla do kapsy, kde měla ukrytý nůž. Ještě štěstí, že ho spolu s ostatními věcmi nehodila do vědra, když prchala z hostince.

„Psst.“

Ztuhla.

„Paní…“

Ohlédla se a zpozorovala Quinna schovaného za sloupem u vstupu do temného stavení. Jedním prstem na ni kývl, aby šla k němu, a pak zmizel v nevysokých dveřích. Váhala, ale pak si řekla, že malého kluka se bát nemusí. Je to ještě dítě.

Ano, ale je to syn barona Tremayna a ví, kdo jsi ty, i to, že jsi jeho nepřítel. Třeba je to past, past, kterou připravil jeho otec.

Proč ji tedy ve věži varoval?

„Nuže?“ vyptával se strážný.

„Ne, já toho lotra Rhyse neviděla,“ slabým hlasem odpovídala nějaká žena za kupou sena.

„Víš to jistě?“ Strážnému to zřejmě nestačilo.

„Povídám ti, že ne. Na takové mužské se nezapomíná. Kdybych ho viděla, sire Ewane, dobře bych si to pamatovala.“

„Hm,“ zahučel voják a pak si odplivl. „Takže jsi nepozorovala nic divného?“

„To jsem neřekla, Ewane,“ odpověděla žena, téměř jako by s vojákem flirtovala. „Vkládáš mi do pusy něco, co jsem z ní nikdy nevypustila. Povídám, že jsem Rhyse neviděla, ale dnes ráno jsem zahlédla nějakou divnou ženskou. Já a moje dcera Isabel jsme ji viděly…, víš kterou, zlatíčko?“

„Ano,“ ozvalo se zakňourání.

Tara zpozorněla.

„Měla tmavé vlasy – černé jako havraní křídla – a bohaté ku– drny.“ Znělo to, jako by žena o něčem uvažovala, a Tara se rychle rozhlédla kolem po ohradách a přístřešcích a očima pátrala, kde by se schovala. „Měla pěknou tvář a velké oči – i když nemůžu říct, jakou měly barvu. Přes hlavu si přetáhla kapuci, jako by něco schovávala.“

„Tak ženu, povídáš?“

„Jo! Seš snad hluchej, Ewane? Povidám ti, že v pevnosti je nějaká divná ženská – je moc krásná, ale ještě jsem ji tu nikdy neviděla. Ty mě znáš, Ewane; já přece tady vím o každým.“

„No, já vím, Sylvie, jak si dokážeš vymejšlet. Spřádáš povídačky stejně zručně, jako děláš svíčky pro hrad.“

„A já ti přísahám, že je to pravda. Chovala se divně, chápeš, jak to myslím. Snažila se, aby si jí nikdo nevšiml, ale… šla do věže, tamhle na severu. Viděla jsem ji projít dveřma.“

Tara měla najednou vyprahlo v ústech. Dostala strach.

„No nemám pravdu, zlato?“ pokračovala žena a slabý hlásek pípnul na souhlas.

„Jo. Taky jsem ji viděla. Měla na sobě dlouhý černý plášť.“

„Hm, to je zajímavé,“ souhlasil strážný. „Pohledná černovlasá žena v dlouhém plášti?“

„Ano, postavou malá. Nebylo jí moc. Ale kdybys ji viděl, poznal bys ji, to ti povidám. Ty máš na ženský voko, že jo, Ewane?“

Rozesmál se, až ho přepadl záchvat kašle. Tara pohlédla ke dveřím, v nichž zmizel Quinn. Má se odvážit jít za ním? Když se vojákovi podařilo uklidnit kašel, řekl: „Jestli není moc velká, pak s ní jistě nebudou velké starosti. Raději se podívaní do věže…“

„I kdepak. Tam už není. Viděla jsem ji vycházet,“ řekla Holoubka. „Zrovinka před chvilkou.“

Ach, Bože, pomyslela si Tara a srdce jí bušilo hlasitěji než tesařovo kladivo. Kdyby se jí vyptávali a vyšlo by najevo, že je skutečně dcerou zavražděného barona a jeho ženy, jistě by ji uvěznili za velezradu – nebo dokonce pověsili. Baron si jistě mohl vymyslet cokoli – a jestli ji zavřou do žaláře, nemůže pomoct Rhysovi Bude se muset spolehnout na toho chlapce.

S modlitbou k Matce Země na rtech a v úzkosti, že to je všech no záludná past, tiše vklouzla do tmavého prostoru za Quinneni a na vteřinku se zastavila, dokud její oči nepřivykly tmě.

„Tak to je tedy on – klenot, po němž všichni tak prahnou?“ Cavan v jedné ze svých soukromých komnat přistoupil k malému oknu a podržel prsten proti světlu, které tudy vnikalo do pevnosti a teď se odráželo na drobných ploškách smaragdu. Na bíle vymalovaných zdech visely bohatě zdobené tapiserie s polonahými děvami v zahradách hýřících barvami. Místnost ozařovaly čtyři svíce a ve velkém krbu praskal oheň. V rohu stála obrovská postel pokrytá kožešinami a vedle krbu stůl a dvě židle. Z chodby sem doléhaly tóny harfy a lidské hlasy.

„Ano, tmavozelený twyllský smaragd.“

„A ty myslíš, že má kouzelnou moc?“ zeptal se Cavan pochybovačně. Zamračil se a ponechal Abelarda v nejistotě, co mu právě táhne nenasytnou myslí.

„Říká se to o něm.“

„Ty sis ale ničeho nevšiml.“

„Ne.“

„Kde jsi k němu přišel?“

Abelard tuto otázku čekal. „Copak nevíš, že jsem zloděj?“

„Ovšem, a darebák, lupič a vyhoštěnec, kapsář, a možná dokonce i vrah,“ doplnil Cavan nevzrušeně. „Mám tedy předpokládat, žes ho ukradl?“ Cavan sevřel prsten v hrsti, jako by mu ten stisk mohl prozradit všechna jeho tajemství.

„Ano.“

„Komu?“ Bolestné tóny harfy umlkly, ale ostatní zvuky – pokřikování, smích, kroky – sem i přes silné zdi stále doléhaly.

„Záleží na tom? Jsi-li skutečným dědicem Twyllu ty, tak teď patří tobě. Přechodně mohl patřit i jiným lidem, ale teď je tvůj.“

„A cena?“ Vyhodil prsten do vzduchu a sledoval, jak se třpytí. Chytil ho a potěžkal. „Malé panství pro tebe a tvého přítele. Je to tak?“

„To není špatný obchod,“ podotkl odvážně Abelard.

„A kde je tvůj přítel teď?“ zeptal se Cavan. „Myslel jsem, že nám pomůže při obléhání. Vyrazíme za úsvitu.“

„Přijede,“ slíbil Abelard. Cavan luskl a nařídil pážeti, které se ochomýtalo kousek od dveří, aby přineslo víno. „Dva poháry a nejlepší víno, jaké máme. Přines to do velkého sálu,“ řekl nervóznímu chlapci, jenž mohl být jen o pár let mladší než pán Marwoodu. Páže vyběhlo z pokoje a spěchalo splnit rozkaz.

Cavan si přes sebe přehodil karmínový plášť a zavázal si na něm tkanice. „Pojďme,“ řekl nakonec a poklepal Abelarda po zádech. Abelard cítil, že se ho mladý lord pokusí obelstít, že jejich obchod – teď, když má Cavan ten prsten – už není tak poctivý jako dřív. „Oslavíme to, i když ti řeknu, že jsem zklamán, že ta tvoje – jak jsi to říkal? – armáda zlodějů a psanců není tady s tebou. Nebyli snad součástí obchodu?“

„Ano.“ Abelard se zachmuřil. Co se asi stalo s Kentem, Rosií, Lelandem a všemi ostatními? Jsou v bezpečí? A co ta hloupoučká dívenka, Holoubek? Nepřihodilo se jí něco zlého? Když na ně myslel, sevřel se mu žaludek úzkostí a do krku mu stoupla žluč. „Objevily se nějaké potíže.“

„Vždycky se nějaké objeví,“ podotkl Cavan moudře, jako by byl mnohem starší a hodně toho zažil. „Vždycky se objeví.“ Společně kráčeli tvrzí a pak dolů po schodech do velkého sálu, kde na ně čekalo nejen víno, ale i podnosy s nasolenými plátky lososa a štiky. A dvě ženy – překrásné dívky, které se zarděly a před Abelardovým tázavým pohledem uhnuly očima.

Páže moc dobře vědělo, co si jeho pán bude přát.

„Áá, Belinda a Kateřina,“ vysvětlil lord z Marwoodu s úsměvem. „Zůstanou s námi až do svítání, kdy vyjedeme a připojíme se k vojákům.“

„Oni už odjeli?“ zeptal se Abelard, i když si to vlastně niv lei, protože hrad byl klidnější, než když ho navštívil naposled Když vjel na nádvoří, všiml si, že všechny zbraně a vojáci, klen na Marwoodu viděl posledně, jsou pryč.

„Odjeli za svítání. Ale rychle je doženeme, protože katapult a beranidlo nebudou postupovat moc rychle. Touto dobou už budou kousek od Twyllu. Neměj strach,“ dodal, pokoušeje se rozehnat Abelardovy obavy. „Útok nezmeškáme.“ Zle se usnul a Abelard přece jen zapochyboval, jestli udělal dobře, že se s tím zpupným štěnětem spojil. „Vyber si. Udělají, co si budeš přál „ Nacpal si do pusy kus ryby a chléb. „Anebo je můžeš mít obé, chceš-li.“ Pokrčil rameny pod nachovým sametem. „Já si mu/u zavolat jiné.“

Abelard pohlížel z jedné růžolící dívky na druhou a sevřely se mu útroby. Měl kdysi spoustu žen, některé právě tak mladé a ne vinné jako tyto dvě, ale jak roky plynuly, svěží dívenky, jejich/ jména si ani nepamatoval, se mu omrzely, už po nich netoužil.

Cavan se zašklebil. „Ale nenech se dnes v noci připravit o všechnu sílu,“ varoval ho a namířil mastný nůž na Abelarda. „Zítra musíš být silný a lstivý, zvlášť jestli máme porazit Tremayna z Twyllu bez tvých lidí a bez toho tvého bastarda.“ Spláchl rybu a chléb mohutným douškem z poháru a utřel si mastnotu a víno krvavě rudým rukávem. „Kde teď podle tebe Rhys je?“ zeptal se. „Hmm?“

Abelard zavrtěl hlavou. „Nevím,“ připustil. „Ale objeví se a pojede s námi.“

„Opravdu?“ Bylo zřejmé, že mu Cavan nevěří. Poplácal Kateřinu – nebo to byla Belinda? – po zadku a vzdychl: „Doufejme, že máš pravdu, příteli.“

Abelard neodpověděl; nemohl. Rhys je teď jiný. A to všechno kvůli té čarodějnici. U všech všudy, ta ženská mu dočista popletla hlavu, a jestli si nedá pozor, může to všechno špatně dopadnout.

„Stůj!“ zazněla pronikavá výstraha pronesená hlubokým hlasem, jehož ozvěna ještě dlouho bloudila mezi stromy.

Sakra! Rhys se co nejvíc přitiskl ke koňské šíji a zarazil klisně paty do slabin. Jel teď na bílém jezdeckém koni, kterého ukradl nějakému farmáři, když už Abelardův hnědák nemohl dále. Koník vystřelil po rozbahněné cestě, co mu síly stačily, až hroudy hlíny lítaly od kopyt. Stromy a soutěsky se kolem jen míhaly. Ledový zimní vítr Rhyse šlehal do tváře.

„Stůj, povídám!“ Voják, který ho zmerčil, se ho jal pronásledovat.

„Utíkej, sakra!“ zavrčel Rhys a pevně svíraje opratě navedl klisnu kolem skupiny borovic – když vtom viděl, že před ním, přes pěšinu, leží povalený strom.

Ptáci vyletěli z křoví a vznesli se k nebi.

„Dokážeš to,“ povzbuzoval koně a ten ještě zrychlil, nohy se mu mezi stromy obrostlými mechem jen míhaly. Už byl tak blízko Twyllu, tak zatraceně blízko. A teď ta hlídka. Zpropadeně!

Rhys se ohlédl a spatřil jezdce, mohutného muže v barvách Twyllu, na svižném hnědákovi, jenž s každým skokem zmenšoval vzdálenost, která je dělila.

Jeho bílá klisna tomuhle hřebci nikdy neuteče.

„Hej! Stůj!“

Nikdy! „Rychleji, rychleji,“ zamumlal.

Kolem ucha mu prolétl šíp. Rhys pobídl koně a blížil se k vyvrácenému dubu.

Další šíp se zapíchl do tlusté kůry pokroucené borovice.

„Krucinál,“ zaklel polohlasně.

Odněkud vyletěla poplašená křepelka. V borůvčí se schovával divoký králík a okusoval suché větvičky a lístečky. Vítr skučel a nebe se zatáhlo šedivými mraky. Řítili se přímo na kmen mohutného dubu.

Klisna sebrala poslední síly a vrhla se přes ležící strom. Když doskočila, Rhys ji vší silou plácl přes zadek a pustil se. Svalil se na zem a udeřil se do ramene. V ramenním kloubu pocítil ostrou bolest. Zatnul zuby a ukryl se za mohutný pahýl zlomeného dubu. Zvuk kopyt se blížil. Rhys se rozhlédl kolem a sebral kámen velký asi jako jeho dlaň. Přerývaně dýchal, srdce mu prudce bušilo a levé rameno nesnesitelně bolelo. Znovu se schoval, přikrčil se a čekal.

„K čertu s tebou!“ zahromoval voják a stále se blížil tryskem, až se země otřásala. Rhys napjatě poslouchal. Slyšel, že kůň mění krok, a pak viděl, jak hnědák vyskočil.

Prudce hodil kamenem. Zasáhl koně do plece. Zvíře poděšeni zaržálo a znejistělo. Kopyty klopýtlo o kmen stromu, až se třfsk v rozlétly na všechny strany.

„Hej – co…?“ Voják i s koněm spadli a váleli se po zemi. Mra živý zimní vzduch prořízl srdcervoucí výkřik. „Aááááu – ach, Bože!“ Muž ležel pod zvířetem, nohy a ruce zpřeražené, a úpěl nesnesitelnou bolestí.

Když se začal vyděšený hřebec škrábat na nohy, Rhys, přestože mu v rameni cukalo bolestí, se k němu vrhl. Sebral zraněnému vojákovi meč, toulec a luk a nechal ho, zkrouceného bolestí, ležel v uschlém listí.

Nezjišťoval, jestli ještě žije, nebo je mrtvý. Když se hnědák s divokýma očima vzpamatoval natolik, že mohl vyrazit, Rhys ho chytil za opratě, omotal si je kolem zdravé ruky a pevně se zapřel nohama. Kůň vystartoval a vlekl Rhyse za sebou, ale Rhys nepouštěl. Bláto stříkalo, větvičky a jehličí mu rozdíraly kůži, ale přesto nepovolil. Když kůň zpomalil, Rhys k němu přiskočil a s bolestí se vyšvihl do sedla.

„Zatraceně. Přece mě tady nenecháš, ty bastarde!“ ječel zraněný voják a v hlase mu znělo zoufalství.

Rhys neposlouchal. Silný kůň uháněl pryč. I když byl ještě vyděšený a řítil se hlava nehlava mezi stromy, nic mu nechybělo. Když si Rhys vzpomněl na toho nebožáka v lese, pocítil výčitky. Pak si ale připomněl, že kdyby k tomu měl muž příležitost anebo kdyby přesněji mířil, bez milosti by ho zabil a pak by si jel hrdě pro odměnu, kterou na Rhysovu hlavu Tremayne jistě vypsal.

S ukořistěným toulcem, lukem a dalším mečem měl Rhys všechno, co potřeboval. Bude-li to třeba, vezme brány Twyllu útokem. Chtěl najít Taru dřív, než zapadne slunce. A nikdo – ani chtivý Abelard, nenávistný lord Tremayne či dokonce ďábel sám – ho nezastaví.

Jako že je Bůh na nebi, on ji najde.

Zanedlouho byl kousek od Twyllu. Cítil, jak se ho zmocňuje očekávání. Mezi borovicemi a duby zahlédl na vrcholu kopce mohutný hrad; hověl si tam jako nějaký strašný netvor s ostny na hřbetě. Na nejvyšší věži se třepotala světlá standarta a kouř z kamen a krbů stoupal ke spěchajícím mrakům, zastiňujícím slabé zimní slunce.

Někde tam uvnitř je Tara. Ví to.

Znovu ho přepadl strach. Co když ji už Tremayne objevil a teď ji vězní? Rhys si vzpomněl na podzemní kobky, vlhký, hnilobný pach, zoufalství vězňů, bolestivé rány bičem.

Ne, Taru, prosím, ne. Vybavila se mu jemná linie jejích zad, její neposkvrněná pleť.

Poprvé po řadě let vyslal Rhys k Bohu, v něhož nevěřil, modlitbu.

Na kraji lesa zpomalil a pustil se s hnědákem po obvodu hradeb, mezi keři a hustými stromy, aby se vyhnul hlavním cestám. Hledal místo, kde by ukryl koně, zatímco se on někudy pokusí proniknout do hradu. Dělal to už mnohokrát a věděl, že uvnitř hradu jsou lidé, kteří mu vždy ochotně pomohou. Teď se však bál, že vinou hrozící bitvy s Cavanem budou stráže, které jindy hravě oklamal, dvojnásob ostražité. Bude muset být velmi opatrný.

Když zatočil blíž k hradu, kůň nastražil uši, odfrkl si a celý se roztřásl očekáváním. Větvemi jasanů uviděl Rhys nějakého hřebce. Byl přivázaný u mladého stromku, jednu zadní nohu měl pokrčenou a krásnou hladkou kůži postříkanou od bláta. Vítr mu čechral hřívu. Gryffyn zvedl hlavu a slabě zaržál.

Rhys pookřál.

Třeba je Tara někde poblíž.

Možná ji ještě může zadržet dřív, než se nerozvážně pustí do hradu.

Už už sesedal. Tara je jistě někde tady anebo se každou chvíli vrátí…

Když vtom se ho zmocnilo podezření, že je to past. Zapraskala větvička.

Tara?

Je přece jen živá a zdravá? Pln naděje pohlédl ke stinné mýtině, na niž dopadalo posledních pár slabých paprsků slunce.

Najednou zkameněl a naděje se proměnila v úděs.

Napjal všechny svaly v těle a odhodlán bránit se sáhl po meči.

Bylo však příliš pozdě.

Mezi stromy a keři se vynořilo dvacet vojáků. Všichni l>\h z Twyllu.

Sakra.

Jak mohl být tak slepý?

Zatnul zuby a mlčel. Nebude se ptát na Taru. Třeba o ní nic nevědí.

Lučištníci na něho čekali s luky napjatými; dvacet šípů mu mířilo přímo na srdce.

„Jestli máš v té své palici kousek rozumu, budeš stát a ani se nehneš,“ ozval se muž, který jim velel. Rhys v něm poznal ‚Ire maynova konstábla Regana. Z nezúčastněné tváře pod světlými vlasy na Rhyse zíraly dvě přimhouřené oči, studené jako oči je s těrky. Měl Rhyse stále na mušce. „A teď rychle sesedni z toho kra děného koně, ale hod sebou. Pan baron si s tebou přeje mluvit.“

13

Tara vstoupila do místnosti a přivřela oči. Byla tu tma jako v kobce a vonělo to zde senem a zrním. Vzduch byl suchý a plný prachu. Dovnitř nevnikalo žádné světlo, ale ze zvuku cupitajících tlapiček usoudila, že tady přebývají krysy.

„Tudy,“ řekl Quinn a propletl své prsty s jejími. Volnou rukou přejela po hrubé tkanině pytlů se zrním. Quinn mezi hromadami pytlů a dřevěnými sudy kličkoval s jistotou. Zavoněla z nich cibule a jablka, která se přes zimu skladovala společně se zrním. Tara co chvíli zavadila o sloup a několikrát se otřela o omítnutou zed z proutí.

Quinn se bludištěm zásob na zimu pohyboval velmi hbitě. Tara za ním poslepu klopýtala a nechala ho, aby ji vedl.

Spatně se jí dýchalo, protože vzduch byl těžký a nehybný – k udušení.

„Tady počkej,“ přikázal jí nakonec, na chvíli ji pustil a prsty jí přitiskl k rozpraskanému kůlu. „Hned se vrátím.“

„Ne…“

Ale už byl pryč; jeho rychlé, téměř nehlučné kroky slábly. Odkašlala si a snažila se zachovat rozvahu. Kdyby ji tu nechal, nikdy by z té temné hrobky nenašla cestu ven – už nikdy by nespatřila denní světlo.

Ovšem že spatříš, Taro. Ničeho se neboj. Mysli na Rhyse.

Slyšela zavrzání a potom se něco těžkého – snad pytel se zrním nebo sud – svezlo na podlahu, anebo tomu někdo pomohl. Zařinčel řetěz a ozval se zvuk, jako když kov naráží na kov. „Zatraceně,“ zamumlal Quinn polohlasně. Znovu se ozval šramot, zřetelné klapnutí zámku a skřípot starých zrezivělých pantů.

Za pár vteřin byl opět u ní a vzal ji za ruku. „Kam to jdeme?“ zeptala se.

„Někam, kde budeš v bezpečí.“

Držel ji za zápěstí a táhl ji za sebou; Tara si tím, co říkal, nebyla tak úplně jistá. „Pojď za mnou,“ pobízel ji. „Dolů po žebříku.“

Klekl si a položil jí ruce na otvor v podlaze.

„Je to starý vchod do sklepení,“ vysvětlil.

„A ty máš klíč?“ zeptala se.

„Ano. Taky jsem zloděj.“

„Já nejsem…“

„Nemluvím o tobě.“ Pustil ji.

„Ještě někdo má klíč?“ ptala se.

„Pojď za mnou.“ Neodpověděl a vklouzl do otvoru. Boty mu šoupaly o něco kovového. „Pak za sebou zavři.“

Tara neváhala. Ten kluk to tu zná a ona si nemůže dovolit, aby ji na hradě někdo objevil. Aspoň ne dřív, než zjistí, co je s Rhysem – jestli ho uvěznili… nebo něco horšího. Zhluboka se nadechla, zatnula zuby a nasoukala se do otvoru v podlaze.

Příčky žebříku byly zrezivělé a škrábaly ji do dlaní. Někde kapala voda a páchlo to tu mokrou hlínou. „Opatrně,“ zašeptal chlapec, když zatáhla za provaz a poklop se za ní s tichým, avšak zřetelným klapnutím zavřel. Kdyby přes něj někdo položil pytel se zrním nebo sud s vínem, ona ani Quinn by ho znovu neotevřeli. Pokud by někde poblíž nebyl nějaký jiný východ, byli by tu oba uvězněni.

Ničeho se neboj. Ten kluk, jak se zdá, ví, co dělá. Ano, ale je to jen dítě.

Potlačila strach a sestupovala dolů po žebříku. Když znovu stála na zemi, uvědomila si, že tam není kamenná podlaha, ale jen udusaná hlína. Zdi byly z kamene, který se ovšem rozpadal. „Pospěš si,“ řekl a znovu ji vzal za ruku. Šla za ním, i když ji napadlo, že ji možná vede na smrt. Jedinými jejími zbraněmi byly důvtip, pohotový jazyk a nůž ukrytý v botě.

Byli v hradním podzemí, v chodbě, která se rozdvojovala a každá z odboček mířila jiným směrem. Došli k dřevěnému schodišti. „Je jich třináct,“ upozornil Quinn kráčející před ní. Málem spadla, ale počítala strmé schody, dokud opět neměla pevnou půdu pod nohama.

„Kde to jsme?“ zašeptala.

„Ve staré části hradu,“ odpověděl a ona o jeho slovech nepochybovala. Podzemní chodba byla plná dráždivého prachu, pavučiny se jí zachytávaly na obličeji a zaplétaly do vlasů. Slyšela tiché cupitání a představila si hejno krys prchajících z cesty. Podrážky křupaly po suti a kamení. „Pojď, rychle,“ pobízel ji Quinn. Klopýtala za chlapcem a hlavou jí táhly úvahy, jestli ji vede na svobodu, anebo na jistou smrt.

„Kde je to bezpečné místo, o kterém jsi mluvil?“ Vzduch byl těžký, prašný a špatně se jí v něm dýchalo.

„Až budeme tam, kde na nás někdo čeká.“

„Kdo?“ Málem by se zastavila, ale jeho ruka, která se taky začínala potit, ji vytrvale táhla dál.

„Uvidíš.“

Chodba se svažovala ještě hlouběji pod zem a znovu se větvila. Tara se jednou rukou přidržovala zdi, a když procházeli kolem otvorů, z nichž proudil chladnější a čerstvější vzduch, přemýšlela, kam asi všechny ty uličky podzemního bludiště vedou.

Už si začínala říkat, že měla raději zůstat na denním světle na nádvoří a sama se pokusit vojákům nějak uniknout. Proč by měla tomu chlapci důvěřovat? Je to přece baronův syn.

To je zvláštní. Jak to, že není na nějaké jiné tvrzi, kde by z něho vychovali rytíře? Proč ji vede labyrintem chodeb pod hradem? Cesta se prudce stočila doprava a oni začali pozvolna stoupat.

Když už si Tara myslela, že se co nevidět udusí, došli ke dveřím, Quinn je otevřel a vstoupil do místnosti se třemi malými svíčkami. A tam, na lůžku ze starých pytlů obestavěném hromadami zbraní – kuší, luků, dlouhých i krátkých šípů – a kamení seděl muž, jehož nikdy neviděla.

„Kdo je to?“ vyhrkl, vyskočil a podezřívavě si ji prohlížel. Nebyl nikterak vysoký, ale v chabém světle zatuchlé kobky vypadalo jeho tělo silně a šlachovitě. Upíral na ni skálopevný sebejistý pohled. Prasklinami ve zdi pronikal sotva znatelný závan čerstvého vzduchu.

„Jmenuje se Tara. Říkají o ní, že je čarodějnice. Byla u otce Simona a hledali ji tu vojáci, jako Rhyse.“

„Ty jsi byla s Rhysem?“ zeptal se muž.

„Ne,“ odpověděla, protože mu ani trošku nedůvěřovali. Slyšela dopadat kapky vody. „Přišla jsem sama.“

„Ale vojáci ho hledají,“ trval na svém hoch. „Už našli koně kterého ukradl.“

„Takže se něco děje.“ S rukou na jílci meče přecházel mu/ z jednoho rohu místnosti do druhého.

Tara pocítila úlevu. „Tak to Rhyse nenajdou, protože na Grylfynovi jsem přijela já.“

„Na tom Tremaynově koni, kterého Rhys ukradl?“

„Ano.“ Kývla a cítila, jako by z ní někdo sejmul obrovské hře meno.

„Jak jsi přinutila Rhyse, aby ti ho dal?“

„Já – přelstila jsem ho,“ přiznala se a přemýšlela, kolik si toho může dovolit prozradit někomu, kdo se přátelí se synem lord.i Tremayna.

„Opravdu? To ale není snadné.“ Nevěřil jí. Ale to nevadilo. „Odkud znáš Rhyse?“

„Byla jsem jeho zajatkyně.“

„A podařilo se ti uprchnout?“

„Říkal jsem ti, že je to čarodějka!“ oznámil Quinn pyšně.

„Jestli je to skutečně čarodějnice, jestli umí čarovat – a očarovala Rhyse, jak to, že je teď tady s námi, Quinne, co? Proč si nezavolá duchy, aby ji odsud odnesli?“

„Třeba tady chce být.“ Chlapce námitka toho druhého ani na okamžik nezviklala. Tara neměla času nazbyt. „Kdo jsi?“ otázala se. „A co děláš tady v podzemí, schovaný jako myš?“

„Já, paní,“ řekl, otočil se k ní a bílé zuby mu v obličeji zasvítily, „jsem zvěd.“

Tara zaťala svaly. Cítila, jak se jí nůž opírá o nohu. „Zvěd? Čí?“

Pozvedl koutek úst v drzém úsměvu. „Toho, kdo dá víc.“

„Prodejný zvěd.“ Vyslovila ta slova s odporem. Neměla pochopení pro muže, kteří své duše prodávali za pár stříbrných, pro vojáky, kteří válčili bez příčiny, bez víry, kteří by se bili až do smrti, ale neměli srdce.

„I tak se to dá říct.“

„Nemáš jméno?“

„James.“

Nemluvil o něm Rhys? To jméno jí znělo povědomě, jako kdyby se Rhys s Abelardem před ní o nějakém Jamesovi zmiňovali. Ale tak se jmenuje každý druhý. Třeba se mýlí. „A co tady děláš?“

„Cekám.“

„Na co nebo na koho?“

„Na Rhyse, Abelarda a Cavanovo vojsko.“ Zamnul si ruce a znovu začal přecházet po místnosti. „Bojím se, že se něco stalo.“ Obrátil se, prohlédl si ji od hlavy k patě a s nelibostí se zamračil, jako by se mu to, co vidí, nepozdávalo. „Co tě sem přivádí?“ zeptal se a hloubavě stáhl obočí. „Každý ví, že dojde k bitvě, a přece jsi přišla, aby sis pohovořila s knězem, který nemluví.“

„Doufala jsem, že kvůli mně poruší svůj slib mlčenlivosti,“ přiznala se Tara. Věděla, že by měla být raději potichu, ale slova jí sama splynula ze rtů. Bála se o Rhyse. Potřebovala nějakého spojence a tento muž – zvěd – byl jediný, koho tady měla. Tedy pokud nepočítala chlapce.

„Slib mlčenlivosti?“ Zvěd zavrtěl hlavou. „Ten už nikdy nepromluví.“

Otřásla se chladem – věděla, co chce říct. „Nemůže, rozumíš.“ Potřásl hlavou a dodal: „Vyřízl si jazyk… Už je tomu asi deset let.“

„Quinn mi to řekl.“ Pohlédla na chlapce; na tváři si mu pohrávalo světlo svíčky. Je ještě moc malý, ale už hodně zkusil, pomyslela si.

„Ano. Umlčel se svou vlastní rukou.“

Hrdlo se jí stáhlo. „Ale… proč?“

„To nikdo neví. Jen sám Simon, a ten to nikdy nikomu neřekne. Řada lidí si myslí, že nikdy nemluví kvůli nějaké smlouvě s Bohem. Pravdou však je, paní, že mlčí, protože něco tají. Skrývá tajemství, která zná už jen ďábel.“

Tara kývla a pocítila osten viny. Jedno z tajemství, o nichž James mluvil, zná. Ze je dcerou lady Farren a lorda Gilmora. Simon jí zachránil život, když ji jako nemluvně odnesl z hradu.

Ale jestli je toto jeho nejtemnější tajemství, proč čekal devět či deset let, než si vyřízl jazyk? Otřásla se a rázně tyto myšlenky zahnala.

„Proč jsi chtěla mluvit s otcem Simonem?“ zeptal se James.

„Znal moji matku.“

James si ji v komíhavém světle svící pozorně prohlížel. „Pokud jsi jen chtěla mluvit s otcem Simonem, proč jsi šla s Quinnem do podzemí?“

„Myslí si, že je dcerou lorda Gilmora,“ vyhrkl Quinn.

„Tys to slyšel?“ zeptala se Tara překvapeně. Chlapec na sobě nedal nijak znát, že ví o Tařině tajemství. Zřejmě právě ona je pra voplatnou dědičkou hradu, jemuž vládne jeho otec.

Quinn zvedl bradičku a zatvářil se pyšně.

„Je to pravda?“ chtěl vědět James.

„Ano.“ Není proč lhát. Teď ne.

James přimhouřil oči. „Pak máš ten kámen? Tmavozelený twyllský smaragd?“

„Vzali mi ho,“ řekla hořce, ač už neměla srdce tak zatvrzelé, když se jednalo o Rhyse.

„A co lord Cavan? Proč si myslí, že je Gilmorovým synem on?“

„Řekl mu to lord Innis,“ vysvětlil Quinn. „Slyšel jsem, jak si o tom povídali.“

„Kriste Ježíši, copak máš uši všude?“ zeptal se James a chlapcův výraz potemněl.

„Kdo ví, možná jsem lepší zvěd než ty, sire Jamesi,“ ohradil se rozhorleně. „Aspoň se neskrývám v podzemí jako vyděšený králík.“

„Já už se taky nebudu dlouho skrývat,“ ujistil ho James.

Tara nechápala, co tyhle dva spojuje. „Copak ty nejsi oddaný svému otci?“ zeptala se Quinna.

Chlapec se zasmušil. „Jsem mu velmi oddaný,“ odvětil vášnivě a James se zachechtal.

„Abys tomu rozuměla, mylady – dcero lorda Gilmora –, jeho otcem není baron z Twyllu.“

„Ale…“

„Proč si myslíš, že si otec Simon vyřízl jazyk?“ popichoval James. „Kvůli tobě – jsi-li skutečně tím, kým myslíš, anebo kvůli něčemu jinému, něčemu, řekněme, ještě nebezpečnějšímu?“

Začínala chápat.

„Ano, tady Quinn je Rhysův syn.“

Nevěděla, co na to říct; zachvátila ji nevysvětlitelná bolest. Představa, že Rhys je otcem nějakého dítěte, které zplodil s jinou ženou, ji pálila jako oheň.

„Co si myslíš, že by se tomu klukovi stalo, kdyby to Tremayne zjistil, he?“ dotíral James.

„Zabil by ho,“ zašeptala. Připomněla si Tremaynovu pověst krutého člověka a zahleděla se Rhysovu synovi do očí. Chlapci, kolem kterého se všechno točí. Klukovi, jemuž hrozí největší nebezpečí.

„To jistě. A proto nás, mylady, čeká spousta práce. Musíme nějak zachránit Quinnovi kůži, varovat Rhyse, že na něho mají políčeno – jestli totiž stráže našly jeho koně, počíhají si tam na něj. Pak musíme osvobodit vězně – ty z Broodmoru.“

„Z Broodmoru?“ hlesla. „Chceš říct…“ Najednou všechno pochopila a zmlkla.

„Všichni Rhysovi a Abelardovi muži jsou teď tady ve vězení.“

„A ženy?“

James zamračeně pokýval. „Nikomu se nepodařilo uprchnout. Jenom mně. S Quinnovou pomocí v tom zmatku, když je zavírali do cel.“

„A ty teď cítíš povinnost je osvobodit?“ zeptala se.

„Ne. Je to součást plánu. Pomůžu jim, zachráníme Rhyse, otevřeme brány Twyllu Cavanovi a já dostanu zaplaceno. To tys nám to umožnila, rozumíš, a já si myslím, že si za tu námahu zasloužím přinejmenším ten smaragd.“

Tara měla drahokamu plné zuby a všechny ty povídačky o tom, že má kouzelnou moc a že patří právoplatnému dědici Twyllu, už ji unavovaly. Co se jí týče, ten kámen je prokletý. Každý, komu se dostal do rukou, dělal všechno pro to, aby o něj nepřišel. A ti, kdo ho chtěli, byli ochotni jít přes mrtvoly, jen aby ho dostali. Tmavozelený smaragd z Twyllu není k ničemu, přináší jen zármutek, budí žárlivost a podněcuje chamtivost. „Pokud se ti ho podaří získat od toho, kdo ho má teď, je tvůj,“ zašeptala. „Ale neříkej hop, dokud jsi nepřeskočil. Nejdřív musíme zachránit Rhyse a vězně.“

„Ano.“ Otočil se k hromadě zbraní a podal jí meč. „Až se setmí, udeříme a osvobodíme vězně.“

„A co Rhys?“

„Nezbývá než doufat, že má dost rozumu a nebude tě pronásledovat až sem. Zbývá odpovědět ještě na jednu otázku, mylady. Jsi-li Gilmorovou dcerou, kdo je potom Cavan z Marwoodu?“

„Podvodník,“ vložil se do toho Quinn a sáhl po dýce.

James se potměšile zašklebil a nazlátlé stíny dodaly jeho grimase na ďábelskosti. „Jako my všichni, chlapče. Jako my všichni.“

Nebe bylo zatažené a hrozilo, že bude opět pršet. Mraky za střely slunce a vítr prohánějící se po nádvoří v prudkých poryvech chytal ženské za sukně a mužům strhával z hlavy kapuce.

Tremayne byl rozlícený, pokoušel se udržet svůj hněv na uzdě, ale nedařilo se mu to. Mluvil s tím zatraceným Albertem, věčné nabručeným chlapem, jenž jinak vyráběl kuše za slušnou cenu, a byl otrávený tím, jak málo mají nových zbraní. Albert, šlachovitý muž s tváří podobanou od neštovic, v níž jako by chyběly rty, byl neústupný. Tvrdil, že to stálo spoustu času a práce, než vymyslel opravdu kvalitní spolehlivou zbraň, a že to teď vypadá, že mu jeho zboží někdo krade, i když nedokázal říct kdo. Tremayne měl podezření, že je ten chlap prostě jen líný jako veš. Jako ostatně většina řemeslníků na Twyllu. Pohlédl na hradní cimbuří a strážní věže a přesvědčil se, že dřevěné opevnění je téměř hotovo. Však je taky nejvyšší čas. Cavanovo vojsko už je na pochodu, podle toho, co říkal Red – má-li tedy tomu nemastnému neslanému zvědovi věřit. Tremayne sledoval, jak práce pokračují, díval se, jak muži přes latě natahují vyčiněné kůže. Brzy je napustí vodou pro případ, že by ten pes Cavan měl tu drzost a ostřeloval je zápalnými šípy.

„K čertu,“ zaklel a nakopl kocoura, který se plížil kolem povozu s hnojem a troufl si mu zkřížit cestu. „Zmiz!“ Ten mizera mourovatý zaprskal, nahrbil se, vystřelil přes rozmoklý trávník na nádvoří a proklouzl dírou v hradbách vedle přístřešku s volky.

Proč se nic nedaří?

„Trápí tě něco, mylorde?“ ozval se nesnesitelně zbožný, klidný hlas otce Aldena, jenž pospíchal po kamenné pěšině z kaple. Skvostné roucho, za něž by se nemusel stydět ani samotný král, za ním vlálo a kulatý obličej vypadal nadmíru spokojeně a vyrovnaně. Tremayne pocítil potřebu s ním zalomcovat. Copak neví, že je hrad v ohrožení? A že proti nim kuje pikle ještě i ten zparchantělý lotr? Do pevnosti pronikli nepřátelští zvědové a teď ty řeči o kouzelné moci tmavozeleného twyllského smaragdu a Cavanova armáda mohly zničit všechno, co tak láskyplně střežil. Otec Alden si přitáhl límec ke krku. „Vypadáš ustaraně.“

„Opravdu?“ ušklíbl se Tremayne; z temného nebe dopadly na zem první dešťové kapky.

Znovu ten trpělivý blahosklonný úsměv, jejž Tremayne zatoužil vymazat knězi z tváře. „Snad chvíle rozjímání v kapli…“

„Vojáci se vracejí!“ ohlásila hlídka z hlásky vedle hlavní brány. Protože hrozilo, že Cavan co nevidět zaútočí, byla padací mříž spuštěná; teď ji ale stráže se skřípěním tahaly nahoru.

Tremayne se otočil a přestal si kněze všímat. Nádvořím se rozlehl klapot kopyt, země zaduněla a do hradu se přihnali jezdci. V čele jel Regan a tvářil se triumfálně. V jedné ruce držel opratě Tremaynova ukradeného koně, na jehož hřbetě seděl zajatec, ruce měl spoutané za zády, v ústech roubík a z očí mu šlehal vzdor. Kalhoty měl roztržené a košili potřísněnou krví a blátem. V obličeji byl celý opuchlý a poškrábaný. V jizvě, která se mu táhla přes obočí, jako by mu pulzovalo.

Rhys! Konečně!

Když Tremayne poznal svého nevlastního bratra, ústa se mu roztáhla k širokému úsměvu. Konečně! U všech svatých, chtělo se mu klesnout na kolena a děkovat Bohu, Panně Marii, Ježíšovi a kterémukoli jinému bohu, který bude ochoten poslouchat.

Vedle nádrže s úhoři Regan zatáhl za opratě svého koně a ten zastavil. Div že do něj ten za ním nevrazil. Rhys se jen tak tak udržel v sedle.

„Mylorde!“ Regan nakonec přece jenom dosáhl vítězství. Teď přehodil hřebci nohu přes hřbet a pružně seskočil na zem. „Chytili jsme ho v lese. Právě tam, kde sis myslel, že bude. U tvého koně.“ Regan hodil opratě přiskočivšímu pážeti. Správce stájí, Henry, už mu byl v patách a hned se chtěl o zvířata postarat.

Tremayne na chvíli spustil oči z Rhyse, aby si prohlédl Gryffyna, jehož opratě zatím svíral nějaký voják. Hnědák nevypadal nijak unaveně, držel se zpříma a zpocenou kůži měl postříkanou od bláta. Oči mu jasně plály tak jako vždycky. Nastražil tma v uši, odfrkl si a s vervou, jakou tolik koní na Twyllu postrádalo škubl za uzdu.

Lidé na nádvoří a na hradbách ustali v práci a zvědavě přihlíželi. Několik mužů popošlo blíž. Pradleny a šenkýřky se pomalu šouraly doprostřed nádvoří a za nimi, schované za sukněmi, vykukovaly děti.

„Přiveďte mi ho,“ nařídil Tremayne.

Regan spolu se dvěma dalšími vojáky, kteří mezitím sesedli, stáhli Rhyse z koně a postrčili ho k Trémaynovi.

„Vyndejte mu ten roubík.“

Jeden z mužů rozvázal šátek zakrývající Rhysovu neholenou bradu.

Kladiva a hrnčířský kruh zmlkly, ztichl hovor u kádí s barvou, a dokonce i husy a slepice přestaly kejhat a kdákat. Jen lopatky větrného mlýna se dál skřípavě otáčely a šelestily. Někde zaštěkal pes.

Rhys stál před Tremaynem nezlomený, sebevědomý a díval se mu zpříma do očí, přestože jedno jeho oko bylo škaredě pohmožděné a oteklé tak, že je téměř nemohl otevřít. Déšť mu stékal po nose a ulpíval ve vlasech.

„Tak to vypadá, bastarde, že se na tebe přestalo usmívat štěstí,“ promluvil Tremayne na muže, jehož nenáviděl téměř po celý svůj život. Rhys, ten parchant otcovy děvky, nejenže připravil Tremayna o Merwynnovu pozornost, ale navíc byl živoucí připomínkou toho, že byl otec jeho matce nevěrný. A kdyby to nestačilo, ještě pořád tady byla Anna – sladká, krásná, prolhaná čubka, jeho žena.

Rhys neodpověděl. Na rtech se mu objevil slabý úsměv, jako by se tím vším dobře bavil. Bavil!

V Tremaynovi se začala vařit krev. Sevřel ruce v pěst. „Nechápeš, že jsi mým zajatcem? Že tvůj život je v mých rukou?“

Rhys zkřivil rty. Vítr se mu opřel do vlasů. Oči vzdorně žhnuly. „Nikdy.“

„Vždycky jsi byl blázen,“ zavrčel Tremayne.

Znovu bylo ticho. Zazvonila uzda a na rybníčku s úhoři s tichým šplouchnutím přistál párek kachen. Shromážděný dav zapomněl na své povinnosti. Muž, který čistil stáje, se opíral o lopatu, podkovář stál venku před kovárnou, tesaři položili kladiva a ze své vratké pozorovatelny shlíželi dolů na nádvoří. Čeledíni nosící do kuchyně dřevo na topení a ryby se zastavili a děvčata házející kuřatům skořápky od ústřic a zrní přerušila krmení.

Tremayne na sobě cítil desítky párů očí a věděl, že všichni ti lidé čekají, co udělá. Co se asi stane teď, když je zrádce dopaden. Rhys Tremaynovi nasadil parohy, měl pověst lotra a zloděje, schovával se a jakožto Tremaynův nevlastní bratr, syn bezejmenné děvky, se při každé příležitosti stavěl baronovi na odpor. Nastal čas na spravedlivou odplatu.

Tremayne měl sto chutí popadnout Rhyse za krk a na místě z něho vytřást duši. Teď to však není možné – hrad je v ohrožení, po Twyllu se pohybují nepřátelští zvědové, takže je potřeba každého oddaného člověka, a Treamyne musí jednat jako spravedlivý a rozvážný vládce, na něhož se všichni mohou spolehnout.

„Do vězení s ním,“ nařídil konstáblovi a setřel si prach, který se mu zachytil na tváři.

„K ostatním?“

„Ne – do samostatné cely. Aby nebyl s těmi ostatnímu lotry z bandy.“

Rhys zostražitěl a v očích se mu na okamžik objevila otázka. „Ale, bratře, tys to snad nevěděl?“ zeptal se Tremayne, rozplývaje se spokojeností jako teplé máslo v břiše. „Ty, jež jsi ponechal osudu na Broodmoru, jsou teď mými vězni.“

Rhysovi zmizel úsměv z tváře. V koutcích úst se mu objevily starostlivé rýhy.

„Vidím, že nevěděl. I oni budou předvedeni a souzeni jako zrádci. Máš je na svědomí, bratře.“ Když zpozoroval, že konečně objevil Rhysovu slabinu, neodpustil si, aby nedodal: „A o jejich osudu bude rozhodnuto dřív, než skoncuju s tebou, takže budeš svědkem všech rozsudků a trestů.“ To Tremayna patřičně rozehřálo, spojil ruce za zády a začal přecházet před skupinou vojáků stále ještě stojících u koní. „Jistě to bude vzrušující, nebo ne? Protože oni jsou tady tvojí vinou, to ty můžeš za to, že jsou teď ve vězení.“ Rhys zaťal svaly a oči mu hněvivě žhnuly. Vítr, předzvěst ženoucí se bouře, zesílil.

Stálo to za to čekání! „Ano, ty bastarde, nebýt tebe, všichni li muži a ženy – ach, víš přece, že to s tou tvojí bandou táhla i jedna žena a její dcera? Jistěže to víš. Takže nebýt tebe, všichni by teď byli na svobodě. Neměl bych důvod je stíhat. Teď to vypadá tak, že mi nezbývá než je potrestat. Všechny, včetně té dívky.“

Rhys pocítil bušení krve ve spáncích.

Tremayne pokynul k věži nad vězením. „Odveďte ho.“

„Ještě okamžik, mylorde,“ ozval se Regan.

„Co je?“ vyštěkl Tremayne. Copak ho nikdo nemůže bez od mlouvání poslechnout?

„Je pravda, že jsme ho dopadli na mýtině, kde stál přivázaný Gryffyn, ale byl tam ještě jeden kůň. Kůň sira Gilese. Toho jsme našli zraněného v lese spolu s tamhletím běloušem,“ ukázal na zablácenou klisnu, kterou držel vousatý voják.

Tremayne se zachmuřil.

„Tři koně. Dva jezdci,“ doplnil Regan.

Tremayna bodla zlá předtucha a pohlédl na Rhyse, jehož tvář zkameněla, jako by v sobě silou vůle potlačil všechny emoce.

„Není vyloučeno, že tu máme nějakého vetřelce – kromě tady toho,“ nadhodil Regan.

„Ještě jiného?“ zamumlal Tremayne a jeho obavy začaly nabývat jasnějších obrysů. Cožpak se mu už dávno nezdá, že ho někdo na hradě sleduje? Necítí, že mu kdosi, když to nejméně čeká, nahlíží přes rameno? Neslyšel snad mnohokrát zvuk spěšně se vzdalujících kroků? „Ale koho?“

„Třeba sira Jamese. Toho jsme ještě nenašli,“ nadhodil Regan, i když se nezdálo, že by byl kdovíjak přesvědčený.

„Nebo tu ženu,“ ozval se voják s úzkým špičatým nosem a šedivějícími vlasy spadajícími do očí.

„Zenu?“

„Ano, svícnice a její dcera dnes ráno na nádvoří zahlídly nějakou černovlasou ženu – Sylvie ji nikdy předtím neviděla.“

Zdálo se mu to jen, nebo Rhys skutečně zbledl? Zajatcova ústa už se sebejistě neusmívala. „Tak ona zahlédla neznámou tmavovlasou ženu?“ Vzpomněl si, co mu vojáci říkali, když je Rhys naposled obelstil v roklině zahalené mlhou nedlouho poté, co ukradl Gryffyna. Objímal se prý s nějakou černovlasou ženou. Je to táž žena, o níž mluvila ta dívka a které patří ten bájný prsten? „Víš, o kom je řeč?“ zeptal se a nemohl se nabažit svého vítězství.

Ten čubčí syn nehnul ani brvou. „Znám spoustu žen.“

„Ale tahle myslím byla s tebou. Tenkrát u potoka, v roklině kousek od Gaeafu, když jsi utekl mým vojákům?“

Rhys neodpověděl.

„Vojáci ji viděli. A tebe s ní. Prý jste se objímali. Má u sebe prsten, je to tak? A není vyloučeno, že jej zdobí kámen ne nepodobný tmavozelenému twyllskému smaragdu.“

„Je to jen povídačka,“ odpověděl pevně Rhys. Ani nemrkl a upřeně zíral před sebe jako jestřáb na kořist. Zdálo se, že si nevšímá deště, který mu stéká po tváři a usazuje se na řasách, kapek, které si nemůže setřít, protože má svázané ruce.

„Ale ta dívka – jak se jmenuje?“ zeptal se Tremayne, i když to sám moc dobře věděl. „Peony. Ano, Peony. Mluvila o té ženě jako o čarodějnici; slyšela, jak se ty a Abelard bavíte o nějakém prstenu s tmavým kamenem. Ta dívka je přesvědčená, že tě ta žena očarovala.“

Zajatec se opět ani nehnul. „Je to ještě dítě, spoustu si toho navymýšlí. Vidí jen to, co chce vidět.“

„Myslí si, že ses do té čarodějky zamiloval.“

Je možné, že Rhysovi neznatelně ztuhla čelist? „Potom se mýlí.“

„Nemáš tedy důvod k obavám, je to tak?“ Tremayne tomu zrádci nevěřil ani na okamžik. Přejel pohledem po vojácích, kteří ještě seděli na koních, a nařídil: „Najděte ji. Přivedte ji i s prstenem ke mně.“ Rhysovi se opět rozbušila krev ve spáncích a jizva na tváři teď byla bílá jako čerstvě padlý sníh. Tremayne měl co dělat, aby se nerozesmál. Ach, odplata je tak sladká, tak nesmírně sladká. Tentokrát si ji řádně vychutná. Postupně se podíval na každého z vojáků. „Koukejte mě nezklamat.“

Regan sebral odvahu, odkašlal si a zeptal se: „A co Cavan? Red hlásil, že je jeho vojsko na postupu a co nevidět je tu budeme mít. Mají prý ohromný trebouchet, kterým můžou metat obrovské balvany a klády, taky beranidlo a střelci neprůstřelné štíty.“

„Já jsem na Cavana nezapomněl!“ vyštěkl Tremayne a chuť pomsty mu zhořkla v ústech. „Znáš lepší způsob, jak mu sebrat vítr z plachet, než když dokážeme, že není Gilmorův syn?“ Odmlčel se a zaslechl tlumený rozhovor mezi poddanými, kteří o kouzelném kameni slyšeli a věřili, že ztracený dědic lorda Gilmon žije. „Jestli najdeme tu ženu a ten prsten, bude Cavanův nárok na Twyll bezpředmětný. Mám plán, jak ho zastavím. Takže…“ Rozhlédl se po mužích a ženách, kteří kolem něho utvořili široký kruh. Jednoho po druhém si je prohlížel a uvažoval, kdo z nich je zrádce. „Všichni do práce! Není moc času,“ rozkázal přísně a lide na nádvoří bez reptání poslechli. Netrvalo dlouho a u zbrojíře se znovu nafoukly měchy, v kovárně zazvonilo kladivo a vojáci seskočili z koní, jichž se ujal Henry a několik čeledínů. Povozy se rozjely a lidé se mezi sebou znovu začali bavit.

„Měl bych jednu prosbu, mylorde,“ ozval se správce stájí Henry. Tremayne ho nenáviděl, a nebýt toho, že Henry dokázal zkrotit i toho nejvzdornějšího koně, byl by ho už dávno vyhnal. Byl to však nejlepší jezdec na Twyllu, ne-li v celém Walesu. „Rád bych si promluvil se zajatcem – jen slovíčko.“

Tremayne podezřívavě přimhouřil oči, kývl a sledoval, jak Henry podává opratě, které držel, přihlouple vypadajícímu čeledínovi. Potom si vyhrnul rukávy a jistými kroky přistoupil k Rhysovi. Z očí mu šlehala nenávist.

Zajatce stále ještě drželi dva vojáci. Henry se zastavil krok od Rhyse, natáhl dlaň a ukázal cejch, který mu Tremayne rozkázal vypálit. „Tohle je odměna, kterou jsem si vysloužil za to, žes ukradl baronova koně,“ zavrčel.

Rhys se ani nepohnul.

„Říkají ti bastard a bastardem zůstaneš!“ Henry se zaklonil a plivl. Slina letěla vzduchem, přistála Rhysovi na krku a pomalu skanula na košili.

To byla pro Rhyse potupa, kterou nemohl snést. Hlasitě zaklel a vrhl se na muže. Vytrhl se strážím a prudce dopadl na Henryho. „Jdi k čertu!“ zařval na něj.

Ozvalo se žuchnutí. Upadli na zem a nikdo z nich se nechtěl vzdát.

Muži na ně pokřikovali, ženy vřeštěly. Henry vyrazil proti Rhysovi pěstí a zasáhl ho do obličeje.

Prásk! Rhysovi se zatmělo před očima. Nemohl se krýt, protože měl ruce svázané za zády, o to divočeji však kolem sebe kopal. Váleli se v blátě a bili se hlava nehlava. Vojáci jejich zápasu přihlíželi a povzbuzovali je, rozdrážděni pohledem na krev.

„Jen mu nandej, Henry! Ten bastard si to zaslouží!“

„Jen do něho! A ještě jednou!“

„Pozor na nohy! Vždyť tě kopne!“

Skupinka rolníků vyděšeně ustoupila. Zápasící muži ztěžka oddychovali, z nosů a ran se jim řinula krev, byli zpocení a promočení. Šaty měli od bláta. Kdybych je ještě chvíli nechal, pomyslel si Tremayne, jemuž dělal dobře pohled na Rhyse umdlévajícího pod ranami jeho protivníka, přihlížející by jistě začali uzavírat sázky a Rhys by to nepřežil. Henry měl totiž zřejmou převahu.

„Tak dost!“ ozval se Tremayne.

„Okamžitě přestaňte.“ Přihlížející strážný se neochotně sehnul a odtrhl Henryho. Zajatec se však znovu vrhl vpřed, takže ho musel jiný muž, kterého si Tremayne nedokázal zařadit, zachytit a odtáhnout zpátky. Konečně zase oba stáli na nohou, hekali a jeden na druhého pohlíželi s nenávistí, rty zkřivené a chřípí roztažené vztekem.

„odveďte ho!“ nařídil Tremayne a kývl na stráže, aby uvrhly Rhyse do vězení.

Dva statní rytíři Rhyse zpola vlekli k severní věži tyčící se nad hradbami, v jejímž sklepení byly vězeňské kobky.

Tremayne zamrkal, když se mu ledový déšť dostal do očí. Černé mraky nejsou zlé znamení – déšť se sněhem je přece v zimě běžný –, ale to krátké uspokojení, které se ho zmocnilo, když dopadli Rhyse, rychle vyprchalo.

Čeká ho hodně práce.

Nejdřív ze všeho musí najít tu ženu – je to skutečně čarodějnice?

Tremayne si připomněl, že v čáry a kouzla nevěří. I když se bohů, duchů ani pekelných stvoření nebál, přece jenom v něm zahlodaly pochyby a zmocnila se ho zvláštní stísněnost.

Dokonce i teď, na nádvoří mezi muži a ženami, kteří mu slibovali oddanost, na sobě cítil něčí zraky; bál se, že se proti němu něco chystá a že už nemůže důvěřovat nikomu. Kdo jsou ti zrádci? Jeho konstábl Regan? Starý kuchař, který svého vlastního syna neustále za něco fackuje? Red, jenž se vrátil se zprávou, že Cavan už je na pochodu? Nabručený Albert, který nepřipravil dost kuši‘ Henry, správce stájí, který tvrdě spal, když mu přímo pod nosem kradli Gryffyna, a teď z toho bastarda málem vytloukl duši? Nebo snad starý Percival, který se belhal o holi, jen když chtěl vzbudit něčí soucit? Děvečka Mary, která se ho pokoušela obšťastnit, ale nepovedlo se jí to? Kdo, proboha? Kdo?

Jako by se najednou protrhly nebeské hráze, déšť se z mraku hrnul proudem. Ledové kapky dopadaly na zem a louže se zvětšovaly. Muži vlekoucí Rhyse zmizeli ve věži.

Pochopitelně ho bude muset mučit, protože jak jinak by mu rozvázal jazyk a přinutil ho prozradit spojence?

Rhys však už jednou přežil svou smrt. Vydržel nejstrašnější tělesná muka, a přece ho nezlomili.

Ne, lord Tremayne, stále na dešti, i když měl plášť už úplně promočený, došel k závěru, že Rhyse přiměje mluvit jen tehdy, budou-li ohroženi ti, na nichž mu záleží. Tremayne byl přesvědčen, že když naznačí, že některé jeho muže pověsí nebo dá zbičovat, anebo že tu ženskou, Rosii, a její divnou dceru ocejchuje a předhodí vojákům, ať si s nimi dělají, co se jim zlíbí, Rhysovi to rozváže jazyk. Tremayne znechuceně zkřivil rty, protože Peony byla ještě dítě. Ale pak si uvědomil, že není čas na výčitky. V sázce je jeho baronský titul a celé panství.

„Mylorde,“ Percivalův hlas ho vytrhl z úvah. „Pojďme dovnitř. Je načase, aby sis dobře promyslel plán, protože Cavanovo vojsko se blíží.“

Stařec si přidržoval kapuci vyhublými prsty; promočená látka mu sice z velké části zakrývala plešatou hlavu, ale přesto mu po nose stékaly kapky deště a ze špičky skapávaly na zem.

„Ano. Jestli už není pozdě,“ zavrčel Tremayne a vydal se k tvrzi. Nohy se mu bořily do bláta, ale on si toho nevšímal. Nahlas uvažoval: „Muži, kteří měli Cavana zaskočit před hradem, vyjedou o něco později.“

„Jak si přeješ, mylorde.“

„Přeju si to. Nejdřív ze všeho najdeme tu čarodějnici. Chci, aby se všichni vojáci pustili do hledání.“

Vystoupili po schodech do velkého sálu. „A co když ji nenajdou?“

„Najdou.“

„Je to jen žena – svízel, nic víc.“

„Ne, Percivale, to se mýlíš.“ Aniž by si všiml, že se mu strážný stojící u dveří klaní, přistoupil ke krbu. Svlékl si plášť a hodil ho na lavici, kde z něj kapala voda na rohože. Přemítal, má-li svému starému příteli důvěřovat, anebo je to jidáš jako řada ostatních. Nakonec řekl: „Když najdeme tu ženu, budeme mít bastarda v hrsti a odhalíme zrádce mezi námi.“

Zamyšleně zvedl jeden prst. „Když bude Rhys vědět, že ji máme a její život visí na vlásku, obětuje své zvědy, aby ji zachránil.“

Percival si dlouze povzdychl a setřásl ze sebe mokrou kapuci. Tváře měl zrúžovělé chladem a rty sinalé, téměř modré. „Nevěřím tomu. Je svým mužům věrný. Neobětoval by tolik životů, aby zachránil jeden jediný.“

„Žena dokáže muže změnit.“ Vzpomněl si na Rhysovu zradu, na to, jak byl ten bastard ochoten přijmout jakýkoli trest, jen aby zachránil Annu. „Rhys raději sám zemře, nechá se všemi ostatními označit za zrádce, vzdá se jakéhokoli pokladu nebo přítele, jen aby zachránil ženu, kterou miluje.“

„A ty si myslíš, že ji miluje?“

„Ne, Percivale, já si to nemyslím,“ odvětil a snažil se pochopit, jak to, že mu oheň v krbu vyhání zimu z těla, ale nedokáže vyhnat mráz z duše. „Ne,“ povzdychl si, „já to vím.“

Když zahlédl páže, luskl prsty a přikázal pro sebe a starého muže přinést víno. Opravdu ví, že Rhys tu ženu miluje. Tato zneklidňující myšlenka mu přinesla jediný náznak potěšení od chvíle, kdy viděl Rhyse v řetězech.

„Víme, proč se ta žena odvážila proniknout na hrad?“ přemýšlel nahlas, pak zavrtěl hlavou, protože na tuto otázku nedokázal odpovědět. Má kouzelný kámen, twyllský smaragd? Je dcerou lorda Gilmora a lady Farren? Jestli ano, kde byla celé ty dlouhé roky, a jak je možné, že se objevila teď, když se svým nehorázným požadavkem přišel Cavan?

Páže se vrátilo se dvěma poháry. Jeden podalo Tremaynovi, druhý starci. Percival si mohutně přihnul, a když polkl, z hrdla se mu vydralo hlasité „áách“. „A ona má ten kámen, který dokazuje, že je Gilmorovou dcerou?“

„Podle toho, co říkala ta dívka,“ odpověděl Tremayne.

„Přišla sem proto, aby nám znepříjemnila život?“

„Jak jinak?“ Tremayne začal před krbem přecházet sem a tam; vzbudil psy, ti začali mávat ohony a líně na něho pohlíželi. Neschopné flekaté bestie.

„A aby se dozvěděla pravdu?“

„Možná.“

„Ale od koho?“

Tremaynovy prsty bubnovaly na dno poháru, když uvažoval: „Viděli ji u věže, kde bydlí starý otec Simon, je to tak?“

„Řezníkova žena, Sylvie, ji odtamtud viděla vycházet. Ona a její dcerka Isabel. Silvie je sice známá drbna a vymyslí si i to, co neví, ale tentokrát se zdá, že mluví pravdu.“

„Ta žena – ta neznámá – se tady měla s někým setkat nebo šla navštívit starého kněze,“ pokračoval Tremayne. „Nikdo jiný se ve věži nezdržuje.“

„Ještě strážný. A Quinn.“

„Quinn?“ Tremayne ztuhl. Představil si chlapce, jak se nepozorován skrývá ve tmě. Ten obraz mu utkvěl v mysli.

„Ano, kdekdo ví, že tvůj syn chodí za starým knězem.“

To byla pravda. Tremaynovi se stáhl žaludek. Jeho vlastní syn by jistě… Ne, na to vůbec nebude myslet. Nikdy!

„Vyhledala tedy starého kněze. Proč?“ Tremayne se zachmuřil a přemýšlel o tom, jaký vzaly události obrat. Přitom pojal jistý úmysl, hřejivý a sladký jako med. Rhys bude muset zemřít.

Nezbývalo mu než toho zrádce pověsit, ale to by bylo příliš jednoduché, rychlé a bezbolestné a lump, který mu způsobil tolik bolesti, si nic takového nezaslouží. Musí trpět a sám na vlastní kůži pocítit, jak bolí ponížení, jímž si prošel Tremayne. Tehdy, když jeho, bastarda, přivedla ta děvka na svět, a o mnoho let později, když měl tu drzost a znásilnil Annu, ženu, která se měla stát Tremaynovou nevěstou.

Nebylo by rozkošné zadostiučinění spát se ženou, kterou Rhys miluje – s tou čarodějkou? „Myslíš, že je krásná, ta čarodějka?“ otázal se s pohledem upřeným do stropu, špinavého od kouře a porostlého pavučinami.

„Všichni, kdo ji viděli, to říkají.“

Po dlouhé době se Tremaynovo mužství opět probudilo k životu. Líbila se mu představa, že si osedlá tuto půvabnou ženu – čarodějku svého bratra –, která měla tolik kuráže, že se vetřela k němu do hradu. S překvapením zaznamenal, že je vzrušený.

Třeba ho to děvče znovu probudí k životu. Ach, bude to sladká, přesladká pomsta.

„Zavolej strážného, otce Simona a všechny, kdo dnes byli ve věži. Chci si se všemi promluvit.“

„S Quinnem taky?“

Zaváhal, ale pak přikývl. „Ano, s chlapcem taky.“ Slyšel v chodbě prudké nadechnutí, anebo se mu to zase jenom zdálo? No nic. Teď musí myslet na jiné, příjemnější věci. „Nebylo by to pro Rhyse obzvlášť hořké překvapení, kdybych se s ní nejen vyspal, ale ještě bych si ji vzal za ženu?“ zeptal se najednou.

„Vzal si ji za ženu?“

„Vždycky jsi říkal, že bych se měl oženit.“

„Ale… vždyť… vždyť ji vůbec neznáš!“ zajíkal se Percival. „Mo… mohla by provádět ty svoje čáry a kouzla a vyvolat zlé duchy nebo…“

„Má smaragdový prsten, ne?“ přerušil ho Tremayne. „Co když skutečně je dcerou lady Farren a lorda Gilmora?“ Napil se vína a konečně cítil, že se začíná zahřívat i zevnitř. „Nebylo by moudré spojit naše dva rody – vládnout společně se svým nepřítelem, místo abych s ním bojoval?“

„Jenomže nevíš, je-li dědičkou opravdu ona, a ani bude-li souhlasit.“

„Ach, ovšem že bude souhlasit,“ prohlásil Tremayne. „Existuje způsob, jak ji k tomu přinutit.“

„Pochybuji…“

„Pošli pro strážného a kněze a všechny ostatní, jak jsem říkal.“ Teď, když měl jasnou představu, co musí udělat, začal být netrpělivý. Všechno bude, jak má být. „Musíme najít tu ženu. Okamžitě!“

„Otec Simon…“

„Já vím, já vím. Nemluví, ale dnes to bude jiné.“

„A co tvůj syn?“

Tremayne se zamračil do krvavých hlubin svého vína. Co jen toho chlapce na starém knězi tak vábilo? Nerozuměl tomu. Ostatně to nebylo to jediné, čemu na svém synovi nerozuměl. Jako by byl starší, než ve skutečnosti je. Často se na Tremayna díval utrápenýma očima plnýma znepokojení.

„Ano, najdi ho a přived sem.“ Třeba chlapec něco viděl. Tremayne dopil víno a nasál pach psů, kouře a mokré vlny svého schnoucího pláště. Zaslechl, jak v chodbě slabě zavrzaly boty.

Sleduje ho někdo?

Zvěd? Někdo, kdo donáší Cavanovi z Marwoodu?

Nějaký Rhysův špicl?

Nebo snad nějaká užvaněná děvečka?

Kdo?

„Teď padej,“ nařídil. Postavil pohár na stůl. „A vyhledej Regana. Zeptej se, jak to, že jsme zatím nikoho nenašli. U všech svatých, copak je tak těžké ji tu vypátrat?“

„Třeba je to tím, že je to čarodějnice a hrad začarovala.“

„Jistě,“ ušklíbl se Tremayne. „A já jsem třeba Llywelyn ap Gruffydd, poslední princ z Walesu.“

14

„Chytili ho.“ Quinn sotva dechu popadaje vrazil do tmavé kobky, kde Tara celé dlouhé hodiny seděla a čekala jako ve vězení. Ztěžka dýchal a zakopl o hromadu kuší a málem upadl na zem.

„Koho?“ zeptala se, ale předem znala odpověď. Téměř se jí zastavilo srdce. Podlomila se jí kolena. Ne! Ne! Ne!

„Rhyse. Zbojníka. Mého… mého otce…“ Při posledním slově se zajíkl.

„Ne, ach… Rhysi,“ vydechla, odmítajíc věřit špatným zprávám. Trhaly jí srdce a ona se pokoušela uvažovat rozumně. Musí ho zachránit. Nějak. Jakkoli.

„Co ještě víš?“ James byl mnohem praktičtější. Rovnal zbraně, které spolu s chlapcem a několika dalšími tajnými přáteli nakradli.

„Vedou ho do vězení a tebe hledají vojáci.“ Dívaje se na Taru, zuřivě kýval hlavou.

„Mě?“ ptala se.

„Tak to už jsme dva. Mě hledají taky,“ poznamenal James a ukládal šípy do toulců.

„Ne, tři. Tremayne nařídil, aby předvedli i mě a otce Simona, stráže a všechny, kdo dnes byli ve věži.“

„Kristepane.“ Tara byla hrůzou bez sebe. Jak jen mohla být takový blázen? Tak posedlá svým vlastním osudem? Copak na tom záleží? Když si uvědomila, že je Rhys v žaláři, zmocnilo se jí zoufalství.

To je tvoje chyba, Taro. Tvoje. On sem přijel za tebou, připomínal jí ten strašný vyčítavý hlas. Než se vrátil Quinn, rovnala šípy do kradených kuší, teď ale přestala, nechala všechny střely spadnout na zem a obrátila se na chlapce.

„Kde je teď?“ zeptala se.

„Ve vězení pod severní věží?“ zeptal se James.

„Ano.“ Quinn kýval tak divoce, až se plamínek svíčky rozkmital a chvíli to vypadalo, že zhasne docela. „Ale vsadí ho do samostatné cely.“

„To je dobře.“

„Dobře?“ nerozuměla Tara. „Na tom není nic dobrého.“ Najednou měla pocit, že nesnese být zavřená už ani minutu, a začala přecházet z jednoho konce místnosti na druhý. Musí přijít na to, jak Rhyse osvobodit. Musí.

„Osvobodíme ho,“ prohlásil James. „Ale budeme si muset pospíšit. Až se setmí, vyrazíme. Vezmeme zbraně s sebou a rozdáme je našim spojencům.“

„Je jich hodně?“ zeptala se, neodvažujíc se doufat. To, že je bezmocná a musí se skrývat ve vlhké kobce, v níž dohořívají svíce, a ze zdí kape voda, jí moc na klidu nepřidalo.

„Pár jich tu je,“ prohodil James a ironicky se usmál.

„Kdo je to?“

„To vím jen já,“ řekl tónem, který ji varoval, aby dál nevyzvídala. „Proč ji vojáci hledají?“ ptal se chlapce.

„Povídá se o ní, že je čarodějnice. Ta holka – Peony – řekla Tremaynovi, že má Tara kouzelný prsten, kterým očarovala Rhyse.“ Tremaynovo jméno vyslovil s opovržením a Taru znovu napadlo, jak je Quinn zvláštní. Klidně se obrátil proti muži, který ho vychoval, protože věří, že je jeho otcem jakýsi ničemný darebák. V jistém smyslu je Quinn stejný blázen jako Peony, ta nešťastně zamilovaná dívka, která by udělala cokoli, aby si Rhyse získala.

„Je to pravda?“ zeptal se James a Tara zavrtěla hlavou. „Máš ten prsten?“

„Ne, ale měla jsem ho,“ připustila a cítila se hloupě. „Vzali mi ho.“

„Ukradli?“

„Iíhys mi ho sebral.“

„Mistr zloděj.“ James dřepící na zemi se zhoupl na patách dozadu a přestal počítat luky. „Takže teď má ten prsten Tremayne.“

Zaváhala. „Rhys ho chtěl dát Abelardovi, ale nevím, jestli to udělal.“

James si vzdychl. „Ale Tremayne si myslí, že ho máš pořád ty?“

„Nevím.“

„Ještě něco vím,“ vložil se do jejich rozmluvy Quinn. „Slyšel jsem Tremayna, jak říká Percivalovi, že by to byla sladká pomsta, kdyby… kdyby… mohl být tady s tou paní. Že by tím splatil Rhysovi dluh za to, co udělal s… mojí matkou. Mluvil i o svatbě.“

„O svatbě,“ zašeptala Tara, zděšená a ohromená, a zvedl se jí žaludek, když si to představila.

„Ano, protože on si vzal moji matku a ona milovala Rhyse a… a teď by bylo jen spravedlivé…“ Quinn se zajíkl a rozklepal se mu dolní ret. I když se zase rychle ovládl, Tara před sebou viděla malého chlapce, který se moc snaží být dospělým mužem.

„Nemysli na to,“ řekla konejšivě a byla v pokušení vztáhnout ruku a prohrábnout mu vlasy, anebo si ho přitáhnout blíž a utěšovat ho. Je nebojácný, chytrý, ale stále jen malý chlapec.

Kluk, který se chopil příležitosti a začal špehovat muže, jenž věří, že je jeho otcem. A teď přinášel zprávy o Rhysovi. Pocítila osten viny, a to tak silně, až byla ve tváři popelavě bílá. „Možná bych měla s lordem Tremaynem vyjednávat.“

„Ty?“ James přestal sbírat luky. „Proč?“

„Třeba by Rhyse a všechny ostatní propustil…“

„A proč? Máš snad ten kámen?“

„Ne. Ale… jestli je pravda, co říká Quinn…“

Quinn horlivě přikyvoval. „Je to pravda. Přísahám na hrob své nebohé matky.“

„Já vím, já vím. O tobě nepochybuji,“ ujistila ho Tara.

„Nebude to k ničemu, když se mu vydáš do rukou. Bez toho kamene nic nezmúžeš. Pokud si ovšem nechceš Tremayna vzít.“

Když na to pomyslela, pocítila hořkost v krku. Nikdy se s Tremaynem z Twyllu nesetkala, ale slyšela o jeho krutosti. Nejen od Rhyse, ale i od ostatních. Copak ji matka nevarovala? Ach, Lodemo, chybíš mi. Třela si ruce, aby se trochu zahřála, a uvažovala. Musí nějak Rhyse zachránit. A všechny ostatní také.

„Kdybys chtěla jít za Tremaynem, bude o jednoho vězně k osvobozování víc,“ podotkl James. Ukázal k hromadě zbraní.

„Přeneseme je blíž vchodu z nádvoří. Do stájí. Pak budeme připraveni.“

„Na co?“ zeptala se a stále si nebyla jistá, má-li důvěřovat někomu, kdo se přiznal, že si jej může kdokoli koupit.

„Na Tremaynův konec.“ V temné místnosti mu oči zářily. „A teď do práce. Není času nazbyt. Popadněte tolik kuší a luků, kolik unesete, a pojďte za mnou. Ty taky, Quinne.“

Tara vzala několik luků, James nesl dvě ze šesti či sedmi kuší, které se mu podařilo ukrást, a Quinn si přes záda přehodil dva toulce plné šípů.

Morgano, stůj při nás. Stůj při nás všech, modlila se v duchu Tara a tvářila se, jako by byla srozuměna s Jamesovým plánem.

Ve skutečnosti však nevěřila, že spojenectví s lordem Cavanem je tím správným řešením. Novopečený lord z Marwoodu je podvodník, který nemá na Twyll žádné právo, je to voják, jehož zajímá jen jeho vlastní prospěch.

Kdyby Jamesův plán selhal, Tara by se musela vydat Tremaynovi, aby pustil Rhyse. To ona ho zatáhla do téhle bitvy a nikdy nedovolí, aby za ni obětoval život. Znovu se pomodlila a doufala, že ji Bůh vyslyší.

Rhys klopýtal dolů po schodišti. Vzduch byl prosycen odporným puchem vězení.

Bolelo ho celé tělo. V hlavě mu tepalo a svaly měl ochablé, jako by mu je někdo rozemlel na kaši. Zápas s Henrym však stál za všechny ty modřiny a rány, které utržil. Beze všeho by si tím vším prošel ještě jednou – znovu by se nechal několikrát uhodit do brady, a dokonce i tu slinu na tváři by vystál, i když to byla hanebná urážka – protože teď měl zbraň, kterou ukrýval v dlaních.

„Tak polez!“ Tlustý žalářník otevřel dveře cely, popostrčil ho dovnitř a odemkl řetěz, kterým měl svázané ruce za zády. Rhys stiskl ostrý hrot šípu v pěsti tak silně, až mu vystříkla krev.

„Lord s tebou bude chtít mluvit, tak se umej a dej se trochu do pořádku. Tuhle máš džber s vodou.“

Rhys neodpověděl; bedlivě střežil svou jedinou zbraň. Vězení páchnoucí hnilobou a lidskými výkaly, zdi zčernalé kouřem a pocit zoufalství vznášející se nad nebožáky bez špetky naděje – to vše v něm vyvolalo dávné vzpomínky. Zatnul čelist a vzpomněl si, jak právě tady, v této cele, kdysi poslouchal dusot bratrových bot na kamenných schodech a věděl, co ho čeká. Tyče, ke kterým byl tehdy přivázaný a u nichž ho Tremayne bičoval, byly stále na stejném místě, připraveny pro další oběť, kterou chce jeho nevlastní bratr donutit k poslušnosti.

Ten kousek kovu, který mu Henry strčil do dlaně, když spolu zápasili, mu zajistí cestu z vězení. Na svobodu. A přinese svobodu všem, kdo jsou tu jeho vinou. Obyčejný hrot šípu mu zajistí převahu a on potom bude moci najít Taru a zachránit ji před…

„Sire Rhysi!“ Dívčí hlas. Ohlédl se a ve vedlejší cele spatřil Holoubka. V obličeji byla bílá jako smrt, vlasy měla rozcuchané a slepené. Upírala na něho kulaté oči plné strachu. „Co se stalo?“ Čile vyskočila, klopýtla přes polorozpadlé kosti a špinavou slámu na podlaze a vrhla se k rezivějícím mřížím. Drobné umazané ruce pevně sevřely chladný kov. Dívka se svezla na kolena a přitiskla se tělem co nejblíže k němu. „Jak tě chytili?“ ptala se šeptem a obličejíček měla celý svraštělý starostí.

„Tiše, děvče.“ Přikolébala se Rosie a jen vzdychla. Hbitými zkušenými prsty se na mohutných prsou poznamenala křížem a zašeptala: „Kéž nás ochraňují všichni svatí.“ Prohlížela si Rhyse a se zoufalým výrazem ve tváři nevěřícně kroutila hlavou. „Věřila jsem, opravdu jsem věřila, že pokud jsi ty na svobodě, máme i my naději, ale teď…“

Kobkou se rozlehl něčí hlas: „Hej! Nechal nás tam! Předhodil nás těm zatracenejm psům. To udělal.“ Rhys poznal Lelanda. Skomírající louče vydávaly mdlé světlo. Pod zčernalým stropem se převaloval kouř, vnikal do cel, usazoval se na zdech a barvil vydýchaný vzduch v dusivé pasti vězení.

„Mlč,“ promluvil Kent. „Jsme s tebou, Rhysi!“

Nějaký hlas, tentokrát to byl Benjamin, souhlasil: „Jo, Rhysi, na mě se můžeš spolehnout.“

„A na mě taky!“

„Hmm.“

„Ticho tady bude! Tady ste ve vězení.“ Žalářník si odplivl na zem před Rhysovu celu. „Můžete mu vyznávat věrnost do alelujá, ale tady vám to není k ničemu. Do týdne vás bude polovina po smrti, zbytek tu bude hnít o něco dýl, ale nakonec taky přijde o krk.“ Poškrábal si strniště v záhybech kůže, jež kdysi bývala bradou. „Buď budete mlčet, anebo se postarám, abyste den dva nedostali najíst.“

„Tu šlichtu, co dostáváme, by nežrala ani prasata,“ ozvala se Rosie. „Kdyby mě tak lord chtěl pustit do kuchyně…“

„Jo, to zrovna, abys ho otrávila?“ zachechtal se hlídač.

„A tebe taky,“ opáčila Rosie drze, jako by s tím odporným chlapem, který má klíče od jejich cel, flirtovala.

„Máš kuráž, ženská, to teda musím uznat. Raději si dej pozor, nebo tam za tebou vlezu a ukážu ti.“

„Ach, už se bojím!“ zasmála se Rosie. Rhys nevěřil vlastním uším. Rosie se takhle přece nikdy nenabízela. Řada mužů se o ni za ta léta ucházela, ale ona všechny odmítala opakujíc, že žádný chlap jí nikdy nemůže nahradit chudáka mrtvého manžela.

„Jo a tý tvý holce taky.“

„No to se opovaž!“ Teď v jejím hlase nebyl ani náznak žertu či flirtování. „Jestli máš zálusk na mě, tak pojď a ukaž, jakej seš chlap, ale jak se dotkneš mý dcery, uříznu ti ptáka a vlastníma rukama ti ho nacpu do krku.“

Strážný se připlížil k Rosiině cele. „A co takhle vlastní pusou a krkem, ženská?“

„Klidně.“

Rhysovi se zvedl žaludek. Otevřel ústa a chystal se něco říct, ale Rosie ho umlčela pohledem.

Upravila si šátek a nechala zpod něj vyklouznout šedivějící pramínek rezavých vlasů. „Nikdy nepochopíš, co je ženská ochotná udělat, když narazí na toho pravýho.“

Žalářník se zamyslel a ve vězení se na okamžik rozhostilo hrobové ticho. Peony zírala na matku celá zkoprnělá úděsem.

„A nemysli si, že mě nějak obelstíš,“ varoval ji, když si prohlížel celu. „Aby sis nemyslela, že když se mi dáš, zachráníš si život.“

„To ne!“ opáčila pohotově Rosie. „O svůj život neprosím. Ale můžeš mě mít, když zachráníš mou dceru. To ti slibuju.“

„Maminko, ne…“ vykřiklo děvče.

„Ticho!“ Žalářník přivřel oči a Rhys i přes oteklá víčka a bolest, kterou cítil, moc dobře viděl, jaká bitva se teď v hlavě toho tlusťocha odehrává. Může důvěřovat ženě, která je baronovým zajatcem? Ne. Byla by schopná se nabídnout výměnou za dceřin život? Nebylo těžké uvěřit, že matka udělá všechno, jen aby zachránila dítě.

Rhys neznal odpověď, ale když si to představil, krev se v něm začala vařit. Rukou pevně sevřel ostrý kovový hrot, který mu pomůže ke svobodě.

Jen co nabere dost síly, udeří.

Už brzy.

Dřív, než Rosie stihne udělat nějakou hloupost.

A dřív, než najdou Taru.

Když se poslední voják vynořil ze zatáčky, ukázal Cavan, sedící na hnědákovi s bílou lysinou a punčoškami, k lesnatému pahrbku. „Twyll je tamhle za kopcem.“ Za chvíli se mělo stmívat a po temném nebi se převalovaly mraky, z nichž padal hustý déšť.

„Byl jsem tam mnohokrát,“ poznamenal Abelard a nemohl se zbavit pocitu, že si nevybral dobrého spojence. Ano, nenáviděl Tremayna, a nejen za ten useknutý palec. Ale Cavana, jak teď viděl, taky zajímá jen jeho vlastní prospěch.

A tebe ostatně taky, zvlášt když jsi byl mladý, pomyslel si, když s Cavanem předstoupil před vojsko.

Bylo to bláznovství, důvěřovat mu, pokud jde o ten prsten? Co když tě zradí? Anebo co když prohraje? Za příležitost zničit Tremayna jsi zaplatil hotové bohatství.

Ano, a taky se to vyplatí.

Abelard dlouho čekal na tuto bitvu a teď cítil, že je na dosah – už visí ve vzduchu, muži jsou napjatí, je to zřejmé i z jejich rozhovorů. Všichni se v duchu ptali, jestli je to jejich poslední bitva, i když každý tajně věřil, že právě jemu se nic nestane, že je nesmrtelný, a prahl po příležitosti to dokázat.

Za ohybem cesty Abelard poprvé uviděl Cavanovo vojsko v jeho plné síle. Stovky pěšáků, desítky jezdců v brnění a povozy s proviantem. Kola se v blátě pomalu otáčela, býci a koně zabírali ze všech sil a těžké beranidlo na zablácených kolečkách se pomalu sunulo vpřed.

„Ještě nám to bude trvat věčnost,“ hartusil Cavan, půvabnou tvář zkřivenou hněvem. Takových už Abelard viděl – všechno to byla mláďata, která se nemohla dočkat, až se vrhnou do své první bitvy a okusí, jak chutná krev. Nikdo z nich neměl dost trpělivosti, aby nejdřív řádně promyslel strategii.

Cavan popojel k muži, který měl na starosti povozy a také spřežení býků táhnoucích beranidlo. „Popožeň je, ať jedou rychleji!“

„Už takhle se pěkně nadřou, my lorde. Víc už pro to nemůžu udělat.“

Abelard si myslel totéž. Sledoval, jak se oba býčci lopotí blátem a společnými silami se opírají do jha. Mohutné svaly napjaté, hlavy skloněné hluboko k zemi a z huby s vyplazeným jazykem jim kanou sliny. Na zlatohnědou kůži se jim snášel studený déšť.

„Sežeňte pár mužů, ať pomůžou tlačit a očistí kola od bláta!“ Cavanův nervózní kůň se vzepjal a poskočil, jak se ho Cavan snažil držet zpátky, aby se nerozběhl tryskem vpřed. „Ty a ty – ano, ty!“ nařídil a ukázal na dva vojáky, kteří se loudali za ostatními. „Pomozte mu. Nemáme moc času!“

Znovu se vydali na cestu. Kola zaskřípala, na cestě s hromádkami koňského trusu se stovky kopyt bořily do bláta a zanechávaly v něm své otisky, kola povozů do něj vyrývala hluboké koleje.

Na Twyll.

Na Tremayna.

Naposledy se o něco pokusit.

Abelardovi se v rukavicích potily ruce, přestože mu obličej skrápěl chladný déšť a ledové kapky jej bodaly do očí. Byl rád, že je bouřka, časnou tmu považoval za dobré znamení.

Nebe rozťal blesk a zemí otřásl hrom. Koně vyděšeně poskočili.

Ano, moc dobré znamení.

Zítra touto dobou bude Tremayne v jejich rukou, anebo bude Abelard mrtev.

Ať už to dopadne jakkoli, bude bitva, která mu v duši zuřila po velkou část života, konečně dobojována.

Uklidnil vzpouzejícího se koně, nepatrně se natočil a v přívalu deště zaregistroval nějaký pohyb. Rychle se obrátil v sedle.

Najednou sebou jeho tělo trhlo. Hrudí se mu rozlila bolest. Horká. Mokrá. Něco se dělo. Sklonil hlavu a pod pravou klíční kostí uviděl šíp a krev, svou vlastní krev, vytékající z rány.

„Ach!“

„Bože!“

Někdo vykřikl bolestí.

Čísi kůň zaryčel.

Tma se najednou obrátila proti nim. Vojáci padali zasaženi šípy neviditelných střelců ukrytých za stromy.

Abelard sáhl po meči, ale svět se mu před očima rozplynul. Kousl se do rtu tak silně, až se mu vyřinula krev. Vytáhl těžký meč z pochvy a zakymácel se. Řičící kůň pod ním klesal, jako by se propadal do země. Pomalu ho obklíčila černočerná tma, a když pohlédl dolů, viděl, že se mu do těla zabodl ne jeden, ale hned dva šípy. V ústech pocítil kovovou pachuť krve a skácel se k zemi. Teď jistě zemře.

„Je čas!“ James otevřel poklop do stájí a zmizel ve tmě. Tara mu byla v patách a hned za ní Quinn. Podávali si kuše a luky malým otvorem ve stropě, a přestože nikoho neslyšela ani neviděla, cítila, že se nad ní pohybuje několik lidí.

Když už jim zbývala jen jedna kuše a Henry se pro ni natáhl, Quinn se ohradil: „Ta je moje.“

„Nebuď blázen. Vždyť jsi ještě malý.“

„Je moje,“ trval Quinn na svém.

„No tak, chlapče…“

„Copak jsem vám je nepomáhal krást? Kuše, luky, meče a nože?“

„No jo, ale…“

„Neposlouchal jsem tajně barona, abyste věděli, co má za lu– bem?“

„Jsi jen malý kluk.“ Když to James vyslovil, zdálo se, jako by si to rozmyslel, a jen dodal: „Ale bud opatrný. Je to těžká zbraň.“

„Ano.“

„Všichni víte, kde máte být,“ obrátil se k ostatním; muži se začali rozcházet a jejich boty šelestily ve slámě. „Vy dva zůstanete se mnou,“ nařídil Taře a Quinnovi. Tentokrát Tara neprotestovala. Jakýkoli plán je lepší než žádný a už to, že se o něco pokoušejí, ať to je cokoli, aby Rhyse zachránili, ji probudilo k životu. Pomohla Quinnovi protáhnout se otvorem, ten za sebou pečlivě zavřeli a zahrnuli slámou. Ve tmě toho mnoho neviděla, ale slyšela oddechovat koně a šelestit slámu, jak přešlapovali, a také zvědavé frkání, jako by se ptali, kdo je to tam ruší. Důvěrně známý pach zvířat, koňského trusu a zatuchlé slámy se mísil se svěží vůní čerstvého vzduchu.

Tara a Quinn se plížili za Jamesem ztichlou pevností. V chatrčích na nádvoří svítilo jen pár ohňů, hustý déšť jim poskytoval ochranu.

Věděla, že na věžích stojí hlídky, po cimbuří obchází stráže a vojáci jsou v pohotovosti, kdyby někdo něco podezřelého zpozoroval. Přesto kráčela za Jamesem. Prsty svírala rukojeť své drobné dýky a kradla se mokrými stíny k severní věži.

Srdce jí v hrudi prudce bušilo a zdálo se jí, že dýchá tak hlasitě, že by probudila i mrtvého. Pokoušela se zachovat chladnou hlavu, ale bylo to těžké. Vědomí, že Rhys je zavřený ve vězení a že ho brzy znovu uvidí, osvobodí ho, bude se ho dotýkat, ji hnalo stále rychleji přes mokrý trávník k věži.

Bože, prosím tě, ať se mu nic zlého nestane.

U vchodu do věže na ně čekal nějaký muž. Chvíli s Jamesem tiše hovořili. Muž pokýval a James zatáhl Taru do stínu v rohu za pranýřem. „Počkej tady,“ zašeptal jí do ucha.

„Ne…“

„Ale ano, budeš nás varovat, kdyby se někdo blížil.“

James neměl chuť se s ní přít a rychle spolu s druhým mužem zmizel v podzemí. Quinn vyrazil za ním, ale Tara ho chytila za mokrý vlněný plášť. „Musíme být trpěliví,“ připomněla mu.

„Ale mému otci jde o život.“ Jednou rukou si utřel déšť z tváře. Druhou pevně svíral těžkou kuši.

„Ano, já vím. Nejvíc mu pomůžeme, když budeme hlídat dveře.“

„Ale ne oba,“ vedl si svou.

„Ano, James má plán…“

„Je to jen prodejný zvěd,“ podotkl Quinn. „Sám to o sobě říká.“

„Ale stejně musíš počkat…“

Chlapec se na ni chvíli mlčky díval a Tara povolila sevření. V ten okamžik se jí Quinn vytrhl a běžel tmou k věži.

Málem na něho zavolala, ale nakonec se udržela a pustila se za ním. Boty jí klouzaly v blátě a prsty svírající nůž měla studené jako led. Zatracený kluk! Už ho skoro měla, když tu si všimla nějakého pohybu a ucítila srdce až v hrdle. Ve tmě se vztyčila postava nějakého vojáka.

„Stůj!“ nařídil muž.

Tara byla strachy bez sebe.

„Kdo je to? A… to jsi ty, chlapče.“

Tara se přitiskla ke zdi věže a modlila se, aby ji nikdo neviděl. Quinn si třeba nějak poradí, i když tomu moc nevěřila. Pomalu se sunula vpřed, zády se tiskla ke kamenné zdi tak silně, že se jí kameny jistě otiskly na kůži.

„Co tady teď v noci děláš?“ ptal se strážný Quinna, ale než se dočkal odpovědi, dodal: „A co je tohle? Kuše? Proč máš – ne, počkej! Přestaň na mě mířit…“

Vzum.

„Aááá!“ Ticho na nádvoří prořízl vojákův výkřik.

„Kdo je to?“ To byla hlídka na hradbách. Dveře se zprudka otevřely. Muž spustil povyk a chystal se vzburcovat celý hrad. Quinn se vrhl kupředu. Běžel, jak mohl nejrychleji, směrem k věži, ale bylo pozdě.

Z chatrčí se vyhrnuli rolníci a řemeslníci. Ve dveřích kamenné tvrze se objevili vojáci, osvětleni pochodněmi z chodby a loučemi, které drželi v rukou. Meče se hrozivě leskly.

Taře se málem zastavilo srdce. Jsou prozrazeni. Všechno je ztraceno.

Nějaký vysoký muž, zřejmě Tremayne, luskl prsty a nařídil mužům, aby vyšli ven. Ti vyběhli na nádvoří – pochodně v dešti syčely – a zamířili ke křičícímu strážnému. „Tady, sem,“ zavolal jeden z nich, „na nádvoří. Někdo napadl Randalla! Ten lotr se schovává tamhle, u severní věže, chyťte ho!“

Ne!

Asi deset vojáků se vydalo směrem k nim. Tara se rozběhli za Quinnem, drapla ho za paži a táhla ho ke stájím. Můžou se schovat v sýpce. Tajná chodba zůstala otevřená a je to jen pár kroků. Až bude klid, vrátí se k vězení a…

Zablesklo se a nádvoří zalilo modrobílé světlo.

„Stát!“ Z povozu seskočil nějaký statný muž a přistál před Tarou. V jedné ruce měl prskající louči, v druhé lesklý meč. Zastoupil jim cestu. „Co se to k čertu děje?“ ujelo mu, když ve slabém světle pochodně poznal Quinna. „Pan Quinn? A kdo jsi ty?“ Na okamžik přimhouřil oči a potom, jako by si na něco vzpomněl, zařval: „Sem ke mně! Je tady pan Quinn a ta čarodějnice! Drží ho jako rukojmí!“

Ne! V Taře se všechno vzepřelo. Ne! Ne! Ne! Nohy se jí třásly, ale nevzdala se. Táhla Quinna jinam. Ona ho přece nedrží. To ne. Utíkala pryč a boty jí klouzaly po mokré trávě, ale na každém rohu se objevovali další a další vojáci a všichni ji začali pronásledovat.

Přemýšlej, Taro, přemýšlej! Použij svého důvtipu! Táhla Quinna do kaple, když ji najednou vzal někdo za rameno. Silné prsty se jí zaryly do masa. Ne!

„Pojď se mnou, čarodějko,“ přikázal jí nějaký hubený muž a přinutil ji zastavit. Do cesty se jim postavil další voják. Quinn uklouzl a málem spadl. Psi v boudách hlasitě štěkali.

Tara se otočila na muže, který ji držel. „Pusť mě,“ přikázala a její zrak se střetl se zrakem vojákovým. „Ano, jsem čarodějnice, a když mě nepustíš, zakleju tě. Vyčaruju ti tak veliký jazyk, že se ti nevleze do pusy, a mužství tak malé, že ho v kalhotách ani nenajdeš.“

„Ne…“

„Přísahám při Morganě, že to udělám,“ prohlásila pevně, setřásla ze sebe jeho ruku a dívala se, jak se mu oči plní pochybnostmi.

„To je hloupost.“ Ale hlas se mu lehce třásl.

„Myslíš? Chceš si to vyzkoušet?“ Zavřela oči, pozvedla jednu paži k nebi a šeptala tak, aby ji slyšel: „Země a vody, vzduchu a ohni, zachraňte mě a uvrhněte mého nepřítele v neštěstí – ať mu naběhne jazyk a jeho…“

„Přestaň!“ ozval se přísný hlas a Tara otevřela oči. „Tak tys mi chtěla ukrást syna,“ řekl nějaký vysoký muž se rty pevně stisknutými. Zachvěla se, protože tohoto člověka by nedoběhla. Vyzařovala z něj čirá nenávist. „Ty jsi ta bastardova čarodějka,“ pokračoval a ona si s hrůzou uvědomila, že hledí do očí samotnému baronovi z Twyllu. Lordu Tremaynovi. Svému zapřisáhlému nepříteli. „Nech mého syna na pokoji.“

„Já nejsem tvůj syn!“ prohlásil Quinn a vypnul hruď.

Ach, Bože, ne. Teď ne. „Ne, mlč…“ varovala ho Tara. Bála se, že propukne peklo.

„Je to pravda! Mým… mým otcem je Rhys.“

Tremayne se obrátil k chlapci a udeřil ho hřbetem ruky. „Už nikdy,“ procedil skrz zuby, „nikdy neříkej něco tak strašného!“

Quinnova ústa začala krvácet. V očích mu zaplál hněv a on si před mužem, jenž ho vychoval, odplivl. „Je to pravda,“ opakoval. „Jestli mi nevěříš, zeptej se otce Simona.“

„Toho nemluvného kněze?“

„Proto si vyřízl jazyk. Když se mu matka přiznala.“

„Ne,“ zašeptal Tremayne. Hlas měl slabý a v obličeji byl bledý jako smrt. Všiml si kuše v chlapcových rukou. „Co je to?“

„Postřelil sira Randalla,“ vysvětlil jeden z vojáků, kteří mezitím kolem nich utvořili kruh; ve skomírajícím světle loučí se jim meče červeně leskly.

„Simon přece nemluví.“

„Ale já umím číst,“ pronesl chlapec. „Otec Simon… píše si tajný deník, a doufal, že ho do jeho smrti nikdo neobjeví. Řekl mi to, když mě s ním našel; ukryl si ho v díře ve hradbách. Do něj zapisuje, co se stalo.“

Několik vteřin bylo naprosté ticho. Na zem dopadal déšť. Tremayne zíral na chlapce a jeho výraz se postupně měnil od nedůvěřivého přes rezignovaný až po potlačovaný vztek.

Sklouzl pohledem k Taře. V očích mu planul hněv; zatnul obě ruce v pěst. Ze špičky nosu mu kanuly ledové kapky deště. „Přivedte ke mně toho bastarda,“ nařídil mužům, kteří postávali kolem. „Do velkého sálu. A tyhle dva,“ ukázal na Taru a chlapce, „přiveďte taky. Aspoň se konečně dozvíme pravdu.“ Jako by ho ještě něco napadlo, dodal: „A ty, ženo, ukaž mi ten kámen. Twyllský smaragd.“

„Ale já ho nemám…“

„Tak ho raději rychle najdi. Na tom proklatém kameni teď závisí život tady toho bídného stvoření,“ popadl Quinna zezadu za krk, „tvého milovaného Rhyse – ale ano, já o vás všechno vím – i tvůj vlastní.“

„Stát! Hej!“ Hlas strážného se rozlehl nádvořím.

„Co je?“ zabručel Tremayne, ale to už bylo za hradbami slyšet výkřiky, klapot koňských kopyt a skřípot kol.

„Stůjte! Kdo tam? Povídám – ksakru!“

Něco zasvištělo vzduchem, hradby přelétl ohromný balvan a s těžkým žuchnutím dopadl vedle Tremayna.

„Cavan,“ zavrčel Tremayne a vypadal ustaraně. Jednomu ze strážných řekl: „Nevyrážel Regan s oddílem vojáků, aby je zaskočil před hradem?“

„Ano. Před několika hodinami.“

„Třeba je objevili. Anebo byli poraženi.“

„Proklatě!“ Tremayne zahrozil pěstí k obloze. „Stmívá se. Jen blázen by zaútočil v noci.“

„Anebo někdo, kdo se nemůže dočkat bitvy a ví, že nás tím zaskočí,“ nadhodil kdosi.

„Přineste nádoby s dehtem! A všichni na svá místa!“

Tara poznala, že teď je vhodná chvíle. Popadla Quinna za ruku, a zatímco ostatní ještě pořád zírali na kámen, který značil začátek války, táhla ho ke stájím. Bylo však příliš pozdě. Jeden pohotový voják ji dostihl a objal ji svou silnou rukou kolem pasu. Sevřela prsty kolem dýky, otočila se a vrazila mu čepel do paže.

Muž zařval a pustil ji, ale hned byl u ní jiný voják – ještě mohutnější a odporně smrděl. Chytil ji za zápěstí tak silně, že nůž pustila na zem.

Tremayne se vrhl vpřed a zmocnil se chlapce, jehož celou dobu považoval za syna.

Prásk! Hradby se otřásly.

„Co ksakru…“ V Tremaynově tváři se objevil strach.

A znovu. Prásk!

Země se zachvěla.

„To je beranidlo,“ zakřičel Tremayne. „Jak jsem řekl, všichni na svá místa! Okamžitě! A ty,“ znovu pohlédl na Taru. „Ach, k čertu, odveďte je oba do tvrze,“ nařídil strážným a ukázal na Quinna a na Taru.

Z chatrčí se vyhrnuli muži a ženy. Otevřenými branami tvrze a také zbrojnicí proudili vojáci. Děti plakaly a vzduchem létaly nadávky. Všude panoval zmatek.

Z nebes se hrnul prudký déšť.

Oblohu křižovaly blesky.

Koně vyděšeně řičeli.

Psi vyli a do mohutných úderů beranidla burácel hrom.

Všichni muži v pevnosti se stali vojáky. Brali si toulce a luky a tahali vědra s kamením. Sedláci, kupci, lidé svobodní i nevolníci, všichni šplhali nahoru na hradby, zatímco beranidlo dál naráželo do hlavní brány.

„Tak běž!“ Strážný s mohutnými pažemi ji postrčil k pevnosti. „Hni sebou!“ Tara klopýtala k hradu a myslela na Rhyse. Je ještě za mřížemi? Nebo ho už James osvobodil? Bože všemohoucí, stůj při nás všech.

Rhys předstíral, že spí, ale ve skutečnosti mu všechny svaly v těle jen hrály a on napjatě poslouchal, jak Rosie nakonec svedla tlustého strážného. Ten chlap posedlý svou mužností se s Rosií zamkl do cely a teď se na ni přede všemi ostatními vězni sápal.

V rohu páchnoucí kobky se krčila Rosiina dcera, pažemi objímala hubená kolínka a celá se třásla hrůzou z toho, co je to potkalo.

A po celý ten čas myslel Rhys na Taru. Je naživu? Schovala se někde? Uvidí ji ještě? Sladká, přesladká Taro. Dal bych za tebe život. Ano, celé tělo ho bolelo, ale to nebylo nic proti bolesti jeho srdce, když ho napadlo, že už je třeba dávno mrtvá anebo se jí zmocnil Tremayne. V duchu si přísahal, že uteče a najde ji, řekne, že ji miluje, a zachrání ji před vším, co jí hrozí.

„Jsi pěkná ženská, Rosie,“ mumlal strážný, líbal ji na krk a přes hrubou látku živůtku ji hladil na prsou.

Rhyse bolela čelist. Pevně svíral svoji zbraň a čekal; na okamžik se totiž s Rosií střetl očima a předali si němé poselství. Rosie, sukně vyhrnuté, vzdychala předstíranou rozkoší, tiskla se k žalářníkovi a pomalu couvala k mřížím, které oddělovaly její celu od Rhysovy. „Ach… Williame… ách…“ zasténala, když zadkem narazila na železné tyče.

Žalářník, v obličeji rudý jako rak, jí zajel rukou pod sukně. Zápasil se svými kalhotami a Rosie tiše vzdychala, jako by se už nemohla dočkat. Bylo to odporné. „Ach ano,“ vydechla. „Teď… teď… udělej to!“

Rhys se vymrštil a zaútočil hbitě jako had. Protáhl ruku mřížemi kolem Rosiiny hlavy a zasadil žalářníkovi ránu do tučného krku. Krev stříkala proudem. Muž nevěřícně zařval a popadl se za krk. Rosie se zmocnila jeho nože a vší silou jej vrazila umírajícímu muži do hrudi. Obratněji, než by kdo čekal, mu z opasku odepjala svazek s klíči a hodila jej Rhysovi.

Na schodišti se ozvaly kroky. Zatraceně! Rhys rychle odemkl celu, hodil klíč ostatním a pustil se do hledání zbraně.

Příliš pozdě. Ze schodiště se vyhrnuli dva muži. Rhys se vrhl kupředu a až pak si uvědomil, že je to James. Klíče zvonily, dveře cel se otvíraly a vězni byli svobodní.

„Copak mě, k čertu, nepoznáváš?“ zasupěl James, když si Rhys uvědomil svůj omyl a pustil ho. „Panebože, tady to smrdí.“

Rhys neměl čas si povídat. „Kde je Tara?“

„Ona i tvůj syn čekají u pranýře.“

„Můj syn?“ Co to James povídá? Rhys na okamžik znehybněl. To je nějaký omyl…

„Ach tak, vidím, že nic nevíš. Teď ovšem není čas něco vysvětlovat. Sám jsem se to dozvěděl teprve nedávno. Quinn, jehož Tremayne vychoval, není z jeho rodu. Už to tak vypadá, ty bastarde, že Anna nosila tvoje dítě, když si brala Tremayna. Teď pojď…, všechno ti to řeknu později.“

Prásk!

Omítka se začala sypat.

Zdi se otřásly.

„To je beranidlo!“ vysvětlil James. „Cavan už je tady. Přesně, jak jsme to měli naplánované.“ Podal Rhysovi kuši. „Ostatní jsou nahoře. Pojďme odsud!“

Rhyse nemusel nikdo pobízet. Bral schody po dvou, aby už byl nahoře. Za ním jeho muži. Hlavou mu vířily myšlenky na Taru a na to, že… že má syna. Annina chlapce. Je to pravda? Je Quinn v bezpečí? Ramenem rozrazil dveře vedoucí z věže a se skupinou neozbrojených banditů vpadl přímo doprostřed té mely na nádvoří. Lilo jako z konve. Hrom burácel. Muži křičeli a děti utíkaly. Několik prskajících loučí osvětlovalo muže na hradbách.

Na roztřesených nohou běžel k pilíři a už zdálky křičel: „Taro! Taro!“ U pranýře však nikdo nebyl, ani žádné zbraně. Vztekle ze sebe setřásl vodu, která mu stékala po vlasech a po obličeji. Rozhlédl se po nádvoří. Kde je?

Pak se ho zmocnila zoufalá jistota. Pohlédl k pevnosti.

Na okamžik se mu zastavilo srdce. Beranidlo otřáslo hlavní branou. Kov zapraskal. Dřevěné trámy povolily. Už to nebude dlouho trvat.

„Půjdu k hlavní bráně,“ oznámil James. „Zneškodním strážného, spustím provaz, a hned jak bude padací mříž nahoře, přivedu posilu. To bude Tremaynův konec,“ sliboval.

Rhys se ani nezastavil a neposlouchal ho. Sebral Jamesovi meč a hnal se k pevnosti. Po tolika letech příprav a plánů bylo náhle jedno, jestli Tremayne bude vládnout dál. V tuhle chvíli ho nezajímalo, jestli jeho nevlastní bratříček bude žít třeba do sta a zůstane baronem. Jemu teď záleželo jedině na životě milované ženy a chlapce, který je nejspíš jeho synem.

Tara stála před pánem Twyllu. Za sebou měla tři zbrojnoše, všichni drželi meče vytažené, připraveni zabít nejen ji, ale i Quinna.

„Tak ty tedy žádný kámen nemáš,“ obořil se na ni Tremayne a zkoumavě si ji prohlížel. Seděl v nádherném křesle na vyvýšeném stupínku a prsty bubnoval do opěradla. „Kde tedy je?“

„Vzali mi ho.“

„To je velmi průhledná výmluva.“

„Má ho můj otec!“ ozval se Quinn, jako by mu dělalo potěšení, že může Tremayna provokovat.

Tremayne sklouzl zlostným pohledem ke Quinnovi. „Tvůj otec,“ ušklíbl se. „Tvůj otec.“ Rty se mu hněvivě chvěly. „Vychoval jsem tě jako svého vlastního. Staral jsem se o tebe. Miloval jsem tě jako svého syna. A ty mi takhle oplácíš? Že se ke mně obrátíš zády?“

„Bil jsi mě!“ Krev v koutku Quinnových úst pomalu zasychala. „Na zádech mám jizvy.“

Tak jako Rhys.

„Protože jsem z tebe chtěl mít muže. Ale proč bych se měl ospravedlňovat? Percivale!“ zakřičel. Stařec o holi se přišoural do sálu. „Kde jsou ostatní? Otec Simon a…“

Bum! Prásk!

„Neměli bychom se vzdát, sire?“ zeptal se stařec a pohlížel hned na Taru a hned zase na chlapce.

„Nikdy.“ Tremayne se předklonil, opřel se rukama o kolena a podíval se Taře zpříma do očí. A ona v nich zahlédla víc než jen chamtivost. Byl v nich chtíč. Strach jí stáhl hrdlo, měla sto chutí se vypařit, ale stála zpříma, hlavu vysoko vztyčenou.

„Já ten kámen potřebuju,“ vysvětloval Tremayne pomalu a očima spočinul na jejích ňadrech. „Abych dokázal, že Cavan není Gilmorovým synem.“

„Ale já ho nemám.“

„Tak kde je?“

Pokrčila rameny. „Nevím.“

„Ale mělas ho ty.“

„Měla jsem nějaký prsten, a ten mi ukradli.“

„Kdo?“

„Nevím.“

„Já jsem jí ho ukradl,“ zahřměl sálem Rhysův hlas a Tara hned pookřála. Otočila se a viděla, jak se vynořil za závěsem, v jedné ruce meč a v druhé kuši namířenou na Tremaynovo srdce.

„Nuže, bratře, přišels mě zabít.“ Tremayne byl nevysvětlitelně klidný a pohodlně se v křesle opřel. Ve vzduchu bylo cítit nepřátelství, pach nenávisti se přetlačoval s vůní dřeva praskajícího v krbu. Psi vrčeli a všichni vojáci v místnosti upírali na vetřelce zrak. Bastard. Lordův nevlastní bratr. Psanec a zločinec.

„Raději si nikdo nehrajte na hrdinu,“ varoval je Rhys, jako by jim četl myšlenky, „jinak je váš pán mrtvý.“

„Ty bys mě přece nezabil.“ Tremayne si byl jistý. Najednou nečekaně vyrazil, zmocnil se Tary a skryl se za ni jako za štít.

Ozval se zvuk praskajícího dřeva. Hrad se otřásl. Tara se vzpírala. Kuše jí mířila přímo na srdce. „Tak vystřel,“ pobízel Tremayne. „Zabij nás oba.“

„Ne!“ Quinn se vrhl na Tremayna a vojáci s tasenými meči postoupili vpřed.

Hlasitě zahřmělo.

Hradem se znovu rozlehly údery beranidla.

Jeden voják popadl Quinna a zvedl ho do vzduchu.

Tara cítila pach Tremaynova těla, které bylo tak blízko, a otřásla se.

Dveře se s rachotem rozletěly. Strážný, který se je pokusil bránit, si vysloužil ránu mečem do srdce.

„Vzdejte se!“ nařídil muž v mokrém zabláceném oděvu, který vstoupil do sálu se svými vojáky. Byl mladý, měl havraní vlasy a zelené oči metaly blesky. „Je-li ti život milý, ty vraždící bestie, padneš teď přede mnou na kolena.“

„Cavan,“ zavrčel Tremayne.

„Lord Cavan,“ opravil ho elegán.

„Tohle je můj hrad.“

„Ukradl jsi ho mému otci.“ V jedné ruce třímal Cavan meč s jílcem vykládaným drahokamy, v druhé krásný nůž a na prstu mu svítil prsten. V záři ohně se blyštěl tmavozelený smaragd.

„Ne!“

„Ale ano. Pusť tu ženu a vzdej se,“ přikázal Cavan. Tremayne na chvíli zaváhal a povolil sevření. V tu chvíli mu Tara vrazila loket do žeber, kopla ho do holeně a vy kroutila se mu.

Tremayne vytáhl meč a rozehnal se po ní, ale než stačil meč dopadnout, Rhys vystřelil.

Šíp zasvištěl vzduchem a zabodl se hluboko do Tremaynovy hrudi. Tremayne se zapotácel a zhroutil se na chladnou kamennou podlahu. Zoufale zasténal a pomalu z něho vyprchal život.

„Ne!“ vykřikl Percival. „Ne, ne, ne!“ Zhroutil se na Tremaynovo tělo a hořce vzlykal.

„Je po všem,“ prohlásil Cavan a na rtech mu pohrával spokojený úsměv.

„Ještě ne úplně.“ Rhys předstoupil před barona. „Ty nejsi skutečný Gilmorův syn. Ten prsten sis koupil.“

„Opravdu?“ Cavanovy oči sršely zlobou. „Co na tom záleží?“

„Skutečnou vládkyní je Tara.“

„Jak to chce dokázat? Já mám kámen. Twyll je tedy můj.“ Popošel ke stupínku a chtěl se posadit do Tremaynova křesla.

„Kde je Abelard?“

Cavan se zamračil. „Je mrtvý. Byli jsme přepadeni. Zastřelili ho.“

„Ne!“ Rhys si prudce skousl ret.

„Je to tak.“ Cavan pohlédl zničenému Rhysovi do očí. „Je mi to líto, ale není to žádná tragédie.“

Rhys vypadal, jako by mu vyrvali duši z těla, ale nový baron si toho nevšímal. „Ukliďte to tady,“ nařídil svým mužům. „Všechny, kdo mi odepřou poslušnost, vsaďte do vězení. Popravíme je, každý den jednoho, dokud se zbytek nepodrobí. A tebe,“ nenávistně pohlédl na Taru, „tebe, čarodějnice, jako první.“

„Ne, Cavane, nejdřív já,“ řekl Rhys a pozvedl meč.

Cavana představa souboje s nechvalně známým lotrem pobavila. „Tak dobře.“ Pozvedl svoji vlastní elegantní zbraň a sálem to zašumělo. Všichni úžasem oněměli.

Cavan zahájil výpadem, ale v tu chvíli vyskočil starý Percival. Vrhl se na něj a vrazil mu ostří svého nože do krku.

„Chcípni, parchante,“ zasyčel.

„Proboha, ne!“ Cavan se chytil za krk a zhroutil se na podlahu. Krev se řinula na prsten zdobící jeho ruku a z kapsy se mu vykutálel ještě jeden, úplně stejný.

Tara zkameněla.

Cavan zachrčel, rychle pohasínajícíma očima se zahleděl na Taru a zašeptal: „Sestřičko…, dvojče.“

Tara nebyla mocna slova. Jako by jí někdo rozpoltil tělo a mysl. Ničemu nerozuměla, cítila, že ji objaly Rhysovy silné paže, Rhys ji líbá na krk a utěšuje ji. Všechno bude dobré, šeptal.

Bratr? Dvojče? Ne, to nemůže být pravda… A přece měl ty prsteny… A teď leží mrtvý u jejích nohou.

„On nelhal,“ řekl Henry, správce stájí. „Byl jsem tam, seděl jsem na kozlíku, když otec Simon odvezl chlapce lordu Innisovi z Marwoodu a potom jeho sestřičku té staré čarodějnici v lese.“

„Lodemě,“ zašeptala Tara.

Velký sál se plnil vojáky, rolníky a řemeslníky. Vzadu stál otec Simon, a když se na něj Tara podívala, kývl a pokřižoval se; jeho úkol byl splněn.

„Pojď, chlapče,“ obrátil se Rhys ke Quinnovi. Quinn políbil Taru na rty. „Ty si, paní, potřebuješ odpočinout a chlapec se musí vyspat.“

„Já se o něho postarám,“ vložila se do toho Rosie a Tara koutkem oka zahlédla, jak mohutná žena bere Quinna za ruku.

„Pojď…“ Rhys jí jemně odhrnul vlasy z tváře.

„Ne… já…“ Tara se rozplakala. Slzy se jí koulely po lících a Rhys každou z nich slíbal. Zvedl dívku do náruče a odnášel ji nahoru po schodech. „Jsi doma, Taro.“

„A co ty?“

Přes slzy viděla, že se usmívá. „Já jsem taky doma. S tebou, moje milá, a se svým synem. Pojď, lady z Twyllu.“

„Ne… počkej…, nemůžu tady zůstat. Ne bez tebe. Nebudu lady, když ty nebudeš lord.“

Uslyšela za sebou smích, ohlédla se a viděla, že ve dveřích stojí James.

„Žádáš mě o ruku, čarodějko?“ zeptal se Rhys, když vystoupali do druhého patra. Pochodně skomíraly a na chodbě byla téměř tma.

„Nežádám tě o ruku,“ řekla s náznakem úsměvu, „já ti poroučím, aby sis mě vzal.“

Zasmál se, potom ji k sobě pevně přitiskl a zašeptal jí do ucha: „Máš jednu noc na to, abys mě přesvědčila, že se mám stát tvým mužem.“

„Jen jednu?“

„Potřebuješ snad víc?“

„Ne, myslím, že ne, ty lotře,“ připustila s šibalským úsměvem na rtech. „Jedna úplně postačí.“

Epilog

Hrad Tivyll léta Páně 1291

Dvoutýdenní nemluvně hlasitě plakalo.

„To je tvůj syn,“ řekla Tara manželovi.

„A tvůj ne?“ Rhys se obrátil a zahleděl se na svoji ženu. Prsy měla nalité a pas po porodu o něco širší než dřív, ale přesto to byla nejkrásnější žena, jakou kdy viděl.

Ještě nikdy v sobě necítil takový mír. Je lordem z Twyllu. Jaká ironie, pomyslel si. Dveře jejich komnaty se otevřely a dovnitř vešla Lodema s miminkem v peřince.

„Abelard už má zase hlad,“ oznámila a Tara si odhrnula černé kadeře, které jí padaly do tváře.

„Pořád má hlad.“

„Jako jeho bratr,“ poznamenal Rhys, protože se zdálo, že na Twyllu a v celém Gaeafu dohromady není dost jídla, aby zahnalo Quinnův věčný hlad.

Lodema se zasmála a podala vnuka jeho matce. „Nevěřila jsem, že se toho dožiju,“ řekla a přistoupila k oknu. Rhys z postele viděl otce Simona obcházet po obvodu nádvoří, tak jako vždycky. Lodemě přelétl přes rty tajuplný úsměv a tiše se zasmála. Ze dveří vykouklo mourovaté kotě, přiskotačilo k ní a třelo se jí o nohu.

„Ach, Luno, nejsi sice tak chytrá jako ta první, ale jsi roztomilá kočička,“ podotkla stará žena, zvedla koťátko ze země a hladila je po měkké srsti. „Zdál se mi včera v noci sen,“ řekla, když zamířila ke dveřím.

„Opravdu?“ Tara byla sehnutá nad dítětem a kojila. Dítě sálo a spokojeně u toho vrnělo.

„Ano.“

„A o čem se ti zdálo?“ Tara hladila chlapečkovy jemné vlásky a nevypadalo to, že by ji Lodemin sen kdovíjak zajímal.

„O dětech. Tvých dětech. Budou to dvojčátka, dva páry, holčičky.“

„To ne,“ řekla Tara a podívala se na matku; ale ta nežertovala. „Budeš mít, Taro, šest dětí, dva chlapce a dvakrát dvě holčičky.“ Ještě než vyšla ze dveří, mrkla na Taru a dodala: „Snad tě nebudou trápit tak, jako jsi ty trápila mě.“

„Neví, o čem mluví,“ řekla Tara, i když nevypadala přesvědčeně. Rhys se zasmál a propletl své prsty s jejími; dva úplně stejné smaragdy se zatřpytily v ranním slunci. „Jednou bych měl rád dceru.“

„Ale jen jednu.“

„Čtyřka je dobré číslo.“

„Tak si je nos a přiveď je na svět,“ zlobila ho. Když se na ni podíval, jejich pohledy se střetly, a on, jako vždy, když se na ni díval, zatajil dech. „To nejde.“

„Snad kdybych tě začarovala,“ škádlila ho a povytáhla jedno krásné obočí.

„To už jsi udělala, čarodějko,“ připustil a dlouze ji políbil na rty. „To už jsi dávno udělala.“

* * *

* * *

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai