Temný safír

Lisa Jackson

Domino (2012)

Hodnocení:

93%

Štítky:

Literatura světová, Romantické

Lady Sheena zoufale prchá z rodného hradu Ogof, pronásledovaná obviněním z vraždy a děsivými vzpomínkami. Nemá nikoho, kdo by jí mohl pomoci, a také dobře ví, že zbrojnoši jsou jí v patách, a tak se ukryje na lodi s názvem Temný safír. Kapitán Keegan o lásku nestojí. Vzpomínky na to, jak jeho otec kvůli milostnému pobláznění přišel o vše – dokonce i o život –, jsou v Keeganově mysli až příliš živé. Ne, Keegan nikdy nedopustí, aby na jeho rozhodnutí měly větší vliv city než chladné úvahy! Když k němu námořníci předvedou černou pasažérku, kterou našli v podpalubí, Keeganovi se zdá dívka povědomá, ale nedokáže si vzpomenout, odkud ji zná. Zato Sheena nemá nejmenší pochybnost – stačí jí jediný pohled, aby v kapitánových očích spatřila odlesk temného safíru, který před lety tragicky spoutal jejich osudy. A zatímco se mezi nimi znovu rodí někdejší vášeň, osud už má pro ně uchystané další zkoušky, kdy jim oběma znovu půjde o život…

Lisa Jackson

Temný safír

Z anglického originálu DARK SAPPHIRE, vydaného nakladatelstvím Signet, New York 2000,

přeložila Alice Chocholoušková

Copyright © 2000 by Susan Lisa Jackson

Translation © 2012 by Alice Chocholoušková

Cover design © 2012 by DOMINO

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redaktorka: Lenka Vymazalová

Korektura: Lea Petrovská

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Zdeňka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr, Český Těšín

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v březnu 2012

ISBN 978-80-7303-706-2

PODĚKOVÁNÍ

Mé srdečné díky patří všem, kdo se na vzniku této knihy podíleli, zejména Nancy Bushové, Cecilii Ohové a Sally Petersové.

Prolog

Ogofské panství, Wales Podzim léta Páně 1369

Konečně z něj bude muž.

Keegan zatnul zuby a vší silou svých patnácti let se opřel do vesla. Začínalo svítat, vítr kvílel a divoce skučel. Na zčeřené mořské hladině kolem loďky vřely vlny zdobené bílou pěnou. Keeganovi prudce bilo srdce. Prahl po krvi, rozechvívalo ho pomyšlení na blížící se zápas. Konečně. Pevně sevřel veslo a v duchu už se viděl, jak tasí meč, odhodlán zabít všechny otcovy nepřátele, kteří by jen naznačili, že se chtějí bít.

Ostatní muži ve člunu jeho zanícení nesdíleli.

Nejhorší ze všech byl ten starý kozel Hollis. Jako vždycky i teď reptal.

„Povídám ti, že je to bláznovství, kapitáne,“ varoval stařec kapitána Rourka, Keeganova otce. Nevelký člun se houpal na rozbouřených vodách temného zálivu. „Z toho nic dobrýho nekouká,“

Rourke si z toho nic nedělal. Cosi zavrčel a dál vesloval k pevnině. „Musím se s Jestinem znovu setkat.“ Přimhouřil oči. „Čas vypršel.“

„U všech svátých, jsi blázen.“

„Přísahal jsem, že se vrátím, a vrátil jsem se. Doba, na které jsme se domluvili, uplynula. Dvacet let od sázky. A teď vesluj!“ nařídil kapitán Rourke a Keegan potlačil pyšný úsměv. Otce starcovy tirády neodradí.

„Pro všechno, co je ti svaté, poslechni mě. Jsi sice kapitán, ale ze mě jsi udělal svého poradce, nevzpomínáš si?“

„Dnes tě nepotřebuju.“

„Zatraceně, proč já se vlastně starám?“

Rourke se ohlédl a probodl starce pohledem. „Přestaň naříkat jako stará ženská. Když říkám, že se s Jestinem setkáme, tak se s ním taky setkáme. Přísahal jsem, že ho za dvacet let znovu navštívím, a dnes je to na den přesně dvacet let!“

„Co se stalo, stalo se, měl bys zapomenout.“

„Ano, a za chvíli mi řekneš, že mu mám odpustit,“ ušklíbl se Rourke. Vítr mu cuchal vlasy.

„A ty to pustíš jedním uchem tam a druhým ven, že jo?“ Hollis přestal veslovat a rozhodil rukama, jako by se modlil k rozbouřenému nebi. „Jako bych mluvil do větru. Abys věděl, Rourku, co bylo mezi tebou a Jestinem, je dávno pryč. Dnes už na tom nikomu nezáleží. Máš svoji loď a syna a…“

Přes bok člunu se převalila vlna a Rourke vyštěkl: „Vesluj, chlape zatracenej!“ Keegana postříkala slaná voda studená jako led.

Muži v loďce se snažili ze všech sil, aby je vzedmuté vlny nepotopily. Ranní vzduch byl prosycen vůní mořské vody, Keegan cítil chuť soli dokonce i na rtech. Když si představil, jak se otec střetne se svým protivníkem, krev v těle mu vřela a srdce zprudka bušilo. Ach, konečně se zúčastní boje, bude se bít, když to bude zapotřebí. Snil o tom. Toužil po tom.

Hollis věrný své povaze nepřestával malovat čerta na zeď. „Když nedbáš na sebe, mysli, pro lásku Boží, aspoň na toho kluka, Rourku. Je to tvoje pomsta, ne Keeganova.“

Keegan se naježil a ze všech sil zabral za veslo. Loďka se vyhoupla nahoru a pak se propadla do hlubin, div Keegana nevyhodila ze sedátka. Odplivl si do moře. Už není žádný kluk. Je mu skoro patnáct let, je z něj téměř muž. Jeho tělo je toho důkazem. Přeskakující hlas přešel do hlubších poloh, na bradě mu vyrašily první vousy, svaly na rukou a na nohou zesílily a stále častěji se budil s přirozením vztyčeným jako hlavní stěžeň Válečníka, otcovy lodi. Dávno o sobě nepřemýšlel jako o chlapci. Starý křivonosý Hollis s očima hluboko zapadlýma zase slyší trávu růst.

„Můj syn půjde se mnou.“

„Jo, i do hrobu? Chceš, aby zemřel tak mladý?“

„Já dnes neumřu, Hollisi.“

„Rád bych ti připomenul, že Jestin je lordem z Ogofu a třeba si bude myslet něco jinýho. Nemá tě dvakrát v lásce, kapitáne,“

„Já jeho taky ne,“ odsekl Rourke a Keeganovo srdce přetékalo pýchou. Jeho otec je kapitánem na vlastní lodi. Je to statečný muž, a i když je podvodník, pašerák a zloděj, nikdy se neprojevil jako zbabělec. Ne jako starý ustrašený Hollis. Proč vlastně Rourke nenechal toho strašpytla na lodi, kde by mu bylo dobře?

„Pokoušíš osud, Rourku, a ty to víš,“ naříkal Hollis a jeho obavy jen rozdmýchávaly Keeganův hněv. Ten starý kozel se věčně něčeho bojí – bouří, mořských hadů, čarodějnic a podobných příšer. Často přechází po palubě a s pohledem upřeným do nebe se modlí a křižuje.

Jako by Bůh to jeho neustálé tlachání poslouchal. Pche!

I teď se ten starý strašpytel modlí. Vítr, jako by se mu vysmíval, se zmocnil jeho kapuce a obnažil plešatějící temeno s hnědými stařeckými skvrnami. Dlouhé stříbřité prameny vlasů bičovaly Hollisovi tvář.

Keegan se málem zachechtal, ale pak se spolu s ostatními muži, nejlepšími otcovými lukostřelci a šermíři, opřel do vesel. Houpající se člun se blížil k nehostinnému pobřeží nedaleko Ogofu. Svítalo.

I když bylo chladno, Keegan se potil. Odvážil se pohlédnout k ústí zálivu, kde kotvil Válečník, jediný domov, jaký kdy poznal. Plachty byly svinuté a lodní stěžně jako dlouhé kostnaté prsty čněly vzhůru k temným oblakům.

„Co si od toho slibuješ, přijet do domu svého nepřítele bez ohlášení?“ dotíral Hollis a znovu začal se svou litanií.

Rourke přimhouřil oči. „Vyrovnat starý dluh.“

Ještě nikdy v životě, prožitém na drsném moři bičovaném bouřemi, Keegan neviděl, že by otci žhnuly oči takovou touhou po pomstě.

Hollis otevřel ústa a chystal se promluvit, ale pak je zase sklapl a popadl veslo. Loď zdolala poslední vlnu a muži vyskočili ven, aby ji vytáhli na břeh.

Keegan konečně zahlédl hrad Ogof, utopený v říjnových mlhách. Rozkládal se na nedalekých kopcích; jeho mohutné šedivé hradby chvíli šplhaly vzhůru a pak zase klesaly dolů kopírujíce terén. Keeganovi připomínaly ostnatý hřbet dřímajícího draka, jenž se však vzbudí, sotva zavětří nebezpečí.

Brodil se přílivem a táhl za provaz připevněný k lodi. Zpěněná ledová voda mu vířila kolem kotníků, ale on si toho nevšímal. Upíral zraky na hradní monstrum vypínající se nad obnaženými větvemi stromů. Tak tady bydlí jejich nepřítel. Impozantní. No dobře. Keegan se už nemůže dočkat.

„Ty,“ řekl Rourke a rukou v rukavici ukázal na jednoho z námořníků, „zůstaneš u člunu.“

„Ano, sire,“ odpověděl muž řízně, jako by byl rád, že nebude svědkem Rourkový msty. Asi nějaký zbabělec.

Keegan se nebojí. Baží po vzrušujících soubojích, prahne po pocitu, jejž přináší vítězství. Svůj nůž s kostěnou rukojetí si hrdě připnul k pasu a další, mnohem menší, ale se strašlivou čepelí, schoval do holínky. Kdyby se cokoli stalo, je připraven. Dobře připraven.

Rourke uháněl po skalnaté pláži plné rozeklaných kamenů a stařec se belhal za ním, pokoušeje se s ním držet krok. „Být po mým, otočíme se a s větrem o závod uháníme zpátky k lodi.“ Hollis vyslal poslední toužebný pohled k plavidlu houpajícímu se na vlnách v dáli. „Mám zlé tušení.“

„Vždycky máš zlé tušení,“ opáčil Rourke. V dlouhém tmavohnědém kabátci lemovaném černou kožešinou vypadal ještě vyšší a urostlejší. Kabát se kolem něj při chůzi nadouval a nikdo by nepoznal, že hluboko uvnitř jsou tajné kapsy, v nichž Rourke ukrýval své poklady, kostky pro podvodnou hru a zbraně.

„Neměl bys vyvolávat přízraky minulosti,“ brblal Hollis a málem upadl. Jeho nohy, uvyklé na kluzkou a nezřídka nahnutou palubu Válečníka, se ještě nestačily sžít s pevnou zemí.

„A já říkám, že je lepší požadovat odvetu.“

Hollis se zastavil na kraji pláže, aby nabral dech. Nad ním se zvedaly strmé útesy čnící k těžkým šedivým mrakům ženoucím se po nebi.

„Pospěš si,“ popohnal ho Rourke, protože si už přál být v hradu.

Hollis ho s námahou dohnal. „Lord Jestin tenkrát vyhrál Bertrice v poctivé hře. Já tam byl,“ láteřil. „Už je to dvacet let, všechno je pryč. Čeho chceš dosáhnout tím, že lorda přemůžeš?“

Rourke vrhl na drobného muže pohled zlostný a hrozivý jako rozbouřené moře.

„Na některé věci nelze zapomenout, Hollisi. Sám to víš nejlíp. Zadřou se ti pod kůži, proniknou ti hluboko do srdce. Nic nezmůžeš, jsi proti nim bezbranný.“ Pohlédl na chlapce a položil mu mohutnou ruku na rameno. „Tak to chodí, synu,“ prohodil a hněv v očích vystřídal smutek. „Dej si na ženy pozor. Na všechny. Jsou pro muže prokletím, to ti říkám upřímně. Začalo to už v ráji, když dala Eva Adamovi jablko. Před dvaceti lety jsem odsud odešel a teď je čas splnit dávný slib.“

Se zaťatou čelistí spěchal Rourke k pěšině vedoucí pásem holých stromů. Tam se rozšiřovala a napojila se na blátivou rozježděnou cestu vinoucí se nahoru k zlověstnému hradu.

Přestože se sotva rozednělo, Rourke a jeho muži neputovali k tvrzi sami. Do bláta na cestě se bořili koně táhnoucí povozy naložené vybraným zbožím. Obchodníci švihali biči a hlasitě zvířatům nadávali.

Švih! „No tak hni sebou, Hnědko.“

Prásk! „Jen se snaž, ty stará herko. Opři se do toho, nebo tě prodám na salám!“

Ženy s koši vedoucí děti, které se jich držely za sukně, vojáci na bujných koních, lovci vlekoucí ranní úlovek, ti všichni proudili do obrovského chřtánu monstrózního sídla branou s padací mříží – netvorovými ostrými železnými zuby. Rourke sdělil strážnému, proč přichází, a aniž by si kdokoli čehokoli všiml, vtiskl mu do dlaně pár mincí z jedné z mnoha tajných kapes svého kabátce.

„Můžete jít,“ pustil ho strážný, oči mu zasvítily a tlustými prsty stiskl stříbrné mince.

Keegana poněkud přešla kuráž, když za otcem vkročil na ogofské nádvoří a zpozoroval ostražité hlídky na širokých hradbách. Lukostřelci, muži s meči, vojáci, rytíři a řada dalších, kteří se zavázali bránit monstrózní pevnost, měřili přicházející zástupy zkoumavým pohledem.

Keegan pochyboval, že má otec při sobě tolik mincí, aby mohl podplatit všechny.

Vypudil z mysli nepříjemnou předtuchu.

Ne, nebojí se.

Napřímil ramena, přidal do kroku, aby stačil rychle kráčejícímu Rourkoví, a uklidňoval se pomyšlením na nůž připjatý u pasu.

Najednou se za ním strhl nějaký lomoz, jakási žena vykřikla a nadskočila.

V bráně se ozval klapot koňských kopyt.

„Stát!“ houkl strážný.

Keegan se otočil a jen tak tak stihl uskočit. Kolem se prohnal jezdec na zpoceném koni.

„U všech ďasů!“ lekl se Hollis a belhal se do bezpečí.

Na nádvoří se vřítil hnědočervený poník s tmavýma nohama; nozdry roztažené a uši přitisknuté k hlavě. Postava v sedle se perlivě zasmála. Na koni seděla dívka, sukni měla vyhrnutou až ke kolenům, hlavu schovanou mezi rameny a jako prapor za ní vlály její tmavorudé vlasy.

Užaslý Keegan na ni nehnuté zíral.

Koník byl celý mokrý, ztěžka oddychoval a na hrudi – stejně jako jezdkyně v kulaté tváři – byl postříkaný od bláta. Dívka měla světlou pleť, drobnou čelist pevně zaťatou a v očích jí hráli všichni čerti. Zatáhla za otěže. Hnědák zastavil a ta čertice mrštně seskočila na zem.

Natáhla se a láskyplně poplácala poníka po plecích; Keegan pocítil tlak na prsou a v rozkroku. Klisna potřásla hlavou a dívka řekla: „Jsi krásný kůň, Jetelinko.“ Na tmavé srsti měla kobylka stříkance pěny.

Růžovolící jezdkyně s očima modrýma jako letní moře si udýchaně utřela rukávem obličej.

„Co že sis vyjela tak brzy ráno?“ napomínal ji nějaký muž. Byl to mrzák drobné postavy, menší než dívka. Zkroucenými prsty si od ní vzal otěže a mlaskl. „Paní nebude ráda.“

Zrzka na něj mrkla a zasmála se: „Ta není nikdy ráda. To nemá Fawn v povaze.“ Otřela si ruce do sukně a bylo jí úplně jedno, jestli se na ni někdo dívá. „Dele, dohlédni na to, aby Jetelinka pořádně vychladla, a pak jí dej nějaký dobrý oves.“

Stařec zaváhal. Zamračil se a ustaraně pohlédl na klisnu. „Bojím se, že Farrel řekne tvému otci, že sis vyjela.“

„Aťsi.“

„Ale on je správce stájí a…“

„A nebude mi říkat, co mám dělat.“ Potřásla rozcuchanými červenými kudrnami a růžové rtíky zvlnil předčasně dospělý úsměv. „Jen ať se trochu zapotí.“

Del si odfrkl. „To je jednou jistý, to si piš.“ Omotal si otěže kolem znetvořených prsů, mlaskl na koně a pomalu se belhal pryč. Dívka, dítě, a přece už téměř žena, se podívala směrem, kde stál Keegan, a na okamžik se zarazila, povytáhla jedno drzé obočí a potom, jako by ji vůbec nezajímal, se otočila na zabláceném podpatku a proběhla branou do hradu.

Keegan stál jako přibitý. Tak krásnou dívku ještě nikdy v životě neviděl. Snoubila se v ní nevinnost s nezbedností.

„Pospěš si,“ popohnal ho Rourke a zachmuřil se, když si všiml, kam jeho syn tak upřeně hledí.

Hollis si prohlížel nádvoří a nesouhlasně zafuněl. „Je větší, než jsem si myslel.“ Vrásky na čele se mu prohloubily. „Je vidět, že se lordu Jestinovi dobře daří.“

Kráčeli k bráně, v níž zmizela dívka, a Rourke starce umlčel přísným pohledem. Keegan na chvíli zapomněl, jaké tady mají poslání, a pátral po dívce s vlasy jako oheň.

„Panenko Maria,“ zašeptal Hollis, když byli uvnitř.

Mužské hlasy cosi nařizovaly, ženy brebentily a ve vzduchu se mísil pach kouře, hnoje a moře. Kladiva zvonila, lopaty větrného mlýna klapaly ve větru, kdesi skřípal hrnčířský kruh a do toho lidského shonu se ozýval štěkot psů. Čeledíni rovnali dříví na oheň. Děvečky věšely prádlo. Děti krmily drůbež a sbíraly vajíčka. Koželuh čistil medvědí kůži, kovářské měchy kvičely a odfukovaly, zednická dláta zpracovávala kámen a ženy vláčely ke kuchyni vědra s vodou.

Koutkem oka, mezi skupinkami řemeslníků, zahlédl Keegan rusovlasou dívku, jak si spěšně shrnuje rozcuchané vlasy pod čelenku závoje a chvátá do kaple. Před dveřmi si uhladila sukni, zhluboka se nadechla, horečně pokřižovala na malých prsou a ohlédla se. Její pohled se znovu střetl s Keeganovým; srdce se mu zastavilo.

Na okamžik znehybněla. Přimhouřila modré oči, jako by ho oceňovala. Keegan zatajil dech.

Beze slova vběhla do kaple.

Keegana popadl bláznivý nápad následovat ji, vykročil směrem ke kapli, když na rameni ucítil něčí paži.

„Opatrně, chlapče,“ varoval ho otec.

Dveře paláce se s lomozem rozletěly.

„Rourku!“ ozval se zevnitř hluboký zvučný hlas.

„Kriste Ježíši,“ zašeptal Hollis neslyšně. „Ďábel Jestin osobně.“

Lord z Ogofu se objevil nahoře na schodišti do paláce. Měl na sobě vyleštěné holínky, krátké jezdecké kalhoty z kvalitní látky a tuniku lemovanou stříbrnou kožešinou. Byl to robustní muž s ohnivě rudými vlasy zastrčenými pod čepici; vyzařovala z něj autorita. Ve tváři měl přísný výraz a rysy tvrdé jako kámen, z něhož byl postaven jeho hrad. „Tak ses nakonec vrátil?“

Když promluvil, činorodý shon na nádvoří ustal. Bušení na kovadlinu utichlo, řemeslníci odložili dláta a rašple.

Rozhostilo se ticho; vzduch jako by zhoustl.

Keegana se zmocnila zlá předtucha a cítil, jak se mu ježí drobné chloupky na krku.

Rourke přivřenýma očima vzhlédl k baronovi. „Ano, Jestine. Vrátil jsem se, jak jsem slíbil.“

„Přišel jsi pozdě.“

„Ne. Dohodli jsme se. Řekli jsme dvacet let.“

Lordova tvář se zahalila chmurami. „Přišel jsi pozdě, jestlis chtěl vidět Bertrice. Je mrtvá. Zemřela před pěti lety.“

Rourke zbledl; jako by mu najednou podklesla kolena. Svěsil mohutná ramena. Dav, který se kolem nich shromáždil, mlčel. „To není pravda,“ zašeptal Rourke.

„Je to tak.“

Bičoval je ledový vítr.

Kapitán ze sebe tlumeným hlasem plným zoufalství vypravil: „Pro lásku Boží.“ Keegan poprvé v životě viděl, že se jeho otec pokřižoval; pak zavřel oči. Vteřiny ubíhaly, konečně se Rourke pomalu narovnal, jako by znovu nalezl ztracený smysl života. „Přijmi… mou upřímnou soustrast.“

„Děkuji.“ Jestin si odkašlal. „Znovu jsem se oženil.“ Ukázal k otevřeným dveřím a v nich se objevila bledolící žena; nesla se pyšně a bylo vidět, že se brzy stane matkou. Postavila se vedle manžela. Měla jemnou světlou pleť a byla krásná. Zavěsila se do lorda.

„To je Fawn,“ představil ji Jestin a Rourke se zamračil. Někde vpovzdáli zabečela ovce. „Teď je lady z Ogofu ona.“

Keegan zaregistroval, že rusovlasá dívka vyklouzla z kaple. Strhla si závoj a neslyšně kráčela po uschlé trávě směrem k paláci. U postranních dveří se zastavila, a když si všimla světlovlasé ženy po lordově boku, stáhla koutky úst.

„Lady Fawn, to je kapitán Rourke,“ představil je Jestin.

„Mylady.“ Rourke, v obličeji popelavě bledý, se toporně uklonil.

Ona kývla a přes rty jí přelétl prchavý úsměv. „Buďte vítán, kapitáne,“ řekla, ale její oči prozrazovaly, že se do zdvořilosti nutí. Byly chladné a vypočítavé. Nepřátelsky si prohlížely Rourka a jeho doprovod, až z toho Keeganovi běhal mráz po zádech.

Rourke chvíli hleděl k zemi, potom pomalu vzhlédl a podíval se na lorda z Ogofu. Odkašlal si. U jednoho oka mu pulzovala drobná žilka. Zatnul ruce v pěst. „Je mi líto, že Bertrice zemřela, Jestine. Miloval jsem ji.“

Z nebe na zem dopadly první kapky deště; lord Jestin sevřel rty. Lady Fawn neznatelně nadzvedla obočí, jako by zaslechla nějakou novou pomluvu, která by se jí někdy mohla hodit.

„A protože už jsem tady, nevidím důvod, proč bychom si ty a já neměli zase jednou zahrát,“ pokračoval Rourke. Odkudsi zakvičel vepř.

Rozpršelo se silněji, dešťové kapky dopadaly Keeganovi na hlavu a stékaly mu po krku; déšť bubnoval do střech a na zemi se tvořily kaluže.

Jestin nesouhlasně zavrtěl hlavou. Rolníci a sloužící se semkli blíže. „Nemá to cenu.“

„Už nehraješ?“ zeptal se kapitán.

Jestin si hryzl koutek úst a mlčel.

„Třeba se to nelíbí tvé nové ženě,“ nadhodil Rourke.

Baron se upjatě narovnal. Zlobně stáhl červené obočí. „Dělám, co uznám za vhodné, ale mám teď spoustu práce.“

„Tolik práce, že nemáš čas ani na jednu hru?“

Jestin si odkašlal, vrhl pohled na lady Fawn, která se na něho nesouhlasně dívala, a zeptal se: „A o co bychom hráli?“

„Ach, zpočátku ne o moc.“ Z jedné z mnoha skrytých kapes vytáhl kožený měšec a zazvonil jím. „Jen o pár drobných, ale… když budeš chtít, po hře či po dvou můžeme sázku zvýšit, jako jsme to udělali posledně.“

„A co nabídneš?“

Rourke pohodil hlavou směrem k zálivu. „Když ty mi nabídneš něco zajímavého, dám v sázku svou loď.“

To ne! Válečník je přece jejich domovem.

V Hollisovi by se krve nedořezal. „Nezahrávej si,“ varoval kapitána chraplavě. „Jestin tě jistě nenávidí, protože tě kdysi Bertrice milovala. Určitě se nebude dvakrát rozmýšlet a loď ti sebere, a co potom s tebou bude? Co bude s tvým chlapcem?“

„Neprohraju,“ prohlásil Rourke a potom, hlasitěji, dodal: „O co budeme hrát, barone Jestine? Co nabídneš?“

„Hrad nedám, to snad chápeš.“ Baron zúžil oči a pohlédl směrem k západu, jako by viděl skrz hradby a pozoroval Válečníka houpajícího se na šedých vlnách zálivu. V očích se mu objevil lačný, chtivý výraz. „Ty dáš v sázku loď?“

„Ano. A co dáš ty?“

Baron pohlédl kapitánovi zpříma do očí. „Nepřijdeš zkrátka, Rourku, pokud se ve hře dostaneme tak daleko.“

„Já bych mu nevěřila,“ pronesla lady Fawn káravě a dotkla se manželovy paže.

„Já taky ne, ale nebylo by špatné ho porazit.“ Jestin zamžoural na svého starého nepřítele. „Pojď tedy dál a uvidíme, jestli ti tentokrát bude štěstí přát.“ Luskl prsty a přiběhli sloužící. Za chvíli už byli kapitán, Hollis, Keegan a ostatní muži, kteří s nimi připluli, uvnitř v paláci. Dva odvěcí sokové seděli u zjizveného stolu, v dřevěném kalíšku rachotily kostky a na stole stály poháry s vínem.

Místnost ozařovaly svíce v nástěnných svícnech a pochodně, v krbu praskal veliký oheň a nenasytné plameny olizovaly doruda rozpálená polena. Rourkovi muži a Jestinovi sloužící přecházeli sem a tam a hledali místo, ze kterého budou mít nejlepší výhled.

„Kéž nás ochraňují všichni svatí,“ zašeptal Hollis, když se kolem hráčů utvořil kruh.

„Vykládej mi o Bertrice,“ poprosil Keegan.

Stařec se zachmuřil, až se mu na čele objevily hluboké vrásky. „Byla krásná a zkažená. Tvůj otec byl do ní zamilovaný a Jestin taky. A Bertrice…, ach, flirtovala s oběma, štvala je proti sobě a povzbuzovala jejich rivalství, to ti teda povím.“ Hollis si vzdychl a zavrtěl hlavou; hrací kostky rachotily jako kosti v podpalubí na lodi duchů. „Pořád se nemohla rozhodnout. Jednoho dne navečer, přesně před dvaceti lety, ti dva hráli v kostky. Vítěz s každým dalším hodem oddaloval druhého hráče od ženy, po níž toužil. Hráli dlouho do noci, a když už téměř svítalo, bylo jasné, že tvůj otec prohrál všechny peníze, svou budoucí ženu a navíc dvacet let života, který tady mohl prožít. Tehdy odešel na moře.“

„Proč mi o tom ještě nikdy nikdo neřekl?“ ptal se Keegan.

„Kapitán si to nepřál.“ Stařec položil Keeganovi paži na rameno. „Ženy jsou pro muže prokletí.“

„Jak ty to můžeš vědět?“

Starý muž popotáhl a pak řekl: „Všichni muži, kteří už nejsou mladí, to vědí.“

Keegan se dál nevyptával a sledoval hru spolu s ostatními. Pážata nalévala víno. Lady Fawn seděla vedle manžela a vyrovnaný výraz v její tváři vystřídalo tiché pohrdání. Sázky se rychle zvyšovaly. Kolem hracího stolu se mačkali obchodníci a sedláci, byl tam dokonce i kněz, muž s břichem jako sud piva, nervózně hnětoucí svůj růženec.

Keegan stál tak blízko, že viděl kapičky potu na otcově čele a oči lesknoucí se odhodláním. To není pouhá kratochvíle. Kdepak. Jejich hra v kostky je mnohem víc než jen zábava dvou mužů. Lordu Jestinovi cukalo v oku, což dokazovalo, že i jeho posedla touha zvítězit. Popíjeli a metali kostky, chvíli vyhrával jeden, chvíli druhý, ale jak čas plynul a sázky rostly, Jestinovi se dařilo stále víc. Zářil radostí a poručil přinést ještě víno. Rourke se mračil, stále dokola počítal peníze a házel do sebe jeden pohár za druhým. Kolem stolu se tlačilo stále více lidí – vojáci, kupci, šlechtici, kteří na Ogofu pobývali na pozvání lorda Jestina, a sloužící, kteří se snažili vypadat, jako že plní své povinnosti.

Strkali se a tlačili na Keegana.

Zápach nakyslého piva se mísil s pachem kouře a vůní pečeného masa z hradní kuchyně.

„Z cesty, kluku,“ přikázal Keeganovi voják jako hora, jemuž odporně páchlo z úst. Vytasil meč a odehnal Keegana od stolu.

„Hej, já se chci taky podívat,“ prohlásil jiný s rukou na jílci meče. Byl právě tak mohutný jako ten první, chyběly mu zuby a hrubý obličej měl zjizvený památkami na bitvy. Odhodil Keegana ještě o něco dál od stolu, za nímž seděl jeho otec. To nebylo dobré; strach v Hollisových očích byl konečně jednou namístě. Rourke moc pil, dál sázel a Jestinovi zbrojnoši byli nabroušení a ve střehu.

Na stole ležela pěkná hromádka mincí, Jestin zatřásl pohárkem a hodil. Když se kostky vykutálely, zavýskl a na Fawnině nepřívětivé tváři se rozhostil úlevný úsměv. „Trumfni mě, jestli to dokážeš,“ zajásal lord Jestin a praštil pěstí do stolu. Oči mu zářily, v obličeji byl brunátný.

Mezi přihlížejícími to zašumělo; Rourke uchopil pohár, zatřásl kostkami a vysypal je na stůl. Byl to špatný hod. Zkusil to znovu. Nebylo to o nic lepší. Keeganovi se téměř zastavilo srdce, protože třetí hod byl podle dohodnutých pravidel hodem posledním.

Rourke potichu zaklel a znovu vrhl kostkami.

Kostky se zastavily. Vypadalo to o něco lépe, ale nestačilo to. Kapitán prohrál.

Rourke svěsil ramena. Polkl naprázdno.

Keegan si hryzl ret.

„Kriste Ježíši,“ zašeptal Hollis, když se Jestin s vítězným úsměvem ve tváři natáhl přes stůl a začal shrabovat výhru.

„Přišel jsi ke mně, jen abys znovu prohrál,“ vysmíval se Rourkoví a sloužící se vrátili ke své práci. Keeganovi prudce tlouklo srdce. Jak to, že otec prohrál? To mu není podobné. A bylo to úplně zbytečné. „Jsi jako hloupý pes, Rourku, neumíš odvrátit výprask.“ Rozesmál se a většina mužů se k němu přidala.

Rourke si otřel zpocené čelo, opřel se a zachmuřil. Tváře mu potemněly a z očí mu planula hanba a hněv. „Ještě jsme neskončili.“

„Že ne?“ prohodil Jestin a vyprázdnil pohár s vínem, potom tleskl a páže mu pohár hned dolilo. „Přiznej si to, Rourku, nemáš dnes štěstí, jestlis kdy nějaké měl, o čemž pochybuju.“ Kamennou síní znovu zaburácel smích.

„Mám ještě loď.“

Čumilové ztichli.

Keeganovi poskočilo srdce až do hrdla. Válečníka ne. Otec jistě jen žertuje.

Hollis přistoupil ke stolu a dotkl se kapitánova rukávu. Zašeptal tak hlasitě, že to i Keegan slyšel: „To nedělej, Rourku. Z toho nic dobrýho nekouká. Pojďme pryč, hned teď. Přišel jsi, dostal příležitost, ale už je po všem.“

„Sklapni, starochu.“ Kapitán si sáhl do záňadří a vytáhl ohmataný zažloutlý cár potvrzující, že je majitelem lodi. Pomalu jej rozvinul. „Vsadím Válečníka, ale ty budeš muset vyrukovat s něčím cennějším, než je hromada zlata.“

Jestin zašilhal na listinu. „Víš jistě, že to chceš udělat, Rourku?“

„Ne, nic neví jistě,“ odpověděl za Rourka Hollis. „Vidíš, že má vypito a…“

„Tak co nabídneš?“ dorážel Rourke.

Jejich pohledy se střetly a Jestin se rozhodl. „Počkej chvilku,“ požádal Rourka a vzdálil se. Zatímco byl pryč, pokoušel se Hollis Rourkovi další hru vymluvit. Keegan měl o otce starost. Hradní psi, takové dvě šedivé flekaté bestie, podezíravýma očima sledovaly každé jeho hnutí.

„Uvědom si,“ žadonil Hollis, „že kromě syna je Válečník všechno, co na tomhle světě máš. Co bude s Keeganem, když o loď přijdeš?“

„Nepřijdu.“

„To jsi říkal už předtím, a zatím…“

„Tak dost!“ Plesk! Rourke udeřil starce do tváře. Hollis zavrávoral, ale nevydal ani hlásku. Jen se chytil za skráň.

„To nesmíš…“ Keegan se vrhl dopředu. Ještě nikdy nezažil, že by otec starce uhodil.

„Ne, chlapče, ty se do toho nepleť,“ varoval ho Hollis. Jednou rukou se držel za bradu a druhou natáhl dopředu, jako by chtěl Keegana zadržet, aby se nepustil do křížku s vlastním otcem. Mnul si čelist a řekl Rourkovi: „Jsi blázen, kapitáne.“

„Běž k čertu,“ zavrčel Rourke.

„Ach, už tam jsem,“ opáčil stařec, „protože jsem tu s tebou.“

„Já jsem se tě neprosil!“ Rourke odtrhl pohled od starce a sledoval, jak se vrací Jestin a vedle něho kráčí nějaký snědý svalnatý voják.

„Bude to stačit?“ zeptal se Jestin, když se posadil, a otevřel dlaň. Na ní ležel ten nejkrásnější prsten, jaký kdy Keegan viděl. Zlato zářilo ve světle ohně a v něm byl zasazen obrovský oslnivě modrý kámen.

„Sladký Ježíši.“

„Snad ne ten kámen.“

Několik mužů zalapalo po dechu. Místnost zmlkla. Naplnila se vážným tichem, anebo to snad byla zlá předtucha?

Někteří poodstoupili.

Hollis téměř neslyšně zaklel: „Při bozích, to je ten proklatý safír.“

Muž vedle něj polkl – Keegan nevěděl, jestli chtivostí, anebo strachem. „Svatá Panno, stůj při nás.“

„Říká se, že na jeho majitele se Štěstěna směje,“ řekl Jestin, ale Hollis prudce zavrtěl hlavou.

„Je proklety,“ zašeptal nahlas kapitánovi do ucha. „Ty to víš stejně dobře jako já. To je ten temný ogofský safír.“ V obličeji se mu zračilo napětí.

„Ten prsten nepřináší štěstí, ale zhoubu. Lidem, královstvím i armádám.“

Rourke přimhouřil oči a semkl rty. „Nosívala jej Bertrice.“

„Patřil jí,“ připustil Jestin. „Dal jsem jí ho. Temný ogofský safír.“

„Ale ten měl být můj,“ vmísila se do rozhovoru Fawn. „Cožpak si nevzpomínáš, pane? Slíbils mi ho.“

„Když mi porodíš syna, a to se nestalo.“

Do očí jí vhrkly slzy. „Čekám přece dítě! Za pár týdnů se narodí a bude to krásný silný chlapec, jakého sis vždycky přál. Sheena pak už nebude tvým jediným dítětem.“ Natáhla ruku a chytila manžela za rukáv. „Nedávej ten prsten v sázku.“

Vytrhl se jí. „Když vyhraju, budeme mít prsten a tu zatracenou loď pojmenuju po tobě.“

„Ale…“

„Tiše, ženo!“ Podržel prsten kapitánovi před nosem, v místnosti se rozhostilo hrobové ticho. „Tak co říkáš, Rourku?“

Keeganův otec z třpytícího se drahokamu nemohl spustit zrak. A nebyl sám. Mnoho z těch, kdo se shromáždili v silných kamenných zdech pevnosti, hledělo na jiskřící kámen v němém úžasu. Rourke ztěžka polkl. „Ano, beru,“ řekl. Položil dekret k Válečníkovi na stůl a zkroucený okraj zatížil svíčkou. „Ale peníze k tomu.“

„Dobře.“ Jestin hodil prsten na otrhané zažloutlé dokumenty, přistrčil doprostřed stolu hromádku mincí a pohodlně se opřel. Ve ztichlé síni pomrkával modrý prsten.

Tajemný.

Temný.

Svůdný.

Rourke se natáhl po poháru.

„Ten prsten není tvůj, nemáš právo o něj hrát!“ zaprotestoval pronikavý ženský hlas – hlas, jejž Keegan okamžitě poznal. „Patřil mé matce!“

Keegan se zahleděl na rusovlasou dívku prodírající se ke stolu. Hlavu měla hrdě vztyčenou a z modrých očí jí šlehaly blesky.

„Nepřála si snad, aby byl můj, až se provdám? Tak jsi mi to aspoň říkal!“

Je snad ta dívka s drzým úsměvem, rozcuchanými vlasy a umazanými šaty lordovou dcerou? „Nikdy ho neměl dostat nikdo jiný. Ani ona,“ prohlásila pevně dívka s pohledem upřeným na Fawn, „ani on.“ Ukázala gestem plným nesouhlasu na Rourka.

„Je můj a já si s ním budu dělat, co uznám za vhodné,“ odvětil Jestin. „Tobě se nebudu zodpovídat.“

„Ale…“

„Ach, pro všechno na světě!“ pronesla Fawn rozzlobeně a přistoupila ke stárnoucí služebné. „Zeldo, prosím tě, odved ji do pokoje a dohlédni, aby už nic nevyvedla!“

„Opovaž se mě dotknout,“ zasyčela dívka.

Fawn pohlédla na manžela s němou výčitkou v očích, potom směrem ke služebné netrpělivě zatřepotala prsty zdobenými prsteny a dodala: „Odved ji odtud. Hned teď.“

Zelda kývla a pokusila se splnit rozkaz své paní. Byla samá ruka samá noha a vypadala ztrhané. Vysoká jako chlap a neohrabaná. Pustila se za lordovou dcerou, ale nemohla ji dostihnout. Dívka byla chytrá a pohotová a stejně tak mrštná. Proklouzla davem svižně jako myš prchající mezi pytli obilí. Vyhnula se pážeti, proběhla kolem sloupu a přikrčila se za závěsem.

Služebná ji ztratila z dohledu, ale Keegan sledoval každý její pohyb. Ano, je drzá a nestydatá a jistě svému otci a každému, kdo ji chce zkrotit, dokáže pěkně zatopit. Zároveň však je vzrušující jako ten modrý kámen zasazený v prstenu.

„Házej!“ nařídil baron Jestin. Odvrátil se od nezbedné hubaté dcery a prohlížel si dokumenty k Válečníkovi; z očí mu koukala hrabivost.

Místnost ztichla, Rourke zavrtěl hlavou a poposedl si. „Teď jsi ty na řadě.“

„Tak dobře.“

Keegan znovu upřel pohled na hrací stůl. Místností to zašumělo. Spolu s hromádkou mincí a třpytivým modrým prstenem, jaký jen tak někdo neviděl, bylo v sázce všechno, co otec měl.

„Lord Jestin je blázen,“ zašeptal nějaký kupec jinému kupci. Ztěžka se opřel o hůl z leštěného dřeva.

„To ano, ale tady nejde o prsten,“ řekl ten druhý s bradkou, v tmavozelených šatech. Poškrábal se vzadu na krku. „Ani o loď.“

Keegan, jenž stál s tlukoucím srdcem hned vedle, napínal uši. Nervy měl napnuté a žaludek sevřený.

„Bertrice z Llwydrew,“ řekl ten první, jako by se mu právě vybavily události dvacet let staré.

„Ano, Bertrice. Krásná jako žádná jiná. Měla oči modré jako nebe a nepředstavitelně nádherné rusé vlasy.“ Při vzpomínce na Bertriciny okouzlující kadeře zvedl muž v zeleném ruku a roztáhl prsty. „V jitřním světle vypadaly, jako by hořely.“

Právě jako vlasy její dcery, pomyslel si Keegan a uvědomil si, že ta dívka je dcerou ženy, již miloval jeho otec.

„Kdo ví, co si vlastně myslela o tom, že o ni Jestin s Rourkem hráli? A o tom, že Jestin vyhrál.“

Keegan zaujatě poslouchal.

„Rourke tenkrát odešel na moře. Přísahal, že se nikdy neožení. Má jedno nebo dvě nemanželské děti, jestli se nepletu.“

Keegan cítil, jak mu hoří uši, protože toho o své matce mnoho nevěděl – nějaká holka z hospody; o dítě se starat nechtěla. Vůbec si na ni nepamatoval, a když se na ni ptal, otec mlčel a tvářil se přísně. Dokonce ani starého Hollise, kterému jela pusa v jednom kuse, nepřiměl, aby mu o ní něco řekl.

Ti dva kousek poodešli a Keegan se protlačil davem a postavil se za otce. Rourke neměl ve zvyku prohrávat; nejenže byl mazaný, ale navíc uměl podvádět. Byl to ničema, nestoudný pijan a pašerák, ale taky podvodník schopný všeho, jen aby vyhrál.

A tento den nebyl výjimkou. Nebylo snadné si toho všimnout, ale Keegan postřehl, jak otci několikrát zajela ruka pod kabát. Ve hře, v níž měli oba hráči tři pokusy, Rourke pomalu, ale jistě prohrál. Při několika hodech si byl Keegan jistý, že otec hraje s vyměněnými kostkami, ale ani tak se mu nepodařilo zvítězit. Teď Keegan pochopil proč. Rourke čekal, až budou sázky dost vysoké, aby mohl soupeře pokořit.

Nohy šoupaly o rákosové rohože. Sloužící vykukovali zpoza závěsů. V rohu místnosti vrčel jakýsi pes; jako by ta chlupatá bestie cítila napětí ve vzduchu. Nervózní obličeje, svaly zaťaté a oči upřené na odřená prkna stolu.

Vojáci a sedláci mezi sebou uzavírali sázky.

„Sázím pytel obilí na lorda,“ zašeptal muž s křivými zuby sousedovi.

„Beru. Sázím svého nejlepšího osla na kapitána.“

„Jsi pitomec, Luku, ale hádat se s tebou nebudu. Osel se mi bude hodit.“

Keegan ztěžka polkl; z místa, kde stál, na druhé straně stolu, zahlédl lordovu rusovlasou dceru, skrytou ve stínu těžkého závěsu. Na vteřinu se jejich pohledy střetly a ona se neznatelně pousmála. I když nic neřekla, měl pocit, jako by oni dva, v síni plné lidí a vydýchaného vzduchu, měli společné tajemství.

V hlavě mu bušilo; skousl si ret.

Ozval se rachot kostek. „Za chvíli budeš litovat, že ses pouštěl do hry,“

Keegan se znovu zaměřil na hru.

Jestin hodil.

Kostky se zastavily.

V baronově brunátné tváři se rozlil spokojený úsměv. Sebral dvě kostky a znovu je vysypal na stůl. Když se zastavily, div že nevyskočil do vzduchu. „Tohle netrumfneš! Mně to stačí, dál házet nemusím.“

Keegan se zhluboka nadechl. Baron měl vysoké skóre; šance, že jeho otec dosáhne ještě vyššího, byla velmi malá.

„Pokusím se.“ Kapitán byl vážný, ale nenávist mu v očích jiskřila, jako jiskřil kámen, po němž prahl.

Zatřásl kostkami v poháru.

Hovor umlkl.

Všechny oči sledovaly pohyb jeho zápěstí.

Buch! Praštil pohárem o stůl a potom vysypal kostky na stůl.

První hod se mu nepodařil.

Rourke posbíral kostky a pořádně s nimi zatřepal. Pak hodil.

Kostky se rozběhly po stole.

Skóre opět na vítězství nestačilo.

Jestin vydechl, a aby zakryl úsměv, pozvedl pohár, zaklonil hlavu a vyprázdnil jej. Ogořští zbrojnoši pokřikovali a poplácávali se po zádech. Fawn vzdychla. Velkou síní se rozlehl smích.

Rourke hbitě chňapl po poháru; podařilo se mu oklamat všechny až na Keegana. Ten postřehl, že otec z rukávu vysypal jiné kostky a ty staré zmizely v jedné z jeho tajných kapes. Docela bez námahy. Úplně nenápadně. Tak, že si nikdo ničeho nevšiml. Rourke znovu zatřepal kostkami. „Cítím, že budu mít štěstí,“ zašeptal vroucně.

Prásk! Pohár narazil do stolu. Kostky se vysypaly. Kutálely se přes celý stůl, až se zastavily přímo před lordem Ogofem. Zvěstovaly mu porážku. Fawn zalapala po dechu a vypadalo to, že omdlí.

„Kriste Ježíši,“ zašeptal nějaký muž.

„Kapitán vyhrál!“ vykřikl jiný, který vsadil na Rourka. „Neuvěřitelné štěstí!“

Jestin ztuhl.

„A máš to!“ Rourke se usmál, jako by nikdy nepodváděl. Začal se zvedat a shrabovat výhru.

Keeganovy prsty ohmatávaly rukojeť nože. Tak jednoduché to jistě nebude.

„Zadrž, kapitáne,“ řekla Fawn. Byla bílá jako stěna. „To… to…“ – ukázala na stůl, kde se hrálo – „není v pořádku!“ Vyčítavě se podívala na manžela. Hlasem o oktávu vyšším než předtím pokračovala: „Přece jsi ten prsten neprohrál.“

„Už je to tak,“ opáčil Jestin zachmuřeně.

„Ne. Tomu nevěřím.“ Pomalu se otočila a upřela pohled na Rourka. „Podváděl,“ řekla, ale bylo vidět, že tomu sama moc nevěří. „Není možné, aby měl takové štěstí. To není možné.“

„Zdá se, že to možné je.“

Nenechala se odradit. „Ty jsi neviděl, sire Manningu – neviděl jsi, že podvádí?“

„To jsem viděl, mylady,“ odpověděl bez zaváhání surovec stojící za Jestinem. Ve vzduchu bylo cítit napětí. Manning pohotově vytáhl nůž.

„Ne!“ vykřikl Keegan, ale voják se vrhl vpřed rychlostí blesku. Dýka se zaleskla a zabodla se Rourkovi do ruky. Připíchla ji ke stolu.

Vyřinula se krev. Rourke zařval bolestí. Mince se rozutíkaly po podlaze. „Ty bastarde,“ zasyčel Rourke.

„Neměl jsi podvádět!“

Keegan vytáhl nůž z pochvy a vyrazil.

Voják, jemuž páchlo z úst, ho strhl k zemi. „Zpátky, kluku.“ Držel ho na podlaze a podařilo se mu shrábnout hrst zlatých mincí. Zařinčely meče. Ženy křičely. Muži sahali po zbraních. Jiní se hnali po mincích. Kapitán druhou rukou sáhl po noži.

„Zabijte toho parchanta,“ ozvalo se odněkud.

„Chtěl lorda oklamat.“

„Ne, byla to čestná hra.“

„Vyměnils kostky,“ zavrčel Jestin a hodil je na podlahu. Vytasil meč. „Tys byl vždycky špinavý prolhaný pes, Rourku. Bertrice měla štěstí, že s tebou nikdy neležela!“

Keegan se vyvlíkl ohromnému vojákovi a skočil na barona. Pevně třímal rukojeť nože.

Bác! Bolestí se mu zatmělo před očima. Podlomila se mu kolena.

Nějaká mohutná paže s ním praštila o zem. Zůstal bezvládně ležet na rohoži. Zbrojnoš, který ho uhodil, poranil Keegana na paži a sebral mu nůž, když se chtěl odkulit stranou.

„Otče,“ vykřikl, ale jeho hlas zanikl v hluku šarvátky. Rozmazaným pohledem plným děsu sledoval, jak Rourke zápolí s dýkou, jíž byl připíchnutý ke stolu.

„To máš za to, že nehraješ poctivě,“ zavrčel sir Manning a vší silou se opřel do nože. Rourke se svíjel. Vlastní vahou převrátil stůl. Peníze a svíčky se sesypaly na zem. Krev tekla proudem.

Keegana postříkal horký vosk. Plamínky převržených svící si našly suché rohože a rozběhly se po podlaze. Keeganovi bilo srdce jako splašené. Zmocnil se ho nevýslovný strach.

„Hoří!“

„Zatraceně, přineste vodu. Potřebujeme vodu!“

„Hoří!“

„Pro lásku Boží, vodu!“ Pevností se valil hustý kouř.

Ženy ječely, muži nadávali, zbraně řinčely, lidé do sebe vráželi.

„Zavolejte stráže,“ pokusila se Fawn přehlušit ryk, ale hořící místnost už byla plná vojáků. Plameny šlehaly a rychle se blížily k závěsům. Už se vzňaly i nástěnné koberce. Keegan se snažil vyškrábat na nohy.

„Hlavně žádné krveprolití,“ přikazoval tlustý kněz dusící se kouřem, ale bylo pozdě. Ze všech stran se hrnuli vojáci, a ačkoli se Rourkovi muži bili jako lvi, byli poraženi.

Listiny potvrzující Rourkovo právo na Válečníka zašustily a shořely. Děti plakaly. Lidé nosili džbery a hasili. Keegan, jemuž se konečně podařilo postavit, upadl přes převržený stůl a zahlédl prsten. Ležel na zemi a tajuplně zářil.

„Safír! Zachraňte safír,“ vykřikla Fawn do houstnoucí štiplavé mlhy.

Nějaké ženě se vznítila sukně. Zaječela, vrhla se na podlahu a snažila se plameny uhasit. Síň byla plná kouře a Keegan se začal dusit.

Chňapl po prstenu.

„Do pekla s tebou, kapitáne,“ zařval Jestin a Keegan koutkem oka spatřil, jak se vrhá na otce.

„Ne!“ vykřikl Keegan pln děsu. Pokusil se proniknout k otci, ale dav ho strhl k zemi. Ne! Ne! Ne!

Rourke zasténal a svalil se na podlahu. S vypětím posledních sil držel oči otevřené, zahleděl se na syna a slabým hlasem mu přikázal: „Uteč, Keegane.“ Z úst se mu řinula krev. „Zachraň se. Ach, Kriste…“

„Ne!“ vykřikl znovu Keegan, sotva dechu popadaje. Plameny už se zmocnily těžkých závěsů, zčernalé trámy varovně praskaly a Keeganovi se zdálo, jako by vstoupil do pekelných bran. Kousek od něj někdo skučel bolestí, kdosi další vzlykal a zajíkavě se modlil. „Ne, otče!“ Slzy se mu koulely po tvářích, krk měl rozbolavělý kouřem a vědomím naprosté porážky. „Nemůžu tě tu nechat.“ Jeho otec, jeho odvážný otec přece nemůže být mrtvý.

„Utíkej!“ stihl ještě vykřiknout Hollis přes kouřovou clonu. „Utíkej! Ten ďábel jde po tobě!“

„Drž hubu, starochu!“ Manning překročil umírajícího vojáka a přimhouřenýma očima pohlédl na Keegana.

„Ach ne!“ Chlapec se opět pokusil postavit, Manning ho srazil zpátky na zem, a když máchl mečem, Keeganovi se podařilo zmocnit se jedné svalnaté paže a zarýt prsten hluboko do krvácejícího masa. Manning ho odhodil a Keegan letěl přes celou místnost třímaje prsten ve zkrvavené dlani. „Do pekla s tebou,“ zařval Manning a zvedl meč vysoko nad hlavu. Keegan zamířil do rohu místnosti, plazil se kolem hořících stolů a mrtvých vojáků. Ale mohutný rytíř mávající svou smrtící zbraní ho nakonec zmerčil. „Pojď sem, kluku,“ přikázal Manning a z oka mu stékal pramínek krve. „Živý se odsud nedostaneš.“

Keegan cítil na těle malou dýku ukrytou v holínce. Sehnul se, vytáhl nůž, připraven vrhnout se na snědého rytíře, a čekal.

Na hrudi ho pálilo a hlava ho bolela. Až se ten parchant přiblíží, Keegan vyskočí a podřízne mu ten jeho tlustý krk.

Rytíř se ztěžka probíjel kouřem. Trámy sténaly. Lidé vřeštěli. Keegan svíral rukojeť nože. Zabiju tě, pojď, jen pojď blíž.

„Pozor!“ vykřikla nějaká žena a síní se rozlehl ohlušující praskot. Zdi se zachvěly.

Bouch! Prásk! Praskl obrovský nosník. Vznesl se oblak prachu, nosník dopadl přímo mezi Manninga a Keegana.

„Chyťte toho kluka!“ zařval Manning, jemuž hořící dřevo zatarasilo cestu.

Zapraskal další trám a vypadalo to, že se taky zřítí.

Keegan oslepen kouřem a prachem lezl po čtyřech po rákosových rohožích a uhýbal před padajícími trámy a kameny, které se uvolnily ze zdi.

Voda ze džberu dopadla na oheň a plameny zasyčely.

„Pojď se mnou,“ nařídil nějaký hlas – hlas oné dívky, která byla už téměř ženou.

Oči ho pálily a vůbec nic neviděl, cítil však, jak ho její horké prsty uchopily za zápěstí.

„Pospěš si!“

S námahou se vyškrábal na nohy a dal se do běhu, ačkoli neviděl, kam běží. Nechal se vést labyrintem chodeb plných kouře, padajících kamenů a plamenů.

„Sehni se.“

„Cože?“ Vrazil přímo do zdi.

„Tudy! Honem!“

„Ale…“

„Řekla jsem, sehni se!“ křikla na něj a on poslechl. Dusil se kašlem, jednou rukou pevně svíral ten zpropadený modrý prsten, zatímco prsty druhé měl propletené s jejími. Prchali chodbou a pak někudy vběhli do kaple. „Tudy. Rychle! Při všech bozích, chceš snad uhořet nebo čekat, až tě Manning rozseká?“

Proběhli dalšími dveřmi. Hnali se stále rychleji, dolů po strmých schodech do temného sklepení páchnoucího smrtí. Výkřiky a zlověstný hukot ohně byly najednou daleko, téměř je nebylo slyšet, zato zřetelně rozpoznal šramot krys. Vytáhla z kapsy klíč, odemkla těžké zamřížované dveře a vlekla ho pryč. Když byli na druhé straně, dveře s kopnutím zabouchla. Zámek zapadl.

„Pojď za mnou.“ S lehkostí se rozběhla úzkou chodbou. Podlaha byla vlhká, jako by byla jen z udusané hlíny, a prudce se svažovala. Klopýtl. Ona ho zachytila. Uháněli, jako by jim na paty dýchal sám ďábel.

Neviděl ji, ale cítil její ruku a důvěřoval jí. Zahnuli, pak proběhli dalšími dveřmi a jeho praštil do nosu zápach plísně a rozkladu. Držel s ní krok a zmocnil se ho pocit, že vstupuje někam, kam nevkročila lidská noha po dlouhá staletí.

„Pojď! Pospěš si!“ popoháněla ho. Podlaha se svažovala čím dál víc, až nakonec museli zpomalit a přejít do chůze. Další dveře a vůně slaného mořského vzduchu. Bylo tu chladněji a vzdálené hlasy, křik a kouř zmizely docela.

„Co je to?“ zeptal se a ozvěna jeho otázku zopakovala. Zdá se mu to jen, anebo slyší rozbouřené moře?

Klouby prstů, v nichž svíral ten prokletý prsten, přejel po zdi. Byla vlhká, chladná a tvrdá jako žula.

„Pro lásku Morganinu, poběž! Vedu tě do bezpečí.“

„Nic takového neexistuje.“

„Tak poběží“ táhla ho dál a on ucítil vůni oceánu. „Opatrně, tady jsou schody.“

Bylo to polorozpadlé schodiště, kluzké a chladné, Keegan však pospíchal dál. Řev příboje byl stále zřetelnější a slaný mořský vzduch mu vyčistil hlavu. Zahlédl nepatrný záblesk světla, jenž se stále zvětšoval. Schodiště vyústilo do malé podzemní zátoky. Do hluboké průrvy vybíhalo shnilé molo a na vlnách se pohupovala loďka.

„Kde to jsme?“

„Jinudy se na loď nedostaneš. Sir Manning zabil muže, který hlídal váš člun, a prohlásil, že člun patří lordu z Ogofu. Až uhasí oheň, bude jen otázkou času, kdy se na loď tvého otce vrhnou vojáci.“

Otálel, hryzl si ret a prohlížel si malý člun a otvor v jeskyni ústící na širé moře.

„Proč jsi to udělala?“ zeptal se jí a poprvé od chvíle, kdy se ocitli na denním světle, se na ni podíval. Obličej měla umazaný, šaty roztrhané a vlasy ještě rozcuchanější než předtím. „Proč jsi mě zachránila?“

„Protože chci, abys mě vzal s sebou,“ přiznala se.

„Vždyť jsi lordova dcera.“

„Ano, ale Fawn není moje matka. Je to… čarodějnice.“ Jako by čekala, že jí bude odporovat, zoufale ho chytila za plášť. „Musíš mi odsud pomoct.“

Keegan váhal. Co si na palubě Válečníka počne s holkou? Pokud se mu k lodi vůbec podaří dorazit. Je to dcera zámožného muže. Na moři bude vydána na milost a nemilost námořníků. Jeho otec už se nikdy ke kormidlu nepostaví. Ne, nemá nic, co by jí nabídl.

„To nejde.“

„Musíš.“ Tvář jí zesmutněla a na vteřinu vypadala zdrceně. Nemohl jí nijak pomoci, mohl jen ovinout paže kolem jejího těla.

Cítil, jak mu cosi rve srdce. „Nebylo by to bezpečné.“

„Ale byla bych volná.“

„To si nemyslím.“

Najednou se zatvářila rozhodně. Spustila ruce a zpříma mu hleděla do očí. „Teď mě dobře poslouchej, bud mě vezmeš s sebou, anebo tě sama přivedu vojákům a svému otci.“ Aby mu ukázala, že to myslí vážně, vytáhla z kapsy malý nůž a zamávala mu jím pod nosem.

Keegan měl co dělat, aby se nerozesmál, ona však byla úplně vážná. Bradičku měla vystrčenou a drobné růžové rty stisknuté. Byla plná života. A chtěla toho od něho tak moc. Byla tak kurážná a znepokojující.

„Nuže?“ řekla. „Nemáme moc času.“

„Ne, to tedy nemáme.“ Keegan nevěděl, co ho to popadlo. Uchvátil dívku i s nožem do náručí a divoce ji políbil na rty. Prudce vydechla, snažila se vysvobodit, ale místo toho pustila nůž a vzdychla. Cítil, jak se hluboko v nitru jeho těla rozhořel dosud nepoznaný oheň. Přirození měl napjaté k prasknutí a cítil, jak v něm buší krev. Na okamžik nemyslel na nic jiného než na to, že ji chce líbat, dotýkat se jí a… a…

Pak se opanoval. Couvl, zahleděl se jí do očí potažených skelným leskem a zhluboka se nedechl. „U všech svátých,“ zašeptal a pak se rozběhl po kluzkém rozpadajícím se molu k malé loďce, která hrozila, že se co nevidět potopí.

Dívka vyjekla a pustila se za ním, on však byl rychlejší, odvázal člun a odrazil od mola. Zbytek už za něj udělal příboj. Vtáhl ho na moře dřív, než stihla naskočit do loďky.

„K čertu s tebou, ty parchante!“ vykřikla a vztekle si dupla. „Do pekla s tebou!“

„Už tam jsem,“ odvětil bez úsměvu.

„Morgano a Pwylle, vyslyšte mou kletbu, kterou sesílám na tohoto prašivého psa za to, že mě opustil…“ Pozvedla pěsti, a ačkoli už neslyšel, co volá, byl si jisty, že vzývá všemožné duchy, aby ho pronásledovali. Opřel se do vesel a řekl si, že se za ní nesmí dívat. Bylo v ní něco, co ho děsilo víc než všichni Jestinovi vojáci. Nemělo to nic společného s duchy či kletbami, ale s city, které dosud nepoznal.

Ta odvážná prudká dívka mu zvláštním způsobem učarovala, a to nebylo dobré. Na rtech stále ještě cítil polibek a v uších mu zněla její kletba. Když ho vlny zanesly dál do moře, ohlédl se a spatřil Válečníka kolébajícího se na vzduté hladině. Ne, v jeho životě nebude pro ženu místo.

„Tamhle je!“ vykřikl nějaký drsný hlas. Když pohlédl k pláži, kam vytáhli otcův člun, uviděl tři vojáky. Lukostřelec zamířil a vystřelil.

Keegan se vrhl na dno loďky. Nad hlavou mu proletěl šíp. Přimáčkl se, jak nejníže to šlo, a modlil se. Několik dlouhých minut se neodvážil pohnout, ale proud ho odnášel podél pobřeží, daleko od Válečníka. Musí se dostat ke své lodi. Zadržel dech a posadil se, zvedl vesla a pustil se do boje s mořem.

Vší silou se opřel do vesel a koutkem oka viděl, že k němu letí další šíp. Ucukl, ale nebyl dost rychlý.

Ostrý kovový hrot pronikl látkou šatů a zanořil se mu hluboko do ramene. Pálil jako žhavé uhlí. Z rány se vyřinula krev. Ale to už k němu přes vlny mířil další šíp.

Hrudí se mu rozlila nesnesitelná bolest. Lomcovala celým jeho tělem.

Jako by všechno kolem něho začalo vířit; svět se obrátil vzhůru nohama.

Nebe splynulo s mořem.

Člun se divoce houpal na vlnách.

Keegan přemáhal bolest a zápasil s mdlobou. Snažil se nepodlehnout svůdnému spánku, jenž by utišil bolest v těle a na duši.

Marně. Když ho obestřely milosrdné mrákoty, znovu před sebou viděl tu odvážnou rusovlasou dívku a cítil na rtech její polibek. Byl to první polibek v jeho životě, a jak to tak vypadalo, bude i posledním.

Kapitola 1

Na palubě Safíru

U pobřeží severního Walesu

Léto léta Páně 1380

Buch! Buch! Buch!

„Koho to sem čerti nesou?“ zavrčel Keegan ze svého kavalce.

„Kapitáne. Strašně nerad tě ruším, to snad víš, ale vyskytly se nějaké potíže. Můžeš na slovíčko?“

Keegan otevřel jedno zakalené oko. Lucerna se svíčkou zavěšená vedle postele se neklidně chvěla.

„Kapitáne! Slyšíš mě? To jsem já, Hollis. Vážně nerad tě budím, ale musím s tebou mluvit.“

„Potíže?“ zeptal se Keegan a hlava mu třeštila.

„Jo.“

„Piráti?“ Kristepane, Hollis přivolává problémy. Není pochyb, že se na ně řítí nějaké strašné neštěstí. Stařec je přesvědčený o tom, že je jeho loď, Temný safír, prokletá.

Keeganovi docházela trpělivost. Nicméně Hollis mu zachránil život; je oddaný a věrný. Ale pije mu krev.

„Ne, kapitáne, žádní piráti,“ křikl Hollis.

„Nabíráme vodu? Potápíme se?“

„Ne, ale…“

„Chystá se vzpoura?“

„Ne, alespoň pokud já vím, tak ne, kapitáne, ale…“

„Tak vypadni.“ Keegan se převalil na úzkém kavalci na druhý bok a znovu zavřel oči.

„Ne…“

„Nech mě na pokoji!“ Byl mrzutý a neměl na zbytečné starosti starého námořníka náladu.

Chvíli bylo ticho a pak se ozval znovu Hollisův zastřený nářek. Hollis neměl ve zvyku se vzdávat. „Kdybys mě k sobě pustil jen na chviličku, kapitáne…“

„Kristepane,“ zavrčel Keegan; hlavu měl jako střep, protože moc pil a málo spal. Odhodil kožešinové pokrývky, a aniž by se oblékl, zprudka otevřel dveře.

Od schodiště se ozvalo prudké nadechnutí – Keeganovi se na okamžik zdálo, jako by to byla žena. To je však vyloučené. Odrazili od pobřeží před třemi dny a na palubě nebyly žádné ženy. Opřel se do něj poryv silného větru. „Co se děje, Hollisi?“ zeptal se, když se jeho zrak přizpůsobil temnotě. „Ať je to cokoli, žádné špatné zprávy teď nechci slyšet.“

„Ach, pro všechno na světě, kapitáne, kdyby sis tak mohl vzít něco na sebe…“ Hollisův kulatý obličej osvětlovala svítilna zavěšená vedle dveří. Tvář nad neupravenou bradkou zdobily čtyři rudé škrábance, zbytky vlasů mu trčely do všech stran a jedno oko měl nateklé tak, že je skoro nemohl otevřít.

„Co se ti, k čertu, stalo?“ chtěl vědět Keegan, když si všiml smyčky kolem Hollisovy ruky. Provaz vedl kamsi dozadu, za Hollise, a na jeho konci byl uzel, jímž byla svázána zajatcova zápěstí.

Zajatcem byla žena.

Špinavá, ucouraná ženská, nicméně pořád žena. Kristepane, kde se tady vzala?

„Řekni mu, ať mě pustí,“ poručila a trhnutím hlavy setřásla kapuci. Ve slabém světle svíce zazářily bohaté rusé vlasy rámující ušmudlanou, ale hrdou tvář s vysoko posazenými lícními kostmi a ústy se zářivě bílými zuby. Zapíchly se do něj dvě nelítostné modré oči. Na okamžik měl dojem, že ji odněkud zná. Bylo v ní něco, co v Keeganovi zažehlo temnou, dávno zasutou vzpomínku. Nepodařilo se mu ji však rozdmýchat. Ne, to se mu jen zdá. „Nejsem otrok, a nedovolím, aby se tak se mnou zacházelo!“

„Kdo, ksakru, jsi?“ zeptal se ignoruje dojem, že ji zná.

„Černý pasažér to je.“

„Ptal jsem se jí, ne tebe.“ Rozzlobený Keegan se opřel zjizveným ramenem o rám a založil ruce na prsou. „Jak se jmenuješ?“

Nic, jen kvílení větru a hučení moře. Ta drobná žena bez mrknutí snesla jeho pohled a v jejích očích bylo něco, co ho přimělo zaváhat – něco, co znovu otřáslo jeho vzpomínkami. Viděl ji už někde? Zvedla vzpurnou bradičku.

„Neřekne ti to, kapitáne,“ poznamenal Hollis. „Našel jsem ji schovanou za sudy s pivem.“ Odkašlal si a pohnul se, takže jeho stín teď dopadal na kapitánova nahá bedra.

Keeganovi bylo jedno, jestli ta ženská něco vidí. „Co jsi dělala u nákladu?“ vyptával se dál té otrhané hrdopýšky. „A když už jsme u toho, co vlastně děláš uprostřed noci na mé lodi?“

„Schovávala se. A já ti povídám, že z toho nic dobrýho nekouká,“ vložil se Hollis chraplavým hlasem. „Div že mě nerozcupovala. Drápala a prskala jako divoká kočka. Říkám ti, že je to zplozenec samotnýho pekla. Vůbec bych se nedivil, kdyby loď proklela.“

„Proklela jsi ji?“ zeptal se Keegan.

Ani nemrkla, jen se na něho rozzlobeně podívala. Přes rty jí přelétl neznatelný úsměv.

„Ale jistě, kapitáne,“ přiznala zastřeným hlasem. „Jako že za mraky svítí měsíc a nad mořem se prohání vítr.“ Nebojácně postoupila o krok blíž. „Jsem čarodějnice a už jsem poslala ke dnu nejednu loď. Jestli mě v nejbližším přístavu nepustíš, sešlu na tebe Morganin hněv.“

„Morganin hněv?“ zašeptal Hollis zděšeně; vypoulil oči a zbledl jako stěna. Ohryzek mu poskakoval v krku. „Hněv bohyně smrti,“ zamumlal.

„Není jen bohyní smrti,“ popichovala žena a pohlédla na muže, jenž měl tu odvahu ji spoutat. „Může na lidi seslat pohromy a války a rozhoduje o lidském osudu.“ Ač byla svázaná a mnohem menší než její pokořitel, vypadalo to, jako by vyděšeného Hollise převyšovala. „Morganina pomsta bude strašná, to mi věř. Nebude mít s tebou slitování, ty ukňučený lidský červe, ani s tebou, kapitáne Keegane.“ Prudce se otočila a pohlédla mu do očí. Cítil, jak jím proniká její temný pohled. Rudé vlasy jí vlály ve větru. „Když se mi zachce, stačí jediné mé slovo a tato loď i s celou posádkou upadne do neštěstí tak strašného, že se vám smrt bude zdát vysvobozením.“

Keegana příšerně bolela hlava, ale přesto se zasmál. Vypadalo to, že je o svých schopnostech nezvratně přesvědčená. „Opravdu?“

„Chceš se mi vysmívat?“

„To bych se neodvážil,“ zalhal, ale nedokázal potlačit úsměv. „Jen si proklínej,“ pokračoval pobaveně a mávl rukou k palubě. „Nebude to poprvé, co bude Temný safír odsouzen k zániku.“

Když vyslovil jméno lodi, nepatrně sebou trhla.

„Mlč! To neříkej!“ vypískl Hollis a upřel na Keegana vyděšený pohled. „Zbláznil ses, kapitáne? Nechceme… nechceme, aby se na nás bohové hněvali. Cožpak nevíš, jak je Morgana mocná, jak se umí hněvat, jak…

„…tě má ve své moci?“ udeřil Keegan a už ho ta slovní hra začala unavovat. „Přestože se ti ji podařilo svázat? Proč tě Morgana neochránila, čarodějko? Když je tak mocná, proč dovolila, aby tě svázali jako psa?“

Žena se zatvářila prohnaně. „Protože je trpělivá, kapitáne. Ne jako my, smrtelní lidé.“

Nahoře na schodišti se rozlehl řehot. Několik námořníků se tam zalykalo smíchem.

Takže už o ní vědí. Na tom nebylo nic překvapivého, nicméně Keegan z toho neměl radost. Jeho posádka byla banda chlípníků, kteří si z ničeho nedělali těžkou hlavu a na nikoho nebrali ohledy. Bude-li na lodi žena, jistě mezi nimi vzplane žárlivost a nastanou nepokoje. Třeba má starý Hollis pravdu – pravdu v tom, že ta ženská přinese lodi zkázu.

Keegan zvážněl. Vztekle pohlédl nahoru na schodiště, kde se ve tmě schovávali jeho muži. „Vraťte se zpátky na svá místa, a ty“ – pohlédl na Hollise a trhl bradou ke kabině – „odved ji dovnitř.“

„Ne!“ Prudce couvla a vytrhla Hollisovi provaz z ruky. Stařec upadl na kolena, ale to už Keegan chytil provaz a omotal si jej kolem dlaně.

„Nepokoušej se vzdorovat,“ varoval ji. „Tady nemáš kam utéct.“

Ve slabém světle viděl, že se její výraz proměnil. Do očí se jí na prchavý okamžik vetřel strach a vědomí porážky. Ty však byly rychle vystřídány nezlomným odhodláním. Keegan zatáhl za provaz a vlekl ji do stísněné kajuty; ona ho s hlavou hrdě zdviženou následovala.

Hollis si oprášil kalhoty a poníženě vešel za nimi. Jen tak tak že se stihl protáhnout dveřmi, které za sebou Keegan s lomozem přibouchl. Keegan si všiml, že si ta žena kousek po kousku prohlíží jeho nahé tělo. A co horšího, její pohled nezůstal bez odezvy. Jeho mužství, tak dlouho nečinné, o sobě dávalo vědět.

Znechuceně zaskřípal zuby. Zrovna to potřebovali – aby se jim na palubě objevila ženská s plnou hubou nesmyslů o kouzlech a čárech.

Otočil se k zajatkyni zády, pustil provaz a strhl z věšáku vedle postele košili. Hbitě si ji přetáhl přes hlavu a ani se neobtěžoval zavazováním tkaniček.

„Už tě nebudu potřebovat,“ řekl Hollisovi stojícímu přede dveřmi. „Počkej. Přines vodu – hodně vody, aby se ta žena mohla napít a umýt.“ I když byla celá špinavá, nebylo pochyb, že to není žádná husička. „A ať přinesou džbán vína, chléb a maso.“

Hollis povytáhl husté obočí. „Chceš jídlo?“

„Pro paní.“

Hollis si opovržlivě odfrkl. „Voda je vzácná. Nemáme jí moc.“

Keegan se na něho přísně podíval. „Vodu a mýdlo. Ano, přines i mýdlo.“

Stála tam rovná, jako by měla k zádům přivázanou násadu koštěte.

„Jenže…“ zaprotestoval Hollis.

„Okamžitě udělej, co jsem řekl.“ Keegan se na něj podíval pohledem ostřejším než meč.

„Jak si přeješ.“ Hollis, jemuž se mezitím obličej vybarvil modřinami, kývl hlavou a naposledy se podíval na vetřelkyni, jako by skutečně znamenala prokletí.

„A pohni, host čeká.“

„Host?“ opakoval Hollis.

„Zůstane tady. Se mnou.“

„Ne!“ Otočila se k němu tak prudce, až se jí černá pláštěnka rozevlála a odkryla kousek šatů. Kdysi stříbrná látka byla teď potřísněná tmavými skvrnami.

„Nemáš na vybranou,“ Keegan se poškrábal vzadu na krku a podíval se na ni. Byla kurážná, ale jinak droboučká jako dívenka. Pohlédl ke dveřím, v nichž zmizel Hollis. Dovnitř pronikl slaný zápach moře. „I když vlastně máš,“ opravil se a zamyšleně si mnul čelist. „Kdybys chtěla, můžeš se spřátelit s lodními krysami a s mojí posádkou, ale pozor, aby ses neunáhlila. Moji muži mají jen jedinou přednost – jsou mi oddaní. Nic jiného po nich nechci. Nevím, kdo jsou ani co udělali, že pro ně bylo přijatelnější pracovat pro mě. Možná to jsou poctiví námořníci, anebo taky hrdlořezové a zloději, zrádci, zadluženci a násilníci. Netuším. A je mi to jedno. Dokud mi věrně slouží a dělají svoji práci, na nic se neptám.“

„Ovšem, kapitáne, máš tady pěknou čeládku, jen co je pravda,“ posmívala se mu, ale její odvaha byla jen hraná. Všiml si, že jí popojel ohryzek v krku a vrhla ustaraný pohled ke dveřím.

„Není kam utéct a ty to víš. Teď, když víme, že jsi na palubě, neschováš se nám. Buď zůstaneš u mě v kajutě, zkusíš štěstí na palubě a u mé posádky, anebo se vrhneš do ledových vln oceánu plného nejrůznějších vodních příšer.“ Posadil se na okraj postele.

Vzdorně stiskla rty a on si představoval, jak se jí teď asi honí hlavou různé bláznivé nápady na útěk.

„Je načase, abys mi řekla, kdo jsi a proč se skrýváš na mé lodi.“ Napřáhl ruce a ona, držíc se, aby ji kymácení lodi neporazilo, poděšeně uskočila. „Neublížím ti. Tedy alespoň teď ne.“ Vzal její ruce do svých, a když se bránila, došla mu trpělivost a vybuchl: „Chceš snad zůstat svázaná?“

Přestala vzdorovat.

„Myslel jsem si to. Stůj klidně.“ Začal rozvazovat uzly, oči upřené na její zápěstí, i když měl před sebou její ňadra a štěrbinou jejího pláště zahlédl kousek bílé kůže a tmavou rozsedlinku. Jeho mužství znovu zareagovalo, zmohutnělo a bylo připraveno k činu.

Pevně skousl rty a ignoroval je; na něco takového přece nemůže ani pomyslet.

„Tak tedy,“ řekl s hlavou skloněnou nad provazy. V kajutě bylo špatné světlo a Hollisovy zatracené uzly byly pořádně zasukované. „Kdo jsi?“

Na chvíli zaváhala a pak řekla: „Viktorie.“

„Viktorie?“ opakoval, věda, že lže. „Odkud?“

„Z Rhyddu.“

„Až z vnitrozemí?“ Podíval se na ni a všiml si, že pod vrstvou bláta a špíny její bílá kůže ještě víc zbledla. Přikývla, rudé vlasy ve světle svíce jako by hořely.

„Kde ses dostala na palubu?“

Skousla si ret.

„Doufám, že ne v Rhyddu.“

„Ne. Nastoupila… nastoupila jsem v Gwaglu…“

„A proč?“ Uzel konečně povolil a smyčky se svezly na zem. Rychle odtáhla ruce a třela si zápěstí vrhajíc toužebný pohled ke dveřím.

Reptající Hollis se vrátil s velkým podnosem, na němž stál malý džbán s vodou, korbel vína, ztvrdlý chléb a pár proužků sušené zvěřiny. Mezi nohama se mu protáhla kočka, div že ho nepovalila.

„Zatracená potvoro,“ zaklel Hollis, „jen si běž lovit krysy!“

Kočka žalostně zamňoukala a vyběhla z kajuty.

„Polož to sem,“ poručil Keegan a ukázal na malý stolek vedle postele. Hollis ho poslechl a na podnos přidal ještě kousek mýdla a kus látky, který si vytáhl z kapsy. Nesouhlasně se zahleděl na zajatkyni, rychle se pokřižoval a mumlaje cosi o mořských čarodějnicích a kouzlech vyklouzl z kajuty.

Dveře se za ním zavřely. Žena, která si říkala Viktorie, sebou trhla. Ne, není tak statečná.

Keegan si zamyšleně hladil zarostlou bradu a opřel se o stůl. „Jestli ses na Safír nalodila v Gwaglu, cestuješ s námi už tři dny.“ Znovu sebou trhla, když uslyšela jméno lodi. Co to má znamenat? „Pokud jsi nastoupila dřív, je to ještě déle. Musíš mít hlad a žízeň a asi se budeš chtít umýt.“ Odmlčel se, vzal si kousek zvěřiny a zakousl se do něj. Nespouštěla z něj oči. Ano, má strašný hlad, ale je příliš hrdá na to, aby to dala najevo. Pod špinavou pláštěnkou jí vystupovala vyhublá ramena. Zprvu si myslel, že je to nějaká hospodská děvečka, chudá ženská, zřejmě prostitutka, ale potom si všiml, že má plášť lemovaný kožešinou, a když se pohnula, viděl, že šaty zdobí výšivka. Není to žádná chudačka.

Nese se jako urozená dáma a chová se povýšeně, i když není zrovna vhodné, aby se s ním jako zajatkyně přela.

Keegan zamyšleně žvýkal a převaloval zbytek své porce uzeného masa v ústech. „Co mi k tomu řekneš, Viktorie?“ Zatímco čekal, co odpoví, uchopil džbán s vínem a napil se. Pořád ho ostražitě sledovala. „Proč ses vloudila na moji loď?“

Viktorie pevně skousla. V žaludku jí kručelo a v ústech měla sucho. Bože, co by dala za doušek vody či vína. Tomu mizerovi se však nemůže přiznat. Nikomu se nemůže svěřit. Kůže ji svědila a celé tělo měla rozbolavělé. Uvnitř se celá chvěla a vzpomněla si na uplynulé tři noci strávené v podpalubí. Znovu v představách slyšela cupitání krysích nožiček, cítila, jak jí lezou po nohou a po ramenou a po vlasech, když si na chvíli zdřímla. Ještě teď, když na tu havěť pomyslí, přejede jí mráz po těle.

„Před něčím utíkáš,“ vyslovil domněnku a přimhouřil oči. Znovu ukousl kousek masa a žvýkal. „Před čím?“

„Do toho ti nic není.“

„Jsi na mé lodi. Bez mého svolení.“ Znovu si lokl vína. „Řekl bych, že mi do toho něco je.“

„Já ti… já ti za tu cestu zaplatím.“ Loď se jemně houpala, svíčka poblikávala.

„Čím?“

„Až budeme v přístavu, postarám se, abys dostal dobře zaplaceno,“ snažila se ho přesvědčit.

„Jak to chceš udělat?“

„O to se nestarej.“

„Tak právě o to se musím starat.“ Zamračil se a nabídl jí džbánek. „Jak mám vědět, že ti můžu důvěřovat?“

Držela džbánek oběma rukama, pořádně se napila, cítila, jak jí chladné víno klouže do hrdla; musela se držet silou vůle, aby do sebe rychle neobrátila celý džbánek najednou a pak nezvracela. Pomalu oddálila cínovou nádobu od rtů. „Nemůžeš vědět, zda mi máš důvěřovat, ale dávám ti své slovo.“

„Své slovo?“

„Ano.“ Znovu se napila a on nad její pošetilostí a drzostí zakroutil hlavou. Probodla ho pohledem. „Slibuju,“ řekla pomalu. „Zaplatím ti, kapitáne, a dobře ti zaplatím. Tomu věř.“ Připadala si zmatená a do srdce se jí vloudil strach. Když nastupovala na loď, nevěděla, jak se loď ani její kapitán jmenují. Je možné, aby to byla pravda? Je tento silný urostlý muž oním chlapcem…?

Pozorně si ji prohlížel od hlavy až k patě a jí došlo, jak žalostně vypadá. Plášť má roztrhaný od toho, jak se prodírala lesním porostem, tváře a ruce poškrábané, na šatech skvrny od krve…

Čas plynul.

Zapudila vzpomínky. Její osud je teď v rukou tohoto muže, v rukou Keeganových.

Srdce jí poplašeně bilo.

Loď se kolébala na vlnách a do kajuty pronikalo kvílení větru.

„Zakotvíme za týden, Viktorie,“ řekl nakonec a sledoval, co ona na to. „Do té doby mě musíš přesvědčit, že mi za to, co pro tebe dělám, budeš moci zaplatit. Že ses nevetřela na palubu, abys mě okradla, a až doplujeme do přístavu, nepřiženou se četníci a nebudou tě tu hledat.“ Naklonil se k ní a ona si všimla, že jeho oči jsou ocelově šedé, stejně jako zimní moře.

„Nezpůsobím ti žádné problémy,“ zalhala.

„Uvidíme.“ Postavil se. Tyčil se nad ní a ona si prohlížela jeho holé nohy, šlachovité a svalnaté, porostlé tmavými chloupky. Klopila zrak, ačkoli ho před pár minutami viděla úplně nahého, zahlédla jeho svalnatá záda, jež nesla stopy po bičování, staré jizvy, které nikdy nevybledly. A jeho mužství; to zahlédla také, když se pohledu do jeho klína úzkostlivě vyhýbala.

Kdysi ji muži zajímali.

Ale teď už ne.

Už nikdy.

„Jez.“ Přistrčil k ní podnos s jídlem. Ve tmavých vousech se zaleskly bílé zuby.

V žaludku jí kručelo a ona měla co dělat, aby se na to nevrhla jako hladové zvíře. Chléb byl suchý a tvrdý, ale jí připadal vynikající. Maso se nedalo rozkousat a bylo přesolené, ona však měla pocit, že nic lahodnějšího v životě nejedla. Ještě nikdy neměla takový hlad.

„Proč ses schovala na mé lodi?“

Div že se neudusila soustem chleba.

„Jak jsem řekl, myslím si, že před někým utíkáš.“ Temný safír se zakymácel. „Snad před vojáky.“ Napřímila se a on pokýval, „Ano, v Gwaglu jich bylo plno. Mluvil jsem s jejich velitelem, sirem Manningem z Tardiffu…“ Stáhl zamyšleně obočí – jako by mu to jméno něco připomnělo, ale on si zaboha nemohl vzpomenout, co to je. Sheenino srdce se proměnilo v led. „Hledal nějakou ženu, vražedkyni. Ta se ale jmenovala Sheena, ne Viktorie.“

Chuť k jídlu ji najednou přešla. Chvíli se bála, že všechno, co do sebe před chvílí dostala, vyzvrací.

„Z toho, co mi říkal, jsem pochopil, že se Sheena nedávno provdala a svého manžela, barona z Tardiffu, zabila. Pak z jeho pokladnice uloupila nějaké klenoty.“ Sheena se v duchu zachvěla. Hlavně klid. Je to jen zkouška, kterou musíš projít.

„Pěkně je ta vražedkyně vodila za nos. Sotva ji vysledovali až do Gwaglu, znovu jim zmizela.“ Našpulil rty a ukázal na její sukni. „Tak to vypadá, Viktorie, že máš sukni zamazanou od krve.“ Nahnul se ještě blíž. „To je zvláštní náhoda, nemyslíš?“

Položila džbán, sebrala poslední zbytky sil, a přestože byl jeho obličej kousíček od jejího, neohroženě jeho pohled opětovala. „Žádám jen, kapitáne, abys mě bezpečně dopravil do přístavu. Řekla jsem, že ti zaplatím, a to také splním. Projev mi prosím stejnou důvěru, jakou projevuješ svým mužům, a neptej se mě na minulost. A já dodržím, co jsme si ujednali.“

„Nejsi na tom tak, abys mohla vyjednávat,“ podotkl.

„Ale ty jsi souhlasil.“ Viděla mu na očích, že zaváhal, a ještě cosi jiného, cosi, co nedokázala popsat. Znovu ji přepadl ten znepokojivý pocit, že už se s ním kdysi dávno setkala. Jméno jeho lodi jí mělo být dostatečným varováním. Ale je to možné? Je to skutečně Keegan, ten nafoukaný kluk, kterému pomohla – hezký, drzý bastard, jenž jí dovolil, aby mu zachránila život, a pak ji jen políbil a nechal opuštěnou v zátoce? To přece není možné. Keegan je mrtev. Na vlastní oči viděla, jak ho zabili.

„Nepovede se ti dobře, budeš-li mi vzdorovat,“ říkal jí.

„Stejně tak tobě.“

Na úzkých rtech lemovaných tmavým porostem se objevil náznak úsměvu. „Vyhrožuješ mi, paní?“

„Ne, tak to je.“

Přejel pohledem k jejím ústům. „Opravdu?“ Byl tak blízko, že zahlédla modré skvrnky v jeho šedých očích. Na okamžik v nich byla utopená. Zničehonic se narovnal a ona ztěžka polkla. Jestli není tím chlapcem, kdo to tedy je? Někdo, kdo se mu podobá tak, že by mohl být jeho bratrem? Jeho dvojče? Dobrý Bože, třeba si tu podobu jen představuje. Ten kluk je mrtvý. Mrtvý.

„Dobře, Viktorie, uvidíme.“ Znovu si ji prohlédl a ona podvědomě napřímila ramena.

Stáhl obočí. „Šaty máš špinavé a vlhké. Možná by ses ráda převlékla.“

Málem se zasmála; dobře věděla, jaké měla štěstí, že se jí podařilo před Tardiffem zachránit holý život. Stihla popadnout jen ty tři drahokamy. „Je mi líto, že tě zklamu, kapitáne,“ řekla a pohlédla na jeho holé nohy, „ale všechno, co mám, mám na sobě, což rozhodně nelze říct o tobě.“

„Na to, že jsi moje zajatkyně, máš kuráž.“

„Tak takhle je to,“ odpověděla zprudka a zahleděla se mu zpříma do očí. Loď zapraskala. „Zajatkyně. Neříkal jsi tomu muži, že jsem host?“

Stiskl rty. Vypadalo to, jako by se na ni chtěl vrhnout a uškrtit ji.

„Nebo to byla lež, záminka, abys tu se mnou mohl zůstat sám?“

Zavrtěl hlavou nad její troufalostí a vyštěkl: „Opatrně, paní, aby tě ten tvůj jazyk nepřivedl do nesnází.“ Otočil se k ní zády a klekl si na kraj postele. „Moc bych za to nedal, že už ses do nějakých dostala.“

Otevřela ústa a zase je naprázdno sklapla. Zpod postele vytáhl těžkou zásuvku. Udělala krok ke dveřím a pozorovala, jak se přehrabuje v hromadě oblečení a hledá něco, co by si mohla vzít na sebe. I když samozřejmě nic z toho, co tam má, jí nemůže padnout, protože je téměř dvakrát tak velký jako ona.

Nakonec narazil na nějaký pytel. „Ještě že jsem to tenkrát nehodil do moře,“ mumlal polohlasně. Vytáhl velký vak z hrubé látky vonící po levanduli, narovnal se a rozvázal roztřepenou šňůru.

Zahrabal v pytli a k Sheeninu velkému překvapení vytáhl vínové šaty se zlatou výšivkou. Bez přemýšlení jí je hodil, potom vytáhl další, tentokrát tmavomodré, s rukávy vyšívanými stříbrem a lemované černou kožešinou. „Umyj se a vezmi si, které chceš,“ řekl.

Sheena vypadala ohromeně, ale pak zavrtěla hlavou. „Nemůžu.“

„Proč ne?“

„Protože… protože někomu patří,“ řekla a přejela prsty po přepychové látce. Ty šaty byly nádherné, jako pro skutečnou dámu.

„Ano,“ řekl bezbarvým hlasem a zachmuřil se. „Kdysi patřily mé ženě. Teď jsou tvoje, Viktorie.“

Kapitola 2

Co má s tou ženskou dělat? Keegan si kladl tuto otázku znovu a znovu. Přecházel po palubě pod lanovím a stožáry a nenávistným pohledem pozoroval srpek měsíce na temné obloze.

Prý se jmenuje Viktorie. Viktorie z Rhyddu. Cítil, že lže. A už se s ní někde setkal. Čím déle s ní mluvil, tím víc v něm sílilo přesvědčení, že ji odněkud zná, ale odkud? A kdy se s ní setkal? Za nic na světě si nemohl vzpomenout. Ale nebylo to tak od toho temného období pořád?

Ten voják, s nímž mluvil v Gwaglu, rytíř s neúprosnýma očima a tvrdými rysy obličeje, tvrdil, že hledá Sheenu z Tardiffu, vražedkyni.

Sheena. Je to celkem neobvyklé jméno. Na přídi se Keegan zastavil, opřel se o zábradlí a díval se k tmavému obzoru. Byl si jistý, že už to jméno slyšel, ale vzpomínka na ně, stejně jako tolik dalších vzpomínek, byla nenávratně pryč. „Sheena.“ Stále si to jméno opakoval, až v něm vyvolalo odezvu – podivnou směs pocitů od vzteku až po cosi, co se blížilo lásce. Hloupost.

Ale nejen jméno. Znal i tu ženu. Nebo neznal? Kriste Ježíši, nebo se mu to všechno jenom zdá? Co když ho opravdu proklela, jak před chvílí vyhrožovala? Anebo už to udělala kdysi dávno kdesi jinde?

„U všech svátých,“ zavrčel. Jak vůbec může vědět, že už se někdy setkali, když byla tak špinavá, že by ji byl stejně nepoznal. Zřejmě je to nějaká pěkně oblečená šenkýřka anebo hloupá zámožná ženská, která se zatoulala a na loď se dostala omylem.

Keegan sepnul ruce za zády a znovu začal znepokojeně přecházet po palubě. Když se do něj opřel čerstvý vítr, nahrbil ramena; slaná voda mu postříkala tvář. Mohutné plachty se nadouvaly, Temný safír prorážel inkoustově zbarvené vlny. Keegan neslyšně proklínal osud, že mu přivedl do cesty černého pasažéra – nepatrnou ženskou, která měla tu kuráž a vloudila se na palubu jeho lodi a teď mu drze odmlouvá. Není si sice jisty tím, jestli ji už někde neviděl, ale to, že mu přinese jen starosti, ví jistě.

Ano, určitě je to ta nevěsta na útěku. Krvavé skvrny na šatech ji usvědčily. Její vystupování, způsob, jakým zvedala bradu, a pohrdání v jejích očích ho vedly k domněnce, že je urozeného původu. Znovu se opřel o zábradlí a ovinul prsty kolem silných dřevěných tyčí. Díval se, jak přes srpek měsíce táhne hradba průsvitných mraků, a přemýšlel o své zajatkyni. Nedokázal uvěřit tomu, že skutečně zabila bezbranného muže.

„Ale, u všech čertů, co na tom záleží?“ Před něčím utíká a tak jako všechno zboží na palubě i ona představuje slušnou sumičku. Buď mu ji vyplatí sama, anebo ji prodá zpátky do Tardiffu – tedy pokud utekla právě odtud. Spravedlnosti, anebo manželovi, jestli je ten parchant ještě naživu, a ne po smrti, jak tvrdili vojáci, anebo komukoli, kdo si na ni bude dělat nárok.

Keegan se už dávno naučil nedůvěřovat ženám; byl toho názoru, že to jsou nerozumná stvoření, která jsou tu jen pro mužské potěšení a od toho, aby plodila dědice. Jeho matka toho byla důkazem. Při vzpomínce na ženu, která ho porodila, nesouhlasně stiskl rty. Neznal ji, nikdy nespatřil její tvář…

„Co jsi s ní udělal?“ ozval se Hollis; v poryvech větru a burácení moře ho téměř nebylo slyšet. Táhlo z něj víno. Opatrně se blížil se skleněnou lucernou přitisknutou k tělu, aby ji čerstvý vítr vanoucí z moře nezhasil. Když došel až ke Keeganovi, opřel se zády o zábradlí.

„Je u mě v kajutě.“

„Věříš jí, že tam nic neprovede?“

„Tady stejně nikam neuteče,“ odvětil Keegan, ale pravda byla, že jí nevěřil, ani co by se za nehet vešlo. Už jen to, že je na palubě, ho rozčilovalo. „Pochybuju, že se bude chtít vrátit tam dolů ke krysám, a na to, aby se vrhala přes palubu, je moc chytrá.“

„Škoda.“ Hollis byl nervózní. Hryzl si spodní ret a hlasitě posmrkoval. „Nespustil bych z ní oči, byt tebou.“

„A to proč?“ zeptal se Keegan. „Jak by nám mohla uškodit?“

„Je to ženská. Cožpak už to samo o sobě nestačí? A sama se přiznala, že je čarodějnice, že umí vyvolávat Morganu a…“

„Pche! Okamžitě s těmi nesmysly přestaň.“ Keegan namířil dlouhý ukazováček Hollisovi na nos. „To jsou povídačky pro staré užvaněné ženské, které nemají nic jiného na práci než si vymýšlet báchorky.“

Plamínek svíčky zablikal a Hollisovi se ve tváři roztančily zlatavé stíny. „Kolují divné zvěsti, Keegane. Pár našich chlapů bylo v Gwaglu v krčmě, a zatímco popíjeli a flirtovali s holkama, vtrhl tam oddíl tardiffských vojáků. Popis vražedkyně, kterou hledali, se přesně hodí na tu naši ženskou. Copak jsi s jejich velitelem sám nemluvil?“

„Ano. Sir Manning z Tardiffu.“

„Ale na palubu jsi ho nepustil.“

„To ne. Nevěřil jsem mu.“ Keegan se zamračil.

„Dobřes udělal.“

„Ty ho znáš?“

„Ne, ne,“ ujistil ho Hollis spěšně, možná až příliš spěšně, a vyhnul se Keeganovu pohledu. „Tak co ta ženská?“

„Tvrdí, že se jmenuje Viktorie.“

„Věříš jí?“ V očích starého muže se mihl zvláštní stín – jako by znal víc než odpověď na tuto prostou otázku stín, který zmizel stejně tak rychle, jako se objevil.

„Ne, a ty?“

„Ne.“ Hollis rozhodně zavrtěl hlavou. Přimhouřil zapadlé oči. „Vetřela se na loď. Před něčím utíká. Třeba svému muži podřízla krk, když spal, jak to říkali vojáci. Zdá se mi to víc než pravděpodobné. Nemůžeš jí věřit, kapitáne.“

„To nemůžeš žádné ženské,“ opáčil Keegan, „ale pochybuju, že by zabila někoho z nás.“

„Proč ne? Třeba je šílená.“

Keegan se hořce zasmál; nad hlavami jim pleskaly plachty, do kterých se opřel vítr. „Šílená?“ Loď změnila směr a zakymácela se, kormidelník ji vedl po větru stále na sever. „Ano, to asi je, starý brachu. Nebo myslíš, že by si někdo, kdo to má v hlavě v pořádku, vybral loď plnou hrdlořezů, zlodějů a bláznů a schovával se v podpalubí plném krys a hnijící vody?“

„Ach, darmo mluvit! Já si tady dělám starosti o loď a o posádku, a ty z toho všeho máš jen legraci.“

„Ty se bojíš tak akorát o svou mizernou kůži,“ řekl Keegan, když svíčka v Hollisově lucerně zhasla a stařík zaklel.

„Láry fáry, kapitáne. Konečně, kdybych myslel jen na svůj vlastní prospěch, ty bys tady dnes nebyl.“

„Ne, to asi ne.“ Keegan Hollise láskyplně poplácal po shrbeném rameni. Nebýt starcova dobrého srdce, byl by sám v malé loďce zahynul. Hollis ho zachránil před šípy a po celé ty dlouhé týdny, kdy se chlapec uzdravoval a nevěděl o světě kolem sebe, se od něj ani nehnul. Je to tak: Keegan starci vděčí za život.

„A chlapi jsou cháska nenechavá. Není to sice žádná kráska, ale jim je to jedno. Pro řadu z nich je sukně prostě sukně.“ Nesouhlasně si odfrkl. „Jen chci, aby sis dal pozor. Tuhle ženskou sem nastrčil sám ďábel.“

„Buď klidný, dohlédnu na ni. Měl jsem za to, že se bude cítit lépe, když se bude moci umýt a převléknout v soukromí.“

„Převléknout?“ Stařec nevěřícně zvedl obočí a rozkašlal se. „Do čeho? Do kalhot?“ Rozhodil rukama postříkanýma stařeckými skvrnami. „Takže teď bude vypadat jako jedna z nás?“

Keegan se ušklíbl a vybavil si, co zahlédl, když se k němu naklonila. „Jestli si ji někdo z nás splete s chlapem, Hollisi, pak to znamená, že už jsme na moři až moc dlouho.“

Sheena si v duchu nadávala a přemýšlela, jak by utekla. Samozřejmě to nemělo smysl. Uprostřed moře byla na lodi jako v pasti. Kapitánovi, z něhož měla strach, nevěřila ani slovo – a přece to je muž, jehož už jednou potkala. Byla si tím jista. Ale jak je to možné? Už je to dlouho, ale…, jedině tak se to dalo vysvětlit…, co když ji tenkrát šálil zrak? Že by ten kluk, ten zrádce, přece jen přežil? Že by tento nemilosrdný černovousý muž se širokými rameny a drsným hlasem byl oním zraněným kapitánovým synem, jemuž kdysi dávno pomohla utéci z Ogofu? Je-li tomu tak, jak to, že si na ni nepamatuje? Ouha, jestli je to opravdu ten darebák, který ji nechal v zátoce, když ona pro něj riskovala život, jistě ji bude chtít znovu podvést a předat siru Manningovi. Při tomto pomyšlení pocítila vztek.

Horečně se začala svlékat. Nejdřív plášť a šaty, potom odtrhla lem jednoho rukávu a vytáhla klenoty, které sem ukryla. Na několik okamžiků zazářily ve slabém světle svíčky – krvavě rudé, zářivě zelené a zlaté. Je to část jejího věna, jediné cennosti, které teď vlastní, a ona o ně za žádnou cenu nechce přijít. Nemá nit, kterou by je všila do nových šatů, a do nějaké díry v kapitánově bídné kajutě je cpát nechce. Bojí se, že by se k nim už nikdy nemusela dostat.

Prozatím, aby ji teď s klenoty nepřistihli, zabalila kameny do kousku látky, který si utrhla ze šatů, a nacpala si je do boty. Potom vzala mýdlo a pořádně si napěnila ruce a obličej. Vody bylo málo, ale protože s ní zacházela šetrně, podařilo se jí spláchnout něco málo špíny z vlasů, než jí všechna stekla po krku na ramena a na prsa.

Bylo jí chladno a na těle jí naskočila husí kůže, ale nedbala toho a dál smývala bláto, prach, krev a bolestné vzpomínky… Ach, sladká Marie, ty strašné obrazy, které ji neúnavně pronásledují stejně jako ogofští vojáci!

„Přestaň,“ přikázala si, když si smývala mýdlovou pěnu. „Na takové věci se nemá myslet.“ Když se umyla, znovu rozmýšlela útěk, ale na nic nepřišla. Než zakotví, bude kapitánovou zajatkyní. Ani trošku mu nedůvěřuje. „Nic se nedá dělat,“ zamumlala a všimla si nedopitého džbánu na stolku vedle postele. Uchopila jej, pozvedla ke rtům a žíznivě vyprázdnila. Vrhla rychlý pohled na dveře, drapla modré šaty a přetáhla si je přes hlavu. Na kůži cítila jemný dotyk sametu.

Šaty voněly levandulí a byly měkoučké jako peříčko. Kolem krku a rukávů byly lemovány kožešinou.

Zavázala si živůtek, a ačkoli jí byly šaty trošku velké, cítila se božsky – byla umytá a měla na sobě čisté věci. Bez zrcadla si prsty prohrábla vlasy a pak zahlédla hromádku svého prádla pohozenou na zemi.

Šaty a plášť byly docela zničené, košilka a punčochy úplně černé. Rychle zašátrala v kapse špinavého pláště a vytáhla malý nůž.

Ten blázen stará, který se připotácel do skladiště, aby narazil sud s vínem, a našel ji tam spící, byl naštěstí tak vyplašený, že ho ani nenapadlo prohledat jí kapsy. Na chvíli se zadumala a přemýšlela, jestli to je stejný muž jako ten, co tenkrát doprovázel toho chlapce. Ach, u všech svátých, je to tak. Uvrhli ho do vězení, ale jemu se tehdy před těmi jedenácti lety nějak podařilo uprchnout v tom zmatku panujícím při požáru. Je možné, že se mu povedlo toho chlapce dostihnout a zachránit? Ona si myslela, že je mrtev. Svatá Matko, co se to děje? Roztřásla se jí kolena. Do jaké pasti to vlezla? Kdyby si všimla, jak se loď jmenuje, když utíkala po lodní lávce, asi by se rozhodla jinak.

Nemohla ses rozhodnout jinak. I kdybys znala jméno lodi, stejně by ses vrhla na palubu. „Nemysli na to,“ napomínala se a zručně zasunula malou ostrou dýku do kapsy na šatech – na šatech kapitánovy ženy, připomněla si, na šatech, které zřejmě nikdy neměla na sobě.

Chvilku nad ženou, která se provdala za toho strašného chlapce, dumala, ale potom všechny myšlenky na ni vyhnala z hlavy. „Vždyť je to jedno,“ připomněla si.

Do několika posledních kapek vody si namočila spodní prádlo a kouskem mýdla je začala drhnout, až měla prsty celé rozbolavělé. Na schodech uslyšela kroky.

Na vteřinu zkameněla. „Panno Maria, stůj při mně.“

Kapitán se vrací.

Nebo to je nějaký jiný muž z posádky?

Vytáhla ruce z lavoru. Se staženým žaludkem vsunula ruku do kapsy a mokrými prsty obemkla jílec nože.

Dveře se rozletěly.

Do kajuty se vedral silný poryv větru, lucerna poplašeně zablikala. Vstoupil kapitán Keegan; měl neuvěřitelně široká ramena, byl zarostlý a tvářil se podezřívavě.

Sheeně se stáhlo hrdlo. I když byla nebojácná a jen tak něco jí strach nenahnalo, tento muž s tvrdým výrazem ve tváři, nelítostným smíchem a utrápenýma očima ji děsil. Ano, zná ho; teď už si je jistá. On na ten tragický den bud zapomněl, anebo předstírá, že si na nic nevzpomíná.

Vlasy měl černé jako půlnoc, pleť dobronzova opálenou, oči šedé jako ocel. Byl silný a šlachovitý. Pochybovala o tom, že by se našel někdo, kdo by se ho odvážil rozzlobit.

„No prosím,“ pronesl a plamenným zrakem si ji prohlížel od mokrých vlasů až po špičky bot, kde měla ukryté své šperky. Posměšně zvedl jedno obočí. „Lady Viktorie,“

„Netvrdila jsem, že jsem lady.“

„Tos ani nemusela.“

„Jak to tedy víš?“ Že by si vzpomněl?

Potměšile se ušklíbl. „Je to vidět.“

Narovnala se a vystrčila bradu, ale pak si uvědomila, že tím jen dokazuje, co právě řekl.

Srdce jí poplašeně tlouklo a připadala si před ním jako nahá, jako by na sobě neměla ani nitku. Pomalu za sebou zavřel dveře. Petlice zapadla. Sheena strachy div nevyletěla z kůže.

Kajuta byla najednou pro ně pro oba malá. Podlaha se zvedala a zase klesala a Sheena, pokoušejíc se udržet rovnováhu, nemohla z kapitána spustit oči. Ztěžka popadala dech.

„Po zbytek cesty,“ řekl pomalu a nepřestával si ji prohlížet, „zůstaneš se mnou.“

„S tebou? Proč?“

„Kvůli svému vlastnímu bezpečí.“

„Po tom ti nic není.“

„To sice ne,“ připustil a našpulil rty, „ale nerad bych přišel o své investice.“

Krev jí ztuhla v žilách. „Své investice?“

„Ovšem. Slíbilas, že mi zaplatíš, až doplujeme do přístavu. Je mi jedno čím a jak, ale když nedodržíš slovo, budu na tebe muset poslat tardiffské vojáky. Vypadá to, že tě tam usilovně hledají, a mohli by mi za tebe dobře zaplatit.“

„Ty bys mě prodal?“ Srdce jí sevřelo zklamání. Svíčka v lucerně zablikala. Proč jenom si myslela, že je alespoň trošku jiný než ostatní muži, které kdy potkala? Copak ji už jednou nezradil, neukázal, jaký je? Tehdy byl ještě chlapec.

„Ano, mylady.“ Pokýval a naposledy se na ni podíval. Oči mu nepatrně ztmavly. „A teď si zalez do postele.“

„Cože? Jestli si myslíš, že jsem celá žhavá zahřívat ti postel, tak to se teda pleteš.“ Pane na nebesích, srdce jí bije jako splašené; byla by přísahala, že je musí slyšet.

Jestli je tím, za koho jej považuje, pak ji právě on poprvé políbil. On jediný v ní rozproudil krev, naplnil ji touhou a neuvěřitelnými představami. „Nikdy…“

Silná ruka ji uchopila za zápěstí. „Tiše. Nechci ti ublížit,“ uklidňoval ji. Obličejem se jí téměř dotýkal, na tváři cítila jeho dech. Všimla si jemných odstínů v jeho šedých očích – tvrdého lesku odhodlání. Tento muž není zvyklý, aby mu druzí odmlouvali. „Já budu spát na podlaze.“

„Ale já nemůžu…“

„Nehádej se.“ Sevření kolem jejího zápěstí nepovolovalo. „A nemysli si, že mě nějak ošálíš. Jestli myslíš na útěk, tak nezapomeň, že tady není kam utéct. Se mnou se o svou počestnost nemusíš bát, za své muže ovšem neručím. Žádné jiné místo na lodi kromě této kajuty pro tebe nebude bezpečné.“ Tlak prstů na její kůži ještě zesílil, teplá bříška se jí tiskla na vnitřní stranu předloktí a pod nimi pulzoval její vyplašený tep. „Na palubě, v podpalubí anebo ve stožárovém koši, všude si tě najdou. A pak budeš litovat.“

Ztěžka polkla.

„Rozumíš?“ ptal se jí a ona měla v ústech tak sucho, že ze sebe nevypravila jediné slovo. Nedokázala si představit, že by měla spát v jeho posteli a být tak blízko u něho. „Slyšela jsi?“ Tentokrát jí trhl ramenem.

Dobrý Bože, kam se to dostala! „Ano,“ zašeptala.

„Tak to je dobře. Protože mě unavuje jednat s opilou posádkou a prolhanými ženskými. Takže si zalez do postele a spi. Snad do rána dostaneš rozum a řekneš mi celou pravdu.“

Sheena už už otevírala ústa, že mu odpoví, ale pak si to rozmyslela. Ač nerada, protáhla se nakonec kolem muže, který jako by zaplňoval celou místnost, a položila se na tvrdou podušku. Čekala, že ji kapitán bude následovat, i když jí slíbil, že bude spát na zemi. Potila se strachy a prsty svírala zvlhlý nůž tak pevně, až ji od toho rozbolely klouby.

Viděla, že se k ní blíží.

Nedovolí mu, aby se jí dotkl, ani aby jí něco udělal… Ach, Bože na nebesích, ještě ne, ne tady a s tímto mužem, nikdy s žádným mužem.

Měla napjaté všechny svaly v těle. Oči ji pálily, ale neplakala.

Dotkni se mě, a bude to tvůj konec, říkala si v duchu, ačkoli věděla, že se s ním nemůže měřit, dokonce ani s nožem v ruce ne.

Hlasitě vzdychl a sfoukl svíčku.

Sheena napínala zrak, aby něco viděla, ale kajuta byla ponořena do naprosté tmy.

Milostivý Bože, pomoz mi…

Keegan dodržel slovo a neuložil se k ní na úzké lůžko. Slyšela, že si lehá na podlahu. Vypadalo to, že se kapitán rozhodl nechat ji být, alespoň prozatím.

Nůž nepustila ani na okamžik, ale napětí v jejím těle povolilo. Poprvé po třech dnech se mohla pohodlně natáhnout a uvolnit zdřevěnělé údy a svaly rozbolavělé nedostatkem spánku. Loď se zlehka houpala na moři, a přestože se Sheena pokoušela zůstat vzhůru, kdyby si to ten krutý chlap rozmyslel a vlezl za ní do postele, nakonec zavřela oči. Dolehlo na ni vyčerpání uplynulých dnů. I když si říkala, že musí být ostražitá, usnula.

„Nechci slyšet žádné výmluvy!“ Lady Fawn, s břichem znovu nalitým, se zvedla ze židle. Cítila, jak dítě, které nosí pod srdcem a které se má co nevidět narodit, divoce kope. To jí připomnělo, že má důležitý úkol. Přistoupila k siru Manningovi, svému jedinému spojenci, jenž si ve velkém sále ogofského hradu nahříval záda u krbu. „Jak jsi mohl dovolit, aby tě Sheena obelstila? Vždyť je téměř jako dítě, a navíc navýsost zhýčkané dítě.“ Fawn se zlostně podívala na manžela, lorda Jestina, který nevypadal, že by jí byl ochoten pomoci. Seděl v křesle, usrkával víno z dřevěného poháru a zíral na manželku, jako by se dočista zbláznila.

Fawn se zdálo, že Jestin velmi rychle zestárl a ztloustl; silný válečník, za kterého se kdysi provdala, se začal pomalu ztrácet za velkým břichem. Teď z něj byl jen stín muže, jímž kdysi býval. Sheena byla jeho prvorozenou dcerou a jediným dítětem z manželství s jeho první ženou, Bertrice, s tou ubohou neduživou děvkou, kterou miloval tak, že jí věnoval prsten, jakému nebylo rovno. Klenot představoval hotové jmění a on jej slíbil své druhé ženě. Fawn cítila, jak jí do srdce proniká osten nespravedlnosti, jako už tolikrát za ta léta, co je manželkou toho křupana. Bertrice zemřela, když byla Sheena malé děvčátko. Po matčině smrti Jestin svou předčasně dospělou, nafoukanou dceru zahrnul bezmeznou láskou. Zacházel s ní, jako by byla hoch; prokristapána, jako by Sheena byla jeho jediným dědicem. Dával jí přednost před ostatními dcerami, třemi dívkami, které mu rychle za sebou Fawn porodila, přestože si stejně jako on přála dát mu syna.

Ten starý blázen Jestin své prvorozené dovolil, aby si dělala, co se jí zlíbí. Dokonce si mohla hrát s dětmi sedláků. Naučil ji jezdit na koni a střílet z luku. Bylo to odporné a on teď za svou chybu pyká.

A to všechno proto, že ten tlusťoch nikdy nepřestal milovat svou první ženu. Postupem času se Bertrice v jeho vzpomínkách proměnila ve světici. V kapli dal zřídit její svatyni, kde byly stále čerstvé květiny a zapálené svíčky. Svatá Bertrice – žena, která zvedala sukni a roztahovala nohy před jiným mužem!

Ovšem to Jestin, jak se zdá, s klidným svědomím pustil z hlavy. Ach, je čím dál nesnesitelnější, pomyslela si Fawn s hořkostí a pak si uvědomila, že jí Manning neodpověděl.

Jsou snad všichni muži naprostí idioti?

Znovu se obrátila na svého nejspolehlivějšího rytíře. „Jak je možné, že taková – nestydatá holka dokázala zmizet jako pára nad hrncem a z nejlepších ogofskych a tardiffskych lovců a vojáků udělala pitomce?“

„Je mimořádně prohnaná, anebo měla štěstí, nebo oboje dohromady,“ podotkl Manning; v obličeji byl rudy a podmanivé tmavé oči měl zastřené hněvem.

„Je to mazané děvče,“ vstoupil do rozhovoru Jestin a z jeho hlasu zazněla zřetelná hrdost, která Fawn pobouřila.

„Nezapomeň, že je to vražedkyně!“ Fawn se otočila na plešatějícího muže, jemuž obětovala nejlepší roky svého života. „Doufám, že jsi nezapomněl, choti, že zavraždila mého bratra, tvého nejlepšího přítele, muže, jemuž navždy přísahala lásku.“ Oči se jí zalily slzami, slzami žalosti, lítosti a viny. Zlostně je utřela. Desítky svící zvesela poblikávaly. Bílé zdi zdobily tapiserie a na chladné kamenné podlaze byly rozprostřeny rohože protkávané sušenými květinami, jejichž vůně k ní teď pronikla a připomněla jí, že to všechno jí patří, že to všechno bude jednou patřit jejímu synovi. Mohutná pevnost, která po smrti kapitána Rourka málem lehla popelem, byla znovu opravena a přestavěna, jak si to přála, a budila závist majitelů okolních panství. A tady bude pánem její syn.

Nesmí dovolit, aby se mu Sheena postavila do cesty.

Jestin hlasitě vzdychl a odložil pohár s vínem. Zvedl se a obešel stůl. Objal manželku kolem ramen a pokusil se ji uklidnit. „No tak, no tak, hlavně se nesmíš rozrušovat, Fawn,“ zabručel a pohladil ji po hebkých šatech a vyklenutém břichu. „Mysli na dítě.“

„To právě dělám!“ vyštěkla, ale pak se zarazila a položila ruku na jeho dlaň. „Choti, prosím, nepochybuj o tom, že všechno, co dělám, každé mé nadechnutí, všechny mé plány a představy, jsou pro dítě. Našeho syna.“ Cítila, jak se jí do týla vpaluje Manningův pohled, ale nepodívala se na něho.

„Všechno bude v pořádku, uvidíš,“ zašeptal baron Jestin a propletl své prsty s jejími. Fawn si v tu chvíli znovu uvědomila, jaký je to blázen, ubohý chudák, nenapravitelný hazardní hráč a pijan. Nebýt jí, jistě by tenkrát před lety přišel o celé panství. Nebýt jí, nic není, jak by mělo být. Jestin už jen jezdí na lov a dělá soudce rozhádaným sedlákům.

„Dopadneme lady Sheenu,“ řekl Manning, a když se Fawn ohlédla, viděla, že žárlí. Za ním praskal oheň a obkresloval jeho skvostné tělo jasnou září. Plášť i kalhoty měl špinavé a mokré po dlouhé cestě deštěm, a přece se Fawn prudce rozbušilo srdce, když na něj pohlédla. „To ti slibuji,“ přísahal a vpíjel se jí pohledem do očí.

„Slibuješ to mně?“ škádlila ho.

„Samozřejmě lordovi,“ ušklíbl se, ale Jestin pohrdání v jeho hlase nepostřehl. „Jsem oddaný Tardiffu jako vám. Cožpak jsem vám po celé ty roky nebyl věrným sluhou?“

„Ano,“ odvětila s úsměvem, neboť Manning se osvědčil už nesčetněkrát. Pocítila záblesk naděje, ale dřív než mohla odpovědět, do místnosti tiše vešel majordomus. Jako vždy měl v obličeji zarputilý výraz a na sobě plášť pamatující lepší časy. „Mylorde,“ začal a nepatrně zvedl hlavu. „Mohu tě na chvíli vyrušit?“

„Už je moc pozdě, Allene.“ Jestin byl unaven, jak mohli vyčíst z tmavých kruhů pod očima. Jak je to už dlouho, co působil mladistvým dojmem? Kdysi býval energický, hrdý a plný neutuchajícího nadšení… Ale to už je dávno.

„Ano, ano, vím,“ omlouval se majordomus a při pohledu na Manninga a lady Fawn zaváhal. Odkašlal si a nakonec řekl: „Je to důležité.“

„Všechno je důležité,“ povzdychl si Jestin a přejel si rukou po zátylku. „O co jde?“

„Přišel jsem kvůli kuchaři. Neumí střídmě používat koření a ani ukáznit kuchtíky. Moc plýtvá a…“

„A tohle považuješ za natolik důležité, že ses nás rozhodl vyrušit?“ zeptala se Fawn a přikročila k vyhublému muži.

Allen sklopil pohled. „Jindy jsem pana barona nemohl zastihnout.“

Jestin povytáhl obočí – kdysi bývalo rezavé, ale teď se v něm ježily dlouhé šedé chlupy – a řekl: „Promluvím si s ním.“

„Děkuji, mylorde.“ Allen se narovnal.

„Pořád jsou nějaké potíže,“ zamračil se Jestin. Když se majordomus tiše vzdálil, obrátil se Jestin na manželku s úsměvem prosícím o trpělivost. „Hned se vrátím.“

„Jistě,“ řekla ledově. „Nechápu, proč ho nepropustíš.“

„Protože je mi oddaný. Dělá si starost. Proč by mě jinak obtěžoval?“

„Protože mu jde o moc.“ Cožpak to ten starý pitomec nevidí? „Ostatně jako všem mužům.“

„A ženám. Nezapomínej, že i ženy chtějí něčeho dosáhnout.“ Ztěžka se zvedl z křesla. „Za okamžik jsem zpátky.“

„Ne,“ řekla spěšně. „Jsem tak strašně unavená. Sotva držím oči otevřené. Až vyřídím, co jsem ještě chtěla, půjdu spát; sejdeme se tedy v ložnici.“ Přiměla se usmát, i když jí rty plné napětí div nepraskly.

„Tak tedy dobře. A ty, sire Manningu, najdi mou dceru a přived mi ji.“ Odmlčel se. „Živou a zdravou. Doprav ji sem na Ogof. Každý, kdo by na ni vztáhl ruku, bude o hlavu kratší.“

„Ano, mylorde,“ přikývl Manning.

Jestin jim pokynul a zmizel za tím příšerným majordomem. Fawn mlčela, dokud na točitém schodišti neumlkly manželovy kroky a ona si nebyla jistá, že už je neuslyší. Rychle přelétla pohledem tmavé rohy a závěsy, kde tak rádi poslouchávali sloužící, a beze spěchu se obrátila k Manningovi.

„Nezapomínej,“ řekla tiše a dotkla se paže urostlého rytíře, „že Sheena je sice lordova dcera, ale provinila se. Nejenže kradla, ale dokonce i zabíjela…“

„My lady…“

„Pšt.“ Položila mu prst na ústa a přiměla ho mlčet, protože i zdi mají uši. Jednou se tady potulovala hloupá pradlena, jindy nemluvný kněz anebo nějaké páže v naději, že zaslechnou něco, co pak budou moci vykládat na potkání. „To nezapomínej.“ Fawn zvedla bradu, odtáhla ruku z Manningovy paže a pohlédla na něho. Její pohled nepřipouštěl námitek.

„Nezapomínám, mylady, že jsme se ty a já na něčem domluvili.“

„Ano, Manningu, domluvili.“

Kapitola 3

„Zatracená ženská,“ zavrčel Keegan. S námahou otevřel oči. Záda ho bolela od toho, jak se tísnil na tvrdé podlaze u dveří. Hlavu měl jako střep – moc pil a málo spal. Pro Krista Pána, proč musí mít takovou smůlu? Co komu udělal, že musí celý příští týden vydržet s touhle prolhanou holkou?

Kdo to vlastně je? Zdálo se mu, že ji odněkud zná. Ve snu viděl oheň a kouř a krásnou svéhlavou rusovlásku na hnědočerveném poníkovi uhýbajícím před plameny. Dívka pohodila hlavou a vzpínala drobné ruce k nebi, jako by zapřísahala zlé duchy, ale on ji přesto chtěl políbit, protože ji ještě nikdy nikdo nepolíbil…

Vzbudil se celý zpocený, sen rychle zmizel a nezvyklé emoce – zoufalství, strach a láska – se pomalu rozplývaly.

Už se s ní jistě někde setkal. Luplo mu v zádech a on vstal. Malým okýnkem pronikaly do kajuty první paprsky denního světla; zahleděl se na svou zajatkyni. Dívka tvrdě spala, zhluboka oddechovala a ze sna zavzdychala. Vlasy měla rozprostřené kolem drobného srdcovitého obličeje, obloučky jemných řas se dotýkaly lícních kostí a nevelká ústa se s každým výdechem pootevřela. Ano, je krásná, ať si říká Hollis, co chce. V hloubi duše však věděl, že znamená velké starosti.

Rychle se odvrátil, ale ještě stihl pohlédnout na její zvedající se ňadra, vykukující z čtverhranného výstřihu Brynniných sametových šatů – nikdy je neměla na sobě. Při vzpomínce na Brynnu se zachmuřil. Žena, s níž se oženil, měla světlou pleť a pravidelné rysy; její mandlové oči se dokázaly dívat chvíli nevinně a hned zase prohnaně. Havraní vlasy jí dodávaly tajemného vzezření. Brynna byla svůdná a nebezpečná.

Nebyla nepodobná této ženě s neústupnou bradičkou a ostrým jazykem. Ještě jednou se na ni zadíval a utvrdil se v tom, že už ji někdy viděl. Jen si nemohl vzpomenout, kdy a kde to bylo. Myslí mu táhly obrazy minulých cest a velšských měst, v nichž někdy kotvil. Viděl ji na tržišti? V krčmě? Nebo někde v zájezdním hostinci? Či snad na ulici?

Je to lady z Tardiffu? Žena, která zavraždila a okradla manžela? Keegan nikdy nebyl poblíž tardiffského panství, ale slyšel o něm.

Anebo ses s ní setkal v dobách, které jsou obestřeny temnotou – v časech, na které ti chybí vzpomínky?

Zlobilo ho to, protože si nedokázal odpovědět. Rychle si oblékl kalhoty, boty, košili a plášť. Záhadná žena v jeho posteli stále spala a on se potichoučku vykradl ven z kajuty. Nad obzorem svítalo a šedavé ráno rozpouštělo mlhu stoupající z moře.

Přes jemný opar zahlédl Keegan na východě kopcovité velšské pobřeží.

Posádka se začala probouzet; když procházel přes palubu, muži cosi zamumlali na pozdrav. Velký Tom už přičinlivě drhl dřevěnou palubu a Cederic prohlížel hlavní plachtu, jestli není někde roztržená. Reginald z Hawarthu, vzpřímený muž s tenkým knírkem, se chystal vystřídat kormidelníka.

Keegan však hledal někoho jiného. Když vzhlédl, spatřil Warta nahoře v lanoví a zamával na něj, aby slezl dolů. Než bys řekl švec, sjel drobný hbitý muž po ráhně dolů, zhoupl se na laně a přistál na palubě přímo před Keeganem.

„Sháněls mě, kapitáne?“ zeptal se Wart, ruměnou kůži měl celou zvrásněnou a tělo vysušené jako treska. Keegan věděl, že mu může důvěřovat, i když má minulost černou jako moře před bouří.

„Ano. Mám pro tebe úkol.“

Wart pozvedl huňaté obočí. „Říkáš úkol?“ Mrkl ke vzdálenému pobřeží a levou rukou, na níž měl pouze čtyři prsty, se poškrábal na bradě. Po palci mu zbyl jen tlustý pahýl. Nikdy Keeganovi nevysvětlil, jak se to stalo, a kapitán se ho neptal.

„Proto nás měl starý Seamus zavézt tak blízko k pevnině?“

„Ano.“ Keegan ho poplácal po rameni a společně zamířili na příd.

„Hádám, že to má co dělat s naší černou pasažérkou. Ale je to fešanda, to jsem poznal i potmě. I když měla na sobě příšerný hadry, kdo není slepej, musel vidět, že je to učiněná krasavice,“

„Skutečně?“ dobíral si ho Keegan.

„Neříkej mi, že sis toho nevšiml, nebo si budu myslet, že jsi bud oslepl, anebo ses dočista zbláznil.“ Wart se zachechtal a z útlého hrudníku se mu vydral chraplavý kašel.

„Proslýchá se, že jsi byl kdysi zvědem,“ nadhodil Keegan.

Wart zpozorněl. Z ostře řezané tváře mu zmizel úsměv. „Když jsem se hlásil na Temný safír, řekli mi, že se na minulost nikdo neptá.“ Pevně skousl křivé zuby a stiskl bledé rty. „Že je každýmu jedno, proč se chci přidat k posádce.“

„Na nic jsem se neptal,“ uklidňoval ho Keegan a jeho pohled putoval po obzoru. „Jen jsem to konstatoval. Potřebuju někoho důvěryhodného, kdo by zajel na pobřeží, prodal člun, trochu se poptal kolem a v přístavu, kde zakotvíme, se k nám zase připojil.“

„Tady?“ Wart, vždycky ochotný pustit se do dobrodružství, trhl bradou k pobřeží. „Co myslíš tím ‚poptal se kolem‘?“

„Prověříš, jestli je naše pasažérka tím, za koho se vydává. Jestli je to Viktorie z Rhyddu.“

„Ty myslíš, že lže?“ Wart zamrkal.

„Je to ženská, ne?“

„Hmm, to je bohužel jednou jistý,“ vzdychl Wart. „Už dlouho jsme na palubě žádnou neměli.“ Jako by si uvědomil, že zašel příliš daleko, rychle si odkašlal. „Ještě něco, kapitáne?“

„Ne. Zajímá mě jen pravda.“ V Keeganovi se ozvalo svědomí, ale ignoroval je. Jestli ta žena lže, bude lepší, když na to přijde hned. „Asi jsi slyšel, že tady byli tardiffští vojáci a vyptávali se na lady Sheenu, která zavraždila barona – svého manžela.“

Wart dlouze hvízdl. „Ta vražedkyně?“ zeptal se a hlas mu zvážněl.

„Snad. Vojáci chtějí zaplatit tomu, kdo jim ji pomůže najít.“

„A ty si myslíš, že je to ta černá pasažérka?“ Wart si zamnul ruce – bud aby zahnal chlad, anebo při pomyšlení na odměnu.

„Znáš mě, Warte,“ řekl Keegan, když došli na příď a on se zahleděl na rozeklané pobřeží a zelené kopce, které teď, když se mlha rozpustila, byly jasně vidět. „Nikomu nevěřím.“

„A obzvlášť někomu, kdo se skrývá v podpalubí s kry sama,“

A obzvlášť ženské.

Wart mrkl. „Na mě se můžeš spolehnout, kapitáne. Na mě se můžeš spolehnout.“

Sheena se protáhla a přitáhla si pokrývku až k bradě. Než ji lehké pohupování lodi vzpamatovalo, málem se usmála, jak jí bylo v teplé posteli dobře. Zprudka otevřela oči. Panebože! Kde to je?

Kdepak v posteli, ale na úzkém kavalci.

Ach, Bože.

Už si vzpomíná. Až moc dobře se jí všechno vybavuje.

Vkradla se na loď a tady je teď zajatkyní. Jak jen mohla být tak hloupá a ukrýt se na Temném safíru, jemuž velí ten nelida, který ji tu drží v zajetí? Ano, teď ráno si je úplně jistá, že se s ním setkala jako s dospívajícím chlapcem; musel se tenkrát nějak dostat po rozbouřeném moři k lodi a ze svých poranění se vyléčit. Příliš mnoho skutečností potvrzovalo, že se nemýlí. Třeba ten stařec – poznala v něm muže, jemuž se tehdy podařilo uprchnout. Anebo jméno lodi – Temný safír – jako ten kámen, který patřil její matce a který jim před lety ukradli. Zestárl, zmohutněl, skráně má zarostlé černým strništěm – ale ano, je to on, ten zpropadený kluk, který ji před lety proradně opustil a nechal ji pocítit otcův hněv.

Přeběhl jí mráz po zádech, když si vzpomněla, co musela tenkrát vytrpět. Moc nechybělo a byli by ji z hradu vyhostili. Musela pak být Fawn neustále k ruce. Uvěznili ji v pevnosti, snažili se z ní udělat dámu, zakázali jí prohánět se po polích na Jetelince, nesměla na hon ani si hrát s dětmi služebnictva a navíc jí lord Jestin vyhrožoval, že jí sám vybere ženicha. Se sňatkem dlouho čekal a nakonec ji provdal za toho nejhoršího muže, jakého mohl vybrat. Otřásla se, když si vzpomněla na to, co bylo spíš výsměchem svatebnímu obřadu, a na muže, který si myslel, že mu Sheena patří, a může s ní tedy zacházet jako se služkou.

„Pane Bože, pomoz,“ zašeptala, když si vzpomněla na útěk a na to, jak se skrývala před Manningovými vojáky, dokud ji v Gwaglu nezahnali do kouta.

A jak ráda se nalodila na proklatý Temný safír. Vztekle uhodila pěstí do postele, když si vybavila ten strašný úprk klikatými uličkami města, zvonění postrojů, dusot koňských kopyt, řinčení mečů a ochromující strach z toho, že by ji nemilosrdní tardiffští vojáci dopadli. Všechny ostatní ústupové cesty byly odříznuty, nezbývalo jí než vběhnout na tuto loď a ukrýt se v podpalubí, kde ji potom Hollis objevil.

Teď leží v kapitánově posteli. Vyměnila snad jeden strašný osud za jiný?

„Neměla jsi na výběr,“ připomněla si. Posadila se a praštila se do hlavy. „Sakra.“ Mnula si modřinu, soukala se z úzké postele a rozhlížela se po kajutě – kapitánově svatyni. Svíčka v lucerničce dohořela a místnost obloženou dřevem osvětlovalo jen světlo pronikající dovnitř úzkým okýnkem. K podlaze byl připevněný malý stolek a u postele stála komoda s několika zásuvkami a skříň. Na věšáku u dveří visel plášť a pelerína. V kajutě bylo tak málo místa, že se tam člověk skoro nepohnul.

„Je čas promluvit si s ním,“ řekla si a upravila si pomačkané šaty – šaty Keeganovy manželky. Co to asi bylo za ženu, že se provdala právě za něho? Zřejmě taky neměla na vybranou. Anebo ji uchvátila jeho mužnost a brutalita.

Ale to jí může být jedno. Modlila se, aby dveře nebyly zamčené. Nevěřila zlolajnému kapitánovi ani na okamžik a bála se, že se ji pokusí uvěznit. Ano, na něčem se dohodli, ale to nic neznamená. Ten chlap je zplozencem pekla, to ví jistě. Trhla dveřmi a ty se otevřely.

Kdo ví, jestli by střet s tardiffskými vojáky nebyl méně nebezpečný.

Při tom pomyšlení jí tuhla krev v žilách. Vystoupila po několika schodech na palubu; foukal silný vítr a vonělo to tam mořem. Musí uprchnout, ať už čestně, nebo lstí. Až se loď přiblíží k pevnině, ukradne člun a dovesluje ke břehu. Po opuštěných cestách se vydá dál na východ. Umí zacházet s lukem i s mečem, a když se jí podaří nějaké sehnat, jistě se bezpečně dostane do některé zapadlé vesnice, kde zpeněží svoje klenoty a usadí se.

Jako kdo?

Jako švadlena? Ne, s jehlou a nití to nikdy neuměla.

Jako porodní bába? Na Ogofu byla často u toho, když se rodil dobytek, ovce, prasata a koně, v hradních stájích i na polích kolem hradu, ale ještě nikdy neviděla porod malého dítěte.

Jako kuchařka? Nebo snad šenkýřka? Sheena nevolí zkřivila obličej, když si představila, jak obsluhuje ochraptělé muže, vojáky, řemeslníky, kupce a podomní obchodníky. Ti všichni jistě budou celí blahem bez sebe, že můžou na pár hodin zapomenout na dřinu nebo hašteřivou manželku, že můžou pobýt v družné zábavě s ostatními, vyprávět oplzlé vtipy a nakukovat jí pod sukni.

Teď se nebude trápit tím, co bude dělat, až se jí podaří z lodi uprchnout. Proč stahovat kalhoty, když je brod ještě daleko? Ze všeho nejdřív musí vymyslet, jak se dostat z Temného safíru.

Vítr ji šlehal do tváře. Opíral se do plachet a loď letěla jasnými modrými vodami. Po palubě pobíhali muži všech možných velikostí a vzezření. Ozývalo se řinčení řetězů, plachty se třepaly ve větru a námořníci na sebe pokřikovali povely. Někteří myli palubu, jiní vylévali vědra kalné vody přes zábradlí a další šplhali po lanoví a upravovali obrovské bílé plachty a ráhna.

Nejistým krokem se vydala k zábradlí. I když bylo moře docela klidné, stále ještě se jí houpal žaludek.

„No jen se na to podívej!“ ozval se nějaký hluboký hlas za jejími zády. Ani se neotočila; zaclonila si oči a pohlédla na východ, aby se přesvědčila, jak jsou daleko od pobřeží.

„To je ta černá pasažérka,“ řekl jiný muž nosovým hlasem. „Jestli my by jsme neměli s krysama v podpalubí trávit víc času, co ty na to, Velkej Tome?“

„Radši se mě neptej, co by se stalo, kdybysme dali na tebe.“ K Sheeně se donesl hurónský smích. Nezbývalo jí než zatnout zuby a ovládnout se, přestože měla sto chutí pořádně těm darebákům vynadat. Námořníci byli většinou pověrčivá čeládka; jestli si ji ještě budou dobírat, odříká před nimi nějaké zaklínadlo a nechá je, aby na ně působilo. Jen ať se sami přesvědčí, jestli je nebo není kouzelné. Vyšší z obou mužů byl svalnatý a měl jemné světlé vlasy. Nos měl křivý, jako by byl víc než jednou přeražený, a od ucha až k bradě se mu táhla jizva. Jedno chladné modré oko bylo větší než to druhé. Hlasitě si odfrkl.

„Z cesty!“ zaburácel jí za zády nějaký hlas. Uskočila a kolem prošel zavalitý muž s vědrem plným mrtvých krys. Když házel náklad hlodavců do moře, zvědavě na ni mrkl; nakrabatila nos odporem. „Kdo jsi?“ Drobné oči měl posazené blízko u sebe, tučné rty a v puse už jen posledních pár zubů. Před tělo vyčnívalo objemné břicho.

„Můj host.“ Zpoza hlavní plachty vystoupil Keegan. Byl cely v černém, ostře řezané rysy bez úsměvu; přimhouřenýma očima přehlížel posádku.

Sheena ztuhla.

„A jako mému hostu,“ pokračoval, „jí budete prokazovat patřičnou úctu. Je ti to jasné, Maynarde?“ Vítr mu čechral havraní vlasy, tvářil se vážně a rozzlobeným pohledem probodával tři lelkující námořníky.

„Jistě, kapitáne, jistě.“ Maynard sklopil hlavu, drobná prasečí očka upřel do podlahy, zvedl vědro a zmizel z dohledu.

Další dva námořníky okamžitě přešel humor.

„Ty, Tome, nemáš nic lepšího na práci než si utahovat z dámy?“ Než mohl vysoký blonďák odpovědět, Keegan dodal: „Myslel jsem, že se chystáš pomoct Jamesovi opravit lodní pumpu.“

Tom sešpulil rozpraskané rty, chvíli to vypadalo, že bude něco namítat, ale nakonec si to rozmyslel. To už se Keegan díval na menšího z obou mužů. „Jestli se nepletu, Jaspere, tak jsi dnes ráno neměl za úkol kontrolovat zásoby sudů s vínem a pivem.“

„To máš pravdu, kapitáne,“ souhlasil drobný muž a divoce kýval. Jedno oko měl vyš než druhé. Ve tváři byl ruměný, jako by stál na palubě za každého počasí, a byl zarostlý, jako by se vůbec neholil. Pod kapitánovým přísným pohledem se cely stáhl, jako krab hledající ve skále dutinu, do níž by se mohl skryt. Bylo zřejmé, že Tom chce něco namítat. Chřípí měl roztažené a pěsti zaťaté, ale i on se nakonec bez odmlouvání podrobil a šel po své práci.

Keegan se opřel bokem o zábradlí a provázel odcházejícího muže pohledem. Když se přesvědčil, že Tom skutečně nezahálí, obrátil rozzlobené zraky na Sheenu. „Neříkal jsem ti snad, že máš zůstat v kajutě?“

„Ano, ale já nebudu…“

„Především se se mnou nebudeš hádat.“ V hlase mu zaznělo podráždění a ona se naježila. Ano, ostatní se ho možná bojí, ale ona s podobnými neurvalci a vojáky vyrostla. I když je Keegan urostlý jako jedle, má rozložitá ramena a chová se, jako by byl zvyklý celý život rozkazovat, ona si od něj poroučet nedá.

Loď se zhoupla a Sheeně se udělalo nevolno. Pomyslela si, že musí být v obličeji zelená jako zralý hrášek.

„Potřebovala jsem čerstvý vzduch.“ Nepatrně zvedla bradu. „A o moje bezpečí si nedělej starosti, já se o sebe postarám.“

„Ne na mé lodi.“

„Všude.“

„Kdepak všude. Tady ne. Na Safíru platí jiná pravidla.“ Stáhl koutky úst nevolí. Když zahlédl vysoko v lanoví zavěšeného asi jedenáctiletého chlapce, ztvrdlými prsty si prohrábl vlasy. Z hnědé kštice na ně hleděly rozpustilé oči a na rtech se mihl křivý úsměv. „Zpátky do práce, Bo,“ nařídil Keegan.

„Ale já pracuju.“

„Tomu říkáš práce?“ Keegan nevěřícně nadzvedl obočí a Sheena na okamžik zahlédla laskavějšího, mírnějšího Keegana, Keegana, v němž se pod drsnou kapitánskou slupkou skrývala duše a smysl pro humor. Že by si o něm vytvořila nesprávný úsudek? Ne, nesmí zapomínat, že ji nechal na holičkách, když ona pro něj riskovala život.

„Jo,“ odvětil chlapec s vypnutým hrudníkem.

„No dobrá. Ty si zřejmě myslíš, že dostaneš zaplaceno za to, že se tady houpáš na laně jako nějaká opice.“

Chlapec se hlasitě zachechtal. Vítr nesl jeho perlivý smích po palubě. Na kapitánově tváři se pod tmavým strništěm objevil náznak úsměvu.

„To je tvoje paní, kapitáne?“ zavolal nevycválaný kluk z plachtoví.

„Je mým hostem.“

„Jak to?“

„Do toho ti nic není.“

„Se mi zdá, že je to tvoje paní.“

„Ne, Bo,“ vložila se do hovoru Sheena a zaklonila hlavu, aby na chlapce lépe viděla. Zaclonila si oči proti slunci. „Nepatřím žádnému muži,“

„Že ne?“ Očividně jí nevěřil.

„Jestlipak ty nechceš, aby byla tvoje,“ nadhodil Keegan a od zadního stěžně se ozval výbuch smíchu. Zdálo se, že se tam někdo – neviděn – dobře baví tím, že je pozoruje.

Keeganův výraz zpřísněl. Popadl Sheenu za paži a postrkoval ji přes kymácející se loď na příd. Ocelové prsty se jí zarývaly do kůže. Těžké boty zvonily o palubu. Mohutné plachty nad jejich hlavami se střídavě vydouvaly a visely bez známky života, na vodě se třpytilo slunce. „Nestrpím, abys mi odmlouvala,“ řekl pomalu. „Ne před posádkou. Ne na mé lodi.“ Sklonil se k ní, takže se jejich nosy téměř dotýkaly. „Poslouchej mě, Viktorie z Rhyddu,“ zašeptal, zatímco jí se obracel žaludek, „na Temném safíru rozhoduju já. Nikdo nic nenamítá, nikdo se se mnou nepře, nikdo si netroufne mi odporovat. Moji muži jsou mně, mé lodi a jeden druhému oddaní. Ty jsi tady jen host, nezvaný host, aby bylo jasno, a proto budeš poslouchat, co řeknu.“

„A když ne?“

„A když ne?“

„Vypadá to, že mi chceš vyhrožovat,“ vychrlila ze sebe polykajíc mnohem ostřejší slova a přitom zápasila s nevolností a naklánějící se lodí.

„Nevyhrožuju ti, paní.“ Zahleděl se jí zpříma do očí. „Ale vyžaduji kázeň. Rozumíš?“

Ach, jak strašně ráda by mu vzdorovala. Jindy by to udělala, ale teď ne. Teď má navrch on. „Dobře.“

„Nebudeš mi tedy dělat žádné potíže?“

„Ale jistě, jistě, kapitáne,“ neudržela se a vyštěkla kousavě, přestože si předsevzala, že bude držet jazyk za zuby. Naražená hlava bolela a hrozilo, že ji zradí žaludek; šperky v holínce se jí bolestivě zařezávaly do kůže a ona měla vztek, že ji kdy napadlo vstoupit na tuhle proklatou loď. „Anebo,“ dodala přehnaně sladkým hlasem, jako by to byl okamžitý nápad, „bych ti snad měla říkat mylorde? Či pane? Nebo mylorde i pane?“ Ušklíbl se, ale ona se nenechala odradit. „Možná rozkazuješ samotnému Pánubohu?“

„Jen když je s námi na palubě, Viktorie,“ opáčil Keegan a v opálené tváři mu zasvítily bílé zuby. „Pak ovšem musí poslouchat. A když já řeknu, že má zůstat v kajutě, neodmlouvá. Totéž chci po tobě.“

Měla sto chutí mu znovu odpovědět, ale tlak prstů kolem její paže zesílil. „Nezapomínej, že kromě toho, že jsme se na něčem domluvili, jsem ti taky zachránil krk. Nebýt mé lodi, byli by tě vojáci našli a opovaž se…“ Když se začala ohrazovat, přitiskl jí prst na rty. „Opovaž se mi odmlouvat. Nemá to žádnou cenu. Než doplujeme do přístavu, zůstaneš u mě. Až zakotvíme, zaplatíš, co mi dlužíš, a pak můžeš jít, kam budeš chtít.“

Na okamžik nebyla mocna jediného slova. Jen tam stála a zírala na něj. Nejraději by se mu vytrhla, kopla ho do slabin, poslala jeho bídnou duši do horoucích pekel, ale ovládla se.

Místo toho mu jen vytrhla paži ze sevření. Ať se jí to líbí nebo ne, pár dnů ho bude muset poslouchat. Když vyběhla po můstku na tuhle zatracenou loď, připravila se o svobodu. Pokud se nechce vrhnout přes palubu, nezbývá jí než se podrobit.

Jako kdyby si v jejích očích přečetl rezignaci, usmál se a na chvíli byl ten parchant téměř přitažlivý. Téměř. Uhladila si sukni, v dlaních ucítila jemný dotek měkkého sametu a zeptala se: „Takhle mluvíš se svou ženou?“

Úsměv pohasl. Na čelisti se mu pohnul drobný sval. „Už ne.“

„To tedy doufám.“

Na vteřinu se zahleděl do moře. Zatnul jednu ruku v pěst a nechal ji dopadnout na zábradlí. Pak se jí znovu zahleděl do očí. Zamrazilo ji. V pohledu se mu na okamžik mihl smutek, rychle jej však skryl. „Brynna, moje žena, je mrtvá, Viktorie,“ odtušil; rty se mu téměř nehnuly. „Jsou to už tři roky, co zemřela.“

„Žádné nové zprávy?“ zeptala se Fawn při procházce zahradou a zastrčila si pramen vlasů za ucho. Právě kvetly měsíčky a růže a ona by v nich měla nacházet potěšení, ale nemohla. Dnes ne. Pomalu se vlekla směrem k nádvoří a připadala si jako udřený valach. Kotníky měla naběhlé, celé tělo oteklé a neohrabané a byla znavená z tíhy, kterou musela vláčet. Vedle ní kráčel vyhublý majordomus. Je to divný patron; v jeho přítomnosti jí vždycky vstávají chloupky po těle.

„Jeho lordstvo je stále na lovu,“ poznamenal bezbarvě.

„Ale mě nezajímá lov,“ odsekla. Poslední dny byla často podrážděná. Sledovala, jak doškař opravuje střechu. „Měla jsem na mysli Sheenu. Ještě ji nenašli?“

„Sir Manning se nevrátil, ale není pryč ještě ani čtyři dny.“

Jí to připadá jako celá věčnost.

I když si to Fawn odmítala připustit, Manning jí chyběl. Stokrát si opakovala, že jen využije jeho služeb. Je silný, lstivý a odvážný, ale především velmi ctižádostivý – což je pro její záměry ideální. A přece je nervózní. Plná úzkosti. Nedočkavá.

Ale co, třeba za to může její stav. Vždycky, když byla těhotná, ji přepadaly takové nesmyslné nálady. Zastavila se, aby si odpočala na lavičce u kaple. V překrásných květech bzučely včely a vzduch opojně voněl květinami a kořením, protože kuchař trval na tom, že rozmarýn a šalvěj musí zasadit hned u kuchyně.

Z místa, kde seděla, mohla Fawn sledovat, jak nějaká žena vybírá z proutěného úlu vysoko na věži plástve medu. Za ženinou hlavou se ve svěžím ranním vánku třepotala vlajka Ogofu s modrozlatým drakem.

Fawn si složila ruce na vystouplém břiše a cítila se jako ta nejstarší a nejošklivější prasnice v chlívě. Dítě se pohnulo a ona si řekla, že musí být trpělivá, že jí maličký stokrát vynahradí ranní nevolnosti, oteklé kotníky a všechny bolesti. Její dítě, syn, bude lordem z Ogofu.

A Tardiffu.

Konečně se to podaří.

„Až něco zaslechneš, musíš mi to hned říct,“ nařídila majordomovi, který nervózně přešlapoval vedle ní. Když se tak na něho dívala, napadlo ji, jestli by vytekla nějaká krev, kdyby mu chtěla pustit žilou – anebo jen ledová voda.

„Jak si přeješ,“ odvětil, uklonil se a odešel.

Nakonec usoudila, že je přece jenom neškodný, i když v pevnosti podezřívá úplně všechny. Zdá se jí, že nemůže důvěřovat nikomu.

Ani siru Manningovi, varoval ji vnitřní hlas, ale ona mu nevěnovala pozornost. Pokynula prostomyslné dívence, která ji doprovázela. „Pojď sem, Sáro, a sprav mi to!“ Baculatým prstem ukázala na vzpurný pramínek vlasů. Vychrtlá služtička k ní přistoupila a začala zápasit s kadeřemi. „Kde je Zelda?“

„V paláci, mylady. Není jí dobře, a tak mě prosila, jestli bych se o tebe nepostarala místo ní,“ odpověděla ta naivní husička. Fawn se na svou komornou pořád pro něco hněvala – neměla ji ráda. Nikdy. Zdědila tu tvrdohlavou ženskou po Bertrice.

„Měla mi to říct sama.“

„Ano.“ Fawn cítila, jak ji dívka pletoucí cop tahá za vlasy. „Tak, mylady, už je to hotové. Jako by se ani nikdy nerozpletl,“ řekla.

Fawn pomalu otevřela jedno oko a pohlédla dívce do tváře. Byla by docela pěkná, nebýt velkých křivých zubů a ustupující brady. Ale jí to přece může být jedno. Je to jenom služebná. Kdyby byla krásná, měla by to v životě těžké. Všichni, od barona až po toho nejposlednějšího čeledína, by za ní bláznili a brali by si od ní to, po čem prahnou. Vlastně je pro dívku požehnáním, když není žádná krasavice. „Děkuju, Sáro. Řekni porodní bábě, že ji očekávám u sebe v komnatě.“

„Ano, mylady.“ Dívka se spěšně uklonila a vyklouzla branou na nádvoří. Fawn se s námahou postavila. Ohnala se po dotěrné mouše a kolébala se ke kapli, kde chtěla klečet a modlit se, aby jí kněz nevyčinil. Potřebuje, aby všichni na Ogofu věřili, že je milující manželka, oddaná lordu Jestinovi, a dobrá křesťanka.

Je to otravné, ale není zbytí, pokud chce, aby všechno vyšlo, jak si naplánovala.

Kapitola 4

„Nesetkali jsme se už?“ zeptal se Keegan, když se vrátili do kajuty. Ona se posadila ke stolu, na jedinou židli, která tam byla, on stál u pryčny.

Sheena polkla ztvrdlou kůrku chleba a v duchu si říkala, že musí zůstat klidná. Takže si na ni nepamatuje. „Myslím, že nikoli.“

„Opravdu?“ Zamračil se a obešel stolek, aby se na ni mohl podívat. „Zdáš se mi nějaká povědomá.“

Ach, Bože, má mu říct pravdu? Odváží se? Usrkla vína a odložila podnos se zbytky chleba, sýra a sušeného masa, z něhož oba ujídali, na stůl. „Co tím myslíš?“

Šedé oči se na ni pátravě dívaly a ona měla sto chutí se před nimi schovat. Vzpomněla si na dávný polibek, zrádný dotyk rtů, při němž se jí slabostí podlomila kolena a srdce začalo tlouci, jako by jí mělo vyletět z hrudi. Ale to je dávno – ještě předtím, než zjistila, jak krutí a nemilosrdní mohou muži být. „Jako bych – jako bych tě znal ze snů,“ řekl, přimhouřil oči a zahleděl se jí na rty.

Cítila, jak ji vzadu na krku polilo horko; loď se líně pohupovala na vlnách a dřevěná konstrukce praskala. Pamatuje si ji? Pohrává si s ní? „O tom nic nevím. Tvé sny jsou jen tvoje.“

„To je možná pravda, ale otravují mi život.“

Povytáhla jedno obočí.

„Ano, tak jako ty. Proč ses schovala na mé lodi?“

„Já…“ Kousla se do rtu, drahokamy v botě bolestivě tlačily. Přeje si mu důvěřovat, svěřit se, ale netroufá si. Ach ano, vypadá to, že ho to opravdu zajímá, nechová se teď jako hrubec, ale spíš jako někdo, kdo si dělá starost. Ona však ví, že je to jen přetvářka. Kdyby se svěřila – ach, u všech svátých, byla by blázen.

„Není snadné vysvětlit mé osobní důvody. Ty a já máme úmluvu,“ podotkla a uvažovala, proč se jí najednou zdá kajuta ještě menší, intimnější. „Slíbil jsi mi, že se na nic nebudeš vyptávat.“

„A ty jsi mi slíbila zaplatit.“ Podezíravý výraz ve tváři byl zpátky.

„Ano.“ Přiměla se zalhat. „A taky ti zaplatím. Až přistaneme.“

Nevypadalo to, že by ho přesvědčila. Viděla, že se mu kolem očí objevily drobné pochybovačné vrásky a ústy mu škublo. „Vzpomenu si, uvidíš,“ řekl. Sheeně vyschlo v ústech. „Jestli jsem tě už někde potkal, vzpomenu si.“

A co potom? říkala si.

„Ať už přede mnou skrýváš cokoli, tvé tajemství je prozatím v bezpečí.“ Vyšel z kajuty a Sheena zhluboka vydechla. Nebylo pro ni snadné být mu pořád tak nablízku. Na lodi nebylo kam utéct, kde se schovat. Keegan jako by byl úplně všude, a ačkoli si neustále připomínala, že je to lotr, bezcitný parchant, který by ji bez mrknutí oka prodal, pod drsnou slupkou občas zahlédla muže jiného, laskavějšího.

Pozorovala ho, když jednal s posádkou, to vystupoval energicky, jen co je pravda. Na Temném safíru byl pánem on a nikdo o tom nesměl pochybovat. Nikdy se však nechoval neurvale nebo surově, ani když muži reptali anebo se jim nechtělo pracovat. Jednou, když stála na palubě, slyšela ho, jak kárá nějakého zahálčivého chlapíka povalujícího se u sudu s dehtem, s nímž pracoval jiný muž, který měl za úkol utěsňovat spáry. Ani ten se však do svého úkolu příliš nehrnul.

„Zpátky do práce, Jamesi,“ nařídil Keegan. „A co je, sakra, se starochem Georgem – ještě mu toho chybí spousta zaspárovat.“

James se vydrápal na nohy. „Poohlídnu se po něm, kapitáne,“ řekl a odbelhal se pryč, jak nejrychleji dokázal.

Při jiné příležitosti ho viděla, jak přistoupil k jednomu z mužů, kteří seřizovali plachtu. „Cederiku, musíš to utáhnout pevněji. Podívej, takhle.“ A hbitě muži předvedl, jak si to představuje.

Když se Sheena pokoušela dívat jinam, nemohla odtrhnout pohled od napnutých svalů, které se Keeganovi rýsovaly pod košilí. Jistě jsou pevné a pružné; a opálená kůže, jemná na dotyk, je zbrázděná jizvami po dávných ranách. Ucítila ve tváři příval horka a začervenala se. A najednou se v ní probudila touha, o níž si myslela, že je dávno mrtvá.

Rychle se odvrátila a přes lana klopýtala zpátky do kajuty, kde zahlédla svůj obraz v zrcadle. Tváře měla zrůžovělé, oči rozšířené; sama na sebe se zlobila, že jí připadá přitažlivý. „Jsi hloupá,“ kárala se. „Blázen. Nezapomeň, Sheeno, kdo to je.“

Avšak pocit, jenž se jí tehdy zmocnil, nezmizel a ona se často přistihla, jak Keegana pozoruje, když rozdával mužům úkoly a dohlížel, jak je plní.

„Jaspere, pozor, aby ty kladky nezrezivěly. Však víš sám nejlíp,“ řekl jednoho odpoledne a poplácal shrbeného muže po rameni.

Následujícího dne přistoupil k pořízkovi, jenž měl podle všeho za úkol zbavovat loď hlodavců a obtížného hmyzu. „Maynarde, podívej se, jestli se do podpalubí nedal červotoč – možná budeme muset začít s opravou, až přistaneme,“ poznamenal Keegan a černé vlasy se mu v poledním slunci leskly. Sheena právě stála na horní palubě a hleděla k velšskému pobřeží. Při pohledu na Keegana jí pošetilé srdce v hrudi poskočilo. Na sobě měl černou košili a kalhoty zdobené kůží; blížil se k Maynardovi, jenž právě vyklápěl svůj úlovek přes zábradlí do moře.

„Jenže ty krysy, kapitáne…“

„Děláš svou práci dobře,“ pochválil ho Keegan, „ale krysy ti nikam neutečou a tvůj kocour na ně dohlídne, zatímco se podíváš do podpalubí. Ať s tebou jde Bo. Protáhne se do děr líp než ty. Přijď mi říct, jak to vypadá s červotočem, a pak se můžeš vrátit ke krysám.“

Zavalitý chlapík beze slova poslechl a Keegan se na něj usmál.

I když úsměv nebyl určený jí, přece se dotkl Sheenina bláznivého ženského srdce.

A ty noci. Ach, Bože, noci byly nejhorší. To vědomí, že leží kousek od ní, tak blízko, že kdyby chtěla, může se ho dotknout. Noci, kdy přemýšlela, jestli spí, poslouchala jeho oddechování… Div, že ji to nepřivedlo k šílenství.

„Takhle nesmíš uvažovat,“ spílala si. „V sázce je příliš mnoho. Je to chlap. Nemůžeš mu věřit.“ Stačilo, aby si vzpomněla na svůj svatební den, a přepadl ji strach z mužů. Ani ne před měsícem si byla jistá, že už nikdy v životě nepocítí tělesnou touhu. Vždycky, když si vybavila mrtvého manžela, přísahala, že už se nikdy žádnému muži neoddá. Žádnému nebude moci důvěřovat. Cožpak ji nezradil dokonce i její vlastní otec?

Sheena Ellwynna nechtěla; když jí otec oznámil, že se rozhodl provdat ji za lorda z Tardiffu, vzepřela se mu…

„Ne, otče,“ odpověděla Sheena, když se s ní tehdy Jestin znovu pokusil o sňatku promluvit. Zrovna na nádvoří s ogofským sokolníkem Bartem cvičila nového sokola. Dravec jí seděl na paži chráněné rukavicí a ona k němu něžně promlouvala. Když ji otec oslovil, tón jejího hlasu se prudce proměnil.

„Nevezmu si Tardiffa!“ vybuchla, až se sokol polekal, zasekl drápy pevněji do rukavice a vyděšeně zamával křídly.

„Ale, Sheeno. Je načase, aby ses provdala. Bude ti třiadvacet. Už dávno jsi měla být pod čepcem a mít děti.“

„Neboj se, já na ocet nezůstanu.“

„No jen aby,“ odtušil. „Nemysli, byla by to dobrá partie.“

„Nelíbí se mi.“ Pták zakřičel a chtěl uletět, byl však přivázaný.

Rozzuřená Sheena předala dravce Bártovi a stáhla si tlustou rukavici. Na voňavé trávě se třpytila rosa. Jarní mlhou se prodíraly paprsky slunce, hřály Sheenu na temeni hlavy a odrážely se od pavučin natažených mezi stébly svěží trávy. Když kráčeli k tvrzi, Sheena se na otce zkoumavě zadívala. Stromy byly obsypané voňavými květy, ale dívka si jich vůbec nevšimla.

„Ta svatba je jistě nápad lady Fawn,“ obvinila ho.

„Ano, myslí si, že by to bylo pro obě panství výhodné.“

„Chce se mě zbavit.“ Sheena nakopla hroudu bláta, až se hlína rozlétla na všechny strany.

„Její bratr by se měl už taky oženit.“

„Už přece byl ženatý.“

„Ano, ale nebohá lady Alyce je po smrti.“

Sheena se zachvěla. Alyce spadla z koně a rozbila si hlavu o kámen. Byla na místě mrtvá.

„Tardiff je teď sám a potřebuje ženu. Je to hezký muž, Sheeno, a má pěkné prosperující panství,“

„Nevěřím mu.“

„Vždyť ho vůbec neznáš.“

„Je to Fawnin bratr.“ To bylo samo o sobě pro dívku dostatečně pádným argumentem.

Jestin vzdychl, položil jí mohutnou ruku na rameno a vedl ji k hradu. „Mám na mysli jen tvé dobro, Sheeno,“ trval na svém. Prudce setřásla jeho ruku z ramene. „Tvoje matka – Pánbůh jí dej pokoj – by byla bývala chtěla, aby ses provdala a měla děti.“ Zavzdychal a ve stárnoucích očích se mu objevil víc než náznak smutku. „Bertrice byla skvělá žena, Sheeno.“

„Matka tě milovala,“ vykřikla Sheena a zprudka se k otci otočila. „Věřila na lásku a nikdy by nedovolila, abych se provdala jen proto, že je to výhodné.“

„Ale vždycky tomu tak nebylo. Později mě milovala, ale první léta, co jsme byli spolu, patřilo její srdce jinému.“

Sheena věděla komu. „Kapitánu Rourkovi,“ zamumlala a před očima jí kmitla vzpomínka na kapitánova mrtvého syna, který ji kdysi opustil na molu.

„Ano. Bertrice tehdy byla velmi mladá. A pošetilá.“

Jestin začal stoupat po schodišti, když se dveře pevnosti rozletěly a zevnitř vyrazili dva psi. Divoce štěkali a motali se otci kolem nohou. To už se ale objevil psovod, přibouchl za sebou dveře a omlouval se.

„To nic, mně nic neudělají,“ uklidňoval ho Jestin a podrbal jednoho ze psů za ušima. Muž odběhl a Jestin se znovu obrátil na dceru: „Nikdy přede mnou nevyslovila jeho jméno, byla hrdá a nakonec na něho zapomněla. Rourkův obraz v její mysli slábl a pak poznala, jak moc ji miluji.“

„Ale Rourke matku miloval. Proto se sem taky vrátil.“ Znovu pomyslela na toho parchanta Rourková syna a na to, jak ji odzbrojil polibkem, na který nikdy nezapomene.

„Rourke byl blázen,“ prohlásil Jestin a při vzpomínce na svého starého rivala ještě víc zbrunátněl.

„Matka ho taky milovala.“

„O tom pochybuji. Rourke pro ni znamenal… zábavu, rozptýlení. Nic víc.“ Jestin hladil oba psy po hlavě. Jeden na něj v očekávání vyskočil. „Dolů,“ nařídil Jestin a pokračoval: „Nebyl jsem nijak zámožný. Když jsem si namlouval tvou matku, Ogof ještě zdaleka nebyl tak velký, jako je teď. Byl jsem dlouho ve válce, ale věděl jsem, že Bertrice mi bude dobrou ženou.

Přísahal jsem, že ji budu milovat a starat se o ni, a doufal jsem, že ona se mě postupem času naučí mít ráda.“ Zamyšleně si promnul strniště na bradě. „Nebudu popírat, že to trvalo dlouho. Byly chvíle, kdy jsem si myslel, že mě nikdy nebude milovat. Byl jsem však trpělivý a ona si nakonec uvědomila, že má láska je opravdová.“

„A co bylo s Rourkem?“ zeptala se Sheena.

„Bertrice na něho zapomněla,“ odvětil Jestin rozhodným hlasem, ale Sheena v jeho očích zahlédla pochybnost.

„Moc si na ni nepamatuji,“ připustila.

„Možná jsem ti měl o ní vyprávět už dřív,“ řekl otec a o trávu si čistil zablácené boty, „ale byla jsi tak mladá a vždycky se zdálo, že ještě nenastal ten správný čas. Teď, když by ses měla vdávat, bys o ní měla vědět.“

„Ale já se nechci vdát,“ upozornila ho Sheena, „a už vůbec ne za lorda Tardiffa.“

„Pomýšlíš snad na někoho jiného?“

„Ještě jsem nenašla muže, kterého bych milovala.“

„Ach, dítě.“ Jestin jí prohrábl vlasy, jako by byla malé děvčátko. „To se ti právě pokouším říct. Že láska přichází pomalu.“

„A k tobě a lady Fawn přišla?“ nenechala se odbýt Sheena.

Otec se zarazil. „To je něco jiného.“

„Jak to?“

„Já… já potřebuji manželku a ty matku.“

Dívka si znechuceně odfrkla. „Já ji za matku nepovažuju.“

Dveře paláce se znovu rozletěly a vyšla Fawn ve zlatých hedvábných šatech. Za ní kráčely její tři dcery. Nejstarší z nich, Mary, se zuby jako králík a světlýma očima, byla o dvanáct let mladší než Sheena. Byla to ukňouraná afektovaná holka, která svou nevlastní sestru neustále sledovala. Anna, druhá v pořadí, byla tichá a nepřístupná, zatímco nejmladší, Lynna, byla hravý andílek, a vždycky když viděla svou nejstarší sestru, celá se rozzářila.

„Sheena! Sheena!“ vykřikla, vrhla se dolů po schodech a rozběhla se k ní na krátkých baculatých nožičkách. Sheena se usmála, sklonila se k ní, vzala ji do náruče a zatočila se s ní. Lynna se chichotala a nadšeně výskala. Tváře jí radostí hořely a modré oči šťastně zářily. „Ještě!“ volala, když se dotočily.

„Opatrně,“ kárala ji Fawn. „Ať se neušpiní… Ach, Sheeno, jak to zase vypadáš!“ Fawn se zamračila a vytrhla vzpouzející se dvouletou Lynnu Sheeně z náručí. „Šaty hanba pohledět a ty vlasy – pro lásku svátého Petra, podívej se na to.“ Přísně stáhla rty, jako by někdo zatáhl za nějaký neviditelný provázek. „A ty, Jestine, ty bys nad takovým chováním neměl přivírat oči. Sheena už je dospělá žena, brzy se provdá za mého bra…“

„Ne, za lorda Ellwynna se nikdy nevdám!“ vybuchla Sheena.

„Ale provdáš,“ opáčila Fawn a vyčítavě se podívala na manžela. „Je to tvoje chyba. Nechal jsi ji úplně zvlčit a choval ses k ní, jako by byla chlapec. Teď si myslí, že si může vybírat.“

„Taky že můžu…“

„Tiše! Nechci slyšet žádné odmlouvání!“ Fawn se rozhlédla po řemeslnících a sloužících na nádvoří. Barvíři přestali čistit sudy od barev a svícník vyšel na zápraží své chalupy, aby se podíval, co se děje. Dokonce i stráže na hradbách zvědavě zíraly dolů na nádvoří.

„Už se o tom s tebou nebudu bavit,“ prohlásila Fawn. „Pojďte, děvčata, a ty, Zeldo,“ dodala a luskla prsty na komornou, „doprovod Sheenu. Dnes večer nás přijede navštívit můj bratr.“

„Ne!“ Sheenu zabolelo u srdce.

„Běž, dceruško,“ řekl otec a ona si všimla, že mu z hlasu zazněla lítost. „Promluvíme si později.“

„Není o čem,“ vyštěkla Fawn, popadla děti i s protestující Lynnou a vrátila se do paláce. Mary se ještě ohlédla přes rameno, povýšeně se podívala na Sheenu a zle se usmála, jako by jí dělalo radost, že matka nevlastní sestru odkázala, kam patří.

Sheena se chtěla prudce ohradit, ale otcův neústupný výraz ji jen utvrdil v tom, že by to nemělo smysl. Už se rozhodl a jeho slovo bylo na Ogofu zákonem – pokud nic nenamítala jeho žena.

Nebylo to poprvé, co se Sheena styděla za to, že je jeho dcerou.

Kdo je ta žena? Keegan zachmuřeně zíral do tmy. Hlavou se mu honily útržky vzpomínek, ale nedokázal si z nich složit ucelený obrázek. Neviděl ji na černém zpoceném koni běžícím po louce? Nebyl u toho, když si v jakémsi městě s očima uličnicky rozzářenýma nasadila na hlavu čelenku a vběhla do katedrály? Nevzala ho někdy na nějakém tmavém místě vonícím po moři za ruku, nepřitáhla si ho a zlehka nepolíbila na rty? Neprovokovala ho kdysi nějakým modrým kamenem? Mávala mu jím před očima, jen aby ho potom zase schovala. Jsou všechny tyto obrazy, tak živé a skutečné, jen výplodem jeho fantazie? Všemohoucí Bože, není to snad první příznak počínajícího šílenství?

Pohlédl k nebi, na němž vycházely hvězdy. Ne, není šílený, ale něco není v pořádku. Jen kdyby si dokázal vzpomenout. Mohl se s ní setkat v temném bezčasí – v době dospívání, na niž se vůbec nepamatuje, a ona jej přece neustále pronásleduje? Otce tenkrát zabil jeho starý nepřítel. Keegan byl u toho, bylo to na Ogofu. Avšak on si nic nepamatuje od okamžiku, kdy zakotvili v zátoce, až do chvíle, kdy se mu rány zahojily, on se probral z mrákot a dozvěděl se, že jeho otec, jediný blízký člověk, kterého na světě měl, je mrtvý.

Ještě dnes, když si vzpomene, jak se probudil a zjistil, že se na něho Hollis upřeně dívá, pocítí chlad v duši. „Otče?“ s námahou vyslovil rozpraskanými suchými rty. Jako by to nebyl jeho hlas; zněl jako ozvěna v dlouhém temném tunelu. Příšerně ho rozbolela hlava a do jeho utrpení jakoby zdálky pronikla Hollisova slova.

„Je mi to moc líto, chlapče, ale copak si nevzpomínáš? Zabili ho.“

„Ne…“

„Ach, chlapče, zůstali jsme jen ty a já a nějak se budeme muset protlouct.“

Znovu upadl do bezvědomí; když po několika dnech přišel k sobě, téměř na nic si nepamatoval, jeho srdce a duši však tížila nepřekonatelná bolest.

Kdy a kde se mohl s tou ženou setkat? Jak to, že ji zná?

Zatnul čelist a řekl si, že na tom přece nezáleží. Za pár dnů se jí zbaví a bude zas o něco bohatší. A přece rád poslouchá její krok na palubě, často se ohlíží, jestli ji někde neuvidí, těší se na noc, kdy si ji spící bude moci prohlížet, i když má mužství ztuhlé a rozbolavělé potlačovanou touhou.

Ano, bude jen dobře, že co nevidět zmizí, ať už je to Viktorie, nebo Sheena, jak se domnívá.

„Ty jsi čarodějnice?“ zeptal se Bo, když Sheena vyšla z kajuty na palubu. Chlapec táhl dvě vědra, jedno bylo plné ryb a to druhé prázdné. Sheena byla ráda, že si může s někým promluvit, i když by dala přednost jinému tématu. Připadala si na lodi stísněně, pořád kolem ní někdo byl a sledoval každý její pohyb.

A potom ten zatracený kapitán. Oslovoval ji Viktorie, choval se, jako by ji nikdy v životě neviděl, a vyptával se jí, jako by ztratil paměť. Čím dřív se jí podaří z Temného safíru uprchnout, tím lépe pro ni.

„Kdybych byla čarodějnice, myslíš, že bych ti to řekla?“ škádlila malého otrhánka.

Podezřívavě se na ni zahleděl. „Ne, vsadím se, že bys mě začarovala.“

„Tak si raději dávej pozor, nebo to ještě udělám,“ řekla a při té představě se zasmála.

Chlapec, jak se zdálo, její veselí nesdílel. „Starej Hollis povídal, že umíš“ – chvíli přemýšlel, potom vytáhl svůj nůž a máchl jím ve vzduchu – „umíš vyvolávat duchy.“

„A co ty, ty tomu věříš?“ Nezlobila se na něho, bavilo ji to. Zhluboka se nadechla slaného mořského vzduchu, opřela se o zábradlí a zahleděla se k obzoru, jestli neuvidí zemi.

„Možná.“ Bo sebou plácl na palubu, jednu nohu nataženou, zády se opřel o zábradlí a z vědra vytáhl mrtvou rybu. Pohlédl na Sheenu záplavou hnědých vlasů, zapíchl ostrý nůž do ryby a rozřízl ji od ocasu až k hlavě. „Té noci, co tě našli, jsem na vlastní uši slyšel, jak říkáš, že umíš čarovat.“ Se samolibým úsměvem dodal: „Já toho vidím víc, než by se zdálo. Řada z nich si myslí, že jsem natvrdlej…, ale jsem zrovna tak chytrej jako oni,“ oznámil pyšně a Sheena pochybovala, že by někdo mohl jeho nezralost považovat za prostoduchost. „Viděl jsem, jak jsi proklela kapitána, když tě Hollis vytáhl z podpalubí. Volala jsi Velkou matku – Morganu – a chtěla jsi, aby tuhle loď a všechny, kdo na ní jsou, uvrhla do záhuby.“

Sheena se na něho podívala a povytáhla obočí. „Řekla jsem jen, že bych to mohla udělat.“

Hbitými prsty a dobře nabroušeným ostřím kuchal mrtvé ryby, vnitřnosti seškrabával do prázdného vědra a vyvržené ryby házel zpátky do plného. „Hollis si myslí, že jsi dcerou samotného ďábla a pořád s tím kapitána otravuje.“

„Vážně? Hmm. A co na to kapitán?“

„Směje se tomu.“

Má tedy smysl pro humor, i když se očividně baví na Sheenin účet.

„I ostatním to Hollis vykládá. Dušuje se, že nás zatratíš všechny. Nejmíň polovina posádky – Seamus, Jasper, Cederic a pár dalších – mu věří.“

Sheena se starcovo podezření nesnažila vyvracet. Jestli se jí muži bojí, nebo jestli se bojí jejího hněvu, nechají ji na pokoji. Alespoň v to doufala.

„Budeš čarovat? Vyvoláš duchy moře, aby loď převrhli a aby nás všechny zaživa sežraly mořské příšery?“

Sheena potlačila úsměv. „Ano, uvažovala jsem o tom.“

Chlapec podezřívavě přimhouřil oči. Vítr se jí opřel do vlasů a slanou vodou jemně zkropil obličej. Nad hlavami se jim začínala stahovat mračna prozrazující, že se chystá bouře.

„Tak co, Bo, co si o tom myslíš?“

„Já? Určitě jsi strašná ženská,“ řekl a rychle přikývl, „ale já se tě nebojím.“

„Že ne?“

Vyzývavě, sebevědomě se usmál. „Protože se o sebe umím postarat. S nožem umím zacházet stejně dobře jako Velkej Tom a jsem rychlejší než on.“ Popotáhl. „Oni netuší, co všechno vidím, slyším a vím.“ Zvedl nůž do vzduchu, na nabroušeném ostří se zalesklo několik slunečních paprsků. „Víš, proč vím tak jistě, že jsi čarodějnice?“

„Ne, prosím, prozraď mi to,“ dělala si z něj legraci.

„Protože jsi začarovala kapitána.“

„Začarovala?“ Podívala se na něj, přesvědčená, že se jí posmívá, ale Bo jen znovu kývl hlavou, jako by sám sobě dával za pravdu.

„Proč jinak by dovolil, aby byla na palubě ženská?“ Popadl další nešťastnou, nicméně už chvíli mrtvou rybu a drobným ostrým nožem jí rozpáral břicho.

„Kapitán Keegan nevěděl, že jsem na palubě.“

„Ale když tě našel, tak tě nehodil do moře, no nemám pravdu? Než ses objevila, vyhrožoval, že každou ženskou, která by mu vkročila na palubu, nechá chodit po prkně nad vodou. A tebe nenechal.“

„Už to někdy udělal?“

„To já nevím.“

„Kdyby mě hodil přes palubu, Bo, jistě bych se utopila anebo… anebo by mě sežraly strašné mořské příšery, mořští hadi. To chceš, aby se stalo?“

Na okamžik se zamyslel; hrotem nože se téměř dotýkal brady. „Jen jsem řekl, co vím, paní. Kdyby měl kapitán dodržet slovo, musel by tě za to, že ses schovala na palubě, hodit do moře. Aby všem dokázal, že když něco řekne, tak to platí.“ Zatáhl za rybí žábry a kluzké vnitřnosti sklouzly do džberu. Zručně kuchal jednu rybu za druhou. Zamračil se a jako by sám pro sebe poznamenal: „Neřek sem, že chci, abys byla mrtvá.“

„To doufám,“ poznamenala, nachýlila hlavu na stranu a zeptala se na něco, co jí vrtalo hlavou od první noci v Keeganově kajutě. „Co se stalo s kapitánovou ženou?“ Bo mlčel a dál čistil ryby.

„Když mi to řekneš, nezačaruju tě,“ ponoukala ho Sheena. Chlapec si hryzl ret, jako by se rozmýšlel, kolik jí toho může prozradit.

„Neznal jsem ji,“ řekl nakonec. Hodil vyvrhnutou rybu k ostatním a popadl další. „A ty jsi mi neodpověděla na otázku.“

„Na jakou otázku?“

„Co jsi s kapitánem provedla, že tě nehodil přes palubu?“

„Vůbec nic,“ ohradila se, protože nechtěla myslet na úmluvu, kterou spolu oné noci, kdy ji dopadli, uzavřeli.

Bo si nevěřícně odfrkl, vytáhl poslední kus a pustil se do čištění. Skrz pramínky vlasů ji pohledem obviňoval ze lži. Hodil očištěnou rybu zpět do vědra; šupiny se ve slunci svítícím za mraky slabě leskly. „Protože v tvém případě kapitán jedná proti svým zásadám.“

„Jak to?“ zeptala se, naklonila se přes zábradlí a dívala se do hlubin oceánu. Slaný vítr jí čechral vlasy a ona se snažila zamaskovat, že jí ten lotr, který ji před lety oklamal a teď se chová, jako by si na to nepamatoval, zajímá. Je snad slepý? Anebo si s ní jen tak pohrává? Netušila, co zamýšlí, a vždy, když mu byla nablízku, byla ostražitá. Nervózní. A vyvedená z rovnováhy.

„Vždycky říkal, že ženy nemají na palubě co dělat. Vůbec žádné.“ Bo zamyšleně stáhl rty. „A taky tady nikdy žádná nebyla.“

„Nikdy?“

„Ne.“

„Ani jeho žena?“

„Už jsem řek, že jsem ji neznal. A kromě toho je mrtvá,“ odvětil chlapec bez náznaku lítosti. Vyskočil ze země, popadl vědro s vnitřnostmi a vysypal je do moře.

„Já vím, ale když ještě žila?“

„Nikdy na loď nevkročila.“ Za předním stěžněm se vynořil Velký Tom. „A dobře udělala!“ Přes rameno měl smotané lano a jako vždy se tvářil nepřístupně; oči měl studené jako moře v zimě. Jak dlouho už je poslouchá? Sheena se začervenala, když si vybavila, jak se na kapitána vyptávala.

Tom zakašlal a odplivl si přes zábradlí. „Ženské nemají na moři co dělat a tohle byla děvka proradná, to je jednou jistý. Sama se zabila, když ji kapitán načapal s jiným chlapem.“

Sheena mu nevěřila ani slovo.

„Čekala tenkrát dítě.“ Roztáhl chřípí a povytáhl si lano na rameni. „Byla rozmazlená a prohnaná jako liška. Byla taky tak krásná jako ty, ale srdce měla černé jako noc. Všichni chlapi ji chtěli. I kapitán.“

Uslyšela za sebou kroky a hned věděla, že je to Keegan. Srdce se jí sevřelo. Zrudla rozpaky.

„Zatraceně,“ zašeptal Bo, když se ohlédl přes rameno.

„Bo!“ ozval se Keeganův hlas. Chlapec se narovnal a popadl svůj úlovek. „Kuchař se po tobě shání.“

„Ano, kapitáne,“ odpověděl klučina. Pohledem Sheenu varoval, aby si to, o čem mluvili, nechala pro sebe, a seběhl na spodní palubu.

„A ty, Tome, nemáš nic jiného na práci než šířit klepy jako nějaká stará ženská?“ chtěl vědět Keegan. Ve tváři měl neproniknutelný výraz a měřil si je potemnělýma očima.

„Já se starám o svoje, kapitáne.“

„Tak proč nejsi na přídi u plachet?“

„Protože se mi to zdá zbytečné, kapitáne,“ trval Tom na svém. „Kam plujeme? Proč jsme se vlastně odchýlili od kurzu?“ Tom přimhouřil oči, zahleděl se k obzoru a odplivl si. Ukázal k východu. „Kde zůstalo pobřeží, he, kapitáne?“ Přiblížilo se několik dalších mužů.

Keegan sevřel rty. „Plujeme tak daleko do moře, abychom si nachytali ryby, Tome,“ vysvětlil netrpělivě.

Tom si hřbetem ruky utřel nos a zavrtěl hlavou. Dva námořníci seřizující plachtu přerušili práci.

Keeganovi docházela trpělivost. Zaťal čelist. Svaly na šíji měl napjaté a vypadalo to, jako by se chtěl na kolohnáta Toma vrhnout a dát mu co proto.

Loď se pohupovala na vlnách, dřevěné trámy praskaly a řetězy řinčely. Posádka beze slova přihlížela. Ve vzduchu bylo cítit šarvátku a Sheena věděla, že za to může ona.

„To kvůli té ženské,“ prohlásil Tom a vyslovil to, co si sama myslela a čeho se bála. Prásk. Shodil smotané lano na palubu.

Sheena nechtěla, aby se kvůli ní muži proti Keeganovi vzbouřili. Zatím ho pořád potřebuje a… a vlastně si nepřeje, aby ho bez ohledu na jejich úmluvu potkalo něco zlého.

Od schodiště se vynořil Hollis, pláštěnka mu ve větru vlála a jeho staré oči rychle zhodnotily, co se pod vzdouvajícími se plachtami děje.

„Jen tě rozptyluje, kapitáne, tak jako ostatní muže.“ Tom pohrdlivě ukázal palcem směrem k Sheeně. „Ženské nemají na moři co dělat, a čarodějnice už vůbec ne.“

„Ta žena nemá s kurzem naší plavby vůbec nic společného,“

„Že ne? A já povídám, že tuhle loď proklela a tobě popletla hlavu.“

Hollis se zamračil a zavrtěl hlavou. „Tak to by stačilo…,“ promluvil, ale Keegan si ho nevšímal.

„Vrať se na příď, Tome, a o černého pasažéra se nestarej.“

Tom zrudl a přistoupil k Hollisovi. „Tady Hollis se mnou souhlasí, i když teď říká něco jinýho. A Maynard se Seamusem taky. Od té doby, co ji Hollis našel v podpalubí a přitáhl ji k tobě do kabiny, ses hodně změnil. Začarovala tě, kapitáne, na to dám krk.“

„A já říkám, že se mýlíš. Je mým hostem. Nic víc a nic méně.“

„Anebo je to tvoje kurva,“ poznamenal Tom téměř neslyšně.

Sheena zkameněla. „Já nejsem ničí kurva,“ prohlásila pevně, zatnula ruce v pěst a po hladké palubě udělala krok dopředu. Cítila, jak jí vře krev v žilách. „Ani kapitánova, ani kohokoli jiného. A pokud jde o čáry, myslím, že by sis měl dát pozor, nebo je sám na sobě pocítíš.“

„Tak dost,“ přerušil ji Keegan, ale Sheena ještě neskončila. Hodně toho v životě zkusila a nenechá se tou bandou lumpů a hrdlořezů zastrašit.

„Co by sis tak představoval, Tome, co? Jsou kouzla, která způsobí, že oslepneš, anebo se rovnou skácíš mrtvý k zemi. Taky bych mohla zařídit, aby se ti přirození scvrklo jako vysušené jablíčko, anebo…“

„Řekl jsem dost!“ zavrčel Keegan a probodával ji pohledem ostrým jako dýka.

„Ale…“

„Čaruj si, jak chceš, Viktorie, ale dělej to laskavě v soukromí mé kajuty.“

„Pozor, kapitáne, nebo svá kouzla obrátím proti tobě.“ Poryv větru ji udeřil do tváře, rozcuchal jí vlasy, ale ona se ani nepohnula.

„Jen to zkus,“ nadhodil a v jeho hlase nebylo ani památky po žertování.

„Proboha, ne!“ vykřikl Hollis a ostatní muži k nim zvědavě pohlédli. Keegan se obrátil k Tomovi.

„Vraťte se do práce. Všichni,“ Čelist měl jako vytesanou z kamene, kůži na skráních napnutou k prasknutí a kolem úst hluboké rýhy. „A tebe, Tome, varuju. Už nechci slyšet, že mluvíš o dámě tak neuctivě.“

„Pche!“ Velký Tom si znovu odplivl, tentokrát na palubu. „Něco tady smrdí, kapitáne Keegane, a ty to víš. Odchýlili jsme se od kurzu a Wart někam zmizel. Co je s ním?“

Vítr se obrátil. Keegan probodl mohutného námořníka pohledem. „Před pár dny jsem Warta poslal na pevninu. Vzal si člun a setká se s námi v dalším přístavu.“

Co je zase tohle? A kdo je to ten Wart?

„Proč?“ chtěl vědět Tom a Sheeně bylo jasné, co přijde, ještě než Tom znovu otevřel pusu a znechuceně hodil hlavou k Sheeně. „Kvůli té děvce?“

Keegan se vrhl vpřed, ruce sevřené v pěst, svaly na ramenou zatnuté, jako by se chystal na souboj. Moc nechybělo a byl by na drzého hromotluka skočil. „Jestli se k té ženě nebudeš chovat jako k dámě, Tome, šeredně si to odskáčeš. A teď – myslím, že máš nějakou práci. Koukej si s ní pospíšit, nebo to budeme muset vyřešit jinak.“

„Chceš se se mnou prát?“

„To ty se chceš prát.“

Mezitím se přiblížili Jasper, Reginald a Seamus, kteří tušili vzpouru. Podívali se jeden na druhého a pak na Toma.

Tom zkameněl.

Keegan se ani nehnul.

Plachty divoce vlály ve větru.

Tom se jízlivě ušklíbl; Sheeně připomněl hradní psy – taky se tak krčili a vrhali zlověstné pohledy, když byli zahnáni do kouta a očekávali výprask. Tom z Keegana nespouštěl zrak. „Na téhle lodi jsi kapitánem jen díky podvodné hře,“ zavrčel, pootočil se a hledal něco, do čeho by praštil.

Jako kdysi jeho otec, pomyslela si Sheena a ztěžka polkla. Copak Keeganův otec při hře málem nepřišel o loď, o svého Válečníka? Místo výhry ho čekala smrt.

„Všichni to vědí.“

„To je přece jedno, Tome,“ řekl Keegan a blížil se k němu. „Jestli jsem tuhle loď koupil, ukradl nebo ji vlastníma rukama postavil, nemění nic na tom, že jsem tady kapitánem.“ Keegan měl napjatý každičký sval, jen jen vyrazit. „A ty i ostatní mě budete poslouchat. Nikdo se mi nebude protivit. Nikdy.“

„Jsi blázen, kapitáne.“

„Možná.“

Tomův pohled putoval po palubě a Sheena si na okamžik myslela, že vyrazí mohutnou pěstí proti Keeganovi.

Chvíli váhal a pak zavrčel: „Ona mi za ty potíže nestojí.“ Ustoupil, vrhl na Sheenu nenávistný pohled a znovu si odplivl. Nakonec se sehnul, sebral smotané lano, znovu si je hodil přes rameno a zmizel za hlavní plachtou.

Keegan se obrátil ke ztělesněnému prokletí této plavby a pomalu promluvil: „Nuže, Viktorie, už nikdy…“

„Kapitáne!“ Blížil se k němu Hollis vrhající ustarané pohledy za Tomem. „U všech svátých, kapitáne, Tom přece vždycky z huby vypustí něco, co by neměl, ale on to tak nemyslí. Má prudkou povahu.“

Keegan na to nic neřekl.

„Vždyť ho znáš, Keegane. Odmlouvá sice, ale je věrný.“

Keegan se na staršího muže podrážděně zamračil. Tomova slova se ho hluboce dotkla; měl sto chutí popadnout tu hubatou ženskou za pačesy, odvléct ji do kajuty a tam ji zamknout, aby už nevyvolávala žádné další rozbroje. Místo toho musí poslouchat Hollise. „Co chceš, Hollisi?“

„Chci si s tebou promluvit o Seamusovi. Je mu špatně a potřebuje, aby ho někdo vystřídal. Vypadá to, že včera trochu moc pil“

„Tak pojďme.“ Keegan přešel ke schodům na dolní palubu. Tam stál Seamus a kormidloval.

Ani se na Keegana a tu bláznivou Viktorii, která kapitána doprovázela, nepodíval. Keegan sevřel rty. Věděl, že s ní budou potíže, a nemýlil se. K čertu s ní i s tou její zatracenou krásou.

Koutkem oka Keegan zahlédl Jamese. Zády se opíral o stěnu kajuty a spravoval velkou síť. James potlačil úšklebek a loktem dloubl do Jaspera. Pak mu něco zašeptal do ucha a jízlivě se ušklíbl. Jasper se rozchechtal a Viktorie viditelně ztuhla. Napřímila ramena, hrdě zvedla bradu a Keeganovi se před očima mihl prchavý obraz – obraz mnohem mladší ženy, ne, spíš dívky. Ale než ho stačil zachytit, vzpomínka se rozplynula. Už zase. Však on si vzpomene. Už brzy. Cítil, že to musí přijít.

Tváře jí hořely rozpaky, rty měla sevřené, protože věděla, že Velký Tom vyslovil to, co si myslí řada mužů – že kapitánu Keeganovi zahřívá postel. S tím se ale nedá nic dělat. Ať už si to uvědomuje nebo ne, s ním je mnohem víc v bezpečí, než kdyby zůstala zamčená v podpalubí.

Nicméně Hollis má možná tentokrát pravdu, pomyslel si sebekriticky. Asi ji měl dopravit na břeh hned, jak mu ji přivedl do kajuty.

„Kapitáne,“ pozdravil kormidelník. Byl to vysoký chlapík, kost a kůže, s nepěstěnou bradkou a unavenýma očima bez života. Držel se kormidla, jako by potřeboval jeho oporu. Pod nezdravě napjatou, nazelenalou kůží vystupovaly lícní kosti.

Keegan bez zaváhání přistoupil rovnou k věci: „Hollis říká, že chceš, aby tě někdo vystřídal.“

„Ano, to bude nejlepší,“ řekl a těma bezvýraznýma očima se podíval na kapitána. „Mrzí mě to, ale teď…“ Odkašlal si a provinile se zahleděl na prkna paluby.

„Běž,“ řekl Keegan úsečně a sám se chopil kormidla. Hollisovi nařídil: „Sežeň Cederika.“

„Ano, kapitáne.“

„Paní půjde s tebou,“ dodal.

Sheena chtěla protestovat, ale rozmyslela si to. „Nepotřebuji doprovod,“ řekla místo toho a vyšla na horní palubu. Klenoty v botě ji tlačily. Musí se odsud co nejdřív dostat. Keegan je jiný, než jak se jí jevilo na první pohled. Cožpak si na ni skutečně nevzpomíná? Měla by mu říct, že se kdysi setkali?

Když dorazila do důvěrně známé kajuty, vrhla se na postel tak prudce, že se div nepraštila do hlavy, a zakryla si oči paží. Ach, Bože, je to nestoudný bídák… A přece jí cosi našeptává, že je vzrušující. „Jsi blázen bláznivá,“ říkala si. „Je okouzlující asi jako vlk, který se chystá zakousnout jehně!“

Proč poslal toho muže – jakže se jmenoval? – Warta – na pevninu? Wart? Co je to za jméno? Kam ho poslal – do Tardiffu? Na Ogof? Srdce se jí zastavilo. Chystá se ji Keegan oklamat? Drží ji tady záměrně jako zajatkyni, aby ji pak mohl prodat vojákům?

Jistě si nebude dělat výčitky…, anebo bude?

Cožpak se za ni ani ne před hodinou nepostavil? Nepodal si snad Velkého Toma? Ne že by to sama nedokázala, ale on zasáhl.

Je to jen díky naší úmluvě, říkala si a zamračila se, protože Keegan měl v sobě něco, co ji přitahovalo.

Co se to s ní děje? Ví přece, že je to zrádce. To se ukázalo už před léty. Nemůže mu důvěřovat a taky mu důvěřovat nebude. A i kdyby dodržel slovo, jejich úmluva pro ni zůstane špinavou záležitostí.

V tom okamžiku pocítila skutečnou lítost. Pomalu si stáhla holínku a vytáhla drahokamy. Oslnivé, jiskřivé klenoty na ni v matném světle lucerničky svůdně pomrkávaly. Říkala si, co se asi stalo s tmavomodrým kamenem, který tehdy ukradl, s nejvzácnějším matčiným šperkem, prokletým ogofským temným safírem. Prodal ho a za stržené peníze si koupil tuhle loď, kterou po něm pojmenoval? Nebo ho ještě má? Ukrývá ho někde tady na lodi? Anebo se prsten utopil v moři…, když si tenkrát myslela, že ho v té malé loďce, kterou mu dala – zabili?

„Na tom přece nezáleží,“ připomněla si. Až bude loď u pobřeží, uteče a nechá Keegana i s jeho tajemnou minulostí a svůdnýma očima daleko za sebou.

A co budeš dělat potom? Uprchneš z Temného safíru, dovesluješ na pevninu, a pak?

Možná by ses měla vrátit domů, Sheeno z Ogofu. Musíš nějak přelstít Manningovy muže, vplížit se do hradu a dostat se k otci, až bude sám. Vysvětli mu, co se stalo o svatební noci, a pak přijmi jeho trest, ať už je jakýkoli.

Ztěžka polkla, posadila se a zadívala se na svůj obraz v zrcadle. Byla bledá jako stěna – představa šibenice ji kdovíjak neuklidnila. Neměla ve zvyku utíkat z boje; většinou projevovala kuráž hraničící až s drzostí. Chtěla se vrátit na Ogof a ospravedlnit se.

To nedělej. Znamenalo by to jistou smrt, ozval se vnitřní hlas. Musíš však říct, jak to bylo doopravdy. Svěř svůj osud do otcových rukou. Důvěřuj mu. Je to čestný muž, oponoval jiný.

Znovu ukryla drahokamy do boty a přemýšlela, co bude dělat dál. Pouze ve dvou věcech měla jasno: musí uprchnout z Temného safíru a vyhnout se tardiffským vojákům. Pak teprve se rozhodne, jestli uteče a bude se po celý zbytek života skrývat, žít s vědomím, že musí být ostražitá, a ohlížet se, jestli ji někdo nesleduje, anebo se vrátí a vyčká otcova verdiktu. „Pane Bože, pomoz,“ zašeptala, i když nevěřila, že by mohla být vyslyšena.

Kapitola 5

„Ne, nechci to slyšet,“ varovala Fawn ležící na posteli ve své komnatě starou ženu. Na sobě měla jen lehkou košilku. Porodní bába Maven, taková stará čarodějnice bez smyslu pro humor a s pověstí, které Fawn příliš nevěřila, ji prohmatávala zahnědlými prsty a potom smutně zavrtěla hlavou, jako by říkala, že to bude těžký porod.

„Je mi to líto,“ řekla sklíčeně; za postelí hořely voňavé svíce, pokoj voněl po borových šiškách a po žaludech.

Zatímco porodní bába vyšetřovala Fawn, komorná Zelda stála trpělivě u krbu a držela Fawniny šaty.

„Neříkej, že je chlapeček špatně otočený.“ Fawn neměla na špatné zprávy náladu. Dychtivě čekala, co jí sdělí Manning o Sheeně. Jak je možné, že se té hloupé holce tak dlouho daří vodit nejlepší ogofské vojáky za nos?

Maven sešpulila vrásčité rty; v krbu plápolal malý oheň. Stěny místnosti byly vyzdobeny gobelíny a na podlaze ležely rohože z čerstvého rákosí provoněné růžovými lístky a květy levandulí. Dnes však hrad neskýtal Fawn žádné potěšení, ve vzduchu bylo cítit bouřku a bylo chladno. Když si k tomu přimyslela všechny ostatní starosti, byla jí porodní bába se svým nezvratným přesvědčením ještě protivnější.

„Tak co je? Proč mlčíš?“ dorážela Fawn a nespouštěla oči z ženy, která jí měla oznámit dobré zprávy – jiné slyšet nechtěla.

„Nechtěla jste, mylady, abych to říkala, ale děťátko, ať už je to chlapeček nebo holčička, se ještě neotočilo. A jestli to neudělá…“

„Žádné děťátko. Chlapeček to je,“ opravila ji Fawn, posadila se a stáhla si košilku přes oteklý pas – kdysi býval tak štíhlý, že jej bylo možné obejmout jednou rukou. „Je to chlapeček. Na to nezapomínej.“

„Ovšem,“ řekla žena, i když na očích jí bylo vidět, že trošku pochybuje. Zato Fawn tomu skálopevně věřila. Vydala se potají na kraj lesa, kde v chatrči poslepované z kdečeho přebývala jasnovidka Serena.

Serena položila teplé zkušené ruce na Fawnino nahé břicho, zavřela oči a řekla Fawn pravdu – že dítě v jejím lůně je chlapec, bude vládnout a bude stejně urostlý, lstivý a prudký jako jeho otec. Říkala také, že to dítě má všechny vlastnosti svého předka, Llywelyna Velikého, a Fawn jí věřila na slovo. Její proroctví bylo dobrým znamením.

„Jestli se chlapec neotočí, bude to těžký porod,“ řekla Maven jemně. Otevřeným oknem do pokoje pronikl závan čerstvého vzduchu, uhlíky v krbu se vzňaly a na bílých stěnách se roztančily zlatavé stíny.

„Porodila jsem už tři děti.“ Fawn vstala a luskla na Zeldu. Ta přiskočila a pomohla jí do zelené tuniky a tmavé suknice. „Nebylo to nic příjemného, ale zvládla jsem to.“ Se Zeldinou pomocí si Fawn upravila oděv, mračíc se, když si jej přetahovala přes odulé břicho.

„Ale tohle dítě je větší.“

„Já nejsem žádná naivní husa,“ vyštěkla Fawn podrážděně, protože jí byla tunika příliš těsná a taky proto, že jí porodní bába připomněla její stále se zvětšující břicho. „Chlapečci jsou často větší.“ Podařilo se jí usmát, ale starší žena se tvářila ustaraně. Bolest musí stranou, narození tohoto dítěte bude požehnanou událostí, jakou Wales nepamatuje od narození velkého Llywelyna. Jestin bude mít radost.

Jenže Jestin je hlupák.

„Když se dítě neotočí, mylady, a přijde na svět zadečkem napřed, pokud tedy porod přežije, může se stát…“

„Co?“ zavrčela Fawn. „Neříkej mi, že z něj bude mrzák nebo… nebo…“ Zmocnila se jí smrtelná hrůza. „Nebo že se narodí jako slabomyslný idiot, protože to by bylo rouhání, Maven. Slyšíš mě? Rouhání!“

„Nic takového jsem neřekla.“

„No dobrá.“ Kdepak, Fawn si nebude dělat z nějaké porodní báby těžkou hlavu. „To je tvoje starost, dohlédnout, aby se dítě narodilo zdravé. A já ti plně důvěřuju.“

Maven si skousla spodní ret. „Za ta léta, co přivádím děti na svět, mi zemřely jenom tři, mylady.“

„Tohle nebude čtvrté,“ prohlásila Fawn pevně. Chytila porodní bábu za obnošenou sukni. „Nezapomínej, že moje dítě je předurčeno k tomu, aby vládlo. Nejen na Ogofu, ale i na Tardiffu. A teď zmiz!“ S těmito slovy nešťastnou ženu propustila. Odněkud zdálky zaburácel hrom.

Schylovalo se k bouřce.

Když byla zasmušilá shrbená stařena za dveřmi, pohlédla Fawn k oknu. Proč se Manning nevrací? Roztržitě si sáhla na břicho a cítila, jak dítě kope. Pořádně kope. A, to bude válečník. Už brzy bude mít syna. A pak, při všech svátých, jí ten starý hlupák musí dát prsten, ale ne jen tak ledajaký. Musí to být prsten s kamenem stejně úchvatným a oslnivým, jako byl temný ogofský safír – prokletý prsten, který věnoval té ubožačce, své první manželce. Prsten, který teď dostane ona, musí být ještě cennější.

Foukal silný vítr a loď se divoce houpala na vlnách, až to se Sheenou na posteli házelo ze strany na stranu. Nemohla spát. Důvodem však nebylo rozbouřené moře; na to už si zvykla. Dokonce ani obavy z Manningových vojáků jí teď neplašily spánek. Na lodi se cítila bezpečněji než na pevnině. Hlavou se jí honily myšlenky na kapitána. Připravil ji o klid, a přestože si neustále opakovala, že ji už jednou zradil a teď ji trpí na palubě jen proto, že mu z ní kyne zisk, začíná mu čím dál víc podléhat. Je urostlý a přitažlivý, jen co je pravda, ale teď navíc vidí, že pod maskou hrubého velitele se skrývá někdo úplně jiný, člověk s duší.

„Hned na něho přestaň myslet,“ spílala si nahlas, odhodila přikrývky a přemýšlela, kdy se asi vrátí do kajuty. Jestli se vůbec vrátí. Přiznala si, že ji okouzlil. Dokonce často předstírala, že spí, jen aby se mohla po očku dívat, jak si svléká košili a kalhoty. Nevadilo jí, že v temné kajutě kromě pevných svalů a houštiny černých chloupků na hrudi není nic vidět.

„A hodný,“ zamumlala a cítila se provinile, že mu zabrala místo na spaní. Zaslouží si, aby na něho byla milejší – nebo se mýlí? Vtom na schodišti uslyšela jeho kroky. Bláznivé srdce jí poskočilo vzrušením a ona si skousla ret. Keegan otevřel dveře a vstoupil. Šaty měl promočené a vlasy se mu zkroutily do vlhkých prstýnků, voněl slanou mořskou vodou. Lucerna vrhala slabé světlo a Sheena opatrně, aby se neuhodila do hlavy, vstala z postele.

„Co se děje? Nemůžeš spát? To je tou bouřkou. Neboj se, do rána bude pryč.“

„Ne, to není počasím,“ řekla a uvědomila si, že rozhazuje rukama, a chtěla je zastavit. „Nemůžu ti dál zabírat postel.“ Postavila se a loď se zhoupla. Málem mu spadla do náruče, v poslední chvíli se však zachytila a teď tam stáli tváří v tvář, ona v šatech jeho ženy.

„Proč ne?“

„Není to správné.“ Hrdě potřásla hlavou. „I když mě nazýváš svým hostem, vím, že jsem nebyla zvána a… a…“

Všimla si upřeného pohledu jeho ocelově šedých očí. Pronikal jí až do duše. Ztratila řeč. Po ostře řezané tváři mu na šíji stékaly dešťové kapky. Najednou měla srdce v krku a pocit, jako by jí někdo svázal jazyk. Byl tak strašně blízko a ona si až moc dobře pamatovala, jaké to bylo, když ji tehdy před léty políbil. Stísněná kajuta se jí teď zdála ještě menší; mihotavé světlo lucerny vrhalo nazlátlé stíny na stěny z tmavého dřeva a zvýrazňovalo každičký rys jeho tváře.

„A… budu spát na podlaze.“

„Ale to po tobě nechci.“

„Já vím, ale je to tvoje postel a – jak mi často připomínáš – tvoje loď.“ Zaskočil ji příliv horka ve tváři.

Ukázal bradou k lůžku a vzdychl: „Jsem unavený, Viktorie.“ Mluvil tiše, přátelsky. „Vrať se do postele.“

„Ne, já…“

„Nehádej se se mnou.“

„Ale…“

„Ach, u všech svátých.“ Hbitě jako kočka ji popadl za paže a pevně ji sevřel. V očích se mu odráželo světlo svíčky. „Musíš mi pořád odmlouvat?“ Sheeně se rozproudila krev v žilách. Ztěžka polkla, zatímco ji Keegan pomalu strkal zpátky k posteli. Lýtky narazila do dřevěného rámu.

Čas jako by se zastavil. Loď se pohupovala a někde nahoře nad jejich hlavami se ozývaly něčí kroky a skřípění stožáru. „Kristepane, co to v tobě je?“ zeptal se zamyšleně a zlehka s ní zatřásl. „Proč se mi zdá, že tě znám?“

Ztěžka polkla. Má mu to říct? Když pootevře bránu k jeho vzpomínkám, nevyhrnou se spolu s nimi všechny přízraky minulosti?

„Běž spát, Viktorie. A už neprotestuj.“ Přísně stažená ústa nepřipouštěla žádné další námitky. „Sama.“

„Ale já nechci…“

„Pak si budu muset lehnout vedle tebe. To by se ti líbilo?“

„Cože?“ vykřikla chraplavě, když si představila, jak se na ni v úzké posteli tiskne, aby se tam vůbec vešel. „To ne, já…“ Zalapala po dechu a on se jí zahleděl na hrdlo a sledoval, jak jí pulzuje žilka na krku. Zatočila se jí hlava a div že se jí z toho kymácení nepodlomila kolena.

Keegan mlčel, jen se na ni upřeně díval. Byl tak blízko. A přitom tak daleko. A přece v jeho srdci tušila touhu. Cítila jeho žádost, jako by to byla její vlastní.

„Raději to na mě nezkoušej, Viktorie z Rhyddu či snad lady z Tardiffu, anebo někdo úplně jiný,“ zašeptal hlasem drsným jako ledový vítr.

Ani se nehnula, jen se na něho dívala; nervózně si olízla rty.

„Buď jsi úplně bezelstná a netušíš, co děláš, anebo jsi dokonalá pokušitelka a zkoušíš, co vydržím. A teď si rychle zalez do postele, nebo tě do ní hodím.“ Zvedla bradu, ale on ji nenechal promluvit. „Jestli zase budeš protestovat, přísahám, že udělám něco, čeho potom budu hořce litovat.“

Neptala se, co tím myslí. Vzduch byl nabitý neovladatelnou touhou a smyslností, téměř praskal žádostí, o níž si myslela, že ji nikdy nepocítí. Mlčela, odkašlala si a položila se na lůžko. Uvnitř se celá chvěla; zavřela oči a slyšela, jak vyšel z kajuty. Dveře za ním s temným bouchnutím zapadly.

„Ach, Bože, ne,“ zašeptala a na nejskrytějším místě svého těla ucítila tupou bolest. I když se jí zmocnila prudká touha, nepřipouštěla si ji; pevně sevřela pokrývku a snažila se z mysli vypudit obraz jeho nahého těla. Nakonec skoro celou noc probděla a spílala si do bláznů a hlupáků, protože ji ve skrytu duše jeho pohrůžka vzrušovala.

Pánbůh jí odpusť; po tom všem, co si vytrpěla, teď po kapitánu Keeganovi touží jako po muži i jako po blízké bytosti. Do očí se jí nahrnuly slzy, ale zakázala si plakat. Ne, pro něho plakat nebude. Pro žádného muže nesmí plakat.

Snažila se usnout připomínajíc si, že přece muže nechce. Zatímco loď zápasila s vlnami, ona dřímala. Čas plynul, a kapitán se nevracel. Musela usnout, protože najednou sebou trhla a probrala se. Zaslechla výkřik – nebo to byl jen poryv větru?

Vyklouzla z teplé postele a zamrazilo ji. Znovu se ozval výkřik. Nezdržovala se oblékáním pláště a vyběhla z kajuty. Nebe bylo černé a déšť bičoval palubu. Loď se naklonila na bok, potom se zatřásla a zhoupla se zpět. Bosá Sheena do čehosi vrazila a znovu uslyšela někoho vykřiknout.

„Haló!“ zavolala a škrábala se po schůdcích nahoru.

„Pomoc… ach, prosím…“

Vyběhla na palubu. „Kde jsi?“ vyjekla a její hlas zanikl ve větru honícím se mezi stožáry Temného safíru. Loď sebou házela ze strany na stranu, jako by ji kormidloval samotný Satanáš.

„Tady! Pomoc!“

To je přece Bo! Srdce jí prudce bušilo, bosé nohy klouzaly po palubě a ona se prodírala provazy deště k příčnému ráhnu. „Bo! Kde jsi?“ volala. „Ach, pro Boha svátého, odpověz!“

„Tady!“ zakřičel. Loď se povážlivě naklonila a Sheena prudce narazila do stěžně. Tělem jí projela ostrá bolest. Ledový déšť jí bušil do týla a vítr jí trhal slova od úst. Napínala zrak, seč mohla, aby chlapce zahlédla.

„Kde?“

„Tady. Nahoře!“ A pak ho uviděla; byl uvězněný v lanoví. Jeho malou, nepřirozeně zkroucenou postavičku bylo přes obrovské plachty nadouvající se ve větru stěží vidět.

„Vydrž!“ pobídla ho a plna strachu, aby se nepustil, začala šplhat nahoru. Prsty obemkla vodou nasáklé lano a soukala se výš a výš. Mokré šaty ji tížily a táhly k zemi, vlasy jí padaly do očí, prsty měla rozedřené do krve. Nepovolila. „Vydrž!“

Bo byl v lánech chycený a nemohl se hýbat, visel téměř hlavou dolů. Někde pod sebou zaslechla křik mužů snažících se udržet loď na hladině.

Naříkající vichřice nadouvala plachty. Loď se nebezpečné houpala. Sheeniny dlaně krvácely. Chlapec byl ještě asi deset metrů nad ní. „Bo!… Vidíš mě?“

Neodpovídal. Tvář měl bílou jako smrt. Ach, Bože, jde příliš pozdě? Nemohlo se stát, že se nešťastnou náhodou v lanoví oběsil? Zamotal se do spleti provazů, kladek a lan? „Bo! Bo! Pro Boha živého, slyšíš mě?“

Už byla od něj jen asi pět metrů. Ještě kousek. Temný safír se najednou otřásl. Vlny se přelily přes palubu. Vítr burácel a těžká loď se vychýlila na bok a jedna Sheenina noha zůstala viset ve vzduchu. Zavřela oči, vší silou se držela hrubých lan, a zatímco muži na palubě dělali všechno pro to, aby se loď zase narovnala, vysílala k Bohu jednu modlitbu za druhou. Srdce měla sevřené strachy a třásla se zimou. Sebrala zbytek sil. „Už jsem – už jsem skoro u tebe!“ zavolala a zuby jí cvakaly. Smlouvala s Bohem o Boův život.

„Lady… lady Viktorie,“ vykřikl a ona byla vděčná, že slyšela jeho hlas.

„Všechno bude v pořádku.“

„Zamotal jsem se. A ten vítr…“ Snažil se, aby to neznělo vystrašeně. „Uklouzl jsem a dostal jsem kladkou do hlavy…, něco se muselo přetrhnout a…“

„A my tě teď dostaneme dolů. Ničeho se neboj.“ Pane Bože, její hlas zněl jistě, ale ona se tak necítila. Jednu nohu prostrčila sítí z lan, aby nespadla, a ztuhlými prsty začala rozvazovat roztřepené provazy omotané kolem chlapce. „Tak,“ uklidňovala ho, „už to bude.“

Když byl konečně volný, vrátil se do něj život, najednou byl mnohem čilejší než ona. „Pojď, pospěš si,“ pobízel ji. Dorážel na ni vítr a oslepoval ji prudký déšť. Pomalu, opatrně slézala za ním. Vždycky když loď najela na vlnu, žaludek jí povyskočil. Šaty se jí lepily k tělu, mokré vlasy měla rozcuchané a byla zmrzlá na kost. Dlaně měla od drsných kluzkých lan rozedřené do krve. Ramena ji bolela a musela si skousnout ret, aby jí zuby hlasitě necvakaly.

„Honem,“ pobízel ji Bo, který byl, jak se zdálo, v pořádku.

Sheena trpěla závratí a byla jí strašná zima; byla asi v polovině, když cítila, jak se kolem ní obtáčí silná paže.

„Kdepak, ty nejsi čarodějnice,“ řekl Keegan a pevně ji sevřel. Jeho horký dech ji hřál na prokřehlé kůži. „Jsi bláznivá ženská, na mou duši.“ Byla příliš vyčerpaná, než aby se s ním přela, a byla mu vděčná, že jí přišel na pomoc.

Nejraději by se mu odevzdaně složila do náruče, ale místo toho se držela, co jí síly stačily, lanoví. „A teď rychle dolů.“

„Kdo je… kdo je u kormidla?“

„Seamus. Nemusíš se bát.“ Jednou rukou se přidržoval lana, druhou objímal Sheenu a jistými pohyby ji téměř snášel dolů. Ovinula mu ruku kolem krku a pevně se k němu přitiskla. Vítr se mu opíral do tváře, svaly v obličeji měl napjaté, ale nezakolísal a beze slova sestupoval. Za pár minut byli na palubě, ale on ji nepouštěl a nesl ji, jako by ani nic nevážila.

U hlavního stěžně stál Maynard. „Zachránilas Boovi život,“ zamumlal; přes silný vítr ho skoro nebylo slyšet.

Stále v Keeganově náručí zavrtěla hlavou. „Jen jsem mu pomohla.“

„Kdepak. Zachránilas ho,“ přidal se Velký Tom a vůbec v tu chvíli nebyl nevrlý. Loď se znovu vychýlila a Keegan začal udílet rozkazy.

„Všichni do práce!“ Někde se něco přetrhlo. Loď se povážlivě zakymácela. „Sežeňte Jaspera a Jamese. Někdo musí okamžitě opravit lana a plachty!“ zakřičel, když ji nesl po vratké palubě. Maynard s Tomem odběhli a Sheena se mu pokusila vykroutit a postavit se na vlastní nohy.

„Nevzpírej se, maličká. Odnesu tě.“ Překvapivě něžně ji odnesl do kajuty a opatrně ji položil na postel.

„Kde je Bo?“

„S Hollisem. Nemusíš mít o něj starost,“ uklidnil ji Keegan a ukázal na její špinavé promáčené šaty. „Rychle s tím dolů, dřív, než nastydneš.“

„Je… je mi dobře.“ Potřásla hlavou, aby si odhodila vlasy z očí, a utřela si tvář do dlaní. Trhla sebou bolestí.

„Opravdu?“ Sklonil se k ní, vzal jednu její ruku do své a prohlížel si ji ve slabém světle svíčky. Dlaň měla poškrábanou a prsty krvácely. „Pošlu sem někoho s horkou vodou, mýdlem a pohárem vína.“

„To není potřeba…“

„Ale ano.“ Vykročil ke dveřím, pak se zarazil a nepatrně svěsil mohutná ramena. Ohlédl se a řekl: „Je to tak. Maynard měl pravdu. Zachránilas tomu klukovi život. Musím se teď vrátit ke kormidlu.“ Odešel a Sheena mu poprvé od chvíle, co ji sem přivlekli jako nějakého psa, neměla chuť odporovat. Temný safír dál zápasil s bouří. Vyčerpaně se zahrabala do pokrývek, po bývalém vzdoru nezbylo ani památky.

Moc pěkná holka, pomyslel si Wart, když na lavici v krčmě usrkával černé pivo. Přes rameno jí spadal dlouhý cop barvy zralého obilí, oči měla modré jako nebe, drzý malý nosík a z výstřihu jí vykukovaly dva měkké naducané polštářky ňader bílých jako sníh. Ach, Wart by mezi ně nejraději zabořil hlavu a čekal na sladkou smrt udušením. Hbitě poletovala mezi stoly a vyhýbala se chtivým rukám mužů, kteří, když měli trochu v hlavě, rádi riskovali políček, jen aby ji mohli plácnout po svůdném zadku vlnícím se pod sukní.

„Lizzie, děvče, přines mi ještě pivo,“ zavolal nějaký muž. Wart ho podle honosného oděvu odhadoval na kupce.

Dívka popadla tác s poháry. Víno a pivo ze sudů rozlévala drobná vrásčitá žena, nosila taky z kuchyně kouřící talíře a úzkostlivě přepočítávala peníze, které jí dívka odevzdávala. Zatímco z Lizzie vyzařovalo mládí a krása, stařena vypadala sešle a ztrhané, a přece obhlížela přeplněnou krčmu zrakem, kterému nic neuniklo. V místnosti to vřelo, muži se bavili oplzlými vtipy, chraplavý smích se mísil s cinkotem pohárů a zvukem loutny, na niž drnkal nějaký muž, jehož slabý roztřesený hlas v tom rámusu téměř zanikal.

Wart tam seděl a poslouchal. Z hovoru vyrozuměl, že se v hostinci předchozího večera zastavil malý oddíl vojáků z jihu.

Lizzie přinesla kupci pohár s pivem a pak zamířila do rohu, v němž seděl Wart.

„Dáš si ještě jedno?“ zeptala se a její hlas mu připadal jako slavičí zpěv. Vzpomněl si na svou první lásku. Ta dívka mu přísahala věrnost a pak se provdala za mladého sedláka, kterého jí vybrali rodiče – jeho bratrance Petera.

„Když mi naleješ, Liz.“

Zasmála se, ale on věděl, že s ním neflirtuje proto, že by se jí líbil. Ne, není přitažlivý, ale dobře platí a ona se krásně směje a vnáší mu do jeho znaveného otupělého srdce trochu radosti.

„Kdes přišel o palec, co?“ zeptala se.

„Hájil jsem čest krásné dívky,“ zalhal. Příhoda, při níž přišel o prst, nestála za vyprávění. Pokynul jí, aby přistoupila blíž. „Říkáš, že tady včera večer byli vojáci?“

„Ano. Tak půl tuctu, hádám. Všichni se vyptávali.“ Nalila mu korbel piva, a jak se skláněla nad stolem, mohl si důkladně prohlédnout, co skrývá pod živůtkem. V kalhotách ucítil pohyb starého osamělého bracha a odolal pokušení poposednout si.

„Co ti vojáci chtěli?“

„Ále, hledali nějakou ženu. Myslím, že urozenou dámu.“ Otálela, očividně dychtila podělit se s ním o to, co se šušká.

„Dámu?“ Wart předstíral údiv.

„Hmm. Lady Sheenu z Tardiffu.“ Lizzie se naklonila ještě blíž a Wart ucítil vůni zimolezu. „Rytíř, který jim velel – říkali mu Manning, povídal, že zabila manžela!“

„To snad ne!“

„O svatební noci.“ Lizzie pomalu pokývala hlavou.

„To se mi ani nechce věřit.“

„Slyšela jsem, jak to ten rytíř říká.“ Mlaskla, zprudka zavrtěla hlavou, až jí konec copu zavadil o vykukující ňadra, a dodala: „Umíš si to představit? Ona dáma a on urozený lord. Bodla ho dýkou, div, že toho nebožáka nevykuchala.“

„Třeba ji nedokázal potěšit,“ řekl Wart a pořádně se napil. „Člověk musí být šikovnej, chápeš, a taky trpělivej. Ne každej chlap to umí. Nebo nemá dost trpělivosti.“

Dívka ani nemrkla, a dokonce se ani nezačervenala.

„Lizzie! Hni sebou!“ zakřičela ta stará saň z výčepu. Wartovi se ani trochu nelíbila. Měla hlas jako vichřice, nos připomínal zobák a neustále kolem sebe podezřívavě slídila malýma očkama. Práskla tácem o pult a zaječela: „Hosti mají žízeň.“

„Ano.“ Lizzie sebou trhla, ale Wart byl rychlejší a uchopil ji za zápěstí. „Ti vojáci, odjeli na sever?“

„O tom nic nevím.“ Nervózně pohlédla k pultu, odkud na ni ta stará dračice nepřátelsky zahlížela.

„Lizzie!“

Wart dívku pustil; víc už mu toho stejně neřekne. Zjistí, kde se utábořili, sám si je vyslechne a potom si promluví se sirem Manningem. Dozví se, koho vlastně hledají. Jestli Viktorii z Rhyddu nebo Sheenu z Tardiffu. Pokud jde o něj, je mu to jedno.

Nechal Lizzii pár drobných navíc a kousek svého srdce a vyšel do černočerné noci. Modlil se, aby našel tardiffský oddíl co nejdřív. Zdálo se mu, že už je na pevnině moc dlouho, a těšil se zpátky na Temný safír. Stýskalo se mu po vůni slané mořské vody a po pocitu, který se ho zmocňoval, když loď brázdila temné vody oceánu. Tomu pocitu se nic nevyrovná, je v něm svoboda, kterou na pevnině postrádá. I když je ve Walesu spousta okouzlujících dívek, Wart jim už dávno nedůvěřuje. Jeho jedinou láskou je – a nadosmrti zůstane – moře.

Loď je moc malá, pomyslel si Keegan, když kráčel na příď, a zhluboka nabral do plic osvěžující noční vzduch. Byla majestátní, ale bylo na ní těsno. A mohla za to ta žena. Ať se vrtne, kam chce, všude je Viktorie, a když ji náhodou nevidí, hned se po ní rozhlíží. Kristepane, kéž by se nikdy nenalodila, nikdy se na lodi neskryla. A přece, kdyby tady nebyla, byl by Bo ještě naživu?

Když ji předchozí noci snášel po lánech dolů ze stěžně a pevně ji objímal, jako by se mu na chvíli vrátila paměť. Zdálo se mu, že už kdysi takhle blízko ní byl, pevně ji svíral a utíkal tmou… Už to vypadalo, že si vzpomene, ale obraz se znovu rozplynul. Později, když mu skončila hlídka, bouře se utišila a on se vrátil zpět do kajuty, musel se silou vší vůle ovládnout, aby si k ní nelehl na lůžko. Toužil se jí dotýkat, cítit na svém prochladlém těle její horkou kůži. Klidně spala, rezavé vlasy měla rozhozené kolem hlavy, řasy se jí jemně chvěly a pootevřené rty byly svůdné jako zpěv sirén.

Ach, jak ho odváděla od povinností. A nejen jeho, ale všechny muže na palubě. Jasper byl do ní úplný blázen a dokonce i Velký Tom si jí od chvíle, kdy pro Boa nasadila život, začal víc všímat. Boa si samozřejmě úplně získala. Jenom starý Hollis se před ní měl pořád na pozoru, i když i on poněkud zmírnil svůj úsudek. „Je to čarodějnice, to ti povídám,“ tvrdil stále, ale Keegan ho přistihl, jak si s ní povídá, dokonce se na ni usmál a ukázal své prořídlé zuby.

Kdepak, nebude trvat dlouho a všichni jeho muži do ní budou šíleně zamilovaní.

Opřel se o čelní stěžen, na němž byly připevněny malé trojúhelníkové plachty. Čněl nad galionovou figurou na přídi, kterou dal vyřezat po Brynnině smrti – znázorňovala vlčí hlavu s očima zlatýma jako letní východ slunce.

Keegan si na moři vždycky připadal jako doma, ale teď byl neklidný. A tato noc byla stejná jako všechny ostatní, kdy na ni myslel, jak leží v jeho v posteli. Nejraději ze všeho by podlehl pokušení, vrátil se do kajuty, zamkl za sebou dveře a vklouzl za ní pod přikrývku. Párkrát už ji ve slabém světle lucerny letmo zahlédl, když se ve spánku převalovala.

Její půvab ho nenechával chladným; se zatnutými zuby se snažil odvracet pohled od křivky jejích zad, jejích ramen, malého pevného ňadra s růžovou bradavkou, které se na chvíli mihlo nad peřinou, když se obracela v posteli – v jeho posteli, sakra.

Hořel v něm temný oheň touhy, protože už dlouho nebyl se ženou. Velmi dlouho. A tu noc, kdy odmítla spát u něj v posteli, musel z kajuty utéct, aby se ovládl. Následující tři hodiny hleděl na moře, ruce zaťaté v pěst, a v duchu sváděl zápas s neodolatelnou žádostí.

Předešlé noci, když zahlédl její krvácející ruce a viděl, jak se jí promočené šaty lepí na tělo, jak má rty promodralé zimou, si připomněl svou povinnost.

A teď, když na ni jen pomyslel, pocítil bolestné vzrušení. Hleděl k inkoustově černému nebi posetému miliony hvězd. Měsíc v úplňku vrhal stužku jasného světla na zčeřenou hladinu, on však byl ke krásám noční oblohy slepý. Ne, jeho myšlenky neopustí obraz ženy v jeho lůžku.

Kdo je to?

Před čím utíká?

Je to zhýčkaná dáma, která chladnokrevně zavraždila manžela?

Proč se mu zdá, že se s ní už kdysi dávno setkal a že ona si ho pamatuje? A co horšího, podezírá Hollise, že i on před ním něco tají. Staroch Hollis neumí své pocity skrývat, takže je zřejmé, že si nechává nějaké tajemství pro sebe. Co to ksakru může být?

Myslí mu vířily otázky jako hejno hladových racků. Jak to, že je přesvědčen o tom, že ji už viděl? Rezavé vlasy, modrozelené oči, jasné a hluboké. Zatraceně, proč si nemůže vzpomenout? „K čertu s tím,“ zavrčel a bubnuje prsty na hladké dřevo stěžně, hleděl na hvězdné nebe a poslouchal vlny narážející na bok Temného safíru.

Přemýšlel, jaké výkupné může za Viktorii žádat, a pocítil osten viny, protože při záchraně Boova života prokázala velkou odvahu.

Vzduch se pohnul; dřív než uslyšel něčí lehké kroky, ucítil, že se k němu někdo blíží. Ohlédl se a spatřil ji přicházet; byla drobná, kolem hlavy měla hřívu hustých vlasů a pleť v měsíčním světle vypadala, jako by byla z alabastru.

„Neříkal jsem ti, abys v noci nevycházela z kajuty?“ zavrčel, když se octla u něho.

„Nemohla jsem spát.“ Přehodila si vlasy přes rameno. Dobrý Bože, co jen s ní udělá? „Nezapomínej, kapitáne, že nejsem tvůj vězeň.“

Pohrdlivě odfrkl. Je mimořádně drzá. A krásná. Zatraceně krásná.

Oči měla ve tmě přimhouřené, zvedla ruku a propletla prsty lanem připevněným k plachtě. „Bojíš se, že když se budu pohybovat po lodi, mohla bych odhalit tvoje tajemství?“ dobírala si ho.

Neodpověděl.

„Už je stejně příliš pozdě. Ne všichni muži mají ústa na zámek.“

„Zvlášť když se jim vyhrožuje kouzly a čárami.“

Usmála se. „Snad.“

„A co ti řekli?“ Založil si ruce na prsou a opřel se zády o stožár, utvrzuje se v tom, že ať už se dozvěděla cokoli, nic to neznamená.

„Vím, že jsi zloděj.“

Zamračil se. Neřekl ani slovo.

„A pašerák. Byla jsem v podpalubí.“

Pokrčil rameny a snažil se nedívat na jamku na jejím hrdle, svůdnou temnou prohlubeň nad jejími ňadry. Skousl zuby, až ho zabolela čelist.

„Co vlastně převážíš?“

„Kromě prostořekých černých pasažérů?“ zeptal se.

„Ano.“ Zasmála se. „Řekni mi, kapitáne Keegane, co skrýváš?“

„Jestli jsi našla moje skrýše, pak víš, co v nich je. Ty sama mi to řekni.“

Zachmuřila se. Začala bubnovat prsty na kladku. „Jsou prázdné.“ Zvedla hlavu a zpříma se mu zahleděla do očí; cítil, jak se mu svírá žaludek. Chtěl ji – Pánbůh mu odpusť, ale chtěl ji jako ještě žádnou ženu. „Já si však myslím, že dlouho nezůstanou,“ podotkla a netušila, jak blízko je pravdě. Přistoupila blíž, tak blízko, že cítil teplo jejího těla, pohlédla na něj těma nádhernýma očima a on by ji nejraději objal, sevřel v náručí a líbal, dokud by jim oběma nedošel dech. „K čemu slouží tahle loď, kapitáne? Jaká máš tajemství? Co skrýváš, že jsi v přístavu nepustil vojáky na palubu?“ dotírala na něj a nevědomky ho pokoušela.

Bez přemýšlení ji popadl za ruku. „Ať už je to cokoli, tobě do toho nic není,“ řekl a pod prsty cítil tep na jejím zápěstí. „Možná bych ti měl připomenout, maličká, že nejsi jediná, kdo prchá před zákonem.“ Vzepřela se, ale on ji nepustil. „A pokud jde o vojáky, nechci na palubě nikoho, kdo tu nemá co dělat.“ Hrubě si ji přitáhl blíž. „Včetně černých pasažérů. Ty pak vyhazuju v nejbližším přístavu. S tebou jsem udělal výjimku.“

„Protože jsem ti slíbila zaplatit.“

„Slib, který nemůžeš dodržet.“ Pokoušel se nevšímat si jejích dmoucích se ňader, křivky rtů a ohnivých očí. Je černý pasažér, nic jiného!

„Musíš mi důvěřovat, kapitáne.“

„Slepě důvěřovat.“

„Ano, když mě bezpečně dopravíš na pobřeží, odměním se ti.“

„To jsou jen prázdná slova, Viktorie. Plané sliby.“ Jeho prsty se jí zarývaly do masa; vítr se opíral do plachet.

„Varuju tě. Jestli mi budeš lhát, jestli ze mě budeš dělat blázna, nepovolím, dokud nezjistím, kdo jsi.“

„A potom?“ odrazila ho. „Co mi uděláš potom?“ Vzdorovitě zvedla hlavu, rty se jí hněvem chvěly. „Nevyhrožuj mi, kapitáne,“ radila mu a on najednou pocítil horko a ve spáncích mu začala bušit krev. „Prostě mi důvěřuj.“

Díval se jí do očí o vteřinu déle, než měl, a zničehonic ji k sobě přitáhl. „Na mé lodi mi nebudeš rozkazovat, paní.“

„A ty mi nebudeš říkat, co smím a nesmím.“

„Jsem tady kapitánem.“

„A já jsem tvůj host. Tak jsi to řekl posádce,“ namítla a oči jí žhnuly.

Nemohl odolat. Byla zároveň žhavá jako slunce a ledová jako oceán, její oči slibovaly nebe, zatímco rty ho zatracovaly do pekla.

„A přitom se mnou zacházíš, jako bych byla tvůj vězeň!“

„Jsi snad spoutaná?“ zeptal se jí.

„To ne, ale…“

„Nebo tě držím v okovech?“

„Ne v těch železných.“

„Zamykám tě?“ Sklonil se a upřeně jí hleděl do očí modrých jako noční obloha.

Ztěžka polkla a zahleděla se mu na ústa. „Ne,“ zašeptala tak tiše, že ji přes vítr opírající se do plachet a ženoucí loď temnými vodami téměř neslyšel.

„Nedávám ti snad najíst a napít vody, která je tady tak vzácná?“ Třásla se a skousla si spodní ret. „Neoblékl jsem tě, nepřenechal ti svou postel a nestarám se o tebe?“ Cítil, jak se zatvrdila. „A ty nejenže mě nerespektuješ, ale ještě mě obviňuješ z toho, že tě tu držím jako rukojmí. Přitom ty sama ses vloudila na mou loď, ukryla ses v podpalubí a našla sis tu útočiště. Jen Boží milosti a mé shovívavosti vděčíš za to, že jsi tady a nic se ti nestalo.

Za dva dny přirazíme ke břehu. Do té doby ti nařizuju – ne, žádám tě, abys dodržovala pravidla této lodi a poslouchala mé příkazy.“

Viděl na ní, že mu chce vzdorovat, když však otevřela ústa, nevyšla z nich ani hláska. Místo toho ústa zase zavřela a to, co chtěla namítat, spolkla. Nakonec se zamračeným výrazem ve tváři řekla: „Nikdo nemá právo mi nařizovat, co mám dělat. Protože však máme úmluvu, pokusím se s tebou vyjít. Udělám, co si přeješ, a bohatě ti všechny nesnáze vynahradím, to mi věř. O to ti přece jde.“

„Kdepak, paní, to se mýlíš,“ oponoval a v žilách mu pulzovala touha. „Jde mi o mnohem víc. Mnohem víc.“ Bez ohledu na následky vzal její hlavu do dlaní a zblízka jí hleděl do očí.

I když na něho rozum dorážel, že dělá chybu, které bude hořce litovat, podlehl pokušení a políbil ji. Prudce, chtivě přitiskl své rty na její. Uvědomil si čarovný dotyk její kůže a jako by se v něm probudilo dávno zapomenuté mládí. Vzdychl a čekal, že se odtáhne a uštědří mu pořádný políček, ale ona se nehýbala. Sevření jejích rtů pomalu povolilo.

Projelo jím zachvění. V mozku se mu ozvala dávná vzpomínka.

Jazykem jí lehce vklouzl mezi zuby; chuť jejích úst a tlak jejího těla probudily k životu jeho zatracené mužství. Při bozích, neovladatelně po ní touží. Celé tělo ho bolelo žádostí. Hlava mu hořela, myslí se mu honily smyslné představy a navíc – tajné dveře k jeho vzpomínkám se jako mávnutím kouzelného proutku otevřely. Cvak. Jazykem zavadila o jeho jazyk, tělem mu projely záchvěvy touhy. Pevně ji obemkl pažemi a lačně, nedočkavě ji políbil. Kolem nich se proháněl vítr a o boky lodi šplouchaly vlny.

Odtáhl hlavu a v jejích očích uviděl ospalou vášeň, cítil, jak se chvěje, a v tu chvíli věděl, kdo je.

„Ogof,“ zašeptal. „Ty jsi ta dívka. Ty jsi Sheena z Ogofu.“ Vzpomněl si na jejich poslední hořkosladký polibek a na to, jak ji opustil, zanechal otcovu hněvu, když mu tehdy pomohla utéct. „Co děláš na palubě mé lodi?“ zeptal se drže ji v natažených pažích, aby na ni lépe viděl. „Hledáš útočiště, anebo toužíš po odplatě?“

Kapitola 6

Temný safír brázdil tmavé vody, měsíc stál vysoko na nebi a Sheena usilovně přemýšlela, jestli mu má říct pravdu, svěřit se mu, důvěřovat mu. Mamě se snažila najít odpověď.

„Pověz, Sheeno,“ promluvil a vyslovil její jméno, jako by se s ním mazlil. Mořský vánek mu čechral vlasy. Nepouštěl ji z náruče; jeho objetí bylo pevné a podmanivé, až se jí zdálo, že jí za chvíli dojde dech. „Ty jsi ten nezbedný skřítek, nemám pravdu. Dcera lorda Jestina.“

„A-ano,“ zašeptala a nebyla schopna jediné rozumné myšlenky. Ví tedy, kdo je, a plamen v jeho očích znamená chladné, tvrdé odsouzení. A přece ji nepouští. Srdce jí prudce bušilo, tváře měla zrůžovělé a rozpálené, ale vítr jí přinášel chladivou úlevu. Pane Bože, stůj při mně.

„Byla jsi Tardiffovou ženou.“

Prudce se nadechla.

„Zabilas ho?“

Zavřela oči, v mysli se jí vynořily strašné vzpomínky, jimž chtěla uniknout. Ony jí však nedaly pokoj, pronásledovaly ji a nenechaly jí na muka svatebního dne a noci zapomenout. Zachvěla se, zavrtěla hlavou a pokusila se vymanit z kapitánova objetí.

„Copak?“ zeptal se a jí připadalo, že ji jeho svalnaté paže spíše chrání, než vězní. Jednou rukou jí odhrnul vlasy z očí. „Co se stalo, Sheeno?“

Když znovu vyslovil její jméno, něco se v ní zlomilo. Celá se roztřásla, potlačila vzlyk a pokusila se promluvit, ale z hrdla jí nevyšel ani hlásek. V očích ji pálily zrádné slzy, i když si přísahala, že už nikdy nebude plakat. A on, jako by rozuměl jejímu žalu, ji k sobě přitiskl ještě pevněji.

„Ach, Sheeno z Ogofu, jsi překrásná lhářka,“ zašeptal a políbil ji na čelo. Zavřela oči a říkala si, že se nesmí rozplakat. Přece se tím drobným nečekaným projevem něžnosti od člověka, o němž ví, že je proradný jidáš, nenechá ošálit, hle!

Pokusila se mu vy kroutit. „Nemůžu… nemůžu o tom mluvit,“ řekla tišeji, než chtěla.

„Uvrhla jsi loď i její posádku do nebezpečí,“ řekl.

„Já ne, to ty jsi pro posádku nebezpečím.“

„Jistě.“ Po něžnosti v jeho hlase nezbylo ani památky. „Ale já jsem pak už nikdy siru Manningovi nezkřížil cestu.“

„Ne, musíme… musíme mu uniknout.“

Keegan pochybovačně odfrkl. „Myslíš si, že nás nechá na pokoji?“ Pomalu ji odstrčil od sebe, ale dlaněmi jí stále svíral ramena. „Dobře poslouchej, co ti řeknu, Sheeno. Ten si nedopřeje oddechu, dokud tě nedostane. Buď tě najde a přivede zpátky na Tardiff, anebo sám zemře.“

Podlomila se jí kolena, protože věděla, že Keegan má pravdu. „Musím ho nějak obelstít. Musím být chytřejší.“ Byla to odvážná myšlenka, ale ne nemožná. Nechtěla se nechat porazit, vzdorně potřásla hlavou a zvedla bradu. „Nevzdám se.“

Keegan se neznatelně usmál, jako by mu její předstíraná odvaha připadala zábavná. „Bojím se, že máš víc kuráže než rozumu.“

„To by ti mělo být povědomé,“ odrazila ho. „To je vlastnost, kterou jsi myslím dotáhl k dokonalosti.“

Rozesmálo ho to; jeho hluboký smích se rozlehl po palubě. „Kdepak, mylady,“ řekl a pustil ji. „To není vlastnost, ale prokletí.“

„Pak tedy jsme ztraceni oba.“

„O tom není pochyb.“ Úsměv na rtech se rozplynul a on už zase upřeně hleděl do jejích vášnivých očí. „A teď jdi rychle spát, nebo udělám něco, čeho ráno budeme oba litovat.“

Tentokrát mu neodporovala. Stačilo, aby si připomněla jeho polibek, a uvědomila si, že kdyby zůstala, koledovala by si o problémy. V žilách jí prudce pulzovala krev a srdce hlasitě bušilo, jako by se v něm prohánělo tisíc koní. Přece se však nakonec přiměla otočit a rozběhla se po kymácející se palubě. Boty zazvonily na několika schodech vedoucích ke kajutě a ona zprudka rozrazila dveře.

Když byla uvnitř, několikrát se nadechla, aby se uklidnila, dotkla se políbených rtů a snažila se přijít na to, proč v ní ten ničema kapitán probouzí takovou vášeň. Proč má jeho polibku plnou hlavu? Právě tak, jako se jí vtiskl do paměti ten dávný polibek tenkrát na kluzkém molu, předtím než ji opustil. Tehdy také nebyla schopná rozumně uvažovat.

Hodila sebou na postel – jeho postel – a zavřela oči. Ale v kajutě cítila vůni jeho těla a na ústech chuť jeho rtů.

Ach, chová se jako blázen. Zatnula ruku v pěst a bezmocně udeřila o přikrývku. Bože na nebi, proč toho smyslného kapitána provokuje? Copak neví, jací muži jsou? Keegan už ví, kdo Sheena je, a teď, když se mu vrátila paměť, ji jistě bude chtít odevzdat Manningovi. Poznal, že mu lhala, a dokáže si spočítat, že za ni dostane tučnou odměnu.

Ach, do jaké pasti to vlezla! Zamotala se do přikrývky a pevně zavřela oči.

Jenomže ona ho chce. Touží po něm, jako touží žena po muži. Je hloupá, tak strašně hloupá. Ležela v posteli úplně oblečená, věděla, že je někde poblíž, a snila o něm.

Víš to jistě, Sheeno? dělala si sama ze sebe legraci. Uvažuj. Opravdu chceš, aby za tebou přišel do postele, do své postele?

„Já nevím,“ pronesla nahlas a trhla sebou polekavši se vlastního hlasu. Ještě před několika týdny si byla jistá, že už nikdy nedovolí, aby se jí dotkl nějaký muž, že v ní sňatek udusil veškerou touhu.

Den, kdy Ellwynn z Tardiffu přijel požádat Sheenu o ruku, byl neblahý, osudný. Když Tardiff v modré košili a tmavých kalhotách projížděl na černém hřebci ogofskými branami, nebe bylo temné jako noc a zlověstné mraky hrozily deštěm. Služebnictvo se mu klidilo z cesty a drůbež prchala na všechny strany. Jakýsi kupec na poslední chvíli zprudka zatáhl za opratě svého jankovitého koně, když černý hřebec vletěl na nádvoří. Děvečky vlekoucí vědra s vodou všechno rychle odhodily a uskakovaly před koňskými kopyty a čeledíni málem upustili náklad dřeva na topení. Ano, ten bastard se choval, jako by mu jejich pevnost patřila.

„Hej, ty, postarej se o koně! A hod sebou,“ houkl Tardiff na plachého chlapce Paula. Paul k němu přistoupil a Tardiff seskočil na zem. Ohnivý vraník se vzepjal a zaržál. Když Ellwynn vtiskl ustrašenému čeledínovi opratě do dlaně, kůň pohodil velkou hlavou. Chlapci málem vyklouzly opratě z ruky; měl chudák co dělat, aby hřebce zvládl.

Sheena pozorovala Ellwynnův příjezd z okna paláce. Při pohledu na muže, s nímž ji zasnoubili, se jí zmocnil děs.

Ellwynna doprovázel asi tucet vojáků na vzpínajících se nervózních koních. Byli do jednoho oděni do výrazných tardiffských barev – červené a žluté – a všichni si prohlíželi nádvoří a hradby spíš jako zvědové nebo nepřátelé než spojenci.

Sheeně přejel mráz po zádech.

Tardiff byl pohledný muž, snad až příliš pohledný. Měl lesklé kaštanově hnědé vlasy, ostře řezanou tvář a čelist jako vytesanou mistrem tesařem. Stál hrdě vztyčený u dveří do paláce, s rukama v bok, plášť hozený přes rameno, a zkoumavým, zkušeným zrakem bloudil po nádvoří.

„Bratře!“ vykřikla Fawn, jako by se už nemohla dočkat, až ho služebnictvo ohlásí. „Vypadáš báječně.“

„Ty také, Fawn,“ odvětil o poznání méně nadšeně. Fawn se mu vrhla do náruče, což Ellwynna uvedlo do rozpaků. Zavěsila se do něj a šli se projít do zahrady, přímo pod Sheenino otevřené okno. I když mluvili tiše, aby je nikdo z hradu neslyšel, Sheena zachytila každé jejich slovo.

„Jedeme zdaleka. Někteří muži mají hlad, jiní potřebují ženskou, ale všichni mají žízeň.“

„Postaráme se o ně,“ ujistila ho Fawn a horlivě pokyvovala hlavou.

„Věděl jsem, že je na tebe spoleh.“ Lord Tardiff se zasmál, ale nebyl to veselý smích. Sheena měla sto chutí na něj z okna plivnout. „A teď, sestřičko, kde je ta dívka, která se má stát mou ženou?“

Sheena ucítila v ústech hořkou pachuť. Jeho ženou. Ach, Panenko Maria, ne!

„Pojďme dovnitř,“ vybídla ho Fawn zvesela, „už na tebe čeká.“ Najednou si všimla, že na ně děvečky sbírající vejce zvědavě zírají, luskla prsty a zostra nařídila: „Zpátky do práce. Všichni!“ Ty hloupé husičky málem upustily košíky, jak se rychle rozběhly do kuchyně.

„Vypadá to, že tu máte líné sloužící a řemeslníky, sestřičko,“ prohodil Ellwynn, setřásl ze sebe Fawnino rámě a zadíval se ke kovářově a svícníkově chalupě, před nimiž si v prachu na zemi hrály nějaké děti. „Překvapuje mě, že něco takového ve své pevnosti strpíš.“

Fawnina tvář zkameněla. „To baron. Je k nim příliš shovívavý.“

„To není dobře. Sloužící jsou jako psi a taky se tak s nimi má zacházet. Odměňovat je, když sekají dobrotu, a trestat, když se nesnaží. Nevidím nikde šibenici, pranýř prázdný – nic, co by jim nahánělo strach.“

„Jak jsem řekla, manžel stárne. Není mu vlastní… disciplína.“

Sheena ztuhla. I když neměla macechu ráda, věřila, že otce miluje.

Fawn zhluboka vzdychla a znovu se do bratra zavěsila. „Pojďme dovnitř. Ukážu ti své dcery, budeš překvapený, jak vyrostly od té doby, cos je viděl naposledy. A seznámím tě se svou nejmladší, s Lynnou…“

„Přeju si vidět jen Sheenu,“ přerušil ji podrážděně. „Nemám nic proti tvým dcerám, Fawn, ale chtěl bych vidět nevěstu.“ Prostopášně se zasmál. „Prý je krásná a divoká.“

„Někdy až moc.“

„Tak to ji budu muset zkrotit. Jsem koneckonců baron.“

Fawn si dala s odpovědí na čas a Sheena zadoufala, že macecha bude toho parchanta nabádat, aby se k ní choval slušně. Fawn se však jenom zasmála a řekla: „Kéž bych se tak mohla na chvíli proměnit v myš a sledovat to z koutku. Od chvíle, co jsem sem přišla, je mi ta holka solí v očích.

Když tenkrát přišel Rourke a Sheena tomu jeho bastardovi pomohla utéct, Jestin ji potrestal, ale nakonec se všechno vrátilo do starých kolejí. Jestin ji příšerně rozmazluje a chová se k ní, jako by byla jeho syn.“

„To se změní,“ prohlásil Ellwynn. Sheeně hořely tváře a bála se, že vyzvrací všechno, co toho dne snědla. „To ti slibuju. Až po svatbě znovu spatříš svou nevlastní dceru, bude poslušná a mírná jako beránek. Je to pro mě výzva; věř, že se mi ji podaří zlomit.“

„Uvidíme.“

„Ale, sestřičko. Víš přece, že já neprohrávám.“

„Ovšem, bratře,“ odvětila a z jejího hlasu bylo znát napětí. „Jsi přece baron z Tardiffu.“ V jejích slovech zazněla hořkost, jakou Sheena dosud neslyšela. „Tak jen pojď dál. Jídla a pití pro tebe a tvé muže je dost. Sheena tě ráda uvidí.“

„Tomu nevěřím. Jestli je pravda, co říkáš, nebude mít chuť seznámit se s mužem, který si ji chce podrobit.“

„Zvykne si,“ prorokovala Fawn.

„Nebo bude trpce litovat.“ Zasmál se a jeho smích zněl Sheeně v uších jako ten nejnestydatější, nejodpornější zvuk, jaký kdy slyšela.

V lese, vedle silnice, se Wart položil na břicho. Země byla chladná a on byl rozpálený pivem, kůži měl poškrábanou od toho, jak se plížil trnitými keři a houštinami, ale konečně dorazil k ležení tardiffských vojáků.

Na malé mýtině stálo několik stanů a v nich hořely lucerny, uprostřed tábořiště jasně plápolal oheň, jiskry létaly k nebi. Muži kolem ohně byli plně zaujati křepelkami a zajíci opékajícími se na rožni. Wart hladově sledoval škvířící se maso. V několika uplynulých dnech daleko víc pil než jedl. V žaludku mu kručelo hlady a sliny se mu sbíhaly. Ale ani se nepohnul, celý znehybněl jako jelen, který ucítil lovce.

Tardiffští vojáci byli podle Warta ubohá cháska, zanedbaní, nabručení, vyprávěli si obhroublé vtipy, kterým se ani oni sami příliš nesmáli. Ohřívali se u ohně a podávali si džbán s pivem nebo vínem. Po většinu času nadávali jako houf nespokojených trhovkyň.

Čekal a ani se nepohnul. Napínal uši, jestli náhodou neuslyší to, kvůli čemu sem přišel, aniž by se s nimi musel dávat do řeči. Z toho, co zatím zaslechl, bylo zřejmé, že nejeden muž považuje celý podnik za bláznovství. Už se nemohli dočkat, až budou zpátky u rodin v tardiffském sídle. Jména, která padala – Ellwynn, Fawn a Jestin, James neznal, ale zřejmě s tím vším nějak souvisela. Mluvili také o vraždě, neboť lord – Ellwynn z Tardiffu – byl zavražděn; zavraždila ho jeho žena. Nezdálo se, že by jeho skonu příliš litovali; většinou se shodli v tom, že to byl špatný a krutý pán.

„Pěknej parchant, to vám teda povím,“ opovržlivě pronesl chlapík s rozčepýřenými zrzavými vlasy; odřízl si kus pečeného králíka a zakousl se do něho.

„Jo, věčně špatně naložený jako raněný medvěd,“ souhlasil jiný; byl to pořádný pořízek s tlustými pažemi, které se mu pod rukávy boulily, když se špičkou nože rýpal v těch pár zubech, které mu ještě zbývaly. „Kopal do psů a bil koně, kteří už dál nemohli.“

„Bylo to ještě horší. Rád dával najevo, že může rozkazovat všem kolem sebe,“ připojil se tichý mužík sedící s nohama křížem a hledící přímo k místu, kde se skrýval Wart. „Padla mu do oka moje holka; žena a já jsme měli obavy, že si ji jednou v noci dá zavolat. Chtěl jsem ji poslat k sestře na Twyll, ale než jsme sehnali dost peněz, bylo po něm.“ Nemluvný muž si přihnul ze džbánu, otřel si ústa do rukávu a podal pití dál. „Myslím, že je jen dobře, že už není mezi živejma.“

Listí nad hlavami šustilo ve větru. „Koukám, že ti lady Sheena prokázala dobrou službu,“ řekl ten pořízek.

„To bych teda řek.“

Plachta zakrývající vstup do největšího stanu se rozletěla a do světla kolem táborového ohně vstoupil jejich velitel – mohutný chlap s býčí šíjí. Pohlédl na nebe a zamračil se. „Žene se bouřka. Proč se, u všech čertů, nic nedaří?“

„Vyšší mocnosti třeba nechtějí, abychom pokračovali v hledání, sire Manningu,“ promluvil muž s nosem jako jestřábí zobák a mnul si předloktí, jako by ho bolely svaly.

„Nepřejí?“ zaburácel Manning.

„Jo. Tardiffem kolují zvěsti, že je lady Sheena čarodějnice. Co když nás všechny proklela?“

„Máš pocit, že jsi prokletý, Leonarde?“

Někde v dálce tiše zahoukala sova, ve větvích stromů se proháněl vítr.

Manning přistoupil k ohni a zastavil se nad Leonardem; několik mužů se znepokojeně zavrtělo.

„Říkám jen, co jsem slyšel. Že si lidi myslí, že je Sheena čarodějnice,“

„Hlouposti. Povídačky starých bab. Nic víc.“ Manning se pátravě rozhlédl po mužích krčících se kolem ohně. „Ještě někdo má stejný pocit jako Leonard? Cítí se prokletý? V nepřízni vyšších mocností?“ Ještě než stihli odpovědět, přitáhl si Manning nespokojence k sobě a vší silou mu zkroutil paži.

Kloub povolil a muž zaječel bolestí.

„Pro lásku boží, pusť ho!“ vykřikl zavalitý muž a vmžiku byl na nohou.

„Nechci slyšet už žádné nesmysly o kletbách a čarodějnicích,“ zavrčel Manning. „Nestrpím rozkoly.“

Wart byl rád, že má v kapse schovaný malý ostrý nůž. Sir Manning je surovec a poslušnost si vynucuje zastrašováním druhých. Ten by s tou ženou neměl kouska slitování – tedy je-li tím černým pasažérem Sheena. Dva muži přiskočili svíjejícímu se kamarádovi na pomoc a vykloubené rameno mu spravili. Wart se odplížil tam, kde nechal přivázaného koně. Kdyby bylo na něm, nikdy by tu ženu takovému neřádovi nevydal, ale rozhodnout bude muset někdo jiný. On se teď setká s kapitánem a bude ho varovat.

Potichu odvázal hubeného koníka. Vtom zaslechl, jak se cosi, nejspíš nějaký lesní hlodavec, spěšně prodírá houštím. Znehybněl a pozorně poslouchal. Zapraskala větvička. Wart nahmatal nůž a prudce se otočil. Bylo však příliš pozdě. Na hruď mu mířila špička vojákova meče.

Wart zkameněl.

„Kdo jsi?“ zeptal se voják hlasem, jenž přehlušil skučící vítr. Ten hlas ve Wartovi vyvolal dávno zapomenuté vzpomínky a Wart zalapal po dechu.

„Warren… Warren z Halliwellu?“ zkoušel to voják a dloubl ho mečem pod žebra. „A špehuješ sira Manninga?“

„Ach kdepak, nešpehoval jsem,“ lhal Wart a přál si, aby mohl prsty obemknout rukojeť nože. Vojákův meč ho však držel v šachu. „Byl jsem se podívat, protože mám strašnej hlad a jsem unavenej a…“

„A protože jsi lhář, to je jednou jistý. Znám tě; ty jsi Wart. Byl jsem u toho, když jsi přišel o prst. Tenkrát ses mi pokusil ukrást nejlepšího koně.“

„Netuším… netuším, o čem to mluvíš,“ lhal Wart, předstíraje nevinnost.

„Ty mě nepoznáváš, Warrene? Jsme stejné krve. Já jsem Peter, ten, který si vzal tvou snoubenku. Už si vzpomínáš?“ Wartovi se podlomila kolena. „Necháváš si říkat Warrene, nebo Warte, co? Tak to vypadá, žes ztratil paměť, ale já ne.“

Wartovi se sevřelo srdce. Přál si, aby se mýlil. Bože na nebesích, taková smůla!

„Copak nepoznáváš vlastního bratrance?“ Tlak meče zesílil a ostrá špička projela Wartovou košilí. Z temného nebe dopadly na zem první kapky deště.

„Pojď se mnou, Warte. Budeš muset něco vysvětlit siru Manningovi.“ Peterův hlas zněl, jako když másla ukrajuje. „A jestli tě za to, žes nás špehoval, nezabije on, věř mi, že to udělám já.“

Kapitola 7

Černým pasažérem je tedy Sheena z Ogofu.

A teď je obviněna z vraždy manžela, lorda z Tardiffu.

Omotal si plášť těsněji kolem těla; seděl zády opřený o dveře kajuty, jednu nohu pokrčenou, druhou nataženou. Nemohl spát.

Vzpomínky byly příliš živé. Jako by ten jediný polibek otevřel stavidla jeho paměti a všechny zapomenuté chvíle jeho života se mocným proudem hrnuly ven.

Momenty, které mu vyvstávaly před očima, nedávaly žádný ucelený obraz, ale vzpomněl si na otce a na to, jakou prožíval bolest, když viděl, že umírá. Zcela jasně si vybavil cestu na Ogof, poslání, s nímž tam otec mířil, zoufalství, které se ho zmocnilo, když se dozvěděl, že Bertrice není mezi živými, chrastění hracích kostek a požár. Vzpomínky na Sheenu však byly mnohem ostřejší. Pamatoval si, jak za ní vlály rudé vlasy, když se s větrem o závod přiřítila na nádvoří, uličnický úsměv, s nímž si nasadila závoj a vběhla do kaple, a obětavost, s níž ho zachraňovala od jisté smrti, když ho vedla mokrými chodbami k zátoce. Mezi všemi vzpomínkami však jako drahokam zářila jediná – vzpomínka na polibek na rozpadajícím se molu, chladivý vzduch, její horké rty, blízkost jejího těla. Když si vzpomněl, jak ji tehdy opustil a jak byla zklamaná, zlobila se a svolávala na něho pomstu bohů, zachmuřil se. Chvíli nato ho zasáhl letící šíp. Ztratil vědomí, ale na rtech stále cítil teplo jejích úst.

„Zatraceně,“ zavrčel. Z dívky teď je dospělá žena. A ta spí v jeho posteli. A možná je to vražedkyně. Žena schopná zavraždit manžela? Byla to nešťastná náhoda? Proč ho zabila – tedy pokud ho skutečně zabila? Pocítil k neznámému lordovi prudkou nenávist. Kdo byl ten muž, jenž získal její ruku a proti němuž se později obrátila? Proč souhlasila s tím, že se stane jeho ženou, bude ho poslouchat, milovat a ctít, a pak ho sprovodila ze světa?

Nerozumí tomu. Riskovala by chladnokrevná vražedkyně život? A to ne jednou, ale hned dvakrát? Před lety ho zachránila před ogofskými vojáky a teď nasadila život pro Boa, kterého vlastně ani nezná.

Ne, nevěří, že je to vypočítavá vražedkyně. Jistě je to složitější, než jak mu to vylíčil… Sevřely se mu útroby. Manning! Ten odporný surovec, který svou dýkou přišpendlil otci ruku ke stolu a potom se pokoušel zabít Keegana. Velitelem oddílu vojáků hledajících Sheenu byl Manning. Z Tardiffu? Že by ten parchant změnil pána?

Hlavou mu vířila řada otázek. Některé z nich mohla zodpovědět Sheena, jiné ten starý lhář Hollis. Když si na něho Keegan vzpomněl, vzedmul se v něm vztek. Hollis, jenž ho vyléčil z jeho zranění, Hollis, který prodal Válečníka, aby si mohli koupit tuto loď, Hollis, jenž na provaze přivlekl Sheenu do jeho kajuty a tvrdil, že je to čarodějnice. Čeho se stařec bojí?

Keegan si opřel hlavu o dveře a zahleděl se na černočerné nebe; přes těžké, husté mraky nebylo vidět jedinou hvězdu. Ano, když ji před chvílí políbil, probudily se v něm dávné vzpomínky, ale s nimi i zármutek nad otcem, jenž zemřel tak mladý, další nezodpovězené otázky, které ho teď pronásledují jako zlí duchové, a živé obrazy rozpustilé dívky, kterou ponechal jejímu osudu.

Asi by byl udělal lépe, kdyby ji znovu nepolíbil. Teď byla jeho touha o to palčivější. Nebe hrozilo, že se co nevidět roztrhne a on si znovu připomněl sladký, smyslný dotyk jejích rtů.

Při vzpomínce na polibek se mu vztyčilo mužství a kalhoty byly najednou příliš těsné. Představil si, že se jí dotýká, a pnutí v klíně se proměnilo téměř v bolest. „Ovládej se,“ zamumlal polohlasně, ještě těsněji se zabalil do pláště a silou vůle se snažil myslet na něco jiného. Z nebe se začaly valit proudy vody.

Foukal prudký vítr, kormidelník změnil směr; loď najela na vlny a plachty se vzduly. Moře zuřivě pěnilo a Temný safír se propadal hluboko do vln a zase stoupal vysoko nad hladinu; mířil k severu. Brzy zakotví, Wart se vrátí a Keegan se rozhodne, co s černou pasažérkou provede.

Myslel na to jako na požehnání.

Ale co když to bude prokletí, popichoval ho zrádný vnitřní hlas. Vydal bys ji tardiffským vojákům, kdyby jí hrozila smrt? Co když manžela skutečně zabila, co pak? Řada mužů z posádky pravděpodobně udělala totéž, a taky jsi je nevydal zákonu, dokonce ani tehdy když byla na jejich dopadení vypsána odměna. A Hollis ať si říká, co chce. On jediný jí nedůvěřuje. Ano, Hollis toho ví mnohem víc, než kolik byl za ta léta ochoten prozradit; když jsi ztratil paměť, udržoval tě v blažené nevědomosti.

Nuže, stařec toho bude muset spoustu vysvětlit, pomyslel si Keegan. Schovával se před běsnící bouří a pozoroval napnuté plachty. Ledový déšť mu bičoval tvář a on na chvíli zauvažoval o teple kajuty, která byla hned za dveřmi. Vevnitř je Sheena – hřejivá, přitažlivá, svůdná. A zhoubná, o tom nepochybuje. Je jako sladký jed slibující pomalou, ale tak lákavou smrt. Skousl zuby a v duchu si přísahal, že už se jí nedotkne. Nikdy.

Ještě má den na to, aby všechno rozvážil, pak přistanou, on se setká s Wartem, a co bude dál? Má ji předat siru Manningovi?

Jak by mu ji pro všechno na světě mohl odevzdat? To by se spravedlnosti nikdy nedočkala.

A navíc, k čertu s tím, navíc ho přitahuje. Teď, když už ví, kdo je, ještě mnohem víc než dříve. Nerozumí tomu.

Jazyk má pěkně nabroušený, jen co je pravda. Sám na sobě už nejednou pocítil, jak je ostrý. Sám neví proč, ale přesto se každé ráno těší, až ji uvidí se probouzet – její rozcuchané ohnivé vlasy, oči zastřené spánkem, zívající ústa a protahující se paže. Líbí se mu její smysl pro humor a pohotovost. Námořníků se nebojí a polovina z nich už je do ní zamilovaná – Hollis samozřejmě ne ale i on pomalu taje, no a Keegan, jemuž se zdá, že ženy jsou mužova zhouba, sní o tom, že se s ní miluje. Každé noci se všechny jeho myšlenky na ni mění v nebezpečné erotické sny.

Jak strašně rád by ji svlékl donaha, uchopil její pevná ňadra do dlaní a vstoupil do teplého vlhkého klína. Miloval by se s ní dlouho, celé hodiny, až by byli oba znavení slastí, zpocení, objímali by se a prudce oddychovali.

„Ne!“ zaúpěl polohlasně; vichřice burácela a loď se divoce houpala. Déšť zesílil, bylo to, jako by se nebe roztrhlo; na palubu se valily proudy vody, oslepovaly ho, bodaly ho do obličeje a stékaly mu za krk. Plášť měl úplně promočený, kůži celou rozbolavělou a zmrzlou. Ale bylo mu to jedno. Už byl na moři dlouho a zažil nejednu bouřlivou noc, v níž mu táhlo hlavou, jestli jeho loď to strašné běsnění vydrží. Temný safír ho zatím nikdy nezradil.

Oblohu rozťal blesk a za ním se ozval burácející hrom. Keegan se protáhl, vstal a vydal se ke kormidlu, u něhož stál jejich nejlepší kormidelník, Henry. „Vezmu to za tebe,“ nabídl se Keegan, protože Henry vypadal unaveně. Místo bylo chráněno malým přístřeškem, ale když zuřila silná bouře, jako tomu bylo této noci, zafoukal vítr déšť dovnitř.

„Ne, kapitáne, zvládnu to – teda jestli vydrží kormidlo,“ opáčil Henry. Letmo pohlédl na Keegana. „Jsi mokrý, jako by ses právě vynořil z moře. U Joviše, kapitáne, měl by ses jít usušit.“

„Půjdu, Henry, až si trošku odpočineš,“ naléhal Keegan a převzal od něho kormidlo. Téměř všichni muži byli vzhůru. Hollis se v přístřešku modlil, aby se jim nic zlého nestalo. Bo se choulil v rohu a snažil se vypadat, jako by se bouřky pranic nebál, a dokonce i Velký Tom prošel kolem kormidla a vrhal na ně podezřívavé pohledy, jako by čekal, že se Keeganovi co nevidět rozpadne v rukou.

„Pořádná bouřka,“ ozval se Hollis, když zahřmělo a kormidlo sebou trhlo. Keegan zpevnil ramena a šíji, aby je vůbec udržel. Svaly ho bolely. Loď se narovnala.

„Už jsme zažili i horší.“

„My ano, ale co ta paní?“ podotkl Bo. „Je v pořádku?“

„Zvládne to,“ zamumlal Keegan, i když měl sám starost.

„Neměj o ni strach,“ radil Hollis a nervózně si popotáhl vousy na bradě. Ten lhář prolhaná. Jaká další tajemství ještě skrývá? Keegan musí znát pravdu za každou cenu, ale počká, až bude s Hollisem sám.

„Já vám povídám, že za tu bouřku může ona,“ pokračoval Hollis.

„Protože si myslíš, že je to čarodějnice?“ zeptal se Bo a pak si nesouhlasně odfrkl. „Já si zas myslím, že je to anděl.“

„Ty jsi snad zamilovaný, kluku,“ vmísil se do hovoru Jasper, a když na něj Bo vrhl vražedný pohled, rychle šel po své práci.

Má pravdu, pomyslel si Keegan s hořkostí, většina mužů je do ní zblázněná.

I ty, ty, blázne jeden. Zahnal vzpurnou myšlenku, pevně se zapřel nohama a plně se soustředil na to, aby neuhnul z kurzu.

Henry ho vysvobodil před úsvitem; bouře nepolevovala. Ledové nespoutané moře naráželo do lodi a vichřice burácela, jako by sám satan proklel nebesa. Keegan se přidržoval zábradlí, aby ho nápor větru nesmetl, a s myšlenkami na Sheenu se vydal ke kajutě. Spí, anebo se krčí pod přikrývkou a je bez sebe strachy? Keegan se přikláněl spíš k tomu, že spí, protože je nebojácná, a byla taková dokonce už jako dospívající dívka, či spíš ještě dítě. Nebojí se ani toho, že by zvracela, protože za tu dobu, co se s nimi plaví, se z ní stala skutečná námořnice – pokud se něco takového dá říct o ženské. Až na to, že je žena, je na tom stejně jako ostatní na palubě – před něčím prchá a skrývá se. Na Temném safíru se plaví muži bez minulosti, muži, kteří hráli o svůj život a souhlasili, že zůstanou na palubě, anebo zaplatí za to, že je vysadí v nějakém vzdáleném přístavu, daleko od jejich minulých prohřešků. Keegan vozí i jiný náklad – ovčí vlnu, vlněnou látku i přízi, takže se nemusí bát úředníků, kteří chtějí vstoupit na palubu. Podpalubí má falešné dno a pod ním se skrývá prostor, v němž se mohou pohodlně skrýt tři až čtyři muži. Ironií osudu je, že kdyby k němu Sheena přišla a předem mu za všechny starosti zaplatila, byl by ji sám na palubě bezpečně ukryl.

Takhle neví, má-li věřit, že mu zaplatí, anebo ji vydat jejím pronásledovatelům, a vysloužit si tak jistou odměnu. Odevzdat ji Manningovi!

Poprvé od chvíle, co je na Temném safíru kapitánem, je na vážkách; napadlo ho, kolik by mu museli nabídnout, aby byl ochoten Sheenu vydat. Už přece zachránil před šibenicí nejednoho vraha, tak proč by teď zrovna jí neměl věřit? Její peníze jsou stejně dobré jako peníze kohokoli jiného.

Oblohu rozsvítil blesk. Jako by se čerti ženili. Déšť nepolevoval a ledový vítr ho zábl na těle. Byl celý zmrzlý.

Ramenem rozrazil dveře kajuty, odhodlaný promluvit si s ní, ale to, co uviděl, ho zarazilo. Sheena seděla na podlaze, měla oči zavřené a rty se jí pohybovaly, vínově červené šaty měla kolem sebe rozprostřené, jako by to bylo krvavé jezírko. Odříkávala něco, čemu nerozuměl – nějaké zaklínadlo? Když vstoupil, postavila se rychle, div že neupadla, na bosé nohy.

„Kapitáne,“ řekla a bylo vidět, že ji přivedl do rozpaků, když ji přistihl, jak se modlí ke svým pohanským bohům. „Myslela – myslela jsem, že jsi u kormidla.“

„To jsem byl.“

Připadala mu nervózní, možná že to bylo tou bouřkou. Úzkostně pohlédla na své boty.

Loď se zachvěla a naklonila. Už to vypadalo, že upadne, ale zachytila se.

„Proč nejsi v posteli?“ zeptal se.

„Nemohla jsem spát…, ach!“

Loď se znovu prudce zhoupla. Sheeně podjely nohy. Zahřmělo. Loď se opět nahnula na stranu. Sheena zamávala rukama a padala. Keegan instinktivně rozpřáhl paže. Uchopil ji kolem štíhlého pasu a pevně ji zachytil ve své náruči.

Na okamžik se ani nepohnula. Ani on se nehýbal. Voněla levandulí a její bohaté vlasy ho lechtaly na bradě. I přes záhyby sametu cítil její tělo. Slyšel, jak se zprudka nadechla. Byla lehoučká… a krásně hřála. Ach, jak je svůdná. Pohlédla na něj svýma modrýma očima. Jako by neviděla jeho, ale dospívajícího chlapce, který ji kdysi vášnivě políbil a pak ji zradil. Kousla se do rtu a Keegan v duchu zasténal; zdálo se mu, že ho opouští rozum. Představil si, jak ji líbá na rty, dotýká se její bílé kůže a pozoruje, jak se růžové bradavky pod dotykem jeho prstů nalévají. Bylo toho na něj víc, než mohl snést. Nedokázal myslet na nic jiného než na to, jak se s ní miluje, líbá ji na břiše a prozkoumává hnízdečko hnědočervených chloupků, které střeží její ženství a ukrývají nejtajnější zákoutí jejího těla. Cítil, jak se mu rozproudila krev v těle. Srdce mu začalo prudce tlouci.

„Milosrdná panno,“ zašeptala a ztěžka polkla, hledíc mu upřeně do očí.

Bůh mi pomáhej, pomyslel si a sevřel ji ještě pevněji. Neodtáhla se, ale ani se k němu nepřitiskla. Temný safír se už tolik nekymácel. Pomalu povolil sevření, ale bylo pozdě – dotek jejího těla, teplo, které z ní sálalo, a její vůně se mu už stihly propálit do duše.

Kriste Ježíši, jak moc po ní touží! Postel je jistě rozehřátá a ona tak horká, milovali by se stejně vášnivě, jak vášnivě venku zuří bouřka. Ve světle lucerny si všiml, že má tváře rozpálené. V důlku na krku jí pulzovala žilka.

„Brzy bude po bouřce.“ Zakázal si znovu ji obejmout a povalit na postel; odhrnul si mokré vlasy z očí, přistoupil k okýnku a hledal na obloze známky přicházejícího jitra. V slabinách cítil nesnesitelnou bolest.

„Jestli se dřív nepotopíme.“

„Safír jen tak něco nezdolá.“ Podíval se na ni a překvapilo ho, že v jejím pohledu nebylo ani památky po strachu. Dívka, kterou kdysi políbil na polorozpadlém molu, je nebojácná, nepochybně má kuráž a je podnikavá. „Neboj se.“ Když si stahoval promočený plášť, všiml si, že odvrátila pohled. Nejdřív si myslel, že ji uvádí do rozpaků, když se před ní svléká, ale zdálo se, že za jejím neklidem je ještě něco víc. Najednou, jako by ji někdo vytrhl z tranzu, chvatně popadla své boty.

„Nemusíš nikam chodit.“ Pověsil plášť na věšák, voda stékala na podlahu, kde se tvořily loužičky. „Vrať se klidně do postele.“

Zbledla. Narovnala se, jako by měla v zádech železný prut. Začala se obouvat. „Ano.“

„V tomhle?“ zeptal se a pozoroval, jak si na pěkná lýtka natahuje kožené holínky. Nemohl od ní oči odtrhnout.

„Kdybych… kdybych musela vstát a byla by ještě tma, tak abych je nemusela hledat. Paluba bude mokrá a bez bot bych mohla uklouznout.“

„Uklouzneš, i když budeš obutá.“ Jako by ho neslyšela; sedla si na kraj postele, hryzla se do rtu a vší silou se pokoušela natáhnout si botu co nejvýše. Moc se jí to nedařilo.

„Co jsi to dělala, když jsem přišel?“ Mávl rukou doprostřed kajuty obložené dřevěnými panely, kde předtím klečela.

„Modlila jsem se přece.“ Pohlédla na něj jasnýma očima a jemu se sevřel žaludek. Loď se znovu zhoupla. Lucerna zablikala a Sheena málem upustila jednu botu.

Opřel se. „K Morganě?“

„Ke všem, kteří budou ochotni poslouchat,“ opáčila vzdorně. Kajuta teď vypadala ještě menší a on myslel jen na to, jak rád by ji líbal, a na pokušení jejích svůdných rtů.

„Běž si lehnout, Sheeno.“

„Řekla jsem…“

„Nech boty botami, zalez si pod přikrývku a spi.“

„Proč se staráš, co dělám?“

„Protože, drahá lady,“ řekl, rychle k ní přistoupil, popadl ji za předloktí a znovu ji postavil na nohy, „protože trpělivost není mojí silnou stránkou, jsem na moři už dlouho a tak jako všichni námořníci na téhle lodi bych se moc rád vyspal s nějakou ženou.“

„To… to jako se mnou?“

„Je tady snad ještě nějaká jiná?“ Cítil, že má pružné, pevné paže.

„To ne, ale kdyby byla…?“

Zatvrdil se, protože věděl, že ostatní na něho zdaleka tak silně nepůsobí. Nikdy v životě mu žádná žena nepronikla tak hluboko pod kůži jako tato černá pasažérka. „Ano,“ zalhal. „Ani jedna by nebyla v bezpečí.“

Zvedla bradičku. „Nebojím se,“ prohlásila, ale v očích jí četl strach.

„Nevíš, co říkáš.“

Stála před ním a tvářila se vzdorovitě. Měl sto chutí hodit ji na postel a až do konce plavby se s ní milovat. Podařilo se jí usmát, ale nebyl to upřímný úsměv. „Modlila jsem se k Velké Matce, aby mě ochránila.“

„Mně je úplně jedno, ke komu se modlíš. Pro mě za mě se modli třeba k Bohu, Panně Marii anebo starým pohanským bohům. Ale varuju tě, Sheeno,“ řekl a namířil jí svým dlouhým ukazováčkem na nos, „nechci vidět, že čaruješ a zaklínáš někde, kde tě můžou zahlédnout ostatní muži.“

„Ne?“

„Námořníci jsou pověrčiví a…“ Kriste Ježíši, nemohl se dívat do těch temně modrých očí a netoužit po ní. Vyschlo mu v hrdle, tělo měl napjaté jako kůži na koňském sedle. „Při obsluhování lodi si musí zachovat chladnou hlavu a… a já nechci, aby je něco rozptylovalo…“

„Myslíš si, že já je rozptyluju?“ zeptala se s předstíranou nevinností. Ach, ta její poťouchlost. Jediná svíčka hořící v lucerně jí vrhala na tvář jemné zlaté stíny a on si znovu vzpomněl na tu rozpustilou dívku, neposlušnou dceru jeho nepřítele, která žadonila, aby ji odvezl z Ogofu.

Celý se chvěl touhou. „Rozptyluješ posádku stejně, jako by ji rozptylovala jakákoli jiná ženská.“

„A tebe taky?“

„Nepokoušej mě.“

„Já tě nepokouším.“ A přece pobaveně zvlnila rty.

Přestože stále zuřila bouře a ona, pokud ví, utíká před šibenicí, její temně modré oči se smály. Bylo to, jako by na širém moři zůstali naživu jen oni dva, on a ona.

„Lžeš.“ Sevření na jejích předloktích zesílilo.

„Ty taky, kapitáne.“ Hleděla mu zpříma do očí a zdálo se, že aspoň na chvíli zapomněla na své prokleté boty. Znamená její úsměv souhlas, anebo obvinění? Pozvání do ráje, anebo jistou cestu do pekla?

Chtěl ji jen přinutit, aby si uvědomila, jak může být nebezpečné ho pokoušet. Místo toho však – navzdory tomu, co mu velel rozum – se rychle sklonil a políbil ji chtivými ústy. Znovu ochutnal její rozkošné měkké rty. Bál se, že ho odstrčí a uhodí nebo že se bude bránit a bude se mu snažit vymanit. Ale ona se mu vzdala a rozevřela rty, aby do nich mohl vklouznout jazykem.

Rozum na něho křičel, aby přestal bláznit a nedopouštěl se osudové chyby, ale on jeho hlasu nedbal. Byl promrzlý na kost, pod mokrým oblečením měl tělo ztuhlé zimou, ale pulzovala v něm žhavá žádost.

Srdce mu prudce bušilo a kůže pálila touhou. Když přitiskl své rty na její, pustil všechny důvody, proč by se s ní neměl milovat, z hlavy. Objal ji a cítil, že se přestává bránit, podlomila se jí kolena a z úst jí uniklo povzdechnutí jemné jako mořský vánek. Věděl, že je ztracen.

Pevně se k ní přitiskl a představil si, jak ji svléká, líbá ji v každičké jamce a prohlubni na těle a ona se chvěje touhou. Opanoval ho chtíč, v mužství mu bolestivě tepalo a on propletl prsty jejími ohnivými vlasy a líbal ji, jako by nikdy neměl přestat.

Sheena zalapala po dechu; jazykem jí vklouzl mezi zuby a ona zavřela oči. Chtěla víc. Říkala si, že nemá na výběr, že nějak musí odlákat pozornost od bot, kam ukryla své klenoty. Ten polibek je jen lest, nebo snad ne?

Cítila, že je celá rozpálená, a uvnitř se chvěla. Byla v pasti – zmocnila se jí vášeň žhavá jako kovářská výheň a probudily se v ní pocity, o nichž si myslela, že už je nikdy nepozná. Přes šaty ji pálily jeho silné, drsné, nedočkavé ruce. Přestala se bránit.

V ústech cítila chuť dešťových kapek na jeho kůži a v nose vůni slaného mořského vzduchu prolínající se s vůní jeho těla; rukama se dotýkala pevných napjatých svalů pod mokrou košilí; toužila po něm.

Ach, Bože na nebesích, jak moc ho chce!

Jeho jazyk se jí pohyboval v ústech, přejížděl po patru a hladil; krev v žilách se jí rozezpívala. Ještě nikdy nezažila takové radostné vzrušení, ještě nikdy tak nehořela touhou, nikdy nebyla tak blízko jisté katastrofě, neboť bude-li se s ním milovat, odevzdá-li se mu, přinese jí to jen bolest a utrpení.

Uvažuj, Sheeno, uvažuj! Nedávej svou čistotu tak snadno v plen. Nepodléhej jeho omamnému a tak sladkému svádění. Líbat ho je šílenství! Uvidíš, že potom budeš trpět. Vzpomeň si na toho bastarda Ellwynna a na to, jak tě využil! Pro všechno, co je ti svaté, Sheeno, přestaň!

Než bude příliš pozdě.

A přece nemohla. Nechtěla. Kapitán Keegan není rozmazlený lord z Tardiffu a ani se nesnaží jí ublížit. Nepociťuje bolest, jenom rozkoš, sladkou, lahodnou rozkoš. Zavřela oči. Jeho ruce ji roztouženě hladily po zádech, řasily látku sametových šatů a zase ji uhlazovaly, až jí rozkoší vstávaly chloupky po těle a v nejskrytějším místě se probudila palčivá žádost.

Zvedla paže, obtočila je Keeganovi kolem krku a přitiskla se k němu ještě blíže. Jeho mokrá košile jí promáčela šaty. Z jejich rozpálených těl stoupala vlhkost. Sheena měla prsa napjatá a toužila po tom, aby se jich dotýkal, srdce jí zprudka bušilo a hluboko v klíně pulzovala nezvladatelná touha.

„Sheeno,“ zašeptal. „Sladká, zrádná Sheeno.“ Zatáhl ji za vlasy a líbal ji na zakloněné hrdlo.

„Ach.“ Celá se chvěla vzrušením a zvrátila hlavu co nejvíc dozadu; chtěla víc, mnohem víc. Přestože věděla, že se přibližuje zrádnému, i když tak svůdnému víru, z něhož možná nikdy nevyplave, zcela se mu oddala.

Vahou svého těla ji přinutil si lehnout. Přitiskla se k němu a s radostí zakoušela sladkobolné vzrušení; když jí povolil tkaničku ve výstřihu, hlasitě vzdychla.

„Přesladká Sheeno,“ zašeptal a políbil ji na koutek úst, na obě víčka a na tváře, pak se posunul o něco níže. „Neměl bych.“ Na krku a ve výstřihu cítila jeho horký dech.

„Ano.“ Nepoznávala svůj vlastní hlas – zněl tak udýchaně.

„Možná budeš litovat.“

„Ne… ano…,“ odpověděla chraplavě, zcela pohlcena žádostí svého těla. Povolený živůtek se jí svezl na prsa a on ji políbil do výstřihu a na nahé rameno. Pevně sevřela pokrývku. Cítila dotyk chladného vzduchu a hned po něm horký, jemný tlak jeho rtů.

Přemýšlej, Sheeno, Přemýšlej! Neztrácej hlavu. Bylo však příliš pozdě. Sametové šaty popojely ještě o něco níže a on ji políbil na obnažené kopečky ňader. Svíjela se touhou vystřelující z nejskrytějšího místa jejího těla. Loď se houpala na vlnách, dřevěný trup výhrůžně praskal, ale Sheena, zmítajíc se žádostí, si nic z toho neuvědomovala.

Konečně ze šatů vykoukla celá ňadra a on jazykem přejel jejich zaoblení k nalité nedočkavé bradavce. Uchopil růžové poupě do úst, líbal je a jemně se ho dotýkal; Sheena se prohnula v zádech.

Ještě, pomyslela si nedočkavě, chci víc. Jako by ji zaslechl, uchopil druhé ňadro do dlaně a začal je laskat; zprvu jemně a potom mnohem prudčeji, zatímco ústy neustále dráždil bradavku. Sheena zalapala po dechu; tělo měla v jednom ohni a rozum jí vypověděl poslušnost. Prsty mu přejela po svalech na krku a zabořila mu je do vlasů. Zasténal, stáhl si košili a přitiskl se k ní nahým svalnatým hrudníkem a plochým břichem s vypracovanými svaly. Hladila ho po pažích, dotýkala se jeho silných ramen a slyšela, jak vzdychá a šeptá: „Jsi čarodějka, Sheeno.“ Jeho dech ji šimral na rozpálené kůži. „Mne jsi očarovala a teď mě trápíš. Okouzlila jsi všechny mé muže.“ Sjížděl jazykem níž a níž a stahoval sametové šaty přes boky a dolů po stehnech; její rty ševelily rozkoší.

Panenko Maria, je celá rozpálená. Loď se zmítala ze strany na stranu a déšť bubnoval do střechy kajuty; krev v těle jí vřela a v žilách pulzovala touha. Políbil ji do prohlubně pupíku a ona se prohnula jako luk. Lekla se, když ji zachytil svýma velkýma rukama pod zády a zabořil tvář do kadeřavých chloupků v klíně. Jeho dech, ohnivý jako dech draka, pronikl až k citlivé kůži střežící její ženství. Trhla sebou a on ji zprudka políbil; jeho jazyk ji laskal a dráždil na tom nejtajnějším místě.

Její boky mu vyšly vstříc, jako by měly svou vlastní vůli; otevřela se mu a natočila se, aby do ní mohl lépe proniknout. Byla překvapená tím dotykem a v jejím nitru běsnila bouře stejně divoká jako ta na moři.

Tlak. Horký a sladký. Zavřela oči a začala se rytmicky pohybovat. Nejdřív pomalu a pak stále prudčeji a rychleji, vnímajíc dotyk jeho teplých vlhkých úst a jazyka. Najednou hráz povolila a ona vykřikla, sevřená slastnou křečí; ztěžka oddechovala nechápajíc, co se stalo.

Tělo měla pokryté potem, srdce bilo jako na poplach, přerývaně dýchala, jako by běžela desítky mil, a přitom… Vzhlédla a viděla, jak si rozvazuje tkaničku v pase. Vyschlo jí v krku. Kalhoty spadly na podlahu a ona spatřila jeho mužství, vzpřímené, mohutné, pevné. Znovu se nad ni sklonil.

Silnými pažemi ji k sobě přitáhl, nedočkavě ji políbil. Jejich jazyky se setkaly a ona mu prsty přejela po svalnatých ramenou a pažích. Opět cítila, jak jí žilami prostupuje horkost, znovu měla tělo v jednom ohni, a když se jí dotkl, vyšla mu vstříc.

Tělem jí dosud zmítaly poslední záchvěvy prožité rozkoše a mysl měla zastřenou znepokojivými obrazy jejich milování. Loď zaskřípala a zhoupla se na stranu, přikrývky spadly na zem a Keegan, neproniknutelný, tajemný Keegan ji políbil na hrdlo a na ramena. Jeho hrubé mozolnaté ruce se obemkly kolem jejích ňader a nedočkavé rty jí vtiskly polibek na tvář. Koleny jí oddálil nohy a ona se v očekávání prohnula do oblouku. Protože chtěla ještě víc, zašeptala: „Prosím.“

„Ach, ženská, ty mě mučíš,“ řekl, jako by uznával vlastní slabost, a políbil ji na ústa. Zprvu cítila jemný tlak a pak do ní prudce vstoupil; zalapala po dechu.

Tělem jí projela ostrá bolest; zhluboka se nadechla a vykřikla, ale to už se začal rytmicky pohybovat. Zprvu pomalu a ona se přizpůsobila a vycházela mu vstříc, zavřela oči a myslela jen na něho. Cítila, jak se potí a přerývaně oddechuje, jako by nemohl popadnout dech. Bylo to, jako by se loď na moři zalitém světlem měsíce dostala do prudkého víru a rotovala stále zběsileji.

Vášnivěji a intenzivněji. Čas se zastavil. Pohybovali se v pradávném rytmu stále rychleji, Sheena zavřela oči a zaryla mu prsty do těla. Zalitá potem, mysl zastřenou světelnými výbuchy, nedokázala rozumně uvažovat, sotva popadala dech. Celý vesmír se smrskl na spojení jejich těl, jejich myslí. Z hrdla se jí vydral výkřik: „Keegane!“

Celým tělem jí projel mocný záchvěv.

Před očima jí vytryskla ohnivá záplava. Na pokraji extáze vykřikla; mysl a tělo se rozdělily.

Keegan zvrátil hlavu. Z pootevřených úst mu unikl neartikulovaný výkřik, něco mezi rozkoší a bolestí.

Padl na ni, zpocený, a svou vahou jí drtil ňadra; přerývaně dýchal. „U všech… u všech bohů, ženská,“ vydechl a pevně ji svíral v náručí; jeho dech ji lechtal ve vlasech, „co si s tebou teď počnu?“

„Právě jsem na to myslela,“ škádlila ho. Když si však uvědomila, co udělala, píchlo ji u srdce, protože teď jistě bude muset uprchnout, A to co nejdřív.

„Byla jsi panna,“ řekl a ona v jeho náručí zkameněla. „Kdo vlastně jsi? Žena, kterou hledají vojáci, vraždící nevěsta, která nespala se svým manželem? Sheena z Tardiffu?“

„Na tom… na tom nezáleží,“ odvětila, ale jak z ní pomalu vyprchával žár milování, slyšela, jak falešně to zní.

„Řekni mi…, ach, pro všechno na světě.“ Strnul. Sevření jeho paží ještě zesílilo, jako by si najednou uvědomil, co strašného provedl. Jako by ji navzdory tomu, co teď spolu prožili, zamýšlel předat siru Manningovi a tardiffským vojákům. „Nelži mi už,“ přikázal jí a jeho hlas byl najednou ledový jako voda v oceánu.

Díval se na ni a ona v ocelových očích i v matném světle blikající lucerničky četla poznání a odsouzení.

„Je na čase, abys mi řekla pravdu, Sheeno,“ Po něze nebylo ani památky. „Provdala ses za lorda Tardiffa jen proto, abys ho mohla o svatební noci zabít?“

Kapitola 8

Sheena ztěžka polkla. Najednou si připadala jako blázen. Pokusila se vstát ze stísněného lůžka, ale Keegan ji pevně držel. Tlačil na ni vahou svého nahého těla; poddajné chloupky na jeho hrudi ji šimraly na prsou. „Zabila jsi Tardiffa?“ opakoval.

Ach, Bože. Nakonec se na něho podívala, na muže, který se právě stal jejím milencem. „Říkal jsi, že se nikoho, kdo vstoupí na palubu, na minulost neptáš,“

„To je pravda.“

„A mě zpovídáš.“

„Protože ses na palubu vetřela bez mého vědomí. A neodpověděla jsi mi.“ Byla v jeho ocelovém sevření jako v poutech. „Jsi Sheena z Tardiffu?“

„Ano.“ Přikývla; už dále nedokázala lhát.

„Takže ses provdala za barona z Tardiffu a poslala ho na onen svět dřív, než se s tebou vyspal.“

Kousla se do rtu a snažila se z mysli vypudit strašlivé obrazy. „Tak jednoduché to nebylo,“ vypravila ze sebe a cítila jeho neklid.

„Jak to myslíš?“

„Tardiff…“ Ach, Bože, přece kvůli tomu bastardovi, který se stal jejím manželem, nebude plakat! Nesmí! „Stalo se to o svatební noci. Moc… ach… moc pil a…“ Celá se třásla; zatnula zuby, aby neplakala. Vší silou se snažila vyprávět o tom, co se seběhlo, tak, jako by se to přihodilo někomu jinému, a ne jí. „…chtěl, abych se mu podvolila.“

„Odmítla ses s ním milovat.“

„To ne. Byla jsem… byla jsem na to připravená. Chtěla jsem udělat to, co jsem slíbila, ale… nemilovala jsem ho. Vybral mi ho otec; byl to bratr jeho ženy. Když jsme zůstali sami…, nutil mě, abych…“ Zradil ji hlas a ona uhnula pohledem. „Tardiff byl opilý. Měl nůž a přivedl do pokoje ještě jednu ženu, nějakou služebnou… Byla to jeho milenka a on chtěl, abychom všichni tři…“ Zachvěla se, vzdychla a hlas se jí třásl. Keegan z ní ani na okamžik nespustil temné, neproniknutelné oči. „Odmítla jsem a on vytáhl dýku, položil mi ji na krk a… a já jsem ho neposlechla.“

Keegan sjel pohledem k jejímu hrdlu a jedním prstem se dotkl jizvy, která byla teď téměř zahojená. „To ti udělal?“ Hlas měl hluboký, hrozivý.

„Ano.“

„A ještě něco?“

„Neměl příležitost,“ řekla, skousla si ret a pohlédla stranou.

„Vyhrožoval ti?“

„Říkal, že nůž použije, když neudělám, co chce. Zápasili jsme. Podařilo… nakonec se mi podařilo dýku mu vykroutit.“

„A bodla jsi ho.“ V jeho hlase neznělo odsouzení.

„Kdybych to neudělala, zabil by on mne,“ řekla, ale bála se, že jí Keegan neuvěří. „Nebýt Fannie, té služebné, nikdy by se mi nepodařilo uprchnout. Pomohla mi a… já jsem z tardiffského hradu utekla.“

Uchopil ji za rameno a přiměl podívat se mu do očí zastřených noční temnotou. „Nevrátila ses zpátky na Ogof?“

„Ne.“ Sheena zavrtěla hlavou; venku burácel vítr a obrovské vlny narážely do boku lodi. „Jak jsem řekla, Tardiff byl bratrem otcovy ženy.“

„Lady Fawn,“ řekl Keegan, jako by si onu chladnou, vypočítavou ženu vybavil v paměti.

Zachmuřil se, a aniž by ji pustil, prudce vydechl. „Utekla jsi, protože jsi zabila svého manžela a bála ses o život?“

„Ano. Někteří by mě rádi viděli na šibenici.“

„I tvůj otec?“ zeptal se a zatnul čelist, když si vzpomněl na muže, jenž tak krůtě zabil jeho otce. Všechno se mu najednou jasně vybavilo, temná minulost, v níž jej okouzlila rusovlasá dívka, a ta mu pomohla uprchnout.

„Možná,“ řekla, když jeho sevření povolilo. Pokusila se odtáhnout, celá nedočkavá, jen aby byla co nejdál od něj, co nejdál od lůžka, na němž se milovali, a od jejich nedávného poblouznění. On jí to však nedovolil a znovu ji tělem přitiskl na postel. „Ale… ještě před chvílí jsi byla panna. Nesnaž se mi lhát,“ řekl. „Jak to bylo s tvým manželem?“

„Zápasili jsme předtím, než… než se to stalo,“ odpověděla a při té vzpomínce se otřásla. Bylo jí hanba, protože teď ležela nahá s mužem, jenž není jejím manželem a jehož nemiluje…, avšak nemohla by ho milovat? Ale co, teď nemá smysl se tím trápit.

Buch! Buch! Buch! „Kapitáne? Jsi vzhůru?“ křičel Hollis a mlátil pěstí do dveří.

„Dej mi pokoj!“

„Musíš Henrymu pomoct s kormidlem.“

Loď se otřásala a staré trámy žalostně sténaly; Keegan polohlasně zaklel a pustil ji z objetí. Vstal z postele a rychle si natáhl kalhoty.

Než přistoupil ke dveřím a otevřel je, Sheena přes sebe rychle přehodila šaty.

„Co je s Henrym?“

„Zdá se mi, že je unavený, anebo prostě moc pil,“ odpověděl Hollis, zatímco se Sheena spěšně soukala do vínově červeného sametu. Keeganova mohutná postava vyplňovala téměř celé dveře, takže ji nebylo vidět. A jestli stařík přece jenom něco zahlédl, byl snad natolik chytrý, aby mlčel.

„Zatraceně!“ Keegan sebral košili.

„Něco ti povím, Keegane, tahle loď se potopí tak jistě, jako že se Hollis jmenuju.“

„Ale ne dnes v noci. Řekni Henrymu, že už jdu.“

„Jo,“ kývl stařec a zmizel z dohledu.

Keegan se obrátil na Sheenu. „A ty,“ řekl, když se natáhla po holínkách. „Ty tady zůstaň.“

„Ale já…“

„Nehádej se se mnou.“ Blýskl po ní pohledem a vzal si mokrý plášť. Rychle si jej oblékl a začal se obouvat. „V kajutě jsi v bezpečí.“

„Ale mohla bych vám pomoct.“

„Jen by ses pletla. Potřebuju se soustředit a posádka taky. Teď není čas na…“ mávl rukou před obličejem, jako by nemohl připadnout na to správné slovo – „rozptylování,“ Narovnal se, popadl za kliku a znovu se zarazil. Svěsil široká ramena a vzdychl. „Sheeno, prosím, nikam nechoď. Bojím se, aby se ti něco nestalo.“

„To je od tebe šlechetné,“ posmívala se mu. Nedokázala držet jazyk za zuby. Stěžně zlověstně skřípaly a vichřice kvílela.

„Nepokoušej mě, ženská, nemám teď na podobné žerty čas.“ Než se stačila nadechnout, byl venku. Dveře se s bouchnutím zavřely; Sheena zůstala v kajutě sama a poslouchala, jak jeho kroky doznívají na schodišti. Počítala do deseti, a když si byla jistá, že už se nevrátí, vyskočila z postele, zavázala si tkaničky na šatech a spěšně si natáhla boty. V jedné z nich měla schované drahokamy – tlačily ji do prstů a připomínaly, že nemá moc času. Mají-li příští noc zakotvit, čeká ji spousta práce.

Jakmile se bouře ztiší, tedy pokud se ztiší, uprchne z lodi a zkusí štěstí na vlastní pěst. Nebudou daleko od pobřeží a ona bude moci spustit člun a doveslovat na pevninu. Když pomyslela na to, že už Temný safír neuvidí, pocítila lítost, protože si na palubě připadala v bezpečí. Uvědomila si totiž, že dokud je loď na moři, tardiffští vojáci na ni nemohou. A kromě toho jí budou chybět Bo a Jasper a Seamus…

A Keegan?

Ach, Bože, ano! Je hrubý, tvrdý, zdánlivě nemilosrdný; ještě nedávno si myslela, že ho nenávidí, a přísahala, že mu nikdy nebude důvěřovat. Pohlédla ke zválené posteli vonící milováním. Je hloupá, ale ví, že po něm bude toužit, tělem i srdcem.

Zlobila se na sebe za to, že teď uvažuje úplně jinak, a uštědřila si pomyslný pohlavek. Teď není čas na fňukání a zbytečný sentiment. To, že se spolu milovali, ještě neznamená, že by mu měla důvěřovat. Pošeptal jí snad, že ji miluje? Nebo že mu není lhostejná? Ne. Říkal sice, že mu leží její bezpečí na srdci, ale to jistě jen proto, že ji chce prodat Manningovi, anebo si od ní nechat zaplatit.

Ale láska?

Nikdy. Takové slovo kapitán Keegan nezná.

Zarazila se, dotkla se jemného sametu, z něhož byly ušity šaty jeho ženy, a zatočila se jí hlava. Možná ji kdysi miloval, a ona ho zradila.

A ji, husu hloupou, teď pro něj bolí srdce, i když na to vůbec není vhodná chvíle. Musí přece pečlivě naplánovat útěk, tak, aby něco nezanedbala.

A nemůže otálet.

Loď se kymácela, stěžně vrzaly pod nápory větru a déšť bubnoval do paluby a lodního trupu. Sheena se spěšně pomodlila za bezpečí lodi i posádky. Až se bouře uklidní, nechá Temný safír i přísného kapitána daleko za sebou.

Při této představě se jí stáhlo hrdlo a ona si v duchu lála. Všechno totiž ukazovalo na to, že má toho surovce, jenž lodi velí, muže, který ji už jednou opustil, ráda.

Posbírala si svých pár věcí a spěšně se oblékla. Zamrazilo ji, když si uvědomila, že až z Temného safíru uteče, nikdy už Keegana neuvidí.

A rvalo jí to srdce. Znovu pohlédla k posteli, v níž se před chvilkou milovali. Ano, Keegan je parchant, lotr, jemuž není radno důvěřovat, a přece skrytě touží po objetí jeho silných paží, touží slíbat slanou mořskou vodu z jeho horkých rtů, znovu se k němu tisknout a cítit na kůži dotyk jeho těla.

To však už nesmí být.

Bylo jim souzeno jen pár hodin beznadějné vášně, víc ne. Našla svůj plášť, přehodila si jej přes ramena a pokoušela se zahnat nečekaný smutek.

Myslela si, že po otřesném zážitku svatební noci už nikdy nedovolí, aby se jí nějaký muž dotkl. Trýznivá vzpomínka v ní byla stále živá…

Sheena složila manželský slib na tardiffském panství, před otcem Perciválem – daleko od těch, které milovala. Temná zákoutí neblahé pevnosti Sheenu zneklidňovala. Když klečela před otcem Percivalem a slibovala manželovi poslušnost, zátylek jí ovanul ledový dech hradu. Cítila kolem sebe nespokojenost; musela snášet vědoucí pohledy místních a nenápadné pošťuchování tardiffských vojáků a uvědomila si, že se všichni baví na její účet. Když Tardiff při slavnostní hostině, která po obřadu následovala, pozvedl číši a vyslovil přání, aby ji všichni sloužící poslouchali a chovali se k ní jako ke své paní, viděla, jak nenápadně mrká na děvečku s mohutnými ňadry. Děvče potlačilo úsměv a zardělo se až po kořínky vlasů.

Sheena zakoušela nesmírnou hanbu, ale to ještě netušila, co přijde.

Když se večer Fawn a její otec vrátili na Ogof, Sheena s manželem osaměli. Zvenku střežil dveře do komnaty sir Manning, svatební dar od lady Fawn, Sheena však nevěřila, že je tu od toho, aby ji chránil. Pravděpodobně má za úkol hlídat, aby neutekla. V několika posledních dnech před svatbou se od ní nepřívětivý rytíř nehnul ani na krok, všude ji provázel jako její stín. Nebýt jeho, byla by tardiffskému hradu a jeho pánovi ukázala záda.

Ellwynn zabouchl dveře a zamkl.

Sheena se zachvěla, potlačila strach a řekla si, že ji mohlo potkat i něco horšího než odevzdat se manželovi. Muž má právo na to, aby se mu žena vzdala, a od starých babek přebírajících fazole a loupajících jablka slýchala, že to může byt velmi příjemné. Sheena viděla, jak se páří psi a koně. A ogofské děvečky si s pochichtáváním vyprávěly, jaké to je, líbat se a milovat s mužem. Když si však představila barona z Tardiffu, byla jí myšlenka na lásku odporná.

Tardiff přešel ke krbu, v němž dohoříval oheň. „Pojď sem,“ poručil jí, když se zastavil u široké postele pokryté kožešinami. Pokoj osvětlovalo několik svící slabě poblikávajících v malých výklencích, po zdech stékal rozpáleny lůj. Dvě okna byla otevřená, ale uvnitř panovalo úplné bezvětří, tapiserie nad postelí se ani nepohnula.

Váhala.

„Řekl jsem, pojď sem,“ opakoval a jeho slova se odrážela od klenutého stropu; žhavé uhlíky v krbu jasně zářily. Mluvil klidným hlasem, jako by se obracel na malé dítě, které pomalu chápe. „A ty mi odpovíš: ‚Ano, mylorde‘, a uděláš, co si přeju. Takhle to bude vždy, když po tobě něco budu chtít. Řekneš: ‚Ano, mylorde.“‚

„Ne,“ zavrtěla hlavou, „neřeknu…“

„Pojď sem, ženo.“

Ztuhla.

„Zapamatuj si: ‚Ano, mylorde.‘ A uděláš, co jsem ti řekl,“ opakoval trpělivě.

Zmocnil se jí vztek. „A když tě já požádám, abys něco udělal, řekneš mi: ‚Ano, mylady.‘?“

V očích mu zahořel hněv. „Nechtěj mě rozzlobit,“ varoval ji.

„Tak mi nerozkazuj, jako bych byla tvůj poskok.“

Upřeně na ni hleděl. „Jestli si pro tebe budu muset dojít, tak si mě nepřej. Okamžitě pojď sem, Sheeno!“

Pohlédla ke dveřím.

„To by bylo pošetilé,“ pokáral ji, „a nebylo by ti to nic platné. Tohle je můj hrad. Stráž udělá, co jí řeknu. Tak tedy dobře, jak chceš. Pojď sem.“ Dlouhým panovačným prstem ukázal na podlahu před sebou.

Stiskla zuby a přistoupila k němu, vědouc, že kdyby ještě něco namítala, jen by ho rozzuřila a sobě způsobila bolest.

„Tak se mi to líbí.“ Přimhouřil oči a prohlížel si ji. „A teď se svlékni.“

Zkameněla. „Ale…“

„Svlékni se, Sheeno, a pohni si. Chci tě vidět nahou.“ Když mluvil, téměř nehýbal rty; na čele se mu perlily kapičky potu a klouzaly po pramenech vlasů.

V ústech měla sucho. Znovu pohlédla ke dveřím. Byly zamčené a petlice byla zastrčená, z druhé strany hlídal sir Manning. Rozechvělými prsty si odepnula pásek, svlékla si šaty a nechala je dopadnout na kamennou podlahu pokrytou rohožemi. Přála si umřít, neprožívat to strašné ponížení, ale smrt ji nevyslyšela. Stála před ním jen v košilce a třásla se. Bylo jí, jako by se na ni díval celý hrad. Tardiff se ledově usmál, potom ukázal na košilku. „Tu taky. Sundej si ji.“

Sheena zaťala zuby a poslechla. Krajková košilka sklouzla na rohože a Sheena tam stála, jak ji Pánbůh stvořil. I když byla zostuzená, hleděla svému trýzniteli zpříma do očí.

Zlý úsměšek na Tardiffových rtech působil ve skomírajícím světle svící ještě děsivěji. „Vidím, že jsem udělal dobrý obchod.“ Zakroužil dlouhým prstem ve vzduchu, naznačuje jí, aby se otočila. „Hm, jsi pěkná ženská. Líbíš se mi. Zůstaň, kde jsi.“ Přešel k ohni, kde na malém stolku čekaly tři poháry s vínem. Z jednoho usrkl a beze spěchu přecházel po pokoji. Upřeně se na ni díval, jako by hledal vady na kráse a skryté nedostatky. „Tvůj otec mě ujišťoval, že jsi panna,“

Zvedla bradu a beze slova na něj hleděla; odmítala odpovědět.

„Opravdu jsi panna?“ Řádně si z poháru přihnul.

„A ty jsi panic?“ vylétlo z ní bez uvažování.

„Pozor na jazyk, ženská, nebo za svou drzost draze zaplatíš.“ Zakroužil vínem v poháru. „Ale když už jsme u toho, tak nikoli, drahá manželko,“ odvětil a Sheenu jeho oslovení vyděsilo. „Ujišťuji tě, že co se milování týká, jsem poměrně zkušený. Nebudeš nespokojená.“

Neodpověděla; stála na místě, napřímila nahá ramena a marně se pokoušela potlačit chvění. I když nebyla od přírody trpělivá, naučila se dívat a vyčkávat. Otec jí vždycky na lovu kladl na srdce, že je důležité umět si na příležitost počkat. Té noci měla dojem, jako by tou štvanou zvěří byla ona sama. Ale ona si počká. Svíce pomalu dohořívaly a oheň slabě zasyčel.

Sheena měla nervy napnuté k prasknutí; čekala ji dlouhá noc a ona se modlila, aby ji zvládla. Vypadalo to, že baronovi chutná víno. Třeba ho vypije víc, než je zdrávo, a usne.

Může jen doufat.

Ellwynn sebral ze stolu malý váček, mrkl na ni a vysypal jeho obsah na stůl. Po desce se rozkutálely červené, zlaté a zelené klenoty a v záři ohně oslnivě jiskřily.

Poznala matčiny drahokamy a píchlo ji u srdce. „To ne,“ zašeptala.

„Část tvého dědictví.“ Ellwynn se dotkl kamenů a vzdychl: „Jen škoda, že ten modrý chybí. Byl ze všech nejvzácnější, vzácnější než tyto tři dohromady. Sestra tvrdí, že ho ten blázen starý, tvůj otec, prohrál v kostkách.“ Pohrával si s kameny. „Ale myslím, že tohle stačí.“ Uchopil zlatožlutý kámen a prohlížel si jej ze všech stran. „Kromě toho byl prý prokletý, i když já takovým nesmyslům nevěřím.“

Sheena znechuceně odvrátila oči; pobouřilo ji, že otec dal tomu surovci matčiny klenoty. Tardiíf vypadal spokojený s tím, jak zareagovala, dopil víno, položil pohár a tleskl. „Páže! Ještě víno.“

Něco zaskřípalo, ve stěně se otevřely skryté dveře a z nich vystoupilo páže se džbánem. Takový nemotorný chlapec, vytrvale klopící zrak. Sheena se rděla hanbou, obrátila se k chlapci zády a toužebně si přála, aby ten parchant, její surový manžel, padl mrtev k zemi.

Spíše vycítila, než viděla, že chlapec konečně postavil džbán a znovu zmizel v tajných dveřích.

„Stydíš se za své tělo?“ zeptal se novopečený manžel.

„Ne, ale nemusím ho za každou cenu vystavovat na odiv.“

„To se poddá. Nemáš důvod se stydět. Ujišťuji tě, že jsi dokonale krásná. Jako ty kameny, které jsem dostal za to, že jsem tě odvedl z otcova domu.“

Jeho lichotka ji nijak neobměkčila, cítila pouze nechuť. „Nedovolím…“

„Polož se na postel!“ přikázal Tardiff, nenechal ji domluvit. Slyšela, jak si povoluje opasek. Se sevřeným žaludkem si pomalu lehla. Brzy bude po všem, pomyslela si, i když milováním by to jistě nikdo nenazval.

„Můžeš se přitom na mě dívat, drahá ženo,“ vyzval ji a ona slyšela, jak se svléká. Ani se nepohnula, ale on před ni předstoupil pyšně jako páv. I když se jí z něj dělalo nanic, pohlédla mu do očí a ze všech sil se snažila nedat najevo slabost. Už si svlékl košili a rozepínal kalhoty. Když sjely na podlahu, stál před ní docela nahý. Sheena se otřásla odporem. Tardiff byl silný muž, vysoký a svalnatý, i když měl poněkud ochablé břicho – zřejmě bude brzy tloustnout.

Přinesl pohár a jedním lokem ho vyprázdnil. „Tak, ženo, a teď nás čeká práce.“

Sheena se pokusila sebrat veškerou odvahu, která jí zbývala. „Jsi připravená mě přijmout?“ zeptal se, a když neodpověděla, zasmál se, jako by se mu povedl vtip, kterému rozuměl jen on sám. „Nuže, brzy budeš.“ Ohlédl se a zavolal: „Fannie, děvče? Už je čas.“

Z tajného východu se vynořila nějaká žena. Sheena ji znala – byla to Zeldina dcera. Zelda kdysi sloužila Sheenině matce a potom Jestinově druhé manželce, Fawn. Fannie byla na Tardiff poslána za trest, za nějaký Zeldin drobný prohřešek, který jí Fawn vyčítala. Na okamžik Sheena pocítila úlevu – třeba Fannie zaujme její místo, věděla však, že jsou to jen plané naděje.

Fannie se na Sheenu ani nepodívala a ztěžka polkla; přešla po rohožích k nahému lordovi, prudce ho políbila na ústa a vyjekla, když ji popadl za zadnici a pevně stiskl. „Líbí se ti to, že?“ zeptal se, ohlédl se na Sheenu a oči mu škodolibě žhnuly.

„Ano, mylorde,“ přikývla Fannie, ale Sheeně se zdálo, že má oči pohaslé.

„Co to má znamenat?“ chtěla vědět Sheena, když lord Tardiff strkal dívku k posteli.

„Fannie se k nám přidá.“

Sheeně se zvedl žaludek. I když si o Ellwynnovi nikdy nedělala žádné iluze, takovou zkaženost od něj nečekala.

„Ne!“ vyštěkla zprudka. „Dost na tom, že s tebou musím ležet já, ale nikdy nestrpím, aby tady byla ještě ona a…“

Plesk!

Otevřenou dlaní ji uhodil do tváře tak silně, až to s ní škublo.

Bolestí se jí zatmělo před očima. V ústech ucítila chuť krve. Než se vzmohla na obranu, Tardiff se na ni vrhl a vahou svého mohutného těla ji povalil na postel. „Už mám dost toho tvého věčného odmlouvání,“ zavrčel, oči potemnělé hněvem a ještě čímsi – chtíčem a vzrušením.

„Pusť mě!“

„Ne dřív, než si vezmu, co mi patří, ženo!“

Zápasila s ním. Plác! Znovu ji udeřil. Tělem jí projela bolest.

„Ne.“ Fannie vrtěla hlavou a pevně Sheenu objala. „Prosím, mylorde, nesmíš jí nic udělat!“

„Ty se do toho nepleť!“

„Ale…“

„Vypadni, nebo taky dostaneš,“ zařval a tiskl Sheenu k posteli; byl celý brunátný a na spánku mu pulzovala drobná žilka.

„Ještě je tak mladá.“

„Je to moje žena,“ zavrčel a držel zmítající se Sheenu. Ta se v jeho náručí divoce svíjela, instinktivně kopala a drápala. Čím divočeji se s ním prala, tím pevnější bylo jeho sevření. Když se ho od sebe pokoušela odstrčit, jeho naběhlý, tvrdý úd se jí otřel o břicho.

„Ach, já jsem věděl, že se jen tak nevzdáš,“ řekl; zprudka oddechoval a byl cítit potem a vínem. Oči mu divoce svítily. Ústa mu zkřivil zlovolný, ohyzdný škleb. „Já ti ukážu, co to je, poslouchat manžela.“ Koleny jí roztáhl nohy a ona zavřela oči. I když byla odhodlaná nechat ho, ať si dělá, co se mu zlíbí, nedokázala to. Otočila se a pokusila se ho ze sebe shodit; byl však moc těžký a odhodlaný dosáhnout svého.

„Fannie,“ přikázal. „Pojď sem.“

„Ach ne, mylorde, prosím. Paní na to ještě není zvyklá.“ Pak se otočila k Sheeně a úpěnlivě ji prosila: „Paní, prosím, nebraň se mu.“

„Nestrpím žádné odmlouvání,“ vyštěkl Ellwynn, pootočil se a vrhl na děvečku výhrůžný pohled. Ztěžka popadal dech a začínaly mu docházet síly. „Taky na tebe přijde řada, a jestli neuděláš, co ti řeknu, předhodím tě svým vojákům, a ti s tebou nebudou mít tolik slitování jako já.“

Dívčiny oči se zalily slzami. „A-ano, mylorde,“ řekla pokorně.

V krbu praskal oheň a kdesi daleko za dveřmi pokoje zaštěkal pes.

„To už je lepší.“ Ellwynn znovu obrátil pohled k Sheeně. „Tak, Sheeno, a teď popros, abych se tě zmocnil jako své ženy.“

Sheena vzhlédla. Zatnula zuby. Cítila, jak jí z koutku úst stéká krev.

„Okamžitě.“

„O nic tě prosit nebudu,“ prohlásila.

Ušklíbl se. „Že ne? Pozor, ženská.“ Dělalo mu dobře, že ji může ponižovat, a Sheena ho v tu chvíli nenáviděla jako nikoho na světě. Tyčil se nad ní a ztopořeným přirozením se jí dotýkal na nahém břiše; volnou rukou sáhl pod postel a vytáhl odtud nůž, dýku s kostěnou rukojetí a nebezpečně zahnutým ostřím.

„Teď, ženo, uděláš, co ti řeknu,“ varoval ji, „nebo ti budu muset pomoct.“ Ocel se zaleskla ve světle svící. „A to bych opravdu nerad.“

„Doufám, že se budeš smažit v pekle,“ odsekla, vyhýbajíc se pohledu na nůž.

Zatnul svaly; hněvem se mu rozšířilo chřípí. „To jistě budu, děvče. Ale ty tam budeš se mnou.“

„Já už tam jsem,“ odsekla. Viděla, jak se ostří nože přiblížilo, a zprudka si přitáhla koleno k tělu. Bolestivě zasáhla Ellwynna do slabin.

Zařval vztekem a bolestí.

„Milosrdný Bože, ach ne,“ zašeptala Fannie a celá vyděšená zalapala po dechu. Baron z Tardiffu se svalil na postel sténaje nesnesitelnou bolestí; s koleny přitaženými k tělu se převaloval ze strany na stranu a hlasitě nadával.

„Tak teď to máme,“ zašeptala Fannie, couvala dál od postele a oči měla doširoka rozevřené strachem. „Zabije nás obě.“

„Mě tedy ne.“ Sheena vyskočila z postele, běžela ke dveřím a zabušila pěstí na silné dubové dveře. „Sire Manningu! Okamžitě otevřete. Pan baron má bolesti!“ zakřičela a byla připravená, hned jak se dveře otevřou, proklouznout kolem hlídače a utéct.

Tardiff s řevem vyskočil z postele. „Ty bláznivá couro,“ zařval a vrhl se na ni.

Chtěla uhnout, ale on byl rychlejší, popadl ji za vlasy a vší silou jí smýkl proti zdi.

„Ach.“ Narazila do bílé kamenné stěny, až jí kosti v těle zapraskaly. Povalila nějaký stolek se svícemi.

Pokusila se odplazit pryč, ale on ji znovu popadl a tentokrát ji hodil na dveře.

Práskl.

Zprudka praštila hlavou do dubových prken a on jí zatarasil cestu vlastním tělem.

„Však já tě dostanu, ty děvko, a postarám se, abys na tuhle noc nikdy nezapomněla. Uvědom si konečně, že mi patříš.“ Za zády se mu vznítily rohože.

„Ale nejdřív mě budeš muset zabít.“

„Když to jinak nepůjde.“ Zvedl paži a ona spatřila strašlivý zakřivený nůž. Srdce se jí prudce rozbušilo. Nebylo úniku.

„Ach, Panenko Maria,“ zašeptala Fannie. „Ty vidíš, co se tady děje!“ Vylila vodu ze džbánu na oheň, který se rohožemi rychle šířil; ke stropu se valil černý dým. „Neubližuj jí, mylorde!“

„Nic jiného si nezaslouží.“

„Nožem ne!“ Sheena koutkem oka zahlédla, jak se žena přes nahá prsa pokřižovala. Pokoj byl plný kouře. „Nožem prosím ne.“

„Lorde Tardiffe! Jsi v pořádku?“ ozval se Manningův hlas zpoza dveří.

„Nestarej se!“

„Cítím kouř a slyšel jsem nějaký hluk, jako kdyby někdo zápasil…“

„Nestarej se!“ Ellwynn běsnil; svaly na krku měl napnuté jako struny. Přiložil Sheeně nůž na hrdlo a ona cítila, jak jí ostří projelo kůží.

„Ach, dobrý Bože,“ zašeptala Fannie. „Ne…, ach ne…“

Sheena s Tardiffem v závěsu se pomalu sunula k tajným dveřím. Byla celá zpocená a ztuhlá strachem; z nehluboké rány na hrdle jí kanula krev. Ve vzduchu se vznášel dým a komnatou se nesl pach škvířícího se loje.

„Při všem, co je svaté, i při tom, co svaté není, proklínám tě, Ellwynne,“ řekla a pevně se mu dívala do očí. Rukama zatím nepozorovaně pohybovala po zdi, snažíc se nahmatat výklenek se svíčkou. „Ať tě Bůh zatratí a spolu s ním i Matka Země.“

„Tak ty na mě zkoušíš ta svoje kouzla? Však uvidíme.“ Pohnul se. Ostří se zalesklo. Sheena mu plivla do obličeje. „Co…“ Trhl sebou a v tom zlomku vteřiny Sheena neváhala, popadla hořící svíčku a zabodla mu ji do nahého břicha.

Ssssss.

„Áááách.“

Vzduchem se nesl pach spálené kůže a chlupů. Tardiff upustil nůž. Svíčka spadla na zem.

„Zabiju tě!“ zařval Tardiff svíjející se bolestí a skočil po Sheeně. Sheena neztrácela čas, vrhla se na doutnající podlahu a pevně sevřela kostěnou rukojeť nože.

„Já tě naučím…“

Otočila se a bez přemýšlení mu vrazila dýku do boku. Z rány se vyřinula krev. Baron zbledl a zařval bolestí.

Dala se před ním na útěk; klopýtla, ale hned zase běžela dál. Konečně se zhroutil na podlahu, zůstal bezvládně ležet a kolem něj se rozlévala krvavá louže; Sheena popadla svoje šaty a zápasila s nevolností. Zabila jsi ho! Milosrdný Bože na nebesích, zavraždila jsi svého manžela, lorda z Tardiffu, Sheeno! Nohy se jí třásly a hrozilo, že jí co nevidět vypovědí službu. Sheena se nejistým krokem pustila k tajným dveřím, kde stála chvějící se Fannie, oči nevěřícně rozšířené.

„Ach, můj Bože, ach, můj Bože… ach… Utíkej!“ vykřikla služebná. „Uteč, jak nejdál můžeš, protože jestli to přežije, nedá si pokoj, dokud tě nedostane, a pak tě zabije. Vezmi si tohle…“ Vtiskla Sheeně do dlaně drahokamy a zavřela tajné dveře. Jednou rukou hmatala po zdi a druhou držela Sheenu. Spěchala temnou chodbou a dolů po točitém schodišti. Sheena byla bosá, po tváři se jí kutálely slzy, ale lítost necítila. Obě ženy se hnaly tmavou chodbou, klopýtaly, padaly a celé poškrábané se zase zvedaly; kolem nich pištěly myši. Na hlavním podlaží se chodba rozdvojovala. „Počkej tady.“ Fannie zmizela v nějakých dveřích a hned se zase vrátila, v ruce hořící svíčku. „Běž tudy,“ přikázala jí, „chodba vede pod padací bránou a ústí do hradního příkopu. Ach, u všech bohů, ty krvácíš.“

„To nevadí.“ Sheeně drkotaly zuby; rychle se oblékla. Musí odtud utéct. Dostat se na svobodu. Nechat mrtvého barona i s jeho sídlem co nejdál za sebou.

„Tak utíkej. Dávej na sebe pozor, paní,“ zašeptala Fannie, skousla si ret a potlačila slzy. „Já… já se musím vrátit a vyhlásit poplach. Kdybych to neudělala, kdybych… kdybych to neudělala, lord by mě zabil.“

„Děkuji ti,“ řekla Sheena. „Nemusela jsi mi pomáhat…“

„Na to teď není čas. Utíkej! Běž!“

Sheena neodporovala. Třásla se strachy a rychle se obouvala.

Utíkala úzkou chodbou a chránila skomírající plamínek svíčky dlaní. Modlila se, aby se jí povedlo utéct. Nakonec doběhla k nějakým dveřím, otevřela západku a ucítila pach hradního příkopu.

Nic neviděla, protože všude kolem ní byla černočerná tma, ale spěšně se pomodlila a skočila, nevědouc, zda se skokem z výšky nezabije.

„Tys věděl, kdo to je.“ Keegan stojící u kormidla konečně vyslovil své obvinění a ze všech sil vzdoroval rozbouřenému moři. „Věděl jsi, že je to Sheena z Ogofu.“

V malém přístřešku byl kromě Keegana jen Hollis a v koutku skrčený Bo, který i přesto, že se loď pořádně kymácela, usnul.

„Proč jsi mi to neřekl?“

„Myslel jsem, že to tak bude lepší,“ přiznal stařec. „A když jsem ji v podpalubí objevil, ještě jsem to nevěděl.“

„Ale brzy jsi to zjistil.“

„To jo.“ Hollis se poškrábal na plešatějící hlavě a skousl si ret.

„Tvrdil jsi, že je to čarodějnice.“

„Chtěl jsem, aby sis ji držel od těla.“ Tělem a nohama vyvažoval houpání lodi. „Je to dcera muže, který ti zabil otce. Ta, kterou jsi opustil, když jsi utíkal z Ogofu. Má důvod tě nenávidět, Keegane. Já jí nevěřím.“

Keegan jen stiskl zuby a dál upíral oči na temnou hladinu. Celé tělo ho bolelo, a přestože se zdálo, že bouře pomalu slábne, kormidlo mu stále dávalo zabrat. „Nikdy předtím jsi mi nelhal, Hollisi. Nenapadlo mě, že bys mi teď zatajil pravdu.“

Stařec zkroušeně sklopil oči.

„Byla to chyba, ale protože sis nic nepamatoval, měl jsem za to, že to tak bude lepší.“ Pozvedl jedno rameno a povzdechl si.

„Mýlil ses.“

„Snad. Ale ona tě očarovala, chlapče. Proklela tě. Když jsi ležel zraněný, zápasil jsi se smrtí a nevěděls o světě, házels sebou a křičel a mluvil o ní a její kletbě. Myslel jsem si, že umřeš. Její vinou. Snažil jsem se o tebe pečovat, utěšit tě, ale všechno nadarmo. Uvěřil jsem, že se nemůžeš probrat z mrákot proto, že tě zatratila.“

„Já v kletby nevěřím.“

„Pak jsi blázen,“ trval na svém Hollis. „Když jsi tenkrát ležel na lůžku, potil ses, zapřísahal všechny svaté a volal o pomoc, tak jsi věřil.“ Rozhodil rukama. „Křičel jsi jako pominutý, blouznil jsi, jako by tě posedl sám satan.“ Hollis vzdychl a hryzl si rozpraskané rty. „A po všech těch letech se tady najednou objeví ona, černá pasažérka v podpalubí, dcera vraha tvého otce, žena, která ti přísahala pomstu. A když ti nepoplete hlavu kouzly a čárami, poplete ti ji svým půvabem, to ženské umějí – říct chlapovi, co chce slyšet, a dosáhnout svýho. Nemá proč tě milovat, Keegane. Naopak, má důvod tě nenávidět.“

To byla pravda, ale přesto Keegan nevěřil, že ho Sheena proklela. „Co ještě přede mnou tajíš?“

„Nic,“ odvětil stařec tak pohotově, že si byl Keegan jisty, že lže.

„Skutečně nic?“

„Říkám ti pravdu…“

„A co moje matka?“ vyptával se Keegan a připomněl si, jak ho kdysi přistihl, že mu neříká pravdu. „Vždycky, když jsem se na ni vyptával, mlčel jsi, ale tvé oči prozradily, že víš něco, co mi nechceš povědět.“

Hollis se zasmušil a zatahal se za bradku.

„Tak co je to?“ trval na svém Keegan a v žilách mu vřel vztek. „Co přede mnou tajíš?“

Hollis upřeně hleděl do podlahy a pomalu zavrtěl hlavou, jako by se sám se sebou přel. „Lorinda… byla moje sestra.“

Keegan znehybněl. Kormidlo se zachvělo. „Lžeš.“

„Nelžu. Je to pravda. Vždycky… vždycky byla divoká. Seznámila se s tvým otcem, počala dítě a náš otec ji vyhnal z domu.“

jeho starých očích se objevil provinilý výraz. „To já můžu za to, že se potkala s Rourkem; stalo se to poté, co ztratil Bertrice.“

To Keegan nečekal; zhluboka se nadechl a pevně sevřel kormidlo, jako by je chtěl zlomit. „Snažíš se mi namluvit, že jsi můj strýc,“ obořil se na starce a z jeho slov znělo podezření.

„Ano, to taky jsem.“

„A přitom jsi mi to nikdy neřekl.“

„Ne.“

„Při bozích, Hollisi, nejraději bych tě hodil přes palubu.“ Hlavou se mu honila spousta dalších otázek. „Lorinda.“ Už jí nemůže říkat matka. „Žije ještě?“

Hollis potřásl hlavou. „Ne. Zemřela. Je to už dávno. Ještě předtím, než zabili Rourka.“

Zmocnily se ho dosud nepoznané city. „Jak?“

„To nechtěj vědět…“

„Ale já to chci vědět! Řekni mi to.“ Vrhl na starce tvrdý nelítostný pohled a byl by s ním zatřásl, kdyby se nebál pustit kormidlo.

„Provdala se za nějakého sedláka, pracovala až do úpadu a hned první zimu onemocněla. Do dvou tejdnů bylo po ní,“ Hollis se zamračil. „Byl jsem tenkrát s tebou a Rourkem na moři.

O tom, že umřela, jsem se dozvěděl až na jaře.“

„Zůstal jsi tedy s otcem kvůli mně?“ zeptal se Keegan ve snaze najít odpověď na své otázky.

„Tys byl jedním z důvodů.“

„A jaké byly ty ostatní?“

„Měl jsem tvého otce rád. A tebe taky. A moře.“

„Ty se přece moře bojíš jako čert kříže.“

Na rtech se mu objevil neproniknutelný úsměv. „A přece ho mám nade všechno rád.“

Keegan si otřel mokrou ruku do kalhot. „Ptala se na mě někdy Lorinda?“

Hollis si dal s odpovědí načas. Vítr pronikavě skučel. Keegan věděl, že přijde zklamání, dřív, než stařec odpověděl.

„Ne.“

Tak takhle to tedy bylo. Keegana se nečekaně zmocnil pocit ztráty, i když matčinu lásku nikdy nepocítil. Je však živý a zdravý a nebude se rmoutit pro ženu, která ho porodila v hanbě a odložila. Hollis zamířil ke dveřím, ale Keegan se chtěl dál vyptávat. „Co ještě mi tajíš, Hollisi?“ zeptal se jízlivě, mhouře oči před náporem větru ženoucího se kolem nekrytého okýnka.

„Nic.“

„Ne?“ Keegan mu nevěřil. Hlavu měl plnou nezodpovězených otázek. „A co ten prsten?“

„Prsten? Žádný prsten není,“ odvětil Hollis, ale v očích se mu objevily pochybnosti.

„Prsten s temným ogořským safírem, s kamenem, o němž jsi mi říkal, že je prokletý. Co se s ním stalo?“ Přes palubu se přelila vlna, loď se zachvěla. Keegan zatnul zuby.

Hollis se kousl do rtu, vzhlédl a Keegan se připravil na další lež. „Prodal jsem ho.“

„Tak ty jsi ho prodal? Prsten s takovým cenným kamenem?“

„Jo,“ přikývl, poškrábal se na plešatějícím temeni a řekl: „Byl jsem rád, že jsem tenkrát na Ogofu vyvázl holým životem. Nebýt toho požáru a zmatku a toho, že se voják, který mě vlekl do vězení, bál o svou dceru, byl bych dávno po smrti. Zaslechl ji plakat a na chvíli mě pustil. Namířil jsem si to k pobřeží, a zatímco vojáci utíkali hasit, ukradl jsem náš člun a našel tě. Ztratil jsi spoustu krve a v ruce jsi svíral ten proklety kámen, jako by jej požehnal sám Bůh. Když se mi podařilo dostat tě na loď…“

„Na Válečníka,“ vzpomněl si najednou Keegan na otcovo plavidlo i na muže, který mu tak neohroženě velel, kapitána, jenž mu byl otcem i matkou. Pro něj dosud truchlil.

„Jak jsem řek, prvních několik týdnů ses zmítal mezi životem a smrtí; nikdo netušil, jestli se z toho vylížeš. Nevěděl jsi o světě a pořád jsi vykřikoval cosi o nějaké kletbě. Krmil jsem tě jako malé dítě, čistil ti rány a bál se, že nás Jestin začne pronásledovat. Tak jsem asi tejden nato prodal loď nějakému Irovi a koupil jinou – tuhletu.“ Zamilovaně přejel rukou po trámech Temného safíru. „Padly na ni peníze za Válečníka i za safír.“

„Komu jsi ten prsten prodal? Jak se jmenoval?“ ptal se podezíravě Keegan, když si uvědomil, jak dlouho mu stařec lhal. Dělal to proto, že ho má rád, anebo z vypočítavosti?

„Vždyť ti povídám, že ten zpropadený kámen koupil bývalý majitel téhle lodi. Říkal, že se jmenuje Kroft, ale myslím, že to nebyla pravda, i když jsem se ho na skutečné jméno nikdy neptal. Oba, on i já, jsme měli co skrývat. Byl to pirát a lodi se zmocnil násilím. No a temný safír patřil Ogofovi. Nikdo se na nic nevyptával a prostě jsme uzavřeli obchod. Já jsem loď přejmenoval jako připomínku toho všeho a vypluli jsme. Týden nato ses probral, ale nic sis nepamatoval. Ani bitvu, ani oheň, drahokam, otcovu smrt, dokonce ani tu dívku, která ti pomohla uprchnout.“

„Sheena,“ řekl Keegan zjihle a zasmušil se. Lucerny se divoce houpaly a vrhaly na palubu nazlátlé stíny. Nad vším se vznášel pach moře. Myšlenky se mu stočily k době zatažené temnými mraky, k době, jež byla tak dlouho zasutá hluboko v jeho paměti. Napínal svaly a veškerou svou fyzickou sílu soustředil na zápas s mořem. Paže a ramena už ho bolely. Přestože se do něj opíral ledový vítr, na čele se mu perlily kapičky potu; také dlaně měl zpocené a pot mu stékal po zádech. Námahou zatínal zuby a napínal svaly na zádech a přitom uvažoval, co bude, až zakotví.

Doufal, že už na ně bude čekat Wart a přinese mu zprávy o tardiffských vojácích.

„Nechtěl jsem ti lhát, Keegane.“

„Ale lhal jsi.“

„Ano.“ Hollis smutně pokýval hlavou, Keegan však pochyboval, že ho trápí výčitky svědomí. Měl přece spoustu času na to, aby své lži odčinil a řekl Keeganovi pravdu. On to však neudělal. Po řadu let si nechával pravdu o jeho matce, o Sheeně i temném ogofském safíru pro sebe.

Keegan svraštil obočí a plně se soustředil na kormidlování. Za žádnou cenu už nechtěl myslet na ženu, která ho porodila a potom opustila, ani na tu, kterou zklamal on a jež se teď stala jeho milenkou. Bouře se pomalu utišila.

Starý Hollis – čert ho vem i s těmi jeho výmysly – však má v jednom pravdu: Sheena je pro ně především přítěží.

Anebo je to jinak?

Napadlo ho, že to vypadá, jako by se do ní zamiloval. Rychle tu myšlenku zaplašil. Láska je jen pro hlupáky. Sám přece od své vlastní ženy dostal pořádnou lekci.

Lásce už nikdy nepadne za oběť. Nikdy.

Baron Jestin se přetočil na druhý bok a dotkl se své ženy. I když ho teď Fawn, s břichem nalitým, odmítala, dostal na ženu chuť. Byl neklidný, mužství měl ztopořené touhou a hlavu plnou starostí. Pořád se vynořují nějaké potíže. Majordomus si v jednom kuse stěžuje, že kuchař ze špižírny krade koření anebo že svícník je s prací pozadu, protože je pořád opilý. Předtím to zase byly starosti s daní z dřeva. Rolníci si z lesa brali dříví na topení a dopravovali přes les zboží, aniž by za to jaksepatří platili.

Od té doby, co je Sheena pryč, panuje na Ogofu nepokoj. Lidé jsou nespokojení a Jestinovi se zdá, že nikomu nemůže důvěřovat.

A co je horší, už skoro týden mu dělá hlavu ještě jedna věc. Močení. Ach, kde jsou ty časy, kdy měl proud mocný jako hřebec a nádherně čirý. Postupně však slábl a houstl. Nevěnoval tomu pozornost; teď však byla moč často zbarvená krví a Jestin se bál, že umírá, že jeho útroby pomalu chřadnou, zatímco navenek se zdá, že je všechno v pořádku. Nevolal lékaře, protože měl strach vyslechnout pravdu. A kromě toho ten vychrtlý plešatějící muž stejně umí jen přikládat pijavice, aby tělo zbavil zkažené krve.

Jestin se rozhodl, že už tak dost krve ztrácí.

Ať už je mu cokoli, nikomu to neřekne a nechá si to pro sebe.

Místo, kde spávala Fawn, bylo prázdné. Studené. Tak jako jeho žena. Věděl, že je předrážděná a není ve své kůži; dítě už se mělo brzy narodit. Jistě to bude další děvčátko. I když jeho žena zarytě tvrdí, že mu porodí syna, Jestin zatím vždycky zplodil jen dcery. Sheenu, tři dcery s Fawn a další čtyři, když byl na cestách. Všechny jeho děti jsou holčičky. Ani jeden chlapec.

Žádné z nich se však nepodobalo Sheeně. Ach, jak se snažil milovat své ostatní děti, tedy alespoň ty legitimní, které měl s Fawn, ale Fawniny dcery jsou tak náladové a záludné. Všechny mají velké ustarané oči, pleť bílou jako mléko, nespokojené drobné rty a ustupující bradičku. Je mu jich líto; nesahají Sheeně ani po kotníky. A samozřejmě ani Bertrice – to byla žena. Stálo za to se za ni bít. I zabíjet. Fawn taková není.

Bertrice.

Zavřel oči a vzpomínal na jedinou ženu, kterou kdy miloval. Měla mohutné poprsí a byla šlechetná a krásná. Měla zpěvavý hlas, měděné vlasy a okouzlující oči, které slibovaly nekonečné rozkoše.

Jemu i Rourkovi.

Její otec ji chtěl provdat za lorda, ona však potkala kapitána a bláznivě se do něj zamilovala. Ano, spala s ním, a když si ji Jestin bral, nebyla už panna, on ji však miloval celým svým srdcem. Přestože se mu oddala, až když ji vyhrál v kostkách, nikdy toho nelitoval. Vždy, když se o ni Fawn jízlivě otírala, stačilo, aby se uchýlil do kaple, a zmocnil se ho klid a mír.

Nikdy o Rourkovi nemluvila. Od té chvíle, co se stala Jestinovou ženou, ani jednou nepřipomněla, že se Rourke slíbil vrátit.

Jestin byl rád, že se setkání s kapitánem nedožila. Dokud žila, měl stále strach, že ho opustí.

Ach, pěkné starosti ho sužují. A to mu řada lidí závidí jeho baronský titul. Hlava mu třeštila a ztopořené mužství měl rozbolavělé touhou. Kdepak, Fawn ho nebude chtít. Pomýšlel na to, že by nechal poslat pro děvečku z kuchyně, dívku s mohutnými, pevnými ňadry, malinko křivými zuby a jiskrnýma očima, které se na něho smály, když mu dolévala víno. Škádlíval ji a ona s ním nehorázně flirtovala. Jednou, když servírovala holubí vejce v rosolu, ho dokonce sama svýma drobnýma ručkama krmila a potom, když už s plnou pusou žvýkal, dráždivě si olízla prsty. Pěkně pomalu, jeden po druhém. Nikdy s ní nespal, protože chtěl být věrný své ženě, ale když o tom tak přemýšlel, říkal si, jestli není hlupák.

Fawn nepatří mezi ženy, jimž by se dalo důvěřovat. To věděl už tenkrát, když si ji bral, jenomže potřeboval pro Sheenu matku a pro sebe ženu, která mu porodí dědice.

Ach, Sheeno. S těžkým srdcem pomyslel na svou prvorozenou, posunul se na kraj postele, a když se začal zvedat, přepadly ho výčitky. Neměl na ni naléhat, aby se provdala. Ano, už sice dávno byla ve věku, kdy se ostatní dívky vdávají, a všechny nápadníky odmítala, ale teď se mu po ní moc stýská – a navíc je tu ta patálie na Tardiffu.

Kde může manželka být? Naslouchal zvukům probouzejícího se hradu, ale dveře jejich ložnice zůstávaly zavřené. Ani na chodbě se nerozléhaly Fawniny kroky. Toto těhotenství ji hodně změnilo. Byla mnohem odtažitější a hladovější; neustále utíkala za starou věštkyní Šeřenou.

Třeba má Fawn pravdu a skutečně nosí pod srdcem chlapce – to by vysvětlovalo, proč se teď chová tak podivně. Nebo ji možná trápí ještě něco jiného. Tušil, co by to mohlo být, i když tomu moc nerozuměl – něco závažnějšího než porod dítěte.

V údu mu škubalo žádostí a on si pomyslel, že kdyby mu do sebe Fawn nedovolila vstoupit, mohla ho utěšit aspoň rukama a ústy.

Věděl, že se Fawn do postele už nevrátí, a přitom jeho mužství bylo i přes ranní chlad tvrdé jako už dlouho ne. Bylo to jako nepodařený vtip. Chuť na ženu ho nepřešla a on byl připraven se s ní kdykoli pomilovat, ačkoli mu orgán, na který byl jinak tak pyšný, orgán, který se mu měl postarat o dědice, provádí při močení takové věci. Snad aby mu připomněl, že nikdo není nesmrtelný.

Cosi zabručel a spěšně si oblékl čistou košili a kalhoty, doufaje, že si dá jeho vzpínající se mužství říct. Popadl toulec a šípy, vzal si zelený plášť, který si oblékal na lov, protože mu nosil štěstí, a vyšel do chodby, kde pospávala stráž. Když za sebou Jestin zabouchl dveře, strážný se s trhnutím probral.

„Mylorde,“ vykoktal popletený muž. „Dobré ráno…“

„Hled si svých povinností,“ vyštěkl Jestin a zamířil ke schodišti, které používali většinou jen sloužící. Baron tudy chodil často, aby dohlédl, že se tady neschovává nějaký lenoch, který by se rád vyhnul práci.

Venku byla tma; měsíc stál vysoko na nebi a za mraky prosvítaly hvězdy. Nic nenasvědčovalo tomu, že by už brzy mělo svítat. Nádvoří se pomalu probouzelo; naplnila je vůně sena, slaného mořského vzduchu a růží ze zahrady. Čeledíni nosili vodu a dříví do kamen; zbrojmistr u ohně ostřil kopí a halapartny.

Zatím všude panoval klid, ale to se za chvíli změní, protože vstane kuchař, budou se střídat stráže a zaskřípe padací mříž. Z oken pekařovy chalupy, kde se pekl čerstvý chléb, se linulo světlo a zpovzdáli se ozýval klapot větrného mlýna. Jestinovi nad hlavou přelétl netopýr.

Přikrčil se, pokřižoval a doufal, že to temné stvoření nevěstí neštěstí. Když procházel kolem hradní studny, zakokrhal kohout a psi, jimž stačilo málo, se rozštěkali.

„Ticho, bestie,“ okřikl je muž, který je měl na starosti. Když zmerčil barona, podařilo se mu vykouzlit bezzubý úsměv. „Chystáte se na lov, mylorde? Budete chtít psy?“

„Dnes je nebudu potřebovat,“ odvětil Jestin a zakroutil hlavou. „Někdy jindy.“ Když ranní opar zjasněl prvními záblesky světla, vydal se ke kapli a nahlédl dovnitř. Otec Godfrey se modlil u oltáře, a když se otevřely dveře, ani nezvedl hlavu. V kapličce zasvěcené jeho první ženě hořely svíce; Jestin se krátce pomodlil. Fawn tady nebyla a Jestinovi to začalo být podezřelé. Když se jí ptal, kde celý den chodí, tvrdila, že se modlí za zdraví nenarozeného dítěte, dohlíží na koně ve stájích nebo se prochází po zahradě. Znovu se ho zmocnilo podezření, že mu Fawn lže.

Zavřel dveře do kaple a vydal se ke stájím, kde už správce udílel čeledínům rozkazy. Správce byl nevrlý muž s deformovanou hlavou – zlé jazyky tvrdily, že je to památka na kopanec do břicha, který někdo uštědřil jeho matce před porodem. Ať už to bylo, jak chtělo, měl Farrell jednu polovinu obličeje promáčknutou dovnitř a byl to mimořádně šeredný chlap. Zlobil se na svět kolem sebe, ale s koňmi to uměl.

„Ty, Wille, přines vodu, a hni sebou! Džbery jsou tamhle v koutě.“ Když hoch odkvačil s vědry ke studni, střihl Farrell druhému chlapci z každé strany jednu za uši. „Tak co, Nate, kde ses včera a předevčírem flákal?“ Zakroutil mu uchem, až kluk vykřikl bolestí.

„Za to může máma. Bylo jí zle a potřebovala pomoct s dvojčaty.“

„Pche.“ Farrell si odplivl. „Příště se na mámu vykašli.“

„Ale táta nám umřel a…“

„A někdo se musí postarat o baronovy koně.“ Zmáčkl Natovi boltec a chlapec znovu vyvřískl. Několik koní vyděšeně zaržálo a odfrklo si.

„Copak? Ječíš jako ženská. Popadni lopatu a koukej pořádně vyčistit stání. Až s tím budeš hotovej, vezmi vidle a dej koním seno.“

Nate zápasil se slzami, mnul si ucho a protestoval: „To přece není moje práce, kydat hnůj. Od toho je tu…“

„Dnes to uděláš ty.“ Farrell se odvrátil a oprášil si ruce. „Ach, mylorde, už na tebe čekám. Banner je osedlaný.“ Luskl na jednoho z čeledínů. „Nate, přived baronova koně!“ Chlapec proběhl stájí, otevřel Bannerovo stání a předvedl temperamentního siváka. Kůň měl nastražené uši a roztažené chřípí.

„Bereš si někoho s sebou?“ zeptal se Farrell a širokou rukou poplácal koně po plecích.

„Tentokrát ne.“ Jestin se vyšvihl do sedla.

„Tvoje paní taky nikoho nechtěla,“ poznamenal Farrell a na zmačkané tváři se mu objevily vrásky. „Říkal jsem jí, že by neměla jezdit sama. Už sice skoro svítalo, ale kolem se potlouká divná cháska. Urozená dáma jako ona, a navíc v očekávání. Mohla by se snadno stát kořistí nějakého zloděje nebo lumpa,“ podotkl a povytáhl obočí nad zdravým okem.

Jestin zkameněl. „Kdy odjela?“ zeptal se.

„Ani ne před hodinou.“

„Říkala, kam má namířeno?“ Jestinovi bylo nepříjemné, že se musí vyptávat správce stájí. Uvědomil si, že Farrell má teď nad ním navrch, protože ví něco, co on, baron z Ogofu, neví.

Farrell zavrtěl hlavou.

„Ale byla sama?“

„Ano. Od té doby, co je sir Manning na Tardiffu, jezdí sama.“

„Byl to její osobní strážce,“ připomněl Jestin, jehož se dotkl tón mužova hlasu, a snažil se potlačit podezření, jež mu začalo hlodat v mysli. Podezření, které – jak se pokoušel sám sobě namluvit – je úplně neopodstatněné.

„To jo. A teď jí chybí.“ Jako by se Farrell zalekl toho, co řekl, rychle dodal: „Dával na ni pozor.“

„Byl za to placený.“ Jestin, podrážděný Farrellovými připomínkami, popadl opratě, mlaskl na koně a pobídl ho do klusu. Bylo znát, že se Banner těší, až se proskočí.

Jestin potřeboval být se svými myšlenkami sám. Přitiskl se ke koňské šíji. Kůň prodloužil krok. Když už byli skoro u hradní brány, vykřikl baron na strážné, které v ranním šeru téměř nebylo vidět:

„Hej! Pusťte mě ven.“

„Ano, mylorde,“ ozvalo se a hluboký mužský hlas hned vydal pokyny někomu v hradní věži. O pár vteřin později už mříž se skřípěním a řinčením stoupala nahoru. Jestin měl plnou hlavu neomalených narážek ohyzdného správce, že by mu manželka mohla být nevěrná; všechno v něm doslova vřelo. Prudce kopl koně do slabin.

Když projížděli bránou, hřebec se rozběhl tryskem, až mu od kopyt bláto lítalo.

Jestin se rozjel po cestě podél pobřeží. Pobízel zvíře stále rychleji a v očích ho pálily slzy; rozježděná silnice začala stoupat nahoru do lesa. Tentokrát nezamířil na své oblíbené místo na hřebeni kopců, pustil se po vyšlapané pěšině pod loubím korun listnatých stromů k jihu. Z houští vyskočil srnec, plavně se přenesl přes poražený strom a zmizel hluboko v lese. Jestin ho nepronásledoval. Skoro si ho ani nevšiml. Luk a toulec s šípy zůstaly doma. Teď má jiný cíl.

Vzal si do hlavy, že si nedopřeje oddechu, dokud svou ženu nenajde.

Kapitola 9

„Potřebujeme vědět, kde je ta žena,“ řekl Manning a stáhl si rukavici. Ve špíně u jeho nohou ležel bič stočený jako had chystající se zaútočit. „Jestli nám to neřekneš, ujišťuji tě, drahý příteli, že toho budeš litovat.“

„Nevím.“ Wart se potil. Z každé strany ho držel jeden muž. Stáli na mýtině, kde dohoříval oheň; nad krajkovím stromů se objevilo první ranní světlo. Trvalo to už čtyři hodiny – smavý rytíř na Warta dotíral a Wart zapíral.

„Jsi blázen.“ Manning uchopil bič a pohrával si s ním, jako by chtěl, aby si jej Wart dobře prohlédl. „Tady Peter říká, že tě zná jako Warrena z Halliwellu; prý jsi jeho bratranec… Je to tak?“

„Ano,“ řekl Peter a podíval se přimhouřenýma očima na Warta. „Stydím se to říct, ale je to taky zloděj. Okradl všechny ve městě, i barona. Kradl mu koně a pytlačil v jeho lese. Říká se, že prý byl i špeh. Co naplat, Warren byl vždycky černá ovce rodiny. Způsobil své rodině jenom zármutek. Však ho taky jeho starej táta vydědil.“

Manning zlehka přejel prsty po biči. „To znamená, že je na jeho hlavu vypsaná odměna.“

„Jo, tomu, kdo ho dopadne, by se lord Halliwell jistě štědře odměnil.“

„Co říkáš na taková obvinění?“ zeptal se Manning.

„Ano, Peter je můj bratranec, ale je to lhář. Už jako malej kluk byl prolhanej, až Pánbůh brání,“ vyrazil ze sebe Wart nenávistně, i když mu strach svíral hrdlo, takže skoro nemohl dýchat. Věděl, jaké to je, když člověka bičují, a bál se.

Manning si zamyšleně pohrával s bičem. „Je mi jedno, před čím utíkáš, mě zajímá jen jediné – ta dáma, Sheena z Tardiffu. Vím, že se nalodila na Temný safír. Ve všech přístavech jsem měl své muže a jeden z nich ji viděl přecházet po můstku na palubu. Chci, abys mi řekl, kde se chystá loď zakotvit,“

„Nevím. Už jsem vám řekl, že jsem tam nebyl.“

Manning si netrpělivě povzdechl a kolem úst se mu objevily hluboké rýhy. „Moji muži říkají něco jiného. Viděli tě v krčmě a jeden z nich tě pak zahlédl nastupovat na loď.“

„Tak to jsem nebyl já.“

„Lžeš,“ obořil se na něj Peter. Vysoko ve větvích stromu zakrákala vrána. „Sám jsem tě viděl, i když jsem nevěřil vlastním očím.“

„Řekni mi,“ začal Manning a vší silou se snažil držet svůj hněv na uzdě, „kde se chystá Temný safír zakotvit? Víme, že se plaví na sever, vyptávali jsme se v přístavech, ve kterých jste kotvili. Ve všech vesnicích na pobřeží mám své muže, takže se to tak jako tak dozvím, ale bylo by jednodušší – a pro tebe méně bolestné, kdybys to vyklopil rovnou.“

Wart si odfrkl: „A pak mě pustíš?“

„Ne, zůstaneš s námi. Jako můj host samozřejmě… Dokud nedopadneme tu dámu.“

„A já říkám, že o žádné lodi nebo nějaké dámě nic nevím.“

Manningovi zle zasvítily oči a po dřívější shovívavosti nezbylo ani památky. „Vidím, že máš potíže s pamětí, ale já ti pomůžu.“

Wart sebral poslední zbytky odvahy a pocítil bodavou bolest v paži.

Snědý rytíř se zle usmál a rozpřáhl se k ráně. Jeho muži se shromáždili kolem, šklebili se a sázeli, kolik ran Wart snese, než padne. „Otočte ho,“ nařídil Manning a jeho hlas se rozlehl mezi stromy. Muži držící Warta udělali, co jim přikázal.

Wart zavřel oči. Čekal. Potil se. Pocítil závan vzduchu. Bič s hrozivým zasvištěním rozřízl vzduch a práskl Wartovi za hlavou.

Prásk! Znělo to jako úder hromu. Do vzduchu se vzneslo hejno vyplašených křepelek.

Wart se z posledních sil vzmužil, otočil se a řekl: „I kdybys ze mě vymlátil duši, nemůžu ti říct něco, co nevím.“ Namáhavě dýchal; paži, kterou mu svíral jeden z Manningových pohůnků, měl úplně bez citu.

„Uvidíme,“ řekl Manning, jako když másla ukrajuje. „Vysvlečte mu košili,“ poručil, a než se Wart nadál, byl do pasu nahý.

Hleděl do lesa a hluboko v prsou pocítil ostrou bolest, jako by mu hrudí projel trn. Nohy mu podklesly, ale jeho věznitelé ho přinutili znovu vstát.

„Vidím, že nebudeš trestán poprvé,“ podotkl Manning, když zpozoroval jizvy na Wartových zádech. „Čekal bych, že ses poučil.“

„Je to hlupák,“ prohlásil Peter. „Paličatej mezek.“

Několik mužů se zasmálo. Wart zalapal po dechu.

„Podívejte se na něho, má strach,“ zachechtal se jeden. Wart nemohl odpovědět, měl zastřený rozum. Zdálo se mu, že se mu roztrhnou plíce a rozskočí hrudník.

„O co, že si nadělá do kalhot.“

„Máš poslední příležitost, Warte. Raději bys měl mluvit a říct mi všechno, co víš o Sheeně a Temném safíru, jestli nechceš, aby ti ke starým jizvám přibyly nové a abychom tě předvedli před barona Halliwella, který tě za všechna tvá provinění náležitě potrestá.“

Wart mlčel; cítil, jak Manningův hněv roste.

„Jak chceš.“ Manningův hlas zněl jako rozsudek smrti.

Prásk!

Bič Warta uštkl jako zmije. Wart sebou trhl. Manningovi muži jej drželi na nohou. Nemohl se nadechnout. V uších mu hučela krev.

Švih! Znovu. Celým tělem projela bolest.

„Co říkáš, Warte?“

Zavřel oči. Snažil se na rány a na bolest, kterou mu způsobují, nemyslet. Pane Bože, pomoz. Umírám.

„Tak dobře.“ Smích kolem umlkl; bič se znovu zakousl do masa. Záda měl jako v ohni, jako by dostal žihadlo od tisíce vos. Pevně zavřel oči, čekal na další ránu a modlil se k Bohu, jehož dávno opustil. Než dopadla další rána, Wart se zachvěl a ucítil, jak z něj uniká život a pohlcuje jej milosrdná temnota. Fawn ležela na malém stole v chatrči a čekala, až jí věštkyně s tváří cherubínka opatrně prohmatá břicho. V malém ohništi hořel oheň a z několika svíček vycházela zlatavá záře. Po špinavé podlaze pobíhala kuřata. Fawn se snažila zůstat klidná, ale přesto cítila, že se jí zmocňuje netrpělivost.

„Nuže?“ zeptala se, když žena, jež měla jedno oko modré a druhé zelené, stále mlčela. Strakatá kočka plížící se podél zdi neohroženě vyskočila na okenní parapet a začala se čistit jazýčkem. „Co je s dítětem? Je v pořádku?“

„Co říká porodní bába?“

„Ach, ta,“ odfrkla Fawn pohrdlivě. „Maven je stará čarodějnice a nemá pro nikoho dobré slovo.“

„Řekla ti, že je dítě otočené zadečkem napřed, je to tak?“ Serena sňala ruce z Fawnina břicha, a než stihla Fawn protestovat, popadla nůž a uřízla jí kadeř světlých vlasů.

„Ne!“ Fawnina ruka vylétla k loknám, na něž byla tak pyšná.

„Potřebuju je.“ Serena podržela kadeř ve světle svíčky. „Chtělas vědět, co tě čeká, nebo ne?“

„To ano, ale…,“ Fawn si netroufla se s ní hádat. „Jen si jich neber moc.“

„Víc jich potřebovat nebudu.“ Promnula plavý střapec mezi štíhlými prsty a pečlivě si prohlédla koneček každičkého vlásku.

„Co může vědět porodní bába?“ stěžovala si Fawn; záda měla otlačená od dřevěného stolu. „Maven je hloupá. Nechápu, že si ji manžel pořád drží. A Zeldu taky. Je stará a k ničemu.“ Fawn se neznatelně zachvěla, když si vzpomněla na služebnou s utrápenýma hluboko posazenýma očima. Nikdy se neusmála. Vůbec nikdy. Jako by jí v žilách místo krve koloval jed. Zvlášť od té doby, co Fawn poslala její dceru Fannii sloužit na Tardiff. Ale Fawn opravdu nestála o to, aby ta pěkná mladá dívka zůstala na Ogofu.

Třeba Zelda brzy zemře. Fawn v to doufala. A stejně tak porodní bába. Jistě to nebude dlouho trvat a Maven se rozžehná se světem. Kdyby na Ogofu rozhodovala Fawn, už dávno by tam ty dvě staré slepice nebyly… Ale to se nikdy nestane. Bohužel je jen žena, a proto nezbývá než se podřídit, chovat se tak, aby to vypadalo, že je mužům po vůli. Jedině muži totiž mají právo vládnout. I když jí to je proti mysli, musí předstírat poslušnost.

Je to od ní pokrytectví, ale ona už dávno dobře ví, že je třeba lstivosti a vypočítavosti. Chytrost a krása nestačí. I ona byla kdysi upřímná, ale od své matky si za to vysloužila jen políček a od bezcitného otce ještě horší trest. Gryffyn z Tardiffu jí vždycky vyhrnul sukni a vyplatil ji svou mohutnou rukou. Kolikrát ji seřezal tak, že ji zadnice bolela ještě několik dnů. Ale Fawn toho nelituje, protože konečně přišel čas, kdy sklidí plody své předstírané poslušnosti.

Těžkopádně se přetočila na bok, s námahou se zvedla a chvíli zápasila se závratí. Chýše byla malá a tmavá, pod nohama se motala nejrůznější zvířata a na trámech se houpaly sušené bylinky. Podlaha a okenní parapety byly pokryty slepičím trusem, na zdi nade dveřmi visel jestřábí pařát, vybělená jelení lebka a rezavějící koňská podkova.

„Neříkej mi, že to bude těžký porod,“ varovala Fawn Serenu.

I když si ze srdce přála znát pravdu, měla Maveniných neblahých proroctví plné zuby. „Porodila jsem už tři děti a všechno šlo hladce.“

„Ty ale byly jiné,“ pronesla žena zamyšleně, přešla k ohništi a hodila do něj Fawninu kadeř. Plameny divoce zapraskaly a nad ohniště se vznesl odporně páchnoucí dým. Serena pomalu potřásla hlavou.

„Myslíš proto, že teď čekám chlapce,“ nadhodila Fawn, a když viděla, jak ponuře se věštkyně tváří, ztuhla jí krev v žilách.

„Ne.“

„Ale ano, toto dítě je jiné,“ trvala na svém Fawn a strach jí rdousil slova v hrdle. Aby to tak bylo děvčátko, ach ne, raději na něco takového vůbec nebude myslet.

„To, jestli to bude chlapec nebo holčička, mi starosti nedělá,“ řekla Serena, odvrátila se od ohně a hleděla na Fawn vyčítavým pohledem.

„Co tedy?“ Fawn vklouzla do pláště, který si tajně půjčila od své služebné. Brzy bude svítat a ona se musí vrátit zpět na hrad.

V duchu už si připravovala, jak vysvětlí svou nepřítomnost Jestinovi – řekne mu, že navštívila nemocnou ženu, která potřebovala její útěchu.

„To dítě není dítětem lorda Jestina.“

„Cože?“ Fawn vyděšeně zalapala po dechu. Ruka jí vylétla k hrudi v předstíraném pohoršení a po bledých lících se jí rozlilo horko. Jak to může ta žena vědět? „To je bohapustá lež, čarodějko. Můj manžel samozřejmě je jeho otcem.“

Serena si dlouho prohlížela obláčky kouře mizející v černém kamenném komíně. „Nikoli, mylady. Tvé dítě zplodil válečník – bojovník s ohněm v těle.“

„Baron Jestin je… byl… velký válečník.“

„Je však jiný. Otec tohoto dítěte ještě jako válečník nedosáhl toho, po čem touží, je to muž dychtící po moci, voják, který nedávno prolil krev nebo někoho zabil v souboji. Baron nebyl ve válce celé dlouhé roky. Tento válečník chce víc a nezastaví se před ničím, ani před cizoložstvím s baronovou ženou. Takový je otec tvého dítěte.“

„Nic nevíš,“ přela se Fawn, ale cítila, jak se jí podlamují kolena. Musela se opřít o stůl.

„Přišla jsi, aby ses dozvěděla pravdu.“ Serena upřela své divné oči na Fawn, v jejím pohledu nebylo odsouzení, ale hlas měla nesmlouvavý: „Platíš mi za to, abych ti ukázala budoucnost, a já dělám, co se ode mě žádá. A teď mi chceš lhát?“

Fawn do srdce proniklo zoufalství. Hrdlo měla vyprahlé, jako by polykala písek.

„Ne…“ Najednou měla velmi naspěch; zašátrala v malé kožené peněžence, vytáhla stříbrnou minci a položila ji na stůl, na němž ji ještě před chvílí věštkyně prohlížela.

Venku se ozval dusot koňských kopyt.

Serena sebou trhla. V koutcích úst jí seděl strach. Kočka zaprskala, seskočila na podlahu a běžela se ukrýt za hromádku dříví. Za dveřmi zaržál kůň a zazvonily postroje.

K čertu! Fawn se rychle rozhlížela po chatrči, kudy by mohla utéct. Nikdo ji tu nesmí najít. Nikdo. Rozběhla se ke dveřím, ale už bylo pozdě.

„To je tvůj muž,“ řekla Serena stále ještě zahleděná do plamenů.

Fawn se sevřelo srdce. „Ne, ten by nikdy…“ Ach, Bože, je to možné? Nejenže Serena umí věštit, ale ještě ji varuje. Věštkyně přistoupila k oknu a otvory v okenici vyhlížela ven.

Ozvaly se zvuky svědčící o tom, že nějaký muž sesedá z koně. Těžké kroky se blížily ke dveřím.

Fawn horečně pátrala po nějakém úkrytu, jen aby se nemusela setkat se svým manželem. Žádný však neobjevila.

Buch! Buch! Buch! Mohutná pěst zabušila na staré dřevěné dveře. Při každém úderu se Fawn rozklepaly všechny kosti v těle.

„Otevřete!“ zařval Jestin. „Vím, že jsi uvnitř, Fawn. A ty, čarodějnice, mou ženu neschovávej, jestli nechceš, abych tě dal odvést do pevnosti a soudit za kacířství!“

Fawn toužila rozplynout se jako pára nad hrncem.

„Řeknu ti po pravdě, jak to s tebou vypadá,“ řekla Serena a nijak se nenechala zastrašit tím, že jí Fawn vyhrožuje. „Porod nebude snadný, protože chlapec, kterého nosíš pod srdcem, se neotočil, budeš ho rodit zadečkem napřed.“

Fawn sáhla na kliku.

„A ještě něco, paní.“ Serena položila ruku na hrubou vlnu Fawnina rukávu. „To dítě bylo počato z chtivosti zlým, rozhněvaným vojákem, který ti podřízne hrdlo tak lehce, jako s tebou zplodil syna. Buď opatrná.“

„Ne, ne, lžeš,“ opakovala Fawn a vytrhla Sereně ruku. Srdce měla sevřené strachem. „Pšt, teď už ani slovo.“

„Ach, pro lásku svátého Ondřeje!“ Ozvala se rána, jak Jestin kopl do dubových dveří a ty se zachvěly. Dřevo zapraskalo. „Otevřete! Fawn, já vím, že tam jsi.“

„Počkej!“ Fawn sebrala všechnu svou odvahu, třesoucími se prsty odsunula zástrčku a otevřela. Na zápraží stál rozlícený manžel s tváří zardělou a rty staženými hněvem; vztek tryskal z každého póru jeho těla.

„Co tady děláš, ženo? Mluv pravdu!“ rozkřikl se. Na čele mu pulzovala modrá žíla, ruce v rukavicích se otvíraly a zavíraly, jako by ji chtěl uškrtit.

Fawn se zhluboka nadechla a chystala se podat hodnověrné vysvětlení, ze rtů jí však nevyšla ani hláska. Najednou jí tělem projela bolest. Bylo to, jako by ji kopl do břicha kůň, a ona stihla jen zalapat po dechu. Kolena se jí podlomila, málem spadla na špinavou podlahu. „Ach, Bože,“ vykřikla, zavřela oči, a jak bolest postupně slábla, soustředila se na tlukot svého srdce. Opřela se o dveře a cítila, že se jí mezi nohama řine proud vody; ztěžka pronesla: „To teď není důležité, Jestine. Dítě – tvůj syn – je na cestě.“

Sheena vyklouzla z kajuty a pomalu vystoupila po schodech na palubu. Bouře se utišila, ale voda byla stále ještě vzedmutá; nebe za lehkým oparem pomalu světlalo. Sheena už dlouho předtím jenom ležela a nespala; věděla, že musí uprchnout, než se Keegan vrátí.

Přestože nefoukal vítr, byl vzduch, provoněný mořem, chladný. Kluzká paluba byla stále ještě ponořená do tmy a k nebi čněly mohutné stěžně.

Nějak se z lodi musí dostat. Teď. Dokud ji nikdo nehlídá. Dřív, než se Keegan vrátí a ona s ním zase skončí v posteli. Ach, jak mohla být tak pošetilá a milovat se s ním, s chlapcem, který ji opustil, kapitánem pašerácké lodi, s mužem, který je chvíli uzavřený a nepřístupný a chvíli laskavý a plný účasti? Jak je možné, že ho začíná mít ráda, když ví, že je to darebák a ničema a nikdy by nemohl žít bez moře?

„Protože jsi hlupačka,“ vyčetla si a pokoušela se nemyslet na tíhu v srdci a na příjemně rozbolavělý klín. Je blázen, že něco takového cítí; teď nemá čas o tom přemýšlet.

Opatrně se plížila po palubě, když vtom zaslechla hlasy.

V ranním šeru rozpoznala dva muže stojící na přídi. Neviděla jim do tváře, ale slyšela, co říkají.

„…ty myslíš, že tu bouřku nikdo nepřičaroval?“ zeptal se Tom, pevně svíral zábradlí a zíral na obzor, kde se pomalu rozednívalo. Temný safír se zhoupl, jako by chtěl protestovat.

„Ne.“ Jasper zavrtěl hlavou a při řeči horečně máchal rukama. „Byla to jen bouřka. Pořádná, to jo, ale bouřka jako každá jiná. Nemůžeš vinit tu dámu; je nesmysl říkat, že nějaká kouzla a čáry můžou za to, že se zvedá vítr a jsou velké vlny. To řídí všemohoucí Bůh a ty by sis to měl uvědomit.“

„Ženská na lodi je prokletí,“ dál si vedl svou Tom, i když se zdálo, že je trochu vyvedený z míry; svraštělé obočí svědčilo o tom, že se v něm odehrává nějaký zápas. „Říkají to všichni dobří námořníci.“ Poryv větru mu přitiskl plášť k tělu a Tom si odplivl do moře. „Vím, že zachránila Boa, jenomže… vkradla se na palubu a chtěla se tu schovat. Taky vyhrožovala, že nás všechny prokleje. Sám kapitán pověřil Warta, aby zjistil, co je zač, a u všech rohatých, zbláznil se do ní jako celá posádka.“ Tomův hlas zněl ustaraně. „Dokonce i Maynard je do ní celý blázen. A kapitán…, jako by to ani nebyl on. Já ti povídám, že je do ní zamilovanej. Je mu to vidět na tváři. Jak ji hledá a pak se na ni dívá, když ona o tom neví. A to ti říkám, Jaspere, do Keeganova srdce mohla proniknout jenom čarodějnice.“

Sheena stála a ani se nehnula. Uši měla nastražené, aby jí v tom větru neuniklo ani slůvko, a hryzla si ret. Je to možné? Že by ji Keegan miloval? Ach ne, to jen Velký Tom dává průchod svým obavám. Nedůvěřuje ženám.

„Jsi blázen,“ odporoval mu Jasper. No jo, taky jsem kapitána viděl, jak se na ni dívá tak, že mi bylo hned jasný, že by si dal říct, ale nikdy by neudělal nic, co by mohlo ohrozit ostatní. Wart je pryč, to je pravda, a já nevím proč. Ale myslím si, že to nemá s tou ženskou nic společného.“

„Pche. Jsi pěkný hlupák, Jaspere. Já jsem slyšel, když spolu kapitán a Wart mluvili. Keegan poslal Warta na břeh, aby zjistil, jestli je to ta žena, kterou hledají vojáci z Tardiffu. Ta, která zamordovala svýho manžela. Kapitán Keegan chce vědět, jestli je na její hlavu vypsaná nějaká odměna a kolik by dostal, kdyby ji předal vojákům.“

Sheeně se sevřelo hrdlo.

„Copak by to udělal, kdyby byl do ní zamilovanej?“

„Tenkrát ještě nebyl. Teď je to něco jinýho.“

Je to opravdu něco jiného? napadlo Sheenu. Zakázala si myslet na jejich milování. Předal by ji Keegan Manningovi, i když ví, co je to za netvora? Uvěřil jí, když mu vykládala o své svatební noci, nebo ji má za lhářku? Neznamená pro něho víc než pár mincí?

Když si říkala, že na to teď nesmí myslet, že musí na Keegana zapomenout a dostat se nějak z jeho prokleté lodi, zmocnil se jí smutek. Nemůže si dovolit Keeganovi důvěřovat. Takovou chybu už jednou udělala.

„Keegan neví, co je to láska.“ Tom se natáhl po řetězu. „Matku neznal a žena ho podváděla. Nikdy nebude žádné ženské důvěřovat. Proto říkám, že ho očarovala.“

„Ale ne tak, aby ji neprodal jejím pronásledovatelům,“ podotkl Jasper s úsměškem.

„Co já vím. Všichni tady na lodi přece vidíme, že to není kapitán Keegan, kterého jsme znávali dřív. I když Boovi zachránila život, je to prostě proradná ženská a basta. Tím spíš, že jí všichni tady důvěřujeme. Kdyby nebyla proradná, nevplížila by se na loď a neskryla v podpalubí.“

„To je bohužel pravda,“ souhlasil Jasper. „Jestli před něčím utíká, má pro to myslím dobrý důvod. Ale copak nás všechny nepronásleduje minulost?“

Velký Tom zavrtěl hlavou. „Ale nikdo z nás by neohrozil Safír. Všichni jsme se zavázali, že ho budeme chránit. S tou ženskou je to jiné.“

„Já bych ji být tebou ještě neodsuzoval.“

„Jenom ti říkám, co si myslím.“

„Však uvidíme, že jo. Za pár hodin zakotvíme.“

Za pár hodin? To už jí zbývá jen pár hodin? A co potom? Postavit se siru Manningovi? Pohlédla přes zpěněnou vodu k tmavému pobřeží, které teď bylo blíž než kdykoli předtím.

Vítr zesílil a už neslyšela, co si ti dva povídají. Nevadilo jí to. Věděla jen, že musí utéct. Nechtěla riskovat, že ji sir Manning a jeho banda hrdlořezů přivleče zpátky na Ogof. A taky nechtěla dát Keeganovi příležitost, aby ji znovu zradil.

Zmocnilo se jí odhodlání. Nemůže být nadosmrti na útěku. Ne, musí se setkat s otcem, ale musí se s ním setkat sama. Ne jako zajatkyně sira Manninga. Při pomyšlení na to, že by ji ten zloduch spoutal, ponížil a bezmocnou přivedl zpátky na Ogof, se jí udělalo nevolno. Je načase se vrátit, ale vrátí se sama. Vjede do hradu ne jako vězeň, ale jako svobodná žena, která chce vidět svého otce. Už nebude utíkat a neustále se ohlížet, jestli ji někdo nepronásleduje, schovávat se jako nějaké noční zvíře, které se bojí vystrčit hlavu na světlo.

Lodní příď brázdila šedé vody. Z moře foukal slaný vítr; mokré prameny vlasů se jí lepily na obličej. Sheena si uvědomila, že tu s Keeganem nemůže zůstat už ani o chvíli déle. Ať už by ji vydal Manningovi, nebo ne, jedno je jisté – nemůže si dovolit zamilovat se do něj.

„Blázne,“ spílala si polohlasně a sunula se kolem hlavního stěžně, odkud bylo vidět na východ a k pobřeží, které nebylo nijak daleko. Ukrást člun nebude snadné, ale musí se o to pokusit. Počkala, až Jasper s Velkým Tomem zmizí v podpalubí, a odplížila se k místu, kde byly k trupu lodi přivázány dva čluny. Spěšně se pomodlila za to, aby ji nikdo nepřekvapil, a nervózními prsty rozvázala nepoddajné provazy.

„Bože, dej mi sílu,“ modlila se tiše a táhla loďku za příď doufajíc, že ji uzvedne. Člun však byl těžký a ani se nepohnul. Dokážeš to, řekla si a pokusila se o to ještě jednou. Opřela se do veslice vší silou, ale marně. Kousla se do rtu a rozhlédla se, jestli nenajde něco, čím by si pomohla, nějaký nástroj nebo prkno, cokoli… Našla však jen kladky a řetězy, ty však nepřipadaly v úvahu, protože by nadělaly rámus a dlouho by to trvalo. Natáhla se, uchopila člun za lavici a zabrala. Cítila, že staré dřevo povolilo.

Nebe bylo stále světlejší. Už nemá moc času. Zaslechla nějaké mužské hlasy a zvuk kroků na palubě. „Tak dej si přece říct,“ domlouvala loďce a vší silou páčila za uvolněné sedátko. Zatracená veslice se nehnula ani o kousíček. K čertu! Zatnula zuby a zkrvavenýma rukama ještě jednou zabrala. Sedátko prasklo. Trhla a dřevo jí zůstalo v ruce.

Potila se a všechno ji bolelo. Viděla, že s loďkou nic nesvede. Ne, bude muset vymyslet něco jiného. Pohlédla do lanoví. Vysoké stožáry čnící k tichému temnému nebi jí k ničemu nebudou. A plachty také ne. Rychle se rozhlédla po palubě, ale neobjevila nic, co by ji mohlo zachránit. „Zatraceně,“ zašeptala. Z lodi se chtěla dostat za každou cenu; opřela se o zábradlí.

„Musíš si odpočinout,“ ozval se odněkud Hollisův hlas.

„Ano, neboj se.“ Keegan. Milenec. Zrádce. Jidáš. Rychle se skryla za schodištěm. „Ale jen na hodinku na dvě. Vzbuď mě, než zakotvíme.“

„Vzbudím,“ slíbil Hollis. „Myslíš, že na nás už Wart bude čekat?“

„Doufám, že ano.“

„Určitě se mu podařilo vyzvědět, co a jak,“ řekl Hollis. „Zjistil, kde jsou vojáci, kolik jich je a jakou odměnu za tu ženu nabízejí.“

Na to Keegan nic neřekl.

Tak on by jim ji vydal. Jako by najednou měla místo srdce balvan. Proč si myslela, že by to mohlo být jinak? táhlo jí hlavou, když schovaná vyčkávala, až ti dva přejdou. Už přece kdysi dávno ji políbil a pak bez výčitek opustil. Není to teď totéž? Jen s tím rozdílem, že tentokrát nezůstalo jen u jednoho polibku. Miloval se s ní, a teď by ji vydal jejím nepřátelům. Zabodl se do ní osten zklamání.

Doufám, že se bude smažit v pekle, řekla si.

Na palubě však zůstat nemůže. Zbývá jí posledních několik minut, potom Keegan zjistí, že je pryč, a rozpoutá se peklo… Jistě ji zamkne v kajutě, a až zakotví, ach, dobrý Bože…, skutečně by ji předal Manningovi?

To nemohla riskovat. Slyšela, že se dveře od kajuty otevřely. Pohlédla k pobřeží ztrácejícímu se v mlžném oparu. Nebylo tak daleko, třeba se jí podaří k němu doplavat. Bez přemýšlení ze sebe shodila plášť, popadla ulomené prkno z loďky a vyběhla na palubu.

„Sakra. Kde je?“ slyšela Keeganův hlas a potom mnohem hlasitější povel: „Prohledejte loď!“

Přemohla strach, vylezla na zábradlí, dvakrát se nerozmýšlela a skočila.

Letěla vzduchem, srdce v krku. Nohama napřed zajela do rozbouřené ledové vody. Bác! Bradou narazila do prkna, které si tiskla k tělu. V čelisti ucítila prudkou bolest. V hlavě se jí roztančilo tisíc hvězdiček. Ledová temnota ji táhla stále hlouběji. Slaná voda, studená jako led, jí natekla do úst a do nosu, sevřela jí šaty a boty a vtahovala ji dolů. Plíce ji pálily. Zuřivě kopala a snažila se probojovat nahoru, kde bylo tak málo světla.

Brada ji bolela, černá voda kolem ní vířila. Myslí jí táhly představy nejroztodivnějších mořských příšer, takových, o kterých mluvil Hollis. Kopala, tiskla k sobě ten zpropadený kus dřeva a ze všech sil se snažila dostat na hladinu. Mořských hadů se bát nemusíš, vysmíval se jí vnitřní hlas, stejně se dřív utopíš nebo zmrzneš.

Plíce měla v jednom ohni. Kopala ještě o něco silněji. Když už si myslela, že ztratí vědomí, vynořila se nad hladinu. Prudce se nadechla, rozkašlala se a divoce kopala a plácala rukama, aby se dostala pryč od lodi, která byla tak strašně blízko. Pobřeží se zdálo tak vzdálené, viděla z něj jen tmavý stín. Vší silou se držela ulomeného prkna a šlapala vodu, přestože ji proud táhl na širé moře.

Boty měla nasáklé vodou a kameny ukryté uvnitř ji tlačily do prstů. Dlouhá sukně byla těžká jako balvan a táhla ji dolů pod hladinu, Sheena však byla odhodlaná zachránit se a vrátit se zpět na Ogof, aby se setkala s otcem – bez ohledu na to, jaký jí uloží trest.

Pokud ji neuchvátí moře.

Nikdy!

Ze všech sil kopala, tiskla se ke kusu dřeva a pomalu se blížila k pobřeží. Vlny se přes ni přelévaly a byla celá promočená; slaná voda ji pálila v krku, v hlavě jí vřelo a po těle jako by ji bodaly tisíce ostrých ledových jehliček.

A přece se nedala.

Nohy měla celé ztuhlé, když uslyšela, jak ji někdo volá: „Sheeno!“ Jméno se ztrácelo v kvílení větru a burácení vln.

Ach ne. Hrdlo se jí sevřelo, když poznala Keeganův hlas přehlušující vítr.

Běž k čertu, pomyslela si, pevně stiskla čelist a přiměla ztěžklé nohy k pohybu. Z očí jí vytryskly slzy. Něco zahlédla… stín na hladině.

Přelila se přes ni další vlna. Hrozilo, že jí prkno vyklouzne z prstů. Ach ne, Panenko Maria! Ne! Usilovně se snažila kluzké dřevo zachytit, ale rozlícená voda jí rvala prkno z promrzlých prstů.

Zavalila ji další vlna. Vykřikla. Voda jí pronikla do úst a do krku. Hodilo to s ní blíž k pevnině. Rozkašlala se a s ústy plnými vody se vynořila na hladinu. Divoce kolem sebe plácala rukama. Zrádná pěnivá voda byla všude kolem, nad ní i pod ní. Znovu vyplavala, prskajíc slanou vodu a mořské řasy. Celá se chvěla. Moře si ji však opět přitáhlo. Nohou o cosi zavadila. Skála. Pokusila se postavit, ale upadla.

Prásk!

Hlavou narazila na ostrý kámen ukrytý pod zpěněnou hladinou.

Prudká bolest jí na chvíli vyrazila dech. V hlavě se jí roztančily hvězdičky.

Voda si s ní pohrávala, jako by byla hadrová panenka. Ruce a nohy jí nebyly k ničemu, bolest v hlavě ji oslepovala. Spolykala spoustu vody, vyzvracela ji a znovu se napila.

Někde bylo nebe – slabé záblesky zvěstovaly přicházející den. Paže jí vypověděly poslušnost. Nohy měla těžké a nemohla jimi hýbat. Na okamžik zahlédla pobřeží – pořád ještě tak strašně daleko. Nikdy k němu nedorazí.

Tělo ji zradilo. Nedokázala se pohnout.

Jak ji voda táhla dolů, myslela na Keegana – svého trýznitele, milence, ničemu. Už ho nikdy v životě neuvidí.

Vše je ztraceno.

Kapitola 10

„Muž přes palubu!“ Hluboký hlas se nesl po palubě Temného safíru. „Spusťte čluny na vodu! Rychle! Proboha! Muž přes palubu!“

Keeganovi se málem zastavilo srdce. Sheena! Hned věděl, že do zpěněné ledové hlubiny skočila nebo spadla ona. Proč? Kristepane, proč jenom? Vrhl se k okraji lodi a snažil se pohledem proniknout přes stoupající opar, jestli ji někde nezahlédne. Pátravýma očima přejížděl hladinu v naději, že ji uvidí zápasit s modrošedými vlnami.

„Kdo?“ chtěl vědět Bo. Sjel z předního stěžně, prodral se lanovím a přistál Keeganovi u nohou. Byl popelavý hrůzou, rozcuchané vlasy měl zplihlé, jak se mu na nich usazovaly drobné kapičky ranní mlhy.

„Nevím,“ lhal Keegan.

„Podívejte se! Někdo zničil veslici! U všech svátých, kdo to mohl udělat?“ mumlal si Jasper. Muži pobíhali po palubě jako krysy větřící katastrofu. Seamus odvázal jeden z člunů a Tom odvazoval druhý. Keegan stál jako přimražený, srdce sevřené úzkostí, každičký sval napjatý.

„Kde je ta žena?“ chtěl vědět Maynard.

„V kapitánově kajutě,“ řekl Bo a byl o tom přesvědčen.

„Ne.“ Konečně Keegan otevřeně řekl to, čeho se nejvíc bál. „Tam není.“

Chlapec byl teď bílý jako křída. Řetězy zařinčely a člun pomalu klesal na moře.

Vmžiku stál vedle Keegana Hollis. „Co chceš ksakru dělat? Nemůžeš tam za ní skočit, Keegane. Přemýšlej! Jestli se chce zabít, my s tím nic nenaděláme. Ničemu nepomůžeš, když se taky utopíš.“

Keegan starce neposlouchal; odkopl boty stranou.

„Přemýšlej, chlapče,“ přemlouval ho Hollis a popadl jej za rukáv. „Nemá to smysl…“

Keegan ze sebe strhl košili, vylezl na zábradlí, ještě jednou se zahleděl na hrozivé vrcholky vln a skočil.

„Ne!“ vykřikl Hollis.

Moře se na něj vrhlo jako rozzuřená, chladná milenka a pohltilo jej. Ledová slaná voda mu pronikla do nosu. Klesal hluboko a pak několika rychlými pohyby vyplaval na hladinu. Moře však neznalo slitování.

„Sheeno!“ vykřikl. Voda byla zalita šedivým světlem. „Sheeno, proboha…“ Burácení vln jej však přehlušilo.

Šlapal vodu, obracel se ze strany na stranu a snažil se dohlédnout k pobřeží. Třásl se zimou, ale v nitru jej pálily hněv a strach. Pro všechny svaté, jak může být tak pošetilá? Oceán znamená jistou záhubu, smrt utonutím.

Zachvátila ho nová, dosud nepoznaná bolest. Ano, už jednou přišel o ženu. Miloval ji, ale jeho láska tehdy byla pošpiněna a zrazena. Avšak panický strach a zoufalství, které prožíval nyní, ještě nikdy nezakusil. Rozdíraly mu srdce, pustošily tělo a způsobily, že nedokázal rozumně uvažovat.

Přece se nemohla ztratit!

Najde ji, i kdyby ho to mělo stát život!

„Sheeno!“ vykřikl znovu. „Sheeno, ach, pro všechno na světě, ozvi se!“

Napínal sluch, seč mohl, ale slyšel jen údery vlastního srdce, crescendo moře narážejícího na pobřeží, řinčení řetězů a hlasy mužů. Nabádaly ho, aby se nevzdaloval od lodi a počkal na člun, který spouštěli na vodu.

Beze slova plaval dál, snažil se udržet hlavu nad hladinou, zalykal se ledovou vodou a cítil, že jeho naděje s každou další minutou slábne. Proč jen se vrhla do moře? Určitě ne proto, aby se zabila. Ne, na to je příliš silná. Chtěla mu uniknout a vyhnout se tomu, co by nastalo v přístavu.

Zatraceně, je to jeho chyba.

Jestli zahyne, on bude její smrtí vinen.

„Néééé!“

Vzpomněl si na to, jak se spolu milovali, a sevřelo se mu hrdlo. Ještě před chvílí byli spolu a bylo to tak krásné, tak vášnivé.

„Sheeno! Pro lásku Boží, ozvi se!“

Pomalu mu docházely síly a zuby drkotaly chladem. Poprvé od chvíle, co ztratil paměť, se modlil. Ze všech sil se snažil udržet na hladině a neustále se kolem sebe pátravě rozhlížel.

Prosím, Bože, jestli mě slyšíš, zachraň ji. Vezmi si mě, ale ji, prosím, ušetři. Ať se živá a zdravá dostane ke břehu a unikne hrůzám, které prožila na Tardiffu.

Třásl se zimou, dech se mu krátil a svaly jej přestaly poslouchat. V noci skoro nespal, stál u kormidla a bil se s rozbouřeným mořem, a když měl odpočívat, miloval se s ní – s panenskou horkokrevnou Sheenou. Vražedkyní. Zlodějkou. Lhářkou. Černou pasažérkou. Milenkou. Točila se mu hlava a do ochraptění volal její jméno, až mu nakonec z otevřených úst nevyšla ani hláska.

Byl zmrzlý na kost, ale v rukou a nohou chlad necítil. Připadalo mu, jako by ani nebyly jeho. Nos měl plný vody, zápasil s chutí zavřít oči, ale neustále se točil kolem dokola a rozhlížel na všechny strany.

„Tamhle je!“ jakoby z velké dálky k němu pronikl Hollisův hlas. „Veslujte. Rychleji. Bože na nebesích, už má namále. Blázen jeden zatracená.“ Keegan se pokusil plavat směrem k pobřeží, ale veslice ho brzy dohnala a uchopily ho silné paže.

„Ne…“ vykřikl jako smyslů zbavený. Musí přece zachránit milovanou ženu.

„Vytáhněte ho z vody,“ ozval se Hollis znechuceně. „Už mě nebaví zachraňovat mu pořád život, ale ještě jednou to udělám. Tak hněte sebou.“

Dva urostlí muži ho vtáhli do člunu a složili na dno, jako by byl ryba, která uvízla v síti.

„A teď zpátky k lodi. Rychle,“ přikázal Hollis. Veslice se dala do pohybu, vlny si s ní pohazovaly, ale Keeganovi to bylo jedno, ležel a nehýbal se.

„Kapitáne, neopouštěj nás!“ Kdo to mluví? Seamus?

„Ztrácí vědomí, podívejte,“ ozval se někdo a pak Jasper jakoby odněkud z veliké dálky na něj volal: „Kapitáne, všechno bude dobré.“

Zima. Je mu strašná zima. Třásl se, choulil se do sebe a představoval si, jak se milují… pomalu a dlouho…

„Kde je ta paní?“ Byl to Boův hlas? „Bez ní se vrátit nemůžeme!“

„Veslujte!“ znovu přikázal Hollis. „Krucinál, chlapi, koukejte se do toho opřít!“

„Nemůžeme ji tady nechat!“

„Tak dost. Drž zobák, Bo, a pro všechno na světě vesluj. Ta už je jistě dávno po smrti.“

„Ne! Musíme ji najít, musíme…“

V loďce došlo k šarvátce, chlapec křičel, plakal, kopal a loď se povážlivě houpala na vlnách. Keegan střídavě ztrácel a nabýval vědomí a vracel se daleko do minulosti, na molo v malé zátočině, kde ji poprvé políbil. Sheeno, ach, lásko, byla jsi má první… a také poslední. Opět jsem tě zradil. Zase mu bylo patnáct a měl pocit, že mu svět leží u nohou. Toužil po dobrodružství. Znovu byl v kymácejícím se člunu a bojoval o život; nevěřil, že ji ještě někdy uvidí. Bolela ho rána po šípu, její kletba…, její přesladké rty přitisknuté na jeho ústa.

„Utopíme se všichni, ty malej smrade,“ říkal Jasper. Nebo to nebyl Jasper? Keegan nevěděl. „Zapomeň už na ni. Co se stalo, stalo se. Teď musíme zachránit kapitána.“

Keegan se pokusil odporovat, ale jeho slova zadusil silný kašel. Nevěděl, kde je, a bylo mu to jedno, ale srdce měl těžké jako kámen, bolelo a bolest nepolevovala. Brala mu dech z plic a připomínala mu, že ji nechal uniknout; ztratil jedinou ženu, kterou kdy miloval…

Někdo, Keegan nevěděl kdo, přes něj přehodil těžký vlněný plášť. Ležel nehybně na dně loďky, třásl se, kašlal a nepochyboval o tom, že Sheena zahynula. Jeho vinou. Hluboko do duše se mu zabodl osten viny. To on může za to, že skočila do moře, on je vinen tím, že teď někde leží na mořském dně. Bylo mu souzeno ji pokaždé zradit.

Chlapec srdceryvně naříkal. Keegan zápasil s touhou zavřít oči a spát, poddat se milosrdné temnotě, která hrozila, že jej pohltí. Je přece kapitán. Musí velet lodi. Najít Sheenu, ať už živou nebo mrtvou. Všechna bojovnost z něj však vyprchala, tma byla tak podmanivá a svůdná, že jí nedokázal déle odolávat a nakonec se jí s úlevou oddal. „Netlač, paní!“ přikazovala Serena, zatímco Fawn ležela na její skromné posteli mezi drůbeží a suchými bylinkami. Jestin chodil sem a tam po místnosti, ruce sepjaté za zády, oči odvrácené, jako by bylo narození jeho syna něčím nečistým. Místo aby přihlížel porodu, zíral do ohně a sledoval žhnoucí uhlíky; plameny se mu odrážely v očích.

Cloumala jí bolest. Potila se a tiše klela. S každým stahem si myslela, že ji ten tlak musí roztrhnout. Zatínala ruce v pěst a snažila se nekřičet. Však její syn za tu bolest stojí. Budoucí baron, a nejen na Ogofu, ale i na tardiffském panství. Ano, pro svého syna vydrží cokoli.

„Dýchej pomalu a netlač.“

„Já netlačím,“ vyštěkla podrážděně na nebohou ženu, která jí pomáhala přivést dítě na svět. „Mám… mám už tři děti. Ještě nikdy to tak strašně… ach, panenko Maria.“ Začala přerývavě dýchat a sbírala síly k dalšímu pokusu. Znovu se jí zmocnila nesnesitelná, omračující bolest. „Aaach, k čertu!“ vykřikla. „Co se to u všech svátých děje?“

Ta bláznivá Serena stojí u nohou postele a snaží se dítěti pomoci na svět, ale její klidný hlas a jisté ruce nestačí. Něco není v pořádku. Strašně to bolí.

Fawn se z čela řinul pot, máčel jí vlasy i povlak, na kterém ležela. Postel byla potřísněna krví a nasáklá plodovou vodou, dítě však stále nebylo venku. „Zavolej porodní bábu!“ dožadovala se Fawn.

„Na to už je pozdě.“ Serena měla tvář svraštělou soustředěním, jako by někdo tahal za neviditelné nitky, aby vykouzlil ustaranou grimasu.

„Něco není v pořádku, cítím to, ach, auuuu!“ Bože na nebesích, tohle nevydrží. Každá vteřina je jako celá věčnost. Fawn prožívala peklo.

„Není otočený, jak má být,“ řekla Serena nervózně.

„Tak něco udělej, aby byl správně!“ Baron z Ogofu se obrátil na podpatku. „Nedovolím, aby můj syn zemřel dřív, než se narodí. A ty ho přivedeš na svět živého a zdravého!“

„Jistě, mylorde. Snažím se o to.“

„Snažit se nestačí,“ zavrčel Jestin. „Splň, co od tebe žádám, a já zapomenu, že se oddáváš nečistému umění, čaruješ, věštíš a nevěříš v Boha. Jestli dítě nebude v pořádku, zodpovíš se mi. A trest na sebe nenechá dlouho čekat, to mi věř.“

Fawn sténala bolestí. Jediným oknem v místnosti proudilo dovnitř ranní světlo, a přece se lady z Ogofu zdálo, že upadla do nejčernějších temnot pekla.

Něco povolilo.

„Ještě chvíli, a dítě bude venku,“ prohlásila věštkyně, tvář jí svítila potem a čelo měla zbrázděné obavami.

„Chlapec,“ opravila ji Fawn hlasem plným zoufalství. „Chlapec!“ Hlavička už je určitě skoro venku, ví to jistě. V klíně ucítila nesnesitelný tlak, až se jí bolestí zatmělo před očima. Konečně. Porodní stahy zesílily a ona vší silou tlačila, aby pomohla dítěti na svět.

„Ještě ne, nejde hlavičkou napřed…, ne, netlač!“ nabádala ji Serena, ale bylo příliš pozdě. Fawn už se dál nedokázala ovládnout. Celé její tělo dělalo všechno pro to, aby bylo dítě venku.

„Teď, Sereno,“ vydechla a potom vykřikla tak pronikavě, že několik slípek poplašeně vylétlo na trámy ve střeše. Kočka vyskočila otevřeným oknem. Peří se pomalu snášelo k podlaze.

Hráz se roztrhla a vyřinula se krev. Fawn ochromila bolest, jakou ještě nikdy nezažila. Byla si jistá, že umírá, a žalostně zasténala. Věštkyně přitiskla ruku na Fawnino břicho a jemně je mačkala šeptajíc „Bůh nám všem pomáhej“; tak tiše, že ji Fawn téměř neslyšela. Dítěti to trvalo dlouho, ale nakonec přece jen přišlo na svět, zadečkem napřed.

„Je to chlapec,“ řekla Serena a dítě se dalo do křiku. Jestin se otočil a poprvé od chvíle, kdy vkročil do malé špinavé chatrče, se na svoji ženu podíval.

„Syn,“ zašeptal pyšně a v hrdle cítil slzy. Po tváři se mu rozlil široký úsměv. Připadal si jako v sedmém nebi. „Díky Bohu.“ Rychle mrkal skrz závoj slz.

„Ano.“ Fawn se slabounce usmála, když spatřila tmavovlasé dítě. Bylo celé červené a hlasitě křičelo. Ach ano, je to krásné a silné dítě a bude stejně mužné a neohrožené jako jeho otec – skutečný voják. „Syn.“ Dostavila se kýžená úleva a ona se najednou cítila lehká jako peříčko.

Ještě před několika hodinami by ji byl manžel uškrtil, a teď tu stál dojatý k slzám. Ohryzek v krku mu skákal nahoru a dolů a on uchopil ženu za ruku. Palcem jí mnul dlaň a hlas měl plný vroucího citu. „Já…, ach, paní… Dlouho jsem čekal na tento okamžik.“

„Já také, Jestine,“ ujistila ho Fawn. „Teď máš syna, dědice.“

Všimla si, že věštkyně ošetřující novorozeně znehybněla. Odstřihla dítěti pupeční šňůru a zabalila je do kusu látky. Stiskla rty, ale na Fawn se ani nepodívala. Jestli nebude držet jazyk za zuby, bude o hlavu kratší.

„Konečně.“ Jestin si prohlížel malé zarudlé miminko, jako by to bylo jediné dítě na světě, a když si je Fawn přiložila k prsu, pyšně přihlížel. „Budeme mu říkat Daffyd,“ řekl. „Tak se jmenoval můj otec.“

Fawn k sobě chlapce pevně přivinula a zavrtěla hlavou. Zvlhlé kadeře jí padaly do očí. Děťátko se k matce přitisklo a našlo si bradavku. Pevně ji sevřelo a pilo tak hltavě, až Fawn zalapala po dechu, potom řekla: „Ne. Dlouho jsem přemýšlela, jak se bude jmenovat. Ať jeho jméno vypovídá o tom, že je nosí statečný muž.“ Usmála se na Jestina. „Bude se jmenovat Llywelyn, po slavném Llywelynu Velikém.“

Serena zalapala po dechu, ale hned se rozkašlala, aby na ní nebylo nic znát.

„Llywelyn,“ opakoval Jestin nevšímaje si Serenina překvapení. Chvíli usilovně přemýšlel, zkoušel si jméno několikrát vyslovit a pak mrkl na ženu a řekl: „Llywelyn z Ogofu.“ Pokýval hlavou, jako by chtěl říct, že to dobře zní. „Ano, paní. Ať je po tvém. Bude se jmenovat Llywelyn.“ Jemně pohladil dítě po černých vláscích. „Není světlovlasý jako naše dcery,“ uvažoval nahlas a Fawn se na chvíli zastavilo srdce. „Ale můj otec byl taky tmavovlasý. Byl to statný muž a udatný bojovník, malý Llywelyn jednou bude taky takový.“

„Ano,“ souhlasila Fawn spěšně. Pevně k sobě chlapečka přitiskla, neboť on je její naděje, její budoucnost, jediný smysl života. Je předurčen vládnout. Nejen na Ogofu a na Tardiffu, ach ne, tato panství jí už nestačí. Její Llywelyn jednou bude postrachem všech Angličanů a stane se pánem celého Walesu.

Keegan měl hlavu jako střep a bolelo ho celé tělo. Když otevřel znavené oči, uvědomil si, že něco není v pořádku. Loď se nehoupala. Moře bylo klidné, ale to ho neznepokojovalo. Ne, něco jiného mu dělalo starosti a tížilo jako balvan.

A potom se rozpomněl. Do vědomí se mu jako břitva zařízla vzpomínka na Sheenu. Když si uvědomil, že se utopila, sykl bolestí.

„Tak ses konečně probral.“ Hollis se opíral o stěnu kajuty, jeho starou vrásčitou tvář osvětlovala svíčka z lucerny. „Říkal jsem si, že musíš co nevidět přijít k sobě.“

„Kde to jsme?“

„V přístavu, Keegane. Loď je v pořádku. Musíme vyložit a naložit náklad, ale zatím jsme nic z toho neudělali. Čekali jsme, až se probudíš.“

„To jste se taky mohli načekat,“ podotkl Keegan, když si uvědomil, že moc nechybělo a stálo ho to život. Posadil se a bolest v hlavě zesílila. Pohlédl na věšák u dveří, na němž visely dámské šaty z modrého sametu; byly pro Brynnu, ale nosila je Sheena. Vybavil si, jaké to bylo, když je měla poprvé na sobě – rusé kudrny jí měkce spadaly na ramena, oči měla modřejší než samet a záda hrdě vzpřímená. Anebo když stála na palubě a vítr jí nadouval sukně, nebo když se svlékala a rozpínala si živůtek otočená k němu zády a on si prohlížel její ramena a záda a jednou zahlédl i dolíčky přímo nad okrouhlými hýžděmi…

„Co se stalo s Sheenou?“

„Utopila se.“

„A její tělo?“ zeptal se a jeho srdce odmítalo takovou odpověď přijmout.

Hollis zavrtěl hlavou; na temeni plném hnědých skvrn se mu odrážel plamínek svíčky. „Ne. Nic jsme nenašli.“

Keegan čekal, co Hollis odpoví, a přejel si unavenou rukou po tváři. Připadal si, jako by mu bylo nejmíň sto let. Srdce měl těžké, jako by bylo z olova. Ještě nikdy v životě nepoznal takový smutek, takový žal. Dokonce ani tehdy, když mu zabili otce. Ztráta Sheeny ho zasáhla hlouběji a byla mnohem vážnější, protože jej poznamenala na duši. I když Rourkovu smrt oplakal, truchlil, jako truchlí dítě, když ztratí otce. Bolest, kterou cítil teď, byla jiná. Drásala jej a ničila zevnitř; rány, ze kterých krvácel, nebyly vidět, ale o to byly palčivější a mučily ho víc než ty, které mu uštědřilo moře.

Přinutil se vstát z postele a na okamžik se jej zmocnila závrať. „Začneme vykládat,“ oznámil bez nadšení; jako by v něm nebyla ani špetka života. Pak ho ale něco napadlo. „Co je s Wartem? Už se vrátil?“

„Ještě ne.“

„Jak dlouho už jsme v přístavu?“

„Šest hodin.“

„A on se ještě neukázal?“ ujišťoval se Keegan. To je divné. Na Warta je spolehnutí, ještě nikdy se neopozdil. Pravda, má rád dobré pivo a ženský smích, ale povinnosti plní svědomitě. Keegan se zachmuřil a pohlédl na Hollise. „To se mi nelíbí.“

„Mně taky ne.“ Hollis váhal. Vteřinu zkoumal své ruce, jako by měl něco na srdci, ale nevěděl, jak začít.

„Tak co je?“ pobídl ho Keegan a promnul si spánky.

„Děje se… ještě něco.“

„Co?“ Keegana to vůbec nezajímalo. Ohlédl se po plášti visícím vedle Sheeniných šatů, a když se po něm natáhl, zavadil o jemný samet. V tu chvíli ji viděl takovou, jaká byla oné předchozí noci, kdy podlehl své touze; políbil ji a tady, v této kajutě, se s ní miloval. Připomněl si, jak překvapeně našpulila rty, když do ní vstoupil, její dychtivé polibky, pevná ňadra bílá jako sníh s růžovými bradavkami… Kristepane, jak jen mohl dopustit, že mu unikla?

Přehodil přes sebe plášť a vypudil její obraz z mysli – musí zapomenout. Sheena je mrtvá. Utonula. To on může za to, že je po smrti.

Stiskl čelist, až to zabolelo. „Co ještě?“ zeptal se a natáhl se po botách.

„Vojáci z Tardiffu. Chtějí, abychom je pustili na palubu. Pátrají po Sheeně.“

„Zatraceně. To si teda pospíšili,“ Keegan měl chuť se rvát, popadl dýku a zastrčil si ji za opasek.

„Už na nás čekali.“

„Jak věděli, že zakotvíme tady?“

„Netuším.“

Keegan si vztekle obul holínky. „Jsou jako psi, zakousnou se a nepustí.“

„Zabila jim pána.“

A sama je po smrti. Stáhlo se mu hrdlo.

„Chce s tebou mluvit sir Manning.“

„Ale?“ Keegan se zle usmál; hlavu měl jako střep a probudila se v něm touha po krvi. Tak rád by se bil. Sevřel jílec nože a napnul svaly v očekávání souboje s mužem, jenž Sheenu uštval. Nejraději by Manningovi podřízl ten jeho tlustý krk.

„Chce prohledat loď. Přivedl si s sebou šerifa nedaleké pevnosti.“

„No to je pěkné,“ pronesl Keegan sarkasticky. Rozrazil dveře kajuty a po několika schodech se vyřítil nahoru na palubu.

Ten hrubián Manning už si mezitím vynutil přístup na loď; měl s sebou několik mužů a mezi nimi i zavalitého chlapíka nevrlého vzezření, který na Keegana upřeně zíral.

Keeganovy zraky se však upíraly na sira Manninga. Zestárl za ta léta, ale stále ještě měl vlasy tak černé a pleť snědou jako tehdy, když Rourkovi svou dýkou přišpendlil ruku ke stolu, a tím zpečetil jeho osud. Byl vysoký, měl mohutnou hruď, krutá ústa a byl silný jako býk. Na první pohled bylo zřejmé, že je stejně bojovně naladěn jako Keegan. „Musíme prohledat tvou loď, kapitáne Keegane,“ oznámil hlasem, který nesnesl odporu. „Máme důvodné podezření, že se tady skrývá lady Sheena z Tardiffu. Bude čelit obvinění z toho, že zavraždila svého manžela, barona z Tardiffu.“ Bradou ukázal na svého společníka. „Mám pověření…“

„Prohledejte to tu,“ vyzval je Keegan bez úsměvu, rozbolavělé tělo napnuté a připravené vrhnout se na Manninga, kdyby k tomu dostal sebemenší záminku. „Na palubě žádná žena není. Kriminálníky nepřevážím. Ale pospěšte si. Musíme vyložit náklad a čeká nás tam nové zboží. Dva moji muži“ – rozhlédl se po posádce, která se shromáždila na palubě – „ty, Seamusi, a Hollis, tě doprovodí. Já půjdu s vámi.“

„Nemusíš se obtěžovat,“ poznamenal Manning.

Keegan pozoroval Manningův prohnaný výraz a zle se usmál. Ve vzduchu bylo cítit napětí a Keegan se představě boje vůbec nebránil. „Nijak mě to obtěžovat nebude,“ ujistil svého odvěkého nepřítele. „Ani v nejmenším.“

Hlava jí třeštila a celé tělo bolelo; všechno se s ní točilo. Kde je? Co se stalo? Proč si připadá, jako by se přes ni přehnalo stádo ogofských koní?

„Přichází k sobě, Freddy,“ řekla nějaká žena a Sheena se pokusila otevřít oči, ale nepodařilo se jí to.

„Opravdu?“ Mužsky hlas. Nosový přízvuk, nesouhlasný tón. „Už je načase. Myslel jsem, že je po ní.“

„Však měla namále. Tak tady to máme, slečinko. Pěkně otevři pusu.“ Sheena cítila, jak jí lžíce tlačí na rty, a pak jí po jazyku do krku sklouzla kapka slané rybí polévky. „No tak, snaž se trochu, děvče. To ti udělá dobře.“

Muž si odfrkl. Ozvalo se zašoupání nohou po podlaze a někde poblíž zachrochtalo prase.

Sheena s námahou zvedla jedno víčko. Tlumené světlo v místnosti se jí zabodlo do mozku. „Och,“ šeptla a znovu oko zavřela.

„Ale no tak, holčičko. Zkus to ještě jednou. Tak je hodná.“ Další kapka polévky jí stekla do hrdla a ona se rozpomněla. Utekla z Temného safíru, skočila do moře a už to vypadalo, že se utopí. Zřejmě nějakým zázrakem přežila, protože jestli takto vypadá nebe, tak má Bůh velmi zvláštní smysl pro humor.

Znovu otevřela jedno oko a tentokrát padl její rozostřeny zrak na laskavou kulaťoučkou tvář nějaké ženy v prostých hnědých šatech. Její pohled opětovala drobná očka, mezi nimiž seděl masitý nos. Na buclaté tváři s pavučinkami červených žilek se rozlil úsměv od ucha k uchu a odkryl prořídlý chrup. „Tak se nám probrala… Že to nebylo tak špatné, co?“

Sheena se protáhla, pokusila se posadit, ale znovu ji v hlavě bodla bolest a ona znehybněla.

„Pomalu, holčičko, pomalu. Moc jsi zkusila, víš, děvče. Můj muž Freddy tě vytáhl z moře, když už jsi měla na kahánku. Zrovinka lovil ryby, a tak tě vtáhl do loďky.“

„Jo, to jsem udělal. A odvez tě na břeh,“ doplnil muž. „Položil jsem tě na písek, ale nehýbala ses, jenom jsi tam ležela jako chromý krab, celá zkroucená, a samá modřina.“

„Ano,“ souhlasila žena. „Bylas víc mrtvá než živá. Freddy tě přinesl sem a od té chvíle se o tebe starám.“

Tehdy si Sheena uvědomila, že má na sobě šaty z hrubé látky a leží na prostěradle přehozeném přes slamník na podlaze. Její šaty a spodnička visely na šňůře u ohně a pod nimi se utvořily loužičky vody. Drahocenné boty se skrytým pokladem nikde neviděla. Zmocnila se jí panika.

„Ne,“ vykřikla, vzepřela se do sedu, a přestože jí v hlavě pulzovala bolest, začala si malé stavení bez oken prohlížet. U jedné stěny bylo ohniště a pak dveře, které zřejmě vedly do prasečího chlívku – mezerami mezi prkny a dírami po sucích se sem neslo chrochtání, kvičení a frkání. „Moje boty…“

„Všechny tvé věci jsou v bezpečí,“ ujistila ji žena. Dřepěla nad Sheenou, v jedné ruce držela misku s polévkou a v druhé lžíci. „Šaty a spodničku jsem ti přeprala, ale bojím se, že jim slaná voda a skály daly co proto. A tvoje boty jsme s Freddym vyleštili. Našli jsme ty klenoty a pečlivě je schovali, můžeš být klidná.“

Sheena nevěděla, má-li jí věřit, ale pak si připomněla, že na tom konec konců nezáleží. Málem se utopila, může být ráda, že je naživu, a to díky sedlákovi Freddymu, i když nevypadal, že by ho kdovíjak těšilo, že má hosta.

„Kdo jsi, děvče?“ zeptal se a stáhl husté obočí. Měl tenkou bradku, na tvářích jizvičky po neštovicích a po těle vyrážku. „A jak ses dostala do vody, co?“

„Nech ji, vždyť se sotva probrala. Přece ti nemusí hned odpovídat,“ pronesla žena konejšivě.

„S tebou je potíž, Esmé. Ty hned každýmu věříš a taháš k nám pobudy, které tu tak zrovna potřebujeme. Co když ty drahokamy ukradla, co pak?“

„Jsou moje,“ řekla chraptivě Sheena; v hrdle měla sucho. „Patřily… patřily mé matce.“

„Jak se jmenuješ?“

Nemůže mu věřit. I když jí zachránil život a vzal ji k sobě do chatrče, netroufá si mu prozradit své pravé jméno. Tardiffští vojáci mohou být kousek odsud, třeba prohledávají vesnice, pole a lesy, jestli ji někde nenajdou. „Jsem Viktorie z Rhyddu,“ řekla. Jméno jí splynulo ze rtů lehce, jako by se tak představovala celý život. „Byla jsem na lodi, ale včera v noci mě bouřka spláchla do moře.“

„Díky Bohu, že žiješ,“ vzdychla žena, pokřižovala se a přitom si vybryndala trochu polévky na zástěru. „Je to zázrak.“

„Proč jsi byla v takovém nečase na palubě?“ zeptal se Freddy a podezíravě si ji prohlížel. „Copak nemáš rozum, ženská?“

Sheena se naježila, ale ovládla se a držela jazyk za zuby. Jen ať ji považuje za hlupačku, třeba jí to pomůže. „Byl to nerozum,“ řekla se zaťatými zuby.

„Málem tě to stálo život.“

„Ale vyvázla. Ještě štěstí, že ses vypravil tak časně ráno a našel ji. Je to vůle Boží, že je tady.“ Esmé položila misku s polévkou na malý stolek a zhoupla se na patách.

„Ach, ženská, s Boží vůlí na mě nechoď. Na takové nesmysly já nedám.“ Mávl velkou červenou rukou a zavrtěl hlavou. „Že se starám o špinavou svini a hordu zakrslých selat, není žádná vůle Boží. To teda ne. A nezačínej mi s tím, že ti Bůh nedal děti, aby tě potrestal. Nic takovýho poslouchat nebudu.“ Natáhl se po otrhaném klobouku, který visel na hřebíku vedle dveří, a když už byl skoro venku, dodal: „Leda že by mi tě Bůh přivedl do cesty, děvče, aby ses mi odměnila jedním tím nádherným kamenem. Tomu bych věřil. Třeba mi tím chce vynahradit ztrátu nebohého Jacka, který loni v zimě pošel dřív, než jsme ho připustili ke svini.“ Zadíval se na Sheenu přimhouřenýma očima. „Jo, bylo by jen spravedlivý, kdybych konečně měl něco z toho, že se celý život dřu na poli, poslouchám tuhle užvaněnou ženskou a starám se o prasata.“ Narazil si klobouk na hlavu a vyšel ze dveří. „Postarám se o svini a pak jdu do hospody.“

Z chlívku se ozvalo kvičení a chrochtání a do místnosti pronikl nesnesitelný zápach. Freddy za sebou přibouchl dveře, jako by tím chtěl naznačit, že není zvědavý na žádné výčitky.

Esmé si zhluboka povzdechla a hbitě se pokřižovala. „Freddy je zahořklý,“ vysvětlila prostě. „Nemá syny, kteří by mu pomohli na poli, ani dcery,“ Zalomila rukama, pak si je otřela do špinavé zástěry a vstala. „Teď spi, Viktorie. Až se probudíš, pomůžu ti umýt se a potom musíš ještě něco sníst, aby se ti vrátila síla.“

Sheena byla tak unavená, že ani nic nenamítala. Střídavě upadala do spánku a zase se budila. Rušilo ji kvičení prasat a falešné pobrukování zavalité ženy, která přikládala do ohně, obracela prádlo na šňůře, pekla chleba a cosi míchala v černém kotlíku zavěšeném nad ohněm.

Sheena ztratila pojem o čase. Sny se mísily se skutečností; musela stále myslet na Keegana, toho ničemného darebáka, svoji lásku.

Když se konečně probudila, zamrkala a vypudila vzpomínky na Temný safír a jeho kapitána z mysli. Opatrně se opřela o loket a trhla sebou, protože jí čelistí projela ostrá bolest. Ale hlava už ji nebolela a také pohled měla jasný.

„Tak vzhůru?“ zeptala se Esmé a něco míchala. „Máš hlad?“

Sheeně místo odpovědi zakručelo v žaludku.

Esmé se zasmála. „Já jsem si to myslela. To je dobré znamení.“ Vzala dřevěný talíř a nabrala na něj trochu dušeného masa. Když se Sheena začala zvedat, Esmé zavrtěla hlavou. „Nikam nespěchej, děvče, já ti to přinesu.“ Podala jí kouřící krmi a zeptala se: „Udržíš to?“

„Ano,“ řekla Sheena a byla odměněna dřevěným talířem. Do nosu jí pronikla vůně vařené ryby a koření; opatrně usrkla a pomalu se pustila do jídla. Teplá sousta jí sama klouzala do krku a ona jedla s čím dál větší chutí. „Přinesu ti ještě nějaký chleba, ať to nejíš samotné.“ Než bys řekl švec, ukrojila statná žena pořádný krajíc a namazala ho máslem. Sheena se zakousla do tvrdého chleba a zdálo se jí, že nikdy nejedla lepší. Esmé nadzvedla šedivějící obočí, jako by očekávala chválu.

„Je to dobré,“ řekla Sheena, pokývala hlavou a znovu si kousla. Plnými ústy dodala: „Moc dobré.“

„Jsi hodná, že mi to říkáš. Od Freddyho se pochvaly nedočkám…, je zkrátka na moje jídlo zvyklý.“ Pohlédla k oknu a všimla si, že se setmělo. „Je dlouho pryč.“ Pokrčila mohutnými rameny. „No, co se dá dělat. Ale vsadím se, že ty by ses ráda podívala na své klenoty, nemám pravdu?“

„Ano.“ Sheena kývla a dojedla. Esmé se pomalu belhala k ohništi, popadla Sheeniny boty a postavila je vedle slamníku. „Jsou uvnitř, oba.“

„Oba?“ Sheena se polekala.

„Ano. Rubín a smaragd. To ti povídám, jako pro královnu.“

„Ano, to ano, ale…“ Sheena zalovila v botě a vytáhla dva drahokamy, jeden tmavě zelený, druhý krvavě rudý. Pečlivě prohmatala prostor pod prsty, ale žádný další kámen nenašla. „Byly tam tři.“

„Tři?“ Esmé se zamračila a zamyšleně sevřela rty.

„Ano, smaragd, rubín a topaz,“ řekla Sheena a srdce jí splašeně bušilo. Mohlo se stát, že kámen ztratila v moři? Nebo vypadl cestou do chatrče, daleko od místa, kde ji Freddy našel, anebo jí ho ukradli?

„Freddy mi řekl, že tam byly dva, a když jsem tě svlékala, našla jsem je.“

„Byl tam ještě jeden. Žlutý drahokam.“

„Opravdu, děvčátko? Vždyť víš, že ses pořádně praštila do hlavy, a já jsem tam další kámen nenašla. Ani v té druhé.“ Sheena se natáhla po druhé botě, a jak Esmé předpokládala, nahmatala jen provlhlou kůži. Po drahokamu nebylo ani památky.

„Třeba se ti o tom třetím kameni jen zdálo,“ nadhodila Esmé a vzala si od Sheeny prázdný talíř. Sheenina ztráta ji zřejmě nezajímala.

„Ne. Měla jsem jej v botě.“

„Když tě sem Freddy přinesl, nic tam nebylo. Zouvala jsem tě a byly tam jen ty dva. Jeden červený a jeden zelený.“ Posadila se vedle slamníku. „Jsi šťastný člověk, Viktorie. Vyvázla jsi životem a ještě ke všemu máš dva krásné drahokamy, větší bohatství, než jsme my dva s Freddym kdy viděli.“ Znovu pohlédla k oknu a kolem očí a úst se jí objevily drobné ustarané vrásky. „Už by měl být doma. Zítra ráno bude spousta práce – musí sklidit obilí a nalovit nějaké ryby, protože dnes ráno se vrátil dřív, když tě vytáhl z vody.“ S těžkým povzdechem člověka pronásledovaného osudem se obrátila na Sheenu. Koncem tlustého ukazováku jí namířila na špičku nosu: „Můžeš děkovat Bohu, že jsme poctiví lidé.“ V jejím pohledu bylo něco tvrdého. „Možná bychom se mohli pomodlit společně; díky Bohu, že jsi naživu, to za prvé, a že máš svůj poklad.“ Udělala rukou znamení kříže a sklopila hlavu. Zpoza dveří do chlívku se ozvalo zachrochtání a zakvičení.

Sheena už nic neříkala. Nevěděla, co se s drahokamem stalo, jestli se ztratil v moři, anebo jej chudý venkovan ukradl. Už nikdy se s ním neshledá. Esmé má pravdu – má štěstí, že je naživu.

A potom si vzpomněla na muže, jehož obraz předtím násilím vytlačila z mysli.

Keegan.

Ach, lásko. Zrádce.

Srdce se jí bolestí sevřelo, protože věděla, že už ho nikdy neuvidí.

Možná je to tak nejlepší.

Anebo nic horšího být nemůže.

Kapitola 11

Ten sedlák je opilý.

A hlučný.

Ze všech hostů v hospodě plné kupců, sedláků a vojáků ten nejhlučnější. Hosty se pokoušela bavit skupina muzikantů. Jeden přičinlivě drnkal na loutnu, jiný foukal na píšťalu a štíhlá žena se smutnou tváří pěla jakousi baladu. Ale ať už vyluzovali zvuky, jaké chtěli, jejich hudba se ztrácela v hospodském ryku. Nuzně oblečený venkovan vyváděl ze všech nejvíc. Hlasitě se chechtal a vtipkoval, obracel do sebe jeden pohár za druhým a dělal všechno pro to, aby se znemožnil.

A Manning na to teď vůbec neměl náladu.

Zažil velké zklamání. Když vstupoval na loď toho nafoukaného pitomce, byl si jistý, že tam lady Sheenu najde. V podpalubí bylo sice dost místa pro několik mužů a žen, ale po Sheeně ani památky. V kapitánově kajutě však přece jenom něco objevil – na věšáku u dveří visely dámské šaty. Kapitán říkal, že patřily jeho ženě, ale ta je prý už dlouho mrtvá.

Něco na tom muži Manninga znepokojovalo, jako by ho odněkud znal. Už při prvním setkání mu tmavovlasý kapitán kohosi připomínal. Jeho loď mu také byla záhadou. Nesla jméno, které se až podezřele podobalo jménu toho zatraceného drahokamu, po kterém Fawn už léta fňuká, Temný safír. Je to možné? Přimhouřenýma očima se zahleděl do poháru; to, co se mu honilo hlavou, se mu vůbec nelíbilo. Ani trošku.

Dopil zbytek piva a luskl na kyprou dívku, že chce ještě nalít. Hraní a zpěv ho rozčilovaly. Bubnoval prsty na dlouhé fošny stolu. Dívka mu dolila a nabídla víc než jen letmý pohled na skulinu mezi dvěma buclatými prsy. Ano, jsou svůdné, jak jí vykukují z živůtku. On ale nemá na flirtování náladu, dokonce netouží ani po tom, dostat se jí pod sukni, ačkoli by to nebylo nic těžkého, jak předpokládá. Dívka po něm pokukovala a kouzelně se usmívala; když si všimla, že se na ni dívá, špičkou jazyka si olízla rty. Ano, ta by dokázala muže uspokojit, a dobře uspokojit.

Manning však nemá čas ani chuť.

Kde je Sheena? Je ještě na Temném safíru, zalezlá v nějaké tajné skrýši, kterou se jemu ani břichatému šerifovi nepodařilo odhalit?

Zavdal si pořádný doušek piva a obsluhující dívky si dál nevšímal. Jedním uchem poslouchal opilého sedláka a jeho žvásty o náhlém zvratu osudu. Zřejmě zase jeden, co seje podle toho, jestli měsíc dorůstá nebo ubývá.

K čertu se vším!

„Ještě něco, pane?“ oslovila dívka Manninga a kyprým bokem se opřela o stůl. „Třeba něco k jídlu?“

„Ne, mám všechno, co potřebuju.“

„O tom vůbec nepochybuju,“ opáčila s úsměvem a zvedla smyslné tmavé obočí.

„Ty jsi ale prostořeká žába.“

„Když je potřeba.“ Dolila Manningovi pivo.

„Hej! Děvče. Tady. Umíráme žízní!“ hulákal sedlák a divoce na dívku máchal rukama. Muži sedící u jeho stolu, stejně otrhaní jako on, se chraplavě smáli. „Dones nám ještě jeden džbán!“

Manning se na muže pátravě zahleděl. Takový ubožák, a tak štědrý! Ale to může být Manningovi jedno. Alespoň teď. On má svých starostí dost. Byl by dal ruku do ohně za to, že je Sheena ještě na palubě Temného safíru, anebo že tam alespoň byla. Podpalubí té proklaté lodi skrývá řadu tajemství a Manningovi se nepodařilo odhalit ani jedno jediné. Rozloučil se s nemluvným kapitánem a tou jeho zpropadenou kocábkou, a když byli z doslechu, pověřil jednoho ze svých mužů, aby plachetnici hlídal, schoval se v přístavu a sledoval každého, kdo vstoupí na palubu anebo vystoupí na břeh. Měl si také všímat velkých beden a košů, ve kterých by se mohla schovat drobná žena. Jestliže tam Sheena opravdu je, a on ji nenašel, bez povšimnutí se ven nedostane.

Zabrán do myšlenek pomalu usrkával z poháru a hlasité hudby, smíchu ani veselí ostatních si nevšímal. Kapitán Keegan mu nešel z hlavy.

Manning byl přesvědčen, že Keegan je synem kapitána Rourka, jenž se kdysi pokusil obehrát barona Jestina. Rourke tenkrát zemřel, ale ten kluk a stařec uprchli.

I s ogofským temným safírem.

To je rouhání, pojmenovat loď po ukradeném drahokamu. Manning nezúčastněně přemítal, jestli Keegan ten kámen opředený tolika legendami – někteří se domnívali, že nosí smůlu – stále ještě má. Kdyby se tak Manningovi dostal do rukou, to by byla sladká pomsta. Strčil by jej do kapsy a Jestinovi a Fawn by se ani slůvkem nezmínil.

Ale nejdřív musí kámen najít.

A Sheenu. Zamračil se, zakroužil pohárem a zíral na šplouchající pivo. Ta ženská si z něho i jeho vojáků dělá blázny. Obelstila je, unikla jim a vždycky, když ji už skoro mají, jako by se pod ní zem slehla. U všech svátých, celý Tardiff a Ogof se teď jistě smějí, že jedna malá ženská přechytračí celou armádu.

Kdyby tak byl naživu ten jejich zvěd, Warren z Halliwellu. Mohl jim poskytnout cenné informace. Ten chudák však raději vypustil duši dřív, než mu Manningův bič rozvázal jazyk.

Zase smůla.

„No tak! Dolej nám, děvče! To je ale holka,“ krákoral sedlák a štípl do zadnice děvče nesoucí tác se šesti poháry. Dívka sebou trhla, vykvikla a pěna se vylila.

„Nechceš si to rozmyslet, Freddy?“ zeptala se. „Je to přece jenom spousta piva.“

„Sem s tím.“ Vycenil zuby v úsměvu. „Na starýho Freddyho se konečně usmálo štěstí.“

„Jakpak to?“

Manning si poposedl a nepřestal na sedláka upírat zrak. Ten chlap přespříliš pil, trochu se motal a pletl se mu jazyk. „Á, to je moje tajemství,“ prohlásil, a když muzikanti znovu začali hrát, hlasitě se zachechtal.

Manning měl sto chutí vyrvat tomu žvanilovi jazyk a nacpat mu ho do krku. Páchnoucí špinavý sedlák mu byl odporný.

Chlapík se halasně smál, poplácával své kumpány po zádech, šklebil se a jeho podobaná tvář zářila, jako by právě narazil na zlatou žílu. Krčma byla plná podobných chudáků – rolníků, kteří celý život dřeli na poli, odváděli pánovi desátky a modlili se za dobré počasí, za to, aby jejich prasata, dobytek a ovce měly hodně mladých a aby se našel někdo, kdo by jejich úrodu nebo zvířata vykoupil a všechno mohlo za rok začít nanovo.

Neradostný život, uvažuje Manning. Ale on je ambiciózní muž. Možná až moc ambiciózní. Ještě teď ho bolí paže, jak toho prohnaného špeha zmrskal. Ten nešťastný chlapík s jedním palcem padl už po několika ranách. Vykřikl a znehybněl, chytil se za prsa a podlomila se mu kolena. Tvář se mu stáhla strašlivou bolestí, nemohl popadnout dech. Jako by ho právě zradilo srdce. Dřív než z něj Manning vymlátil, co potřeboval. Dozvěděl se jen, kde Temný safír zakotví. Nic jiného.

„No tak, Freddy, ven s tím,“ pobídla ho dívka a prsty mu přejela po zjizvené tváři. „Co za štěstí tě potkalo, co?“

„Seslalo mi ho samo nebe. Po krásném andělovi.“ Pivo a představa, že by mu pěkná číšnice mohla být po vůli, venkovanovi rozvázaly jazyk.

„Pche!“ ušklíbl se jeden z jeho společníků. „Anděl, povídáš?“

„Je to tak.“ Freddy souhlasně kývl a dal si znovu dolít. V protějším rohu místnosti praskal oheň.

„Nechte ho mluvit!“ Dívka položila Freddymu ruku kolem ramen. „Co to bylo za anděla?“

„Našel jsem ji polomrtvou v moři. Když jsem ji vytáhl, měla smrt na jazyku, a…“

Manning zbystřil. Postavil pohár a zahleděl se na špinavého muže.

„A ona mi za to, že jsem ji zachránil a vzal k sobě domů, něco dala.“

„Co ti dala?“ Dívka se sklonila, něco Freddymu pošeptala do ucha a muž se začervenal. Špinavými prsty zalovil v kapse a vytáhl kámen – jasně žlutý drahokam, který Manning moc dobře znal. Kámen byl částí Sheenina dědictví, které dostal Tardiff od Jestina.

Manningovi se prudce rozbušilo srdce.

„Och, ten je překrásný,“ vzdychla dívka závistivě.

Mezi muži to zašumělo. Kámen vzbudil zaslouženou pozornost a Manning měl podezření, že než se Freddy dopotácí domů, někdo mu podřízne krk a kámen ukradne. On však dohlédne na to, aby se to nestalo. On a oddíl jeho mužů si zahrají na strážné anděly, protože se postarají, aby se Freddy v pořádku vrátil domů.

Až bude doma, seberou mu kámen z umouněných prstů a ty ostatní mu vezmou taky. Spoutají tu nepolapitelnou holku a odvedou ji na Ogof.

Po tváři se mu rozlil vítězoslavný úsměv. Dlaně se mu zpotily očekáváním. V duchu si domlouval, že musí být trpělivý; beze spěchu dopil a nespouštěl sedláka z očí. Vypadá to, že se na Manninga konečně usmálo štěstí.

„Nezůstanu tu už ani chvilku,“ trvala na svém Fawn. Ležela v posteli drobné věštkyně; v šeru byla chatrč ještě ponuřejší než kdykoli předtím. Vybělené zvířecí kosti a ptačí pařáty vypadaly ve slabém světle svíčky a dohasínajícího ohně hrozivěji než za bílého dne. Ve vzduchu bylo přítomno zlo a rozhodně to nebylo vhodné místo pro malé dítě, tím méně pak pro jejího syna, jenž, jak byla přesvědčena, jednou bude vládnout celému Walesu.

„Měla bys odpočívat,“ řekla Serena.

„Ale ne tady.“

„Jen do té doby, než oba, ty i tvé dítě, naberete sílu.“ Serenin klidný hlas Fawn rozčiloval. Jak může vědět, co je pro novorozence a jeho matku nejlepší, když sama žádné děti nemá?

„Chci na Ogof,“ nenechala se přesvědčit Fawn a prosebně se dívala na Jestina, který setrval přes den u ní, jako každý novopečený otec pyšný na svého dlouho očekávaného dědice.

Kdyby chtěl, mohl zařídit, aby byla Fawn i s dítětem bezpečně převezena na Ogof.

Ach, jak touží po přepychu a pohodlí ogofského hradu, po sloužících, kteří se jí jindy zdáli tupí a líní jako vši, po čisté vodě, chutných jídlech a chůvě, která by se o dítě postarala, když už by ji začalo svým pláčem příliš unavovat. Navlhčila si rozpraskané rty a zatoužila po vínu, které by jí svlažilo vyprahlé hrdlo, po mýdlu a po vodě a po masti na rozbolavělé tělo. Ale ze všeho nejvíc se těšila na to, až bude vítězoslavně projíždět branou s dědicem Ogofu a Tardiffu v náručí. Srdce jí bušilo nedočkavostí, „Musím se vrátit domů.“

„Ráno,“ slíbil jí manžel. „Hned za úsvitu pojedu na hrad a vrátím se s kočárem.“

Zdálo se, že si to nerozmyslí. Ach, Jestin je tak strašně tvrdohlavý. Fawn se zamračila, ale pak si vzpomněla na své tajemství. Dítě žalostně zakňouralo. Už zase. Z plna hrdla o sobě dávalo vědět. Jestin přecházel po místnosti. Serena bohudík drží jazyk za zuby. Ale co na tom sejde? Fawn byla přesvědčena o tom, že ona sama pochází z rodu skutečných velšských princů, a tak to, že chlapec není Jestinův, nehraje žádnou roli.

„Všechno má svůj čas,“ zašeptala naříkající ochmýřené hlavičce, která se k ní tiskla a zase se odtahovala. Kočka zmizela ve tmě. Baron z Ogofu se ztěžka opřel o vyhřáté kameny u ohně a Fawn se neúspěšně pokoušela maličkého utišit. Jako by se nedokázal smířit s tím, že byl přiveden na svět. Anebo s tím, že se narodil v takové špinavé chatrči. „Už brzy bude dobře, Llywelyne,“ utěšovala ho, ačkoli jí šel jeho vytrvalý pláč na nervy.

Bylo pro ni utrpením čekat v chatrči na kraji lesa a nemít kromě věštkyně nikoho k ruce. Tiskla k sobě chlapečka a přála si, aby tak nekřičel. Je unavená, ale děťátko ji nenechá vydechnout. Utěšovala se tím, že jeho křik svědčí o nepoddajné povaze, ale v duchu si přála, aby přestal plakat a usnul.

Llywelyn se hned po narození rozplakal a byl k neutišení. Chvíli sál, pak přestal, zkroutil červený obličejíček a křičel, jako by ho na nože brali.

Fawn svědilo celé tělo. Byla přesvědčená, že slamník, na kterém leží, je prolezlý nejrůznější havětí. Pomalu se jí začínala nalévat prsa; krvácela víc než při porodu děvčátek.

Bylo jí horko, odhodila příšernou pokrývku a cítila, jak jí po noze skáče blecha. Měla co dělat, aby nahlas nedala průchod svému hněvu. Nějak tu noc musí přečkat. Potom se triumfálně vrátí na Ogof. Se synem. Dědicem Jestinova panství.

Sheena byla svržena z trůnu.

Fawn se unaveně usmála. Vždycky to bylo tak – aby žena dosáhla toho, po čem touží, musí pro muže přinést oběť. Byť by to bylo i novorozeně.

A ona se obětuje ráda.

Neboť toto dítě jednou bude velšským princem – ne, to nestačí. Llywelyn jednou zbaví Wales anglických okovů a stane se velšským králem.

Ale proč nemířit ještě výš? Rty jí zvlnil nenápadný úsměv. Tenhle malý vojáček třeba jednou bude vládnout celé Anglii.

„Kde může být?“ říkal si Keegan. Stál na palubě, pevně svíral zábradlí a měl mizernou náladu. Přes vodu k němu doléhaly tlumené zvuky města – skřípot povozů, hovor, halas z krčmy. „Kde ten Wart je?“ K obloze stoupal kouř a přístav byl ponořen do tmy, již prosvětlovalo jen sem tam rozsvícené okno. Město se pomalu halilo do mlhy.

„Kdo ví?“ Hollis pohlédl k tmavému nebi posetému hvězdami, které se odrážely v černých vodách zátočiny. Jejich třpyt zastiňoval zvedající se opar. „Třeba narazil na nějakou ženskou nebo džbánek piva a nemohl odolat.“

„Ne, to by Wart neudělal,“ odporoval Keegan. Od té noci, co se Sheena vrhla do moře a on se ji pokusil zachránit, ho stále ještě bolelo celé tělo a srdce měl těžké jako kámen. Tížil jej pocit viny. Kdyby zůstal u ní nebo ji zamkl u sebe v kajutě, anebo kdyby se s ní nemiloval, byla by dnes naživu. Její modré oči by se smály a rusé vlasy svítily a jazyk by měla nabroušený tak jako vždycky. Pevně tiskl zuby, odsuzuje se do svého vlastního soukromého pekla. Přecházel po palubě, oči upřené k přístavní hrázi, kde se vedle smotaných tlustých lan a lodních řetězů vršily bedýnky a sudy. Po nábřeží se potáceli opilci a chodili muži zachumlaní do plášťů. Přes tmavou vodu se nocí nesly jejich hlasy, smích a oplzlé vtipy. „Wartovi se něco stalo,“ prohlásil nakonec Keegan.

„Co by se mu mělo stát?“

„Nevím, ale zjistím to.“ Keegan rozhodným krokem sešel do kajuty, popadl plášť a přešel po lodním můstku na břeh. A za ním jako stará hašteřivá žena uháněl Hollis, dotíral na něj a snažil se mu rozmluvit návštěvu místního hostince.

„To není dobrý nápad,“ domlouval mu.

„To říkáš vždycky.“

„Ale já to myslím vážně, Keegane. Moc nechybělo a mohls být po smrti. Sotva ses z toho dostal, už by ses pral. A nelži mi, vidím ti to na očích,“

„Nechci ti lhát.“

Nechal polohlasně klejícího Hollise stát na nábřeží a kráčel svižně podél mola. Palčivý zápach hnijícího dřeva se mísil s pachem lodí a mořských řas.

Točila se mu hlava, žaludek měl jako na vodě a srdce ztěžklé hořem. Vrazil si ruce hluboko do kapes a myslel na Sheenu. Co když nezavinil jen její smrt, ale i smrt jednoho svého muže? A jen proto, že mu Sheena nedávala spát?

„Nemysli na to,“ připomínal si; zvuk jeho těžkých kroků se odrážel od dřevěného mola. Cítil, jak mu ve spáncích pulzuje krev. Když míjel hromadu beden, zdálo se mu, že zahlédl nějaký pohyb, jako by se tam někdo skrýval.

Teď se schováš do stínu, co? posmíval se mu vnitřní hlas. Svaly měl napjaté a nahmatal nůž připevněný za pasem. Zdálo se mu to jen, nebo za sebou na kamenné dlažbě opravdu slyšel tiché kročeje? Ohlédl se, ale v mlze nikoho neviděl; zamračil se.

A znovu.

Zvuk kroků.

Ale kdo?

Wart?

Nebo někdo jiný? Nepřítel? Musí to zjistit. Zahnul do úzké uličky a zrychlil. Teď už si byl jistý, že ho někdo sleduje. Na rtech se mu objevil úsměv – stařec měl pravdu, Keegan má chuť se s někým porvat. Dát někomu pořádně za vyučenou.

Našlapoval potichu jako kočka. Prošel kolem krejčovství a zahnul za roh. Kolem bednářova krámku proběhl dozadu ke stájím, tam se sehnul pro pár kamínků a pak se hbitě přehoupl přes branku a měkce přistál na podlaze vystlané slámou. Jeden z koní poplašeně zaržál a trhl sebou. Když si Keegan dřepl a vyhlížel mezerami mezi prkny, kůň nervózně frkal a přešlapoval.

Nemusel čekat dlouho.

Za několik vteřin se objevil jakýsi chlap. Šel velmi rychle, skoro běžel; kroutil hlavou ze strany na stranu a upřeně zíral do tmy.

Mířil přímo ke stájím. I když nebylo moc vidět, Keegan v něm poznal jednoho z Manningových vojáků.

Zkřivil ústa a do zubů uchopil nůž. Špeh zpomalil. Zastavil se, jako by cítil, že je nepřítel uvnitř. Keegan se chvěl netrpělivostí v očekávání boje.

Tiše se rozmáchl a hodil kamínky na ulici. Slyšel, jak se odrážejí od kamenného dláždění.

Voják sebou trhl. Znovu vykročil, tentokrát k uličce. Teď! Keegan vyrazil, přeskočil branku a vrhl se vojákovi na záda.

„K čertu!“ Voják se div nesvalil na kolena a šmátral po meči.

Keegan muže popadl, pevně si ho přitáhl k sobě a zkroutil mu jednu ruku za zády.

„Ach! Auuu!“

Keegan hbitě přiložil chlapovi nůž na krk; do nosu mu pronikl odporný zápach táhnoucí se od jeho pronásledovatele. „Pusť ten meč!“

Zbraň zařinčela o kameny.

„A teď, je-li ti život milý, kápneš božskou,“ procedil Keegan skrz zaťaté zuby.

„Kdo…, co? Jestli chceš moje peníze…“

„Nech si svoje špinavé peníze.“

„Au! Moje rameno. Když nechceš peníze, co tedy?“

„Ty jsi voják z Tardiffu“

Nebyla to otázka, ale voják zuřivě kýval a i ve tmě bylo vidět, že je bílý jako stěna.

„Jak se jmenuješ?“

„Pe-Peter“

„Tvůj velitel je Manning, je to tak?“

Muž zaváhal. Keegan o trošku víc zabral za zkroucenou paži a přitlačil mu nůž těsněji na krk. Šlachy zalupaly.

Peter zařval. „Ano…, ano, sir Manning.“

„Nenarazili jste na námořníka? Muže jménem Wart?“

Všechny svaly Peterova těla byly napnuté k prasknutí. Záda měl přitisknutá na Keeganovu hruď. „Ne,“ řekl a Keegan mu zatlačil na zkroucenou paži. Muž pronikavě zaječel a podle zápachu bylo zřejmé, že se nejspíš pomočil do kalhot. „O nikom takovém nevím.“

„Warta by sis pamatoval,“ pokračoval Keegan, protože cítil, že muž lže. „Je drobný a hbitý. Má jemné hnědé vlasy a chybí mu palec na jedné ruce.“

„Ne-neviděl jsem ho.“

„Ne?“

„Ne. Pamatoval bych si ho.“

„Jestli si okamžitě nevzpomeneš, zaříznu tě jako vepře a nechám vykrvácet.“ Aby chlap viděl, že si nevymýšlí, zkroutil mu obě paže a přitlačil špičku nože na jeho špinavý krk. „Tak řekni!“ Voják se rozklepal jako sulc.

„Ech, ano, Wart nás špehoval; pozoroval naše tábořiště a já… Jeden voják ho objevil a přivedl ho siru Manningovi,“ přiznal nakonec. „Au! Moje ruka, vyrveš mi ji z ramene!“

„A kde je Wart teď? S Manningem?“

Chvíle ticha.

Znovu nůž přitlačený na krk. Voják zasípal: „Ne, ne, Manning šel k tomu sedlákovi, aby přivedl tu ženu.“

Keegan ztuhl. Málem se mu zastavilo srdce. Zmocnilo se ho radostné očekávání, ale pak si vynadal do bláznů. Sheena je mrtvá. Utopila se. Zhluboka se nadechl a potom se zeptal: „Jakou ženu?“

Za zády mu zařehtal kůň; úzkou uličkou se nesl hluk z nábřeží, smích, hudba a družný hovor.

„Tu dámu, kterou hledáme. Lady Sheenu z Tardiffu.“

„Jak tohle všechno víš, když jsi hlídal loď?“

„Byl… byl jsem v hostinci a Manning mě poslal vystřídat toho, co hlídal přede mnou.“

Keegan tomu lháři nedůvěřoval, a přece zoufale toužil uvěřit, že Sheena může být naživu. V žilách se mu rozezpívala naděje, ale hned se znovu v duchu okřikl. Je to lest, šikovně nastražená past. „Proč si Manning myslí, že je lady Sheena u toho sedláka?“

„Ten chlap se v krčmě opil a žvanil o polomrtvé ženě, kterou vytáhl z moře. Vychloubal se, že u ní našel drahokam. Žlutý topaz, jeden z klenotů, které ukradla Tardiffovi.“

Je to možné? Je Sheena naživu a stala se obětí sira Manninga? Má klenoty u sebe?

„Kdy se to stalo?“ zeptal se Keegan ochraptěle, srdce mu bilo jako splašené.

„Dnes v noci.“

„Kde bydlí ten sedlák?“

„Nevím… eh!“

Keegan vrazil vojákovi koleno do ledvin. „Jestli budeš lhát, bude tě to stát život.“

Peter div neomdlel. „Mluvím pravdu, věř mi. Sir Manning svolal několik mužů a sedláka sledovali. Jak jsem řekl, mě poslal k lodi místo Donalda. Vydali se někam na východ a mě nechali v přístavu.

„Vrátí se pro tebe?“

„Ne. Za svítání jsem se k nim měl připojit v táboře.“

„Taky že se připojíš, vojáku,“ procedil Keegan skrz zuby, „ale jako můj zajatec. Jestlis mi lhal, draze mi to zaplatíš.“

„Přísahám, že je to pravda.“

Keegan si přál mu věřit. Celým svým srdcem se upnul k naději, že Sheena žije. „Měl by ses modlit k Bohu, aby tě tvůj velitel vyměnil za život lady z Tardiffu.“

Peter si odfrkl: „Tak to zemřu. Manning ji hledal moc dlouho a teď se jí nevzdá.“

Keeganovi se rozproudila krev v těle. Rány už ho nebolely. Troufá si doufat, že Sheena žije. Naděje mu z duše vyhnala přízraky zoufalství, a přece nemůže uvěřit, že přežila. „Je-li ta žena Sheena z Ogofu, vykoupím ji.“

„To se ti nepodaří. Manningovi nejde o peníze, ale o čest. Vodila ho za nos. Udělala z něj blázna.“

Keegan zesílil sevření. Tušil, že ten nešťastník mluví pravdu, nebo mu alespoň říká to, co skutečně ví. Vypadá to, že se stal zázrak a Sheena z Ogofu a Tardiffu, žena, kterou miluje, je naživu. Keegan se rozhodl, že ho k ní tento muž dovede a on jí pomůže uprchnout. I kdyby mu měl proříznout hrdlo anebo Manninga při vyjednávání zabít. I kdyby ho to mělo stát život. Nepřipustí, aby ji odvedli na šibenici.

„Kde žije ten venkovan?“

„Nevím. Prosím, věř mi… Vím jen, že Manning s vojáky zamířil na sever.“ Peter ztěžka polkl. „V krčmě budou vědět, odkud je.“

„Tak tam jdeme,“ řekl Keegan, a když se ohlédl na stáj a koně v ní, něco ho napadlo. Bude-li třeba, dva koně si „půjčí“, a i kdyby je už nevrátil, rozhodně si z toho nebude dělat těžkou hlavu. Zvlášť hrozí-li Sheeně nebezpečí.

Postrčil Petera k hostinci. V hlavě se mu líhl plán, jak dostat Sheenu ze spárů sira Manninga. Zašeptal zpocenému vojákovi do ucha: „Měl by ses modlit, aby se tvůj velitel nechal obměkčit. A teď, když se ti vrátila paměť, mi řekni, kde je Wart. Je v táboře?“

Rozhostilo se ticho a Keeganovi přejel mráz po zádech.

„Ne. V táboře není.“

„Kde tedy?“

„V pekle.“ Peter si odplivl a v hlase mu zaznělo uspokojení. „Sir Manning poslal duši toho parchanta ke všem čertům.“

„Panebože na nebi, odpusť mi,“ šeptal Hollis stojící na přídi Temného safíru. Světla v městečku pomalu jedno po druhém zhasínala, a Keegan se ještě nevrátil; na Hollisova ramena ztěžka dolehly všechny jeho staré hříchy. Hlavou se mu honily vzpomínky na vlastní pošetilost a zpupnost, na důvody, které jej vedly k tomu, že ty, jež nejvíc miloval, oklamal. Dělal to kvůli Keeganovi – nebo se tím alespoň utěšoval, ale v hloubi srdce moc dobře věděl, že důvodem je i jeho vlastní hrabivost.

„Co ti má odpustit?“ zeptal se Bo těkající po palubě jako vyděšená myš.

„Řadu skutků, chlapče, řadu skutků,“ vzdychl Hollis a mnul si bolavé ruce. Posledních několik dnů jej trápily nateklé staré klouby, věděl, že už mu mnoho dní nezbývá. Je načase, aby dal své záležitosti do pořádku.

„Co třeba?“

„Tomu bys nerozuměl, jsi ještě moc malý.“

Bo si odfrkl, odhrnul si vlasy z očí a napřímil hubená ramena. „Jsem už skoro dospělý a mám plný zuby všech, kdo o mně mluví jako o malém děcku.“

Hollis se v duchu zasmál, neboť chlapcovo chvástání mu připomnělo Keegana, když byl ještě kluk a kapitán Rourke byl naživu. Keegan měl také spoustu energie, celý se třásl, aby se už mohl s někým bít, a myslel si, že se mu nikdy nic zlého nestane. Byla to samozřejmě hloupost. Ach, jak se to zdá dávno. „Už brzy z tebe bude dospělý muž, chlapče. Ale nemysli si, že to můžeš uspěchat.“

Bo vyskočil na zábradlí a pozorně se na starce zahleděl. „Kde je kapitán?“

„To je dobrá otázka.“

„Je na pobřeží?“

„To je to jediné, co vím.“

„Proč?“

„Šel hledat Warta, ale proč se ještě nevrátil, to netuším.“ Ustaraně pohlédl k nebi plnému hvězd, ztrácejících se za houstnoucí mlhou. V potemnělém městečku zářilo několik osamělých světel. „Tuším problémy.“

„Jenže pro tebe je všechno problém.“

Hollis si povzdychl a přitáhl si límec kazajky těsněji ke krku; chladná noc mu zalézala pod kůži. „Hodně mi toho leží na srdci,“ připustil a chlapec, kterého zlobilo, že se od Hollise nic kloudného nedozví, seskočil ze zábradlí a hbitě jako opice se vyškrábal po lanoví do strážního koše. Hollis znovu pohlédl ke stříbrnému měsíci, téměř úplně zakrytému závojem mlhy, a cítil, že se stane něco zlého. Něco není v pořádku. Jinak by byl Keegan už dávno zpátky.

Hollis si připadal starý a nebylo to poprvé, co se ho zmocnil strach, že uvrhl Keegana i loď do záhuby. Popadl lucernu a za slabého svitu jediné svíčky sestoupil do podpalubí, kde byly uskladněny sudy s vínem a pivem. Krysy před ním prchaly a on se divil, co se děje, že je Maynard nepronásleduje. Vypadalo to, že Maynard a jeho kocour ve válce s otravnými hlodavci prohrávají.

Opatrně proklouzl za dřevěnou podpěru a natáhl ruku k trámu nad hlavou, na místo, kde si před lety vyhloubil skrýš. Postavil se na špičky, vypjal se, jak nejvíc mohl, a konečky prstů ohmatával zaprášené dřevo. Našel hřebíček, záklopka povolila a Hollis se zamračil, protože dosáhnout tak vysoko pro něj bylo čím dál obtížnější. Zmenšoval se, páteř se mu zkracovala; brzy si pro svůj poklad bude muset najít jiné místo. V malé prohlubni v trámu nahmatal prsten, studený kov a kámen chladný jako led. S námahou jej vytáhl a přidržel proti světlu.

Skrýval prsten už celých jedenáct let a všem, kdo se na něj ptali, lhal. Keeganovi také. Neměl to srdce hodit překrásný kámen do moře, i když si snad už tisíckrát přísahal, že to udělá.

I jeho však – jako všechny ty, jimž kdysi patříval – svedl temný lesk drahokamu a on nedbal toho, že je prý prokletý. Schovával prsten od té doby, co prodal Válečníka a koupil Temný safír. Loď pojmenoval po kameni jako připomínku toho, že je dobře ukrytý v podpalubí. A tím zřejmě na posádku přivolal kletbu.

Přísahal, že se ho zbaví, ale nikdy k tomu nenašel dost odvahy. Ten klenot má obrovskou cenu, a kdyby nastala nenadálá nouze, znamená přece jen jakousi jistotu. Hollis se utěšoval tím, že kdyby se někdy Keegan ocitl ve finanční tísni a chtěl se lodi zbavit, on by drahokam prodal a synovcovu loď zachránil.

Anebo ho kámen jednoduše uhranul?

„Jsi starej blázen,“ hudral, zíraje na oslnivě modré plochy safíru. Ach, je svůdný jako ta nejkrásnější dívka.

Hollis nevrátil prsten na místo, ale schoval si ho do jedné ze svých objemných kapes.

Dnes v noci třeba konečně sebere odvahu a hodí ho do temných vod zátoky.

Kapitola 12

Přede dveřmi se ozval zvuk vrávoravých kroků. Nějaký hluboký mužský hlas si cosi falešně zpíval. Sheena zvedla hlavu.

Prásk! Dveře chatrče se rozletěly a narazily do zdi.

Dovnitř se připotácel Freddy, klobouk měl nakřivo a páchl pivem a potem. Spolu s ním do světnice pronikl poryv větru a rozdmýchal skomírající plameny.

„Kdes byl?“ udeřila na něj Esmé. Spala na slamníku v rohu kousek od ohně. Teď však byla vzhůru, oči měla napuchlé a vlasy jí trčely do všech stran. „Jako bych to nevěděla.“

„Dal jsem si s kamarády jen jeden nebo dva džbánky.“

„Už skoro svítá a čeká tě spousta práce.“

„Ale, Esmé, zbytečně si děláš starosti.“ Zavřel za sebou dveře, zívl a přitom odkryl křivé žluté zuby.

„Musím, když ty si je neděláš.“

„To je s tebou potíž, ženská,“ řekl a šibalsky na ni mrkl. „Pořád se kvůli něčemu trápíš.“ Začal si rozvazovat tkanice na košili.

Esmé jeho náhlý projev náklonnosti nedojal. Bradou ukázala na slamník, na němž ležela Sheena, a řekla: „Ta dívka říká, že měla ještě jeden prsten, zlatý.“

Freddy zvedl obočí, otočil ruce dlaněmi vzhůru a upřel na Sheenu zakalený zrak. „Nic jsem nenašel, děvčátko. Jen ty dva, kterés měla v botě. Jestlis měla ještě jeden, muselas ho ztratit ve vodě.“

„Byl v botě spolu s těmi dvěma dalšími.“ Sheena se převalila na okraj slamníku a posadila se. „Vmáčknutý do špičky. Nemyslím, že bych ho ztratila, když tam ty dva zůstaly.“

Opilý Freddy se zamračil, potřásl hlavou a řekl: „Koukej, děvče, Esmé byla u toho, když jsem tě zouval, a v botě byly jen dva kameny – červený a zelený.“

„Ale…“

„Klidně běž a prohledej moře,“ řekl a zachechtal se, jako by se mu povedl dobrý vtip. Potom znovu pohlédl na ženu. Sheena se upřeně dívala na svého zachránce a věděla, že lže, i když bylo zřejmé, že mu jeho manželka věří. „Postarala ses o prasata, Esmé?“ zeptal se a vyhnul se Sheeninu pohledu.

„Copak to nedělám vždycky?“

„Jsi hodná ženuška,“ řekl a laškovně ji poplácal po zadku. „Pilná a věrná.“

„A ty jsi opilý jako štoudev.“

„Jo. To nepopírám.“ Zapotácel se, ztěžka se svalil na svou zavalitou manželku a ukazováčkem jí šermoval před nosem. „Ale nebiju tě, nebo snad jo? Newton, ten vozka, mlátí ženu bejkovcem.“

„Jo, já bejt Newtonova žena, popadla bych na něj něco ještě horšího. Tak, pojď, Freddy, uložíme tě do postele.“

Podařilo se jí nasměrovat manžela ke dveřím.

Země se roztřásla dusotem koňských kopyt. Koně ržáli a frkali. Postroje zvonily. Sheeně vyskočilo srdce do krku. Zvuk kroků. Ach, Bože! Nocí se rozlehl hluboký hlas. Sheenu jako by přimrazil.

Sir Manning!

Ne!

Buch! Buch! Buch!

Těžká pěst zabušila na dveře.

Sheena vyskočila, jako když střelí.

„Koho to sem čerti nesou?“ Esmé se podívala na manžela, potom pohlédla ke dveřím a zpět na Freddyho. „Tys přivedl…?“

„Otevři, Freddy! Tady šerif.“

„Zatraceně,“ zaklel Freddy.

„Tak co jsi zase provedl?“ mlaskla Esmé jazykem.

Sheena div nezakopla o záhyby šatů, které jí byly příliš veliké.

„Povídám otevři, vím, že tam jsi. Sám jsem tě viděl jít dovnitř, Freddy. Je tady někdo, kdo s tebou chce mluvit.“

Sheenino srdce bilo na poplach. „Neotvírejte,“ nařídila a rozhlížela se, jestli se nedá uprchnout ještě nějak jinak. Ve vteřině byla na druhé straně světnice, studená podlaha ji zábla do nohou; lem hrubých šatů táhla po zemi.

„Počkej…, kam jdeš?“ zeptala se Esmé.

Sheena neodpověděla.

„Otevři, Freddy!“ znovu přikázal šerif. „Okamžitě otevři!“

„Vyrazte dveře,“ ozval se Manningův hlas.

Sheena se zachvěla. Musí se odtud dostat za každou cenu.

Poplašená drůbež se rozutekla na všechny strany, až peří lítalo. Kočka zaprskala. Sheena už ani na okamžik neváhala, otevřela do chléva a vrhla se do tmy. Přemohl ji nesnesitelný zápach. Zabořila se do měkkého bahna. Srdce jí splašeně tlouklo a v uších jí znělo jediné: Utíkej!

Znovu rány na dveře. Mužské hlasy. Vzteklé. Nemilosrdné. Nesmlouvavé. Pane Bože, pomoz mi! Přibouchla za sebou dveře od chléva, ale až sem zaznívaly tlumené rozkazy a řinčení mečů.

Utíkej, Sheeno! Utíkej, jak nejrychleji umíš!

Konečně se ozval Freddy: „Už jdu, už jdu…

Sheena klopýtala blátem. Prasata chrochtala a uhýbala jí z cesty.

Slyšela, jak se dveře do chalupy rozletěly a s třesknutím narazily do zdi.

Sevřel se jí žaludek. Strach ji popoháněl. Vedle ní zachrochtala nějaká prasnice.

„Kde je?“ udeřil na manžele Manning, zatímco ona se urputně probíjela výkaly, bahnem a mokrou slámou.

„Kde je, chlape? Jestli mi to hned neřekneš, roztrhnu tě jako hada… sakra. Za ní!“

Dobrý Bože, ne, to ne! Pod nohama jí kvičela selátka a prasnice výhrůžně chrochtala; ve tmě narazila do trámu pod střechou. Pomalu tápala ke dveřím a ty se najednou otevřely.

Prasečí chlívek zalilo světlo z lucerny, Sheena se neměla kam ukrýt.

„Tamhle je! U prasat,“ zařval Manning. „Chyťte ji! Okamžitě ji chyťte!“

„Ne!“ vykřikla Esmé.

Sheena prudce nabrala dech a skrčila se pod přístřešek. V hlavě jí prudce pulzovala krev a nohy se jí bořily do bláta.

„Ach, pro lásku Boží,“ brblal Freddy a hnal se k malé ohradě.

Do chlívku se nahrnuli vojáci. Prasata pištěla, kvičela, chrochtala a čvachtala kluzkým blátem.

Sheena se přehoupla přes hrazení oddělující výběh od pole a při dopadu ji píchlo v kotníku. Holení projela bolest. Přesto se dál belhala mazlavým bahnem pryč do tmy. Vzduch voněl slanou vodou. Vnořila se do mlhy valící se od moře. Ještěže byla tmavá noc a na nebi svítil jen nepatrný srpek měsíce.

„Tam! Sakra…, uhni mi z cesty, ty zatracená potvoro!“ zařval jakýsi muž z chlívku.

Poděšené selátko vykviklo.

„Za ní!“ nařídil Manning. Jeho hluboký zvučný hlas jí naháněl hrůzu.

„Utekla – nadběhněte jí z druhé strany!“

Sheenina chodidla pleskala o rozbahněnou zem.

Věděla, že les není daleko. Hned za Freddyho polem. Běžela a ani pořádně nevěděla, kam; nohy ji pálily a kotník měla v jednom ohni. Čím víc se vzdalovala od útesů, na nichž stála Freddyho chatrč, tím bylo burácení moře tišší a ve vzduchu už nebylo tolik soli. Kdyby se tak mohla ukrýt mezi stromy na svahu kopce a nějak tam přečkat do svítání, potom by třeba ukradla koně a… Ach, Bože, jsou jí v patách. Slyšela dusot nohou a hlasy pronásledovatelů. Zmocnilo se jich vzrušení a v očekávání úspěšného lovu jeden z nich cosi vykřikl. Byli jako vlci ženoucí se za kořistí.

Bože, pomoz, modlila se tiše Sheena. Děsilo ji pomyšlení, že by měla být se sirem Manningem o samotě, byť jen pár minut. Ten chlap nemá srdce ani duši. Nedovolí, aby ji na Ogof přivlekl v poutech. Ne, jestli se někdy vrátí a setká se s otcem, udělá to ze své vlastní svobodné vůle. Přemýšlela o návratu na Ogof na palubě Temného safíru a teď, na útěku, poznala, že jednoho dne bude muset branami hradu projít.

Jednoho dne.

Co bude dál, nevěděla. Bolest v kotníku jí zatemňovala mysl. Odhodlaně stiskla zuby a belhala se dál, nedbajíc na nohu.

Vojáci se jí snažili odříznout cestu k lesu, ztěžka oddechovali, proklínali ji, křičeli, aby zastavila, ale les už nebyl daleko. Kousek od ní, na kraji pole, se z mlhy vynořily temné stíny vysokých stromů, které jí poskytnou ochranu. Už už to vypadalo, že se jí roztrhnou plíce, kotník bolel jako čert a plandající sukni měla obalenou blátem. Pletla se jí pod nohy. Utíkej! Utíkej, je-li ti život milý, Sheeno. Nedej se! Poháněna silou vůle doběhla k lesu a dala se po pěšině mezi stromy. Větve ji šlehaly do tváří, šaty se zaplétaly do roští a vyčnělé kořeny se jí pletly pod nohy. Oči se snažily přivyknout na tmu černou jako samo peklo. Běžela téměř poslepu – na nebi zářil jen nepatrný srpek měsíce a poblikávalo pár hvězdiček.

I přes bolest v kotníku se škrábala do zalesněného svahu. Svým pronásledovatelům uteče jedině tehdy, když se jim ztratí ve spleti dubů a borovic. Neslyšela štěkot psů, a tak doufala, že s pomocí Boží a trochou vlastního důvtipu by jim mohla uniknout. Rychle! Pospěš si! opakovala si v duchu. Les kolem byl stále neprostupnější. Vojáci zůstali daleko za ní, a přece se jí zdálo, jako by ji někdo sledoval, lepil se jí na paty a zaznamenal každý její pohyb.

Někde blízko zapraskala větvička. To se mi jen zdá, přesvědčovala se vyděšeně. Vojáci zůstali pod kopcem. Pěšina se rozdvojila a ona odbočila doprava.

Zanořila se do podrostu a zoufale se snažila ztišit přerývaný dech. Na prsou ji píchalo, kotník bolel a v uších hučelo.

„V lese! Schovala se v lese, sire!“

„Pro lásku svátého Michala, jak tam ji budeme hledat?“

„To je mi jedno! Musíte ji odtamtud dostat!“ nařídil Manning.

Při zvuku jeho hlasu se Sheena vyděsila a přitiskla se k drsnému kmeni dubu. Potila se a lapala po dechu. Nohy měla poškrábané a srdce jí bilo jako na poplach.

„Obkličte les,“ přikázal Manning. Zdálo se jí, že je nebezpečně blízko. „Je to jen pár stromů. Budeme postupovat od okraje dovnitř.“

Div že jí srdce nevyskočilo z krku. Vysoko ve větvích stromů zahoukala sova. Jestli je pravda, co Manning říká, není úniku. Sheena to nevěděla, protože tuto část Walesu neznala. Přemýšlej, Sheeno, přemýšlej! Nevzdávej se!

Udělala několik kroků zpátky, v hlavě jí vřelo. Musí se dostat pryč, někde si odpočinout a…

Na rameno jí dopadla čísi mohutná ruka. Trhla sebou. Byla by vykřikla, ale to už jí druhá ruka zakryla ústa.

Vše je ztraceno.

Kolena se jí podlomila.

Panenko Maria, zachraň mě.

„Pšt,“ zašeptal jí ten muž do ucha. Na okamžik jí srdce poskočilo radostí, protože se jí zdálo, že poznává Keeganův hluboký hlas.

Keegan.

Jidáš. Ničema. Milenec.

Při vzpomínce na toho mizeru, který jí uloupil srdce, jí do očí vhrkly slzy. Ztěžka polkla a odhodlaně se otočila na svého uchvatitele. Byla hluboká tma a její představivost si s ní jistě nepěkně pohrává. Napadlo ji, že by ho mohla kousnout do ruky, ale pak si uvědomila, že by zařval a všichni ti proklatí vojáci by se na ni vrhli.

Kousek od nich zařehtal kůň.

Zazvonily postroje, koně frkali a bylo vidět světla loučí, zlaté body míhající se mezi větvemi stromů.

„Buď tiše a dělej, co ti řeknu.“ Dobrý Bože. Znělo to jako Keeganův hlas. Je to možné? Ne, ne, to ji jen šálí smysly.

Pomalu ji pustil. Obrátila se a ohmatávala mu tvář a ruce a hned věděla, že je to nerudný kapitán Temného safíru.

Oči jí zalily slzy radosti.

„Dělej, co ti řeknu,“ zašeptal jí znovu do ucha. Vojáci a jezdci zatím obklíčili les. „Nemáme času nazbyt.“ Popadl ji za ruku a společně prchali, klopýtali přes kořeny a prodírali se keři za zvukem potoka zurčícího v roklině mezi borovými a dubovými háji. „Rychle!“

Nemusel ji pobízet dvakrát. Poháněl ji strach, a tak se jen pevně chytila Keeganovy paže. Zurčení vody pádící přes kameny zesílilo.

Dorazili na břeh potoka, oběhli husté mlází a tam se zastavili.

potmě viděla, že na zemi leží nějaký zavalitý muž a je úplně nahý. Kroutil se a chtěl něco říct, ale v ústech měl roubík a zápěstí a kotníky svázané.

„Kdo…?“

„Šššš!“

Sheena slyšela, jak se pronásledovatelé blíží. Vojáci i jezdci na koních se drápali svahem nahoru. Louče a pochodně ve tmě výhružně plápolaly.

Prudce bušící srdce měla sevřené strachem, ale dotyk Keeganových rukou jí dodával odvahu. Přitáhl si ji blíž a chvilku to vypadalo, že ji chce políbit. Místo toho však jen přitiskl ústa k jejímu uchu. „A teď, Sheeno,“ řekl tak tiše, že ho sotva slyšela, „teď se svlékni.“

„Cože?“

„Dělej, co ti říkám. A pospěš si.“

Vojáci už byli blízko. Už je skoro měli. Vůbec se jí nelíbila představa, že by ji měli dopadnout nahou, ale nakonec přece jen odhodila špinavé šaty, které jí byly tak velké, a stála tu úplně nahá. Keegan šaty sebral a hodil jí zlato-červenou uniformu, uniformu tardiffských vojáků. Páchla močí a potem. Obrátil se jí žaludek, ale přemohla se a zakázala si myslet na to, co ji na Tardiffu potkalo. Zatímco si roztřesenými prsty oblékala barvy nenáviděného hradu, rozvázal Keegan muži ruce a přetáhl mu přes hlavu Sheeniny staré šaty.

Muž se svíjel a kroutil, švy hlasitě praskaly, ale Keegan nepovolil, dokud neměl zajatec páchnoucí oděv na sobě. Když Sheena vklouzla do vojenských bot, Keegan muži znovu svázal ruce za zády a přeřízl mu provaz na nohou.

„Pojď,“ řekl a uchopil Sheenu za ruku.

Přebrodili se na druhý břeh, kde byli uvázáni dva hřebci; stáli vedle sebe a nervózně přešlapovali; srst se jim leskla potem. Dotkla se hladkého krku jednoho z nich. „Později se nám budou hodit,“ zašeptal jí Keegan do ucha, „ale teď ještě ne. Teď křič, jak nejhlasitěji umíš.“

„Cože?“

„Zakřič.“

Copak se úplně zbláznil? „Ne.“ Rozrušení koně tahali za uzdy.

„Musíš přilákat vojáky k zajatci,“ vysvětlil jí.

„Ale…“

„Je-li ti život milý, Sheeno, udělej, co ti říkám!“

Vojáci jim jsou v patách tak jako tak.

Přemohla strach a vykřikla, co jí síly stačily. Ozvěna jejího hlasu doznívala v rokli a mezi kopci. Koně sebou trhli a neklidně přešlapovali.

„Zatraceně,“ zaklel Keegan, když zjistil, že se zvířata osvobodila a utíkají pryč.

„Tamhle!“ vykřikl někdo.

Keegan ji pevně uchopil za ruku a pustil se dolů z kopce po druhé straně potoka. To je šílenství, pomyslela si, neboť vojáci se rychle blížili.

„Hej! Mám ji!“ zařval jeden z nich ani ne dvacet metrů od nich. V Sheeně byla malá dušička, v uších jí hučela krev a po celém těle vyrazil studený pot. „Tady, sire!“

Dusot koňských kopyt ženoucích se nahoru do svahu. Keegan jí pevně sevřel zápěstí a vtáhl ji za strom, do potoka se vrhl jezdec na koni. Keegan nechal Sheenu stát pod mohutným dubem a vyšvihl se na větev čnící nad vodou.

Kůň s jezdcem se blížil. Sheena se krčila za kmenem.

Konečně uviděla mohutného bělouše. Podkovy zvonily a voda šplíchala. Na koni seděl velký těžký muž. Ve slabém svitu měsíce Sheena viděla, že v jedné ruce drží opratě a v druhé svírá napřažený meč. Srdce se jí málem zastavilo úlekem.

„Kde?“ zařval Manning ze sedla a Sheena se zachvěla.

Když byl kůň pod větví, Keegan skočil.

„Co k čertu…?“ vykřikl Manning vyděšeně.

Oba muži spadli do potoka a rozpoutal se boj. Kůň s poděšeným ržáním couval a začal se drápat na břeh. Sheena vyrazila mrštně jako kočka, a zatímco muži ve vodě zápasili, potápěli se a vynořovali nad hladinu, zmocnila se koňských otěží.

Přiměla koně vylézt na břeh a snažila se ho uklidnit. Noha ji bolela a kousek od sebe slyšela mužské hlasy. Pochodně ve tmě žlutě a červeně zářily. „Podívejte se na to!“ ozval se nějaký muž nosovým hlasem. „Ta ženská je svázaná.“

Ne! Brzo vojáci zjistí, že je obelstili. Ona a Keegan nemají moc času. Jenže Keegan s Manningem se zuřivě zmítali v potoce a snažili se jeden druhého utopit. Sheena litovala, že nemá nějakou zbraň, cokoli, čím by mohla pomoci.

„Uch.“

„Ty zatracenej bastarde!“ To byl Manning! Tak strašně blízko. Potýkal se s Keeganem a ztěžka dýchal.

Ve tmě se zaleskl meč.

„Ne!“ vykřikla a vyšvihla se hřebci do sedla. Kůň se vzepjal na zadních nohou. „Tak pojď, ty potvoro.“ Švihla koně otěží a navedla ho zpět do potoka. Bělouš se zahryzl do udidla a potřásl velkou hlavou. „No tak. No tak,“ domlouvala mu.

„Hej! To není ona!“ ozval se výkřik z místa, kde se pohybovaly louče.

„Kdo to k čertu…?“

„Dobrý Bože, to je Peter!“

Jakýsi voják se zachechtal.

Jiný zaklel: „Zatraceně!“

„Buďte zticha! Neslyšíte? Jako by tady někdo zápasil… Kde je k čertu sir Manning?“

Sheena popohnala koně hlouběji do potoka. „Tady! Tady!“ vykřikl Manning na své muže. Keegan uklouzl a ztratil rovnováhu, Manning se vztyčil a máchl mečem.

„Ne!“ vykřikla.

„Kde jsi?“ volali vojáci.

Manning zavrčel: „Tady…“

Louče se pohnuly jejich směrem. Muži křičeli a dupali.

Rytíř udeřil. Sheena zprudka kopla. Bác! Zasáhla Manninga do brady. Hlava odletěla do záklonu a on sebou plácl do vody.

V noze jí vystřelila bolest. „Pojď!“ vykřikla na Keegana a podala mu ruku. Vyšvihl se za ní do sedla; šaty měl úplně promáčené a na rameni se mu zvětšovala krvavá skvrna.

Prudce zatáhla za opratě a poháněla koně mělkou vodou dolů z kopce. Keegan se jí pevně držel kolem pasu. Sir Manning a jeho oddíl už zase zůstali daleko za nimi. Přes rty jí přelétl neznatelný úsměv.

Ještě však nemají vyhráno, potok se brzy vynoří z lesa a oni se budou muset zase skrývat. Dokud bude sir Manning naživu a Fawn bude paní z Ogofu, budou ji stíhat, až ji dopadnou a přivedou před otce. Po něm pak budou chtít, aby na základě jejich lží vynesl soud.

Nemá na vybranou, musí se vrátit domů a Jestina odprosit a říct mu, co se na Tardiffu skutečně stalo. Nezbývá jí než doufat, že uvěří.

A co se stane s kapitánem? uvědomila si najednou. Kůň se hnal travnatými pastvinami a v dáli hučelo moře.

Keegan ji majetnicky objímal a jí bylo v jeho náručí tak dobře. Bylo příjemné cítit tlak jeho stehen a klína. Připomněla si, že pro ni riskoval život. Našel ji a pomohl jí uprchnout.

Nevěří, že riskoval život jen kvůli odměně, kterou mu slíbila. Ne, musí v tom být ještě něco jiného.

Nebo si jen něco namlouvá?

Na nebi se objevily hvězdy. Dnes na to Sheena nebude myslet. Teď jí úplně stačí, že je Keegan s ní.

Kapitola 13

Manning bezmocně pozoroval, jak ženu, již stíhal celé týdny, a kapitána Temného safíru pohltila mlha. V čelisti mu tepala bolest a hlava mu třeštila. Jeho sebevědomí utržilo pořádnou ránu.

Už zase ho převezli.

Není to poprvé, co před svými muži vypadá jako hlupák.

Její vinou.

Postavil se na nejistých nohou. Kameny v potoce klouzaly. Pocítil závrať, ale co bylo horší – byl opět poražen. A navíc ženou. A tím zparchantělým synem kapitána Rourka.

„Ten bastard,“ procedil skrz zuby, ale neulevilo se mu. „Čubčí syn.“

Ledová voda se mu přelévala přes okraj holínek a Manning zatoužil po krvi. Prahl po pomstě, a to tak silně, že by byl na místě zaprodal duši ďáblu, kdyby se teď v mlze nějaký zjevil. Musí nabýt ztracenou hrdost, ať už s pomocí pekelných sil, anebo bez nich.

Kdysi souhlasil, že Fawn pomůže, protože ho hnala nezřízená ctižádost. Dovolil, aby ho svedla a udělala z něho svého milence, netušil však, že s ním chce jen otěhotnět.

Nedokázal jí odolat. Byla krásná a mocná a jeho navíc těšilo vědomí, že spí se ženou svého pána. Někdy byl Jestin hned ve vedlejší komnatě a to Manninga rozpalovalo doběla. Dávalo mu to pocit moci opojný jako nejlepší víno. To, co měl, už mu nestačilo a chtěl stále víc. Manning, syn kováře a ženy, již si jeho otec nikdy nevzal, touží stát se někým víc. A Fawn ho převede přes hlubokou propast mezi chudobou a bohatstvím, pomůže mu splnit jeho sen.

Ve všem ji poslouchal na slovo, držel jazyk za zuby a měl škodolibé potěšení z toho, že doběhl muže, k němuž byl život vlídnější a jenž ho nijak neměl v lásce. Když se Manning dozvěděl, že s ním Fawn čeká dítě a že toto dítě hodlá prohlásit za lordova syna, dotklo se ho to. Jeho syn prý jednou bude vládnout Ogofu Tardiffu, a jestli Manning nebude mlčet, obviní ho, že ji znásilnil, dá ho pověsit, jeho tělo vláčet koňmi a rozčtvrtit.

„To dítě je tvoje, Manningu, ale nesmíš si dělat zbytečné naděje,“ zavrkala mu do ucha, když byli ve vášnivém objetí pevně zaklesnuti jeden do druhého. „Nemusíš se bát, dobře se ti odměním, ale dokud bude můj muž naživu, nikdo se nesmí dozvědět, že není jeho.“

„A co když se Jestin brzy odebere k Pánu?“ zeptal se Manning.

„Tím lépe…, když už bude dítě na světě. A teď mě dobře poslouchej – jestli se mi postavíš do cesty, postarám se o to, abys byl o hlavu kratší.“

Hleděl do jejích chladných očí a věděl, že to nejsou plané hrozby. Objal ji silnými pažemi, povalil na postel a vstoupil do ní. Slastně vykřikla a on do ní pln hněvu zasel své sémě. Ještě stále udýchaným hlasem mu slíbila tučný podíl, neprozradila však, jak se hodlá barona zbavit.

A on tady teď stojí v potoce, zírá do tmy a proklíná osud. Znovu bude muset předstoupit před ženu, která má jeho život v rukou, a přiznat, že ho Sheena přelstila. V bezmocném vzteku stiskl čelist a sevřel ruce v pěst.

Teď už nebude Sheenu pronásledovat jen proto, že mu to Fawn přikázala, ale i proto, aby se pomstil.

Slyšel, že se jeho muži blíží. Vylezl z potoka a vydal se směrem k blikajícím pochodním a zpoceným tvářím. Vzduch byl plný kouře, koně frkali a neklidně přešlapovali; v hloučku vojáků stála nějaká žena, zavalitá žena… Ne, je to muž oblečený do ženských šatů. „Koho jste to…?“ Pak poznal Petera a slova mu odumřela na rtech. „Co to má pro všechno na světě znamenat?“

„Dostali mě,“ řekl se sklopenýma očima.

„Kapitán?“

„Ano,“ vydechl.

„A tys ho přivedl za námi?“

„Málem mi utrhl ruku,“ vykřikl Peter zahanbeně, ale pak se odmlčel, protože cítil, že to jako omluva nestačí a že fňuká jako stará ženská.

Manning měl sto chutí toho zbabělce uškrtit, ale ovládl se. Vždyť i jemu ta holka vypálila rybník a sebrala koně. Zatmělo se mu před očima. A kromě toho bude potřebovat každého muže, nemůže si dovolit o někoho z nich přijít.

„Kde máš koně?“ zeptal se jakýsi drzoun z hřbetu černého valacha. V předstíraném údivu, s obočím zdviženým a obličejem zakaboněným, se rozhlížel kolem.

„Sebrali mi ho,“ přiznal Manning se zaťatými zuby. Po Sheenině kopanci ho pořádně brněla čelist. Vojáci se neodvážili říct ani slovo. „A protože jsem teď bez koně, pojedu na tvém.“

Prostořeký voják chtěl cosi namítat, otevřel ústa, ale když viděl velitelův rozezlený výraz, raději si to rozmyslel a poslušně slezl z koně.

Manning se vydrápal do sedla a pohlédl na houfeček vojáků. Vypadali ztrhané; v jejich pohaslých očích četl porážku. „S prázdnýma rukama se domů nevrátíme,“ prohlásil tónem, jenž nesnesl námitek. „Ty“ – ukázal na vyčouhlého chlapíka – „se schováš u chatrče toho chudáka a budeš dávat pozor, jestli někdo půjde dovnitř nebo ven. Sheena by se tam mohla vrátit.“ Sice o tom pochybuje, ale nemůže si dovolit nechat ji proklouznout mezi prsty. „Ty, Sethe, půjdeš do přístavu, jestli se tam lady“ – to slovo vyslovil s jízlivým úsměvem – „neobjeví. Kapitán jistě bez své lodi dlouho nevydrží.“ Přehlédl nedůvěřivé tváře svých mužů. „Až ji dopadneme a předvedeme otci, všichni dostanete zaslouženou odměnu, to vám slibuji.“

Keegan s Sheenou uháněli ztemnělými poli a lukami k městu. Keegan měl rameno v jednom ohni a zatínal zuby bolestí. Manningův meč zajel hluboko a on litoval, že toho parchanta, Wartova vraha, nezabil. Cítil se provinile, Wart byl věrný a upřímný chlapík.

Ale Sheena žije a za to je vděčný. Nevěřil, že ji ještě někdy spatří. To, že se s ní znovu setkal, považoval za zázrak a dokonce byl nakloněn uvěřit, že Bůh existuje. Zdravou paží ji majetnicky objal kolem útlého pasu a v duchu se tázal, čím si ho tato žena tak podmanila, že kvůli ní riskuje loď, životy svých mužů i svůj vlastní. Ještě nikdy se mu nic takového nestalo, dokonce ani s Brynnou ne, i když byl do ní blázen. Brynna byla nádherná žena, ale chladná, věčně nespokojená; stále si stěžovala, že on je pořád pryč, ale na moře s ním nechtěla.

Není divu, že jí samotné bylo smutno, a asi i proto jí nezazlíval, že vyhledává společnost jiných mužů. Když ji však našel nahou v objetí sira Roberta, v posteli, ve které se poprvé milovali, otočil se na podpatku a odešel z domu. Moře mu poskytlo útěchu a on Brynnu vypudil z mysli.

Pokud cítil hanbu nebo zármutek, skrýval je hluboko v nitru. Nikomu se se svou bolestí nesvěřil a ona časem pominula.

Když se vrátil na pevninu, dozvěděl se, že je Brynna mrtvá. Odebral se k jejímu hrobu a dlouho se na rov ženy, jež nosila jeho jméno, díval.

„Ach, Brynno, proč to muselo takhle skončit?“ Zimní vítr ženoucí se přes útesy mu čechral vlasy. Čekala dítě. I když nebylo jeho, bylo mu líto, že se nenarodilo. Plavovlasá Brynna s oslnivě bílou pletí a očima jako laň byla nešťastná žena, toužila po lichotkách a mužském doteku; byla by si zasloužila někoho lepšího než námořníka, jenž brázdil oceán.

Oba byli pošetilí.

Od té doby, co opustil Brynnu, žádnou jinou ženu neměl. Až Sheenu.

Její vlasy ho lechtaly na hrudi. Tiskla se ke krku znaveného zvířete a poháněla ho stále rychleji. Proklel osud, že mu ji přivedl do cesty. Přísahal přece, že nedovolí, aby mu ještě někdy do života vstoupila nějaká žena. Až do smrti mělo zůstat jeho srdce uzamčeno.

Jeho milenkou je moře a útěchu nachází ve vášnivých modrých hlubinách. Ať už zuří bouře, nebo je vodní hladina klidná a průzračná jako sklo, oceán je jeho jediná láska.

Tedy ještě nedávno tomu tak bylo.

Teď ovšem, když cítí na paži tíhu Sheeniných prsou a v rozkroku tlak jejího zadečku, objímá její teplé tělo, není si tím tak jistý.

Poprvé po mnoha letech kapitán Temného safíru zapochyboval o správnosti svého rozhodnutí. I když ví, že je to bláznovství, nedokáže zaplašit city, které se zmocnily jeho srdce a jichž má plnou hlavu. Snažil se, seč mohl, ale poznal, že je ztracen, že jí nadobro propadl. Zabořil tvář do rusých vlasů, sevřel ji ještě pevněji a v duchu se smířil s tím, že je odsouzen ji milovat.

Ne, Keegane, okřikl ho jeho rozum. Byl jsi jen dlouho bez ženy.

Až budeš zpátky na moři, uvidíš, že budeš uvažovat jinak.

Ona je pomíjivá touha, rozmar, nic, pro co by ses měl trápit.

Brzy na ni zapomeneš.

Všechny tyto argumenty však byly jen pouhé výmluvy. Miluje ji, uvědomil si to, když kůň vyběhl z lesa a protáhl krok na stříbřitých polích. Ať se mu to líbí, nebo ne, Keegan, nepřístupný kapitán Temného safíru, muž, jenž proklínal den, kdy potkal ženu, miluje dceru vraha svého otce.

„Pronásledují nás?“ zeptala se, bázlivě se otočila a on zahlédl křivku jejího rovného nosu, jemně vykrojené rty a velké oči.

„Ne.“ Když se Keegan ohlížel, čekal, že uvidí, jak se z lesa noří temné stíny jezdců. Zatím však byli široko daleko sami.

Zchvácený kůň hlasitě oddechoval; Sheena ho poháněla podél skalnatého pobřeží, pryč od Freddyho chatrče.

„Manning nás určitě bude hledat na lodi,“ řekla nahlas.

„Nemusíš se bát, Temný safír na mě nečeká. Hollis má za úkol doplout do Drudwy.“ Cítil, že si Sheena oddechla; zatáhla za opratě a obrátila unaveného koně od města do kopců.

Snažila se nebrat na vědomí blízkost Keeganova těla, ale marně. Myslí jí vířily omamné, dechberoucí představy jejich propletených těl. Objímal ji kolem pasu a svalnatýma nohama se jí tiskl ke stehnům; ona se zády opírala o jeho hruď a rytmus koňského cvalu v ní probudil dráždivě vzpomínky, které se tak urputně snažila vypudit z mysli. Když vystoupali ještě o trochu výš, zprudka zatáhla za opratě a zpěněný sivák zpomalil.

„Manning asi nebude rád, žes mu ukradla koně,“ poznamenal Keegan.

„Zato z toho, že ses na něj vrhl a povalils ho do potoka, má jistě velkou radost.“ Když si vzpomněla, jak nenáviděnému rytíři vypálili rybník, musela se usmát.

„Ano, teď má zas o důvod víc tě dopadnout.“

„O to se snažil tak jako tak.“ Pokrčila rameny a ucítila na krku jeho dech.

„Předtím plnil svou povinnost. Teď se bude chtít mstít.“

„To je mi jedno.“ Sheena se nenechá zastrašit vojákem, který na Fawnino naléhání přísahal věrnost Ellwynnovi z Tardiffu. Ano, Manning je netvor, ale ona nebude žít ve strachu. Ať tak či onak, vrátí se na Ogof. Tam stane tváří v tvář otci a trestu, který na ni uvalí.

„Bez kapitána odplout nemůžeme!“ Bo, bledý jako stěna, popadl Hollise za rukáv starého otrhaného pláště.

„Dělám jen to, co mi řekl,“ houkl Hollis a zamířil ke kormidlu. Nařídil mužům, aby zvedli kotvy, a chlapec z toho byl celý bez sebe.

„Musíme počkat.“

„A na co? Na sira Manninga a jeho vojáky?“

„Na kapitána a tu paní.“ Bo se šoural za Hollisem ke kormidlu.

Je to tak. Ode dne, kdy Sheena skočila do moře, byli Bo a všichni ostatní podráždění a mrzutí. Zasáhlo to dokonce i Velkého Toma, nejtvrdšího chlapíka na lodi. Také on se už několikrát na Sheenu vyptával. Ach ano, i když by to Hollis nikdy nepřiznal, i jemu se stýská po jejím důvtipu, ostrém jazyku a dolíčcích ve tváři. Nikdy by to neřekl nahlas, ale pronikla jeho drsnou slupkou. Se ženskýma je potíž, všechny se dokážou zavrtat muži pod kůži a najít cestu až k jeho srdci. Jako by to už nezažil s Bertrice a Rourkem a teď znovu s Keeganem a Sheenou. Ženy působí mužům bolest. Dokonce i jeho sestra Lorinda – pokoj její duši – Rourka využila a o syna se nestarala. A Brynna Keegana podváděla. Ach, ty ženské, taková to je verbež, a přece bez nich muži nemůžou žít.

Hollis se celý život ženám úspěšně vyhýbal. Kdysi, ještě jako mladík, byl také zamilovaný, ale snažil se držet srdce na uzdě a předpokládal, že si našla jiného. Tahle Sheena z Ogofu – vlastně ne, lady Sheena z Tardiffu – si získala srdce celé posádky. A ať se mu to libí, nebo ne, ani on není k jejímu šarmu nevšímavý. I jeho ta čarodějka okouzlila.

„Ty blázne stará,“ mumlal si polohlasně. Tím hůř, je už starý a moc dobře ví, co může láska k ženě rozpoutat. Kvůli ženám se vedly války a z nejlepších přátel se stávali zarytí nepřátelé, a to jen kvůli ženskému úsměvu. Radu mužů stál ženský půvab život nebo jim zmařil záměry, a jestli tohle není prokletí, pak už nic.

„Musíme ještě chvíli počkat,“ trval Bo na svém. Hollis vytrhl rukáv z Boova sevření.

„Řekl jsem, že na kapitána počkáme v Drudwy. Tak to chtěl a tak to taky bude. A teď zmiz. Běž pomoct Cederikovi s plachtama anebo Georgovi ucpávat díry. Je tady spousta práce.“

Bo popotáhl, hodil hlavou a setřásl si vlasy z očí. „Jistě, jistě, pane,“ řekl posměšně a odklátil se pryč. Hollis byl rád, že se ho zbavil, a tak se za ním ani nepustil, aby mu dal za takovou nepřístojnost jednu za uši. Je to ještě malý kluk. Naivní. Musí se otrkat. Konečně je pryč.

U kormidla stál Seamus. „Abych byl upřímný, Hollisi, vůbec se mi to nelíbí,“ řekl zachmuřeně. „V takové tmě se nám bez kapitána ze zátoky vyplout nepodaří…“ Zamračil se.

„Ty víš, že mě Keegan vždycky pověří velením, když tady není,“ řekl Hollis. „Copak jsem se někdy protivil jeho vůli?“

„To ne, ale…“

„Myslíš si snad, že chci Temný safír ukrást? To si myslíš? Po tom všem, co jsem pro Keegana udělal? Já, který mu nejednou zachránil život, prodal Válečníka, když byl ještě kluk, a koupil mu tuhle loď? Já, který ho zachránil před šibenicí, když šerif přišel na to, že v podpalubí tajně převáží stíhané muže? Máš snad za to, že bych udělal něco, co by se kapitánovi nelíbilo?“

„Pohádali jste se,“ podotkl Seamus.

„Ale, to nic nebylo. Už jsem řekl chlapům, aby zvedli kotvy a napnuli plachty. Jestli nebudeš kormidlovat, půjdeme ke dnu tak jistě, jako že se Hollis jmenuju.“

„Jo,“ souhlasil vlažně Seamus. Hollis navzdory všem ujištěním doufal, že Keegan nezůstane bez pomoci, kdyby se ukázalo, že ji bude potřebovat. A navíc se bál, že vyplout v noci na širé moře bude znamenat jistou záhubu.

Hollis měl hlavu plnou starostí. Jako obvykle.

Strachoval se o Keegana a… ano, taky o tu zpropadenou ženskou. Schoval prsten na původní místo, protože ho ani tentokrát nedokázal hodit do moře.

Ano, je nenapravitelný blázen.

A teď navíc i kapitán téhle proklaté lodi.

Bo si utřel nos do rukávu a hlavou se mu honily nadávky, které by nejraději za tím oslem starým, Hollisem, vykřikl. Od starce, který vidí mořské potvory za každým rohem, si přece Bo nenechá rozkazovat. Hollis je ustrašený hlupák, je jako vetchá stařena. A není ke kapitánovi upřímný, to je jednou jisté.

Bo má důkaz.

Zakabonil se a zamířil přes palubu. Snažil se nekulhat. Několikrát starého muže sledoval do podpalubí a zjistil, že si tam Hollis nechodí jen přihýbat ze sudů s pivem a vínem. Kdepak, stařec měl ještě jiné tajemství. Jednoho větrného dne, když byl Bo zalezlý mezi bednami v podpalubí plném pištících krys, viděl, jak se Hollis natahuje kamsi vysoko a otvírá nepatrnou skrýš. Sáhl dovnitř a vytáhl prsten s třpytivým modrým kamenem. Bo div nehvízdl; pln úžasu hleděl na nádherný klenot zářící ve světle lucerny. Něco takového v životě neviděl.

„Starej kozel,“ zavrčel Bo polohlasně a po špičkách se plížil dolů ze schodů k Hollisově pokladu. Bo, ostatně jako všichni na lodi, už věděl, že Viktorie z Rhyddu je ve skutečnosti dcerou barona Jestina. A také znal příběh Keeganova otce, jenž ve hře v kostky vsadil svou loď proti nádhernému modrému drahokamu, temnému ogofskému safíru.

Bo vyšplhal po sudech s pivem; počínal si opatrně, aby mu nerozmačkaly zdravou nohu. Natáhl se k trámu a prsty nahmatal malý háček; zvedl jej a sáhl do drobné prohlubně. Div že mu broušený kámen nerozřízl bříško prstu. Bo ho vytáhl a málem upustil na zem, když se loď dala do pohybu. Chvíli se na něj díval a pak ho strčil do kapsy.

Vlastně to není krádež. Prsten nepatří Hollisovi. Je Rourkův – tedy jestli je pravda, co se o něm povídá. A jestli ne…, nuže, o tom, co s prstenem udělá, ještě nepřemýšlel. Zatím bude jeho. „Žádné zprávy?“ zeptala se Fawn. Chůva vzala dítě do náruče a jemně je kolébala. Zelda je divná, nesrozumitelná a tajemná, ale s dětmi to umí. Se všemi Fawninými dcerami zachází, jako by byly její vlastní, a s Fawniným jediným synem to jistě nebude jinak. I když se Zelda bouřila, když Fawn její jedinou dceru poslala na Tardiff, nakonec se s tím smířila. Protože se teď však ve Fawn také probudil mateřský pud a protože byl Ellwynn mrtev – ach, žalem ji píchlo u srdce, rozhodla se, že vezme Fannii zpátky na Ogof. Zelda taky nebude žít věčně a Sarah je husička. Z Fannie bude dobrá komorná.

„Sir Manning se ještě nevrátil. A jeho vojáci taky ne.“ Zelda se usmála na děťátko, ale smutné oči zůstaly pohaslé. Máloco je rozjasnilo.

„A Fannie?“

„Ne, ještě ne. Ale brzy,“ řekla Zelda a její staré oči konečně trošku ožily. „Už dnes.“

„To je dobře.“

„Děkuji, mylady.“

Fawn mávla rukou. „To nestojí za řeč,“ odpověděla; udělalo jí dobře, že si alespoň na chvíli vysloužila vděk staré ženy.

S povzdechem postavila pohár s vínem a doufala, že brzy pocítí, jak se jí tělem rozlévá teplo. Stále ještě byla celá bolavá a krvácela; už se nemohla dočkat, až se bude moci postavit. Vlastně by mohla být spokojená. Odpočívá v posteli, oheň v krbu jasně hoří, na podlaze jsou čisté rohože posypané voňavými růžovými lístky, na bílých stěnách visí barevné gobelíny a její syn, právoplatný dědic Ogofu a Tardiffu, je konečně na světě. Přesto byla neklidná. Cítila, že něco není v pořádku. Také Jestin, přestože měl ze svého syna velkou radost, byl nějaký napjatý. Odtažitý.

Kvůli Sheeně.

K čertu s tou holkou.

Někdo zaklepal na dveře a do pokoje vběhla Mary, až za ní světlé vlasy vlály. „Tatínek říkal, že už ses vrátila!“ vykřikla dívka, a když v Zeldině náruči zahlédla dítě v peřince, šla si je prohlédnout.

„To je Llywelyn?“ zeptala se. Chvíli se na chlapečka dívala a pak zkřivila rty a pokrčila nosánek, jako by ucítila něco zkaženého.

„Ano, to je tvůj bratr.“

Mary se neobtěžovala skrýt zklamání. „Vypadá… jinak.“ Mary poprvé nahlas vyslovila, co si všichni ostatní, kteří si dítě přišli prohlédnout, nechali pro sebe. Když služebnictvo a poddaní vcházeli do komnaty, byli plni dobrého rozmaru, blahopřáli Fawn k narození dítěte a vesele se usmívali, když však spatřili Llywelyna, zkameněli a úsměv ve tváři jim ztuhl.

„Protože je to chlapec.“

„Ne, protože má tmavé vlasy a nemá tak světlou kůži a… a obličejík má… je takový…“

„Pěkný je. Je pěkný,“ přerušila ji Fawn, která by nikdy nepřipustila, že její syn, kterého s takovými obtížemi počala, není dokonalý. I Fawn si však všimla, že je jiný, než byly po narození její dcery. Nebyl ani zdaleka tak čilý jako Mary, když přišla na svět, ani mu nezářily oči, jako zářily Anně, a když jej srovná s Lynnou… Ale co, takové myšlenky musí Fawn zaplašit. Každé dítě je jiné.

„Dopřej mu čas,“ nabádala ji, ale do hlasu se jí vloudilo podráždění. „Je tady zatím jen krátce a narodil se v ubohé špinavé chatrči, ne jako ty a tvoje sestry.“

„Proč jsi tam šla? Šla jsi za Šeřenou?“ zeptala se Mary a o dítě, které Zelda tak trpělivě houpala, úplně ztratila zájem.

Vyskočila na okraj postele. „Ona věští budoucnost, že jo? Proč jsi za ní šla?“

„Já nevím,“ lhala Fawn.

„Bála ses o miminko?“

„Trošku.“

„Tak jsi měla jít do kaple a modlit se.“ Mary pokývala hlavou a hodila si pramen světlých vlasů přes rameno. „To mi přece vždycky říkáš.“

„Tohle bylo jiné.“

Mary jí neodporovala, ale pochybovačně povytáhla jedno obočí. Fawn toto její gesto připomnělo ji samu. „Je to prostě jen další dítě,“ poznamenala Mary a Fawn napadlo, že její dcera tak trochu žárlí. A Fawn jí docela dobře rozuměla. Mary není dědička, a proto nikdy nebude středem zájmu. Nikdy se nestane předmětem nadějí a snů. Nikdy neponese jméno legendárního krále. Může jen doufat, že ji jednoho dne provdají za nějakého bohatého barona a ten že na ni bude hodný.

Není to spravedlivé.

Stejně jako tenkrát, když se narodil Ellwynn a Fawn poznala hořkou pravdu, že pohlaví hraje mnohem důležitější roli než inteligence.

Muži jsou předurčeni vládnout. Osudem žen je poslouchat.

Pokud nejsou dost chytré na to, aby svými muži manipulovaly. Ach, manžel se nikdy nesmí dozvědět, že zosnovala svůj vlastní plán a jeho použila jen jako nástroje. Ne, musí být pěkně zticha a tvářit se, že je poslušná, ba dokonce naivní až pitomoučká, aby se manžel utvrdil v tom, že jen on vládne a rozhoduje. Jedině tehdy má ženská vůle naději se prosadit.

Nikdy se jí za její námahu nedostane slov uznání. Ani na ní neulpí sláva.

Sláva, věhlas a bohatství patří jedině mužům.

Ženě zbývá jediné, zůstat v pozadí, uchylovat se ke lžím, skrývat své skutečné city a být dostatečně bezohledná, aby vykonala, co je potřeba vykonat, i kdyby si měla potřísnit ruce krví.

Děťátko se znovu rozplakalo. „Má hlad,“ řekla Zelda a přistoupila k posteli.

Fawn neochotně napřáhla paže, rozhalila si košili a vzala syna do náručí. Mohutné, mlékem nalité prsy ji bolely a bradavky pálily od toho, jak se pokoušela chlapečka nakojit. Opět s ní zápasil; několik vteřin sál, ale potom se prohnul do oblouku a plakal a plakal.

„Jsi moc krásné děťátko, Llywelyne,“ řekla, ale samotné jí dělalo potíže takovou lež vyslovit. Mary seskočila z postele a s bradičkou hrdě vztyčenou vyběhla z pokoje.

Kůň byl vyčerpaný. Na bílé srsti měl stříkance pěny a ztěžka oddechoval. Zdolali nevysoký kopec a přijeli k jezeru, na jehož hladině se odrážely hvězdy a srpek měsíce. Blížil se úsvit a bylo načase si odpočinout. Sheenu bolelo celé tělo, záda měla ztuhlá a z kotníku jí vystřelovala bolest.

Keegan se o ni ztěžka opíral. Teď napřáhl ruku přes její rameno a ukázal na malý hájek a skalní výčnělek. „Tamhle. To bude dobré místo k odpočinku,“

Unavenými pažemi Sheena zatáhla za opratě a hřebec zpomalil do kroku. Když byli na břehu jezera, Keegan seskočil z koně a pomohl jí sesednout.

Na košili měl tmavou krvavou skvrnu, ale nedal na sobě nic znát a pomohl koně odsedlat. „Trošku ho provedu,“ řekl. „Ty najdi místo, kde si zdřímneme.“

Byla příliš unavená, než aby něco namítala; napila se z jezera, umyla si ruce a obličej chladnou vodou a pustila se do hledání travnatého místečka pod stromy. Keegan zavedl koně k vodě, napojil ho a potom s ním chodil po břehu jezera, dokud se zvířeti nezpomalil dech.

Sheena prohrabávala sedlové kapsy v naději, že narazí na nějaké jídlo, ale žádné tam nebylo. Vůbec žádné zásoby. Dál už na prázdný žaludek nemyslela, položila sedlo na chladnou zem, opřela se o ně a zavřela oči. Byla přesvědčena o tom, že neusne, ale jak naslouchala šplouchání vln o břeh, dech se jí zklidnil. Když si Keegan se zaťatými zuby čistil okraje rány a potom se ukládal vedle ní, zlehka se pohnula. Přivinula se k němu, cosi zašeptala, vzdychla a upadla do hlubokého, klidného spánku.

Ve spánku vypadala mladší, než byla ve skutečnosti. Odhrnul jí pramínek ohnivě rudých vlasů ze skráně a usmál se. Je o několik let mladší než on, ale rozhodně to není žádné neviňátko. Vyděsilo ho, když slyšel, jak krůtě se k ní manžel choval a co všechno musela vytrpět. Zdálo se však, že se s tím vyrovnala.

Sice ji to zranilo, ale zůstala silná. Ano, je to skvělá žena. Dokázala přelstít ogofské i tardiffské vojáky a dobře mířeným kopancem srazila sira Manninga. Keeganovi zachránila život – nejen této noci, ale už dřív, před lety, když se postavila otci a vyvedla ho tajnou chodbou z hradu ven ke skrytému rozpadajícímu se molu.

Ano, je to jedinečná žena. Políbil ji na čelo. Jeho srdce je v pasti. Opřel si tvář o její temeno a naslouchal zvukům blížícího se rána. Zraněné rameno bolelo, ale alespoň se mu podařilo zastavit krvácení. Ačkoli byl na pokraji vyčerpání, mužství se mu pohnulo žádostí. Přemohl touhu políbit ji, probudit ji a milovat se s ní tak dlouho, až nebudou moci popadnout dech. Ležel vedle ní a hleděl na nebe, kde úsvit zahnal na útěk i těch několik posledních hvězd.

Kůň se znovu napil z jezera a pak se labužnicky vyválel v trávě. Odfrkl si, postavil se, potřásl mohutnou hlavou a začal se pást. Nad jezerem se válel mlžný opar a Keegan, kapitán Temného safíru, muž, který přísahal, že jeho srdce nikdy nebude patřit ženě, věděl, že by pro tuto rusovlasou dívku s nabroušeným jazykem položil život. Ještě nikdy necítil takovou potřebu někoho ochraňovat a vlastnit. Ještě nikdy nepomyslel na to, že by se vzdal moře kvůli ženě, ale Sheena z Ogofu převrátila celý jeho život vzhůru nohama.

Když se první ranní paprsky přehouply přes kopce na východě, upadl do spánku beze snů.

O několik hodin později otevřela Sheena oči a na nebi bez mraků spatřila kroužit jestřába. Kůň se pásl a Keegan, jehož tvář byla zarostlá, zlehka oddychoval vedle ní. Hlavu měl nepohodlně zvrácenou a košili potřísněnou krví.

Když ji kousek poodhrnula, ani se nepohnul. Při pohledu na ránu se zasmušila. Nebyla tak hluboká, jak se obávala, a už se pokryla slabým stroupkem, ale okolí bylo zarudlé a na chloupcích na hrudi měl zaschlou krev.

Chtěla by mu ránu vyčistit, potřít hojivou mastí, kdyby nějakou měla, ale věděla, že kdyby se ho jen dotkla, probudil by se. A kromě toho si přála být několik minut u jezera sama. Ještě stále na sobě měla kousavou vojenskou uniformu a nohy špinavé od toho, jak probíhala prasečím chlívkem a pak se prodírala lesem. Vlasy měla rozcuchané a slepené potem a jezero vábilo.

Opatrně vstala, aby Keegana neprobudila, a vyklouzla z nenáviděných smradlavých šatů. Odkopla vojenské holínky a vstoupila do vody. Když jí ledové kapky pocákaly nohy, zprudka se nadechla. Voda byla nádherně čistá. Osvěžující. Když byla po pás v jezeře, odrazila se a ponořila se celá. Cítila, jak ji chladná voda hladí po těle a proniká jí do vlasů. Prsty si je prohrábla a rozčesala, smyla si bláto z nohou a paží a potom se položila na záda a pozorovala mraky uhánějící po obloze, jak to dělávala, když byla ještě dítě. I když voda zábla, srdce jí zpívalo radostí, protože byla živá a byla s Keeganem, i když jen na chvíli.

Zvedla hlavu a pohlédla k místu, kde nechala spícího Keegana s hlavou opřenou o sedlo. Nebyl tam. Už tam neležel.

Srdce se jí zastavilo.

Jako nůž jí projel strach.

A pak ho viděla vyjít z lesa.

Byl, jak jej Pánbůh stvořil. Štíhlé svalnaté tělo dobronzova opálené. Oči měl šedé jako svítání a díval se přímo na ni.

Vyschlo jí v ústech, protože ho ještě nikdy za světla neviděla nahého. Mohutnou hruď a široká ramena měl poznamenány starými jizvami a mezi nimi svítila čerstvá rána. Pod hrudníkem porostlým kadeřavými černými chloupky se rýsovalo ploché břicho.

A pod ním, mezi Keeganovými svalnatými, pěkně tvarovanými stehny, jako lodní stožár, vztyčené mužství. Rozechvěla se očekáváním; Keegan došel k jezeru a vstoupil do vody. Po celý ten čas se jí díval upřeně do očí a ona se najednou nemohla nadechnout. Neměli času nazbyt ani důvod prodlévat déle u jezera, kde mohli být každým okamžikem objeveni. Přesto se nebránila, když k ní došel a strhl ji do náruče.

Studená kůže najednou žhnula. Bradavky měla ztvrdlé. Chladnými rty se nedočkavě, chtivě přisála k jeho rozpáleným ústům.

Zasténal a přivinul si ji ještě těsněji. Jazykem jí pronikl do úst a přitiskl své rty na její. Líbal ji a ona nemohla popadnout dech; žilami jí koloval oheň, rozlil se jí do rukou a do nohou a pronikl i na nejtajnější místečko jejího těla.

Žhnula touhou, prahla po něm. Objala ho kolem krku a lačně ho políbila.

Na to teď není čas, Sheeno. To nemáš zapotřebí. Je to ničema a tebe pro něj bude jen bolet srdce. Manningovi vojáci jsou už jistě blízko, tak tady nemeškej! To je sebevražda.

A přece se nemohla odtrhnout. Rozevřenými dlaněmi ji hladil po zádech, prsty přejížděl po páteři. Zvedl ji a políbil na mokré ňadro; Sheena zaklonila hlavu a cítila, jak jí ranní slunce laská kůži. Zlehka ji kousal, dráždil jazykem a líbal.

Srdce jí bilo jako splašené. Myšlenky na lásku pronikly hradbami, které kolem sebe vztyčila.

„Ach, čarodějko,“ vydechl a dlouze se jí zahleděl do očí. „Měli pravdu, když říkali, že jsi mě očarovala.“

Musela se usmát. Voda jí sahala až po prsa, v chladném ranním vzduchu měla bradavky vztyčené. „Ano, kapitáne, očarovala. A teď mě vždy, když se mi zachce, musíš potěšit.“

„Copak nemám svou vlastní vůli? Jsem tu od toho, abych ti sloužil?“ škádlil ji.

„Ano. Přesně tak,“ přikývla a potom se nahlas zasmála; její smích se nesl po zčeřeném jezeře.

Tlumeně se zasmál. „To je můj trest?“

„Ach ne, Keegane. Tvoje odměna.“

V očích se mu zablesklo. „Pak tedy přijímám.“ Než se stačila nadechnout, objal ji velkýma rukama kolem stehen, zvedl a posadil si ji na vztyčený úd. Zprudka se nadechla; kůže jí žhnula a zároveň byla chladná jako led. Zmocnil se jejích úst a ona jej objala nohama kolem pasu. Pomalu ji nadzvedl, prudce ji políbil a opět spustil dolů.

Dobrý Bože!

Vykřikla.

Opět ji políbil, silnými pažemi zvedl na vrchol svého mužství a zase spustil dolů.

Vzedmula se v ní vlna touhy. Vášnivě ho políbila a celým tělem mu vyšla vstříc. Zprudka se k němu tiskla a pohybovala se stále rychleji. Chce ho. Celého. Pánbůh jí odpusť, potřebuje ho.

Voda kolem nich vířila a vřela; Sheena přerývaně oddechovala. Zvedal ji a spouštěl stále rychleji a pohyboval se spolu s ní. Lapala po dechu, neschopná rozumně uvažovat. Sténala, paže obtočené kolem jeho krku. Ve vodě se odráželo vycházející slunce a voňavý letní vánek čeřil hladinu jezera. Byl stále rozpálenější a pohyboval se rychleji a rychleji; hlavu měl zvrácenou dozadu a chtivě ji líbal. Prsty se mu zaryla do svalů na krku.

„Keegane…, ach…“ Nebyla mocna slova.

„Ach, lásko moje…, sladká, přesladká Sheeno…“

Zmocnila se jí opojná závrať a celá se roztřásla. Její tělo se napjalo, nebe a voda jí splynuly v jedno a srdce se vzneslo do oblak. Přivinula se k němu, jeho tvář si přitiskla na prsa a poslouchala, jak mu tluče srdce a jak se mu zklidňuje dech.

Když se mohla znovu nadechnout, nechal ji sklouznout do vody. Nohy se jí zabořily do měkkého písku na dně jezera, jemná zrníčka jí pronikla mezi prsty. „Tak co, čarodějko, potěšil jsem tě?“ zeptal se jí ještě trochu udýchaně a jeho úsměv prozrazoval, že ví, že ji nasytil.

„Ach ne, kapitáne,“ zalhala a šibalsky na něj mrkla. „Příště se musíš víc snažit.“

„Opravdu?“ Po tváři se mu rozlil uličnický úsměv. „Pak se tedy budu snažit.“ Přitáhl si ji a zprudka ji políbil. Objal ji silnými pažemi a ona si v tu chvíli přála tisknout se k němu až do konce života.

Je to šílenství. Musela se zbláznit. Vydává se mu všanc, a přece nemůže jinak. Je pošetilá, ale miluje ho. Ať chce nebo ne, na tom nic nezmění.

Políbil ji, až se jí podlomila kolena; v uších jí dunělo, jako když se planinou ženou stovky koní. Kopyta zvoní a zvoní…

Ztuhl a zvedl hlavu. Sheena málem spadla do vody. „Keegane…?“

„Tiše!“

Potom to uslyšela. Země se třásla. Tedy ne její srdce, ale desítky koní letících s větrem o závod.

„Zatraceně! Poběž! Rychle!“ Popadl ji za ruku a táhl z vody ven. Oblečení i sedlo nechal ležet v trávě, v běhu popadl jen postroj. Kůň zvedl velkou hlavu. Keegan mu nasadil udidlo a zapnul přezku na krku. Vysadil Sheenu koni na hřbet, vyšvihl se za ni a vrazil zvířeti paty do slabin.

„Tak hni se, ty potvoro!“ zavrčel.

Hřebec vyrazil a řítil se po louce k lesu. Sheeně vyhrkly slzy a zastřely jí zrak. Změť dubů a borovic už byla na dosah. Rychleji! Běž rychleji, ty ďáble!

Mokré vlasy za ní vlály a šlehaly Keegana do tváře. Objímal ji a koleny pobízel koně k rychlejšímu běhu. Sheena se tiskla k silnému koňskému krku a lapala po dechu.

Když mohutný bělouš vběhl pod stromy na kraji lesa, odvážila se ohlédnout.

Vojáci Manninga z Tardiffu právě zdolali vršek kopce.

Kapitola 14

„To nemyslíš vážně, že tady není,“ naléhal Hollis, lomil rukama a díval se do ustaraných tváří několika námořníků. Pro lásku svátého Petra, kde je ten Bo? Přecházel po palubě Temného safíru a sužovaly ho desítky starostí. Slunce stálo vysoko na obloze a až na několik mraků bylo nebe úplně čisté; vítr nadouval plachty a loď mířila do Drudwy.

„Prohledal jsem loď od strážního koše až do podpalubí. Byl jsem i v tajných úkrytech, ale Bo na palubě není,“ prohlásil Jasper, mhouře na slunci zdravé oko.

„Pánbůh s námi a zlý pryč.“ Hollis zkoumal vzdálené pobřeží a spráskl ruce. Zamnul si bolavé klouby a v duchu proklínal paličatého kluka, který mu stále víc připomínal Keegana. Když bylo Keeganovi tolik, kolik je teď Boovi, taky byl nehorázně drzý a přivolával maléry. I když Bo a Keegan nebyli pokrevně spřízněni, chlapec se od kapitána, který ho našel na ulici, kde vyrůstal jako zlodějíček a žebrák, mnoho naučil.

„Tak se mi zdá, že se vypravil na pevninu, než jsme vypluli,“ odtušil Jasper, otrhaným rukávem si utřel nos a hlasitě posmrkl. Loď se pohupovala na vlnách. „Maynard tvrdí, že to není tak dlouho, co ho viděl ochomejtat se v podpalubí.“

Hollis zavrtěl hlavou, na holou lebku mu dopadaly drobné kapičky vody. Vrátit se nemohou; má-li se setkat s Keeganem, tak to nejde. Zběžně se za svéhlavého kluka pomodlil a pokřižoval se. Zmocnil se ho pocit beznadějné prázdnoty, protože neměl rodinu a Keegana a všechny muže posádky – i když to byli rváči, darebáci, zlodějové a ničemníci – považoval tak trochu za své děti. Zlovolné činy pohřbené v minulosti je svedly dohromady a moře jim učarovalo. Plavili se na lodi, jejíž kapitán se na nic neptal; byli jako vlci ve smečce, potřebovali se navzájem.

A svět je plný nástrah. Mořští hadi a čarodějnice, všude číhají démoni… K čertu, Hollis doufal, že má Bo dost rozumu na to, aby se zachránil, i když tomu sám příliš nevěřil.

Kde je to zatracené mládě? ptal se v duchu. Kde? A proč z lodi utekl?

Kvůli té ženě, útočil na něj vnitřní hlas. Od okamžiku, co ji našel v podpalubí, se všichni muži změnili. Hollis se mračil na zapadající slunce a mnul si paže, protože se do něj dala zima; bylo mu chladno, jako by ani nebyl na palubě, ale v ledové vodě na dně moře. Nebýt té krásné čarodějky, byli by Bo i Keegan s ostatními na lodi.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Jasper a Hollis cítil, že se na něho i ostatní muži dívají a čekají, co odpoví. George, utěsňující spáry na palubě, vzhlédl, a ohlédl se po něm i Velký Tom, který stál poblíž a prohlížel, jsou-li v pořádku všechna lana a plachty. Dokonce i Maynard se potloukal kolem, odvedený od své každodenní práce, totiž chytání krys, a předstíral, že ho strašně zajímá svinuté lano.

„Udržujte kurz,“ nařídil Hollis a zachmuřil se. Příď velké lodi se zařízla do průhledné vody; pokračovali směrem na jih. Jak přikázal Keegan. Na starém muži však ležela tíha tohoto rozhodnutí, bál se o chlapcův život.

U všech všudy, kdyby ještě někdy na toho kluka natrefil, popadl by ho a pevně objal. A pak by mu vyčinil nebo ho uškrtil za to, že je takový mezek paličatý.

Ano, je to jeho sedlo. Manning dřepěl na sešlapané trávě, prsty přejížděl po zdobené kůži a zamyšleně mhouřil oči. Sheena byla tady. Ona a kapitán. Na trávě se válely jejich šaty – námořníkův oděv a Peterova špinavá uniforma. A tamhle pod stromem vedle mýtiny někdo spal. Po Sheeně, kapitánovi Temného safíru a Manningově hřebci, nejlepším koni ve Walesu, však nebylo nikde ani památky. Manning zuřil; vztekle zaťal čelist. Mnul si palec o ukazováček a napadaly ho nejrůznější způsoby, jak by ty dva potrestal, kdyby je někdy dopadl.

A on je dopadne. Při všem, co je mu svaté, i při tom, co není, on toho Jestinova usmrkance v sukních najde, i kdyby ho to mělo stát život.

Manning byl pyšný na svou hrubou sílu, na to, že se před ním všichni jeho muži třesou strachy. Ale dopadnout Sheenu nebylo jen tak a vyžadovalo to i jiné kvality. Ukázalo se, že je ta holka mazaná jako liška a dvakrát tak mrštná.

Taky má z pekla štěstí. Ach, panebože, jaké ta má štěstí.

Zvedl se, protáhl si hřbet a do průzračného jezera odkopl oblázek, který mu ležel u nohy. Usilovně přemýšlel. Pozoroval, jak kamínek klesá ke dnu a jak se na hladině ozářené sluncem rozšiřují kola.

„Nejsou tady,“ hlásil Leonard a pátravě prohlížel okraj lesa. Manning však ukňouranému muži nedůvěřoval. Leonard byl s to prohlásit bitvu za prohranou dřív, než vůbec začala.

„Ještě se po nich podívej.“

„Ale…“

„Řekl jsem, aby ses po nich ještě podíval,“ vybuchl Manning.

Leonard a několik dalších mužů se vrátili do lesa hledat něco, co by jim napovědělo, kde ti dva jsou, Manning však byl přesvědčen, že nic neobjeví. Ta zpropadená ženská je jako duch, mizí beze stopy.

Odplivl si a rozhlížel se po krajině. Na jezeře plavaly kačeny; co chvíli se za potravou ponořily pod vodu a na hladinu jim vyčuhoval jen zadeček. Kde, ksakru, může ta zatracená Jestinova holka být? Kde? Se zraněným společníkem a s jediným koněm se daleko dostat nemůže. Znovu si odplivl, otřel si ústa a neřekl ani slovo. Prohledá ještě město, chatrč toho venkovana i loď v přístavišti; raději převrátí v tomhle Bohem zapomenutém kraji každý kámen, než by se vracel domů s prázdnou. Když na to pomyslel, zamračil se, a kdyby v tu chvíli někdo z jeho mužů něco namítal, bez milosti by ho poslal na onen svět.

Přecházel sem a tam po louce a v duchu přemýšlel, co řekne Fawn. Žádná duchaplná omluva ho nenapadala. Zanedlouho, když slunce ještě trochu povystoupilo, byli Leonard a hrstka Manningových mužů zpátky. Vrátili se s prázdnou. „Prohledali jsme mýtinu a křoví, ale už jsou pryč. Emberly si všiml čerstvých otisků koňských kopyt, ale to je tak všechno.“

Ale proč ujeli bez šatů a bez sedla?

Manning hodil špinavou uniformu Peterovi a zakabonil se nad kapitánovými kalhotami a zkrvavenou košilí. Alespoň může mít dobrý pocit z toho, že toho bastarda zranil. Kéž by byla rána smrtelná. Manning došel k závěru, že zřejmě objevili nějaké jiné šaty, ale proč si nevzali sedlo… Pokud ovšem nebyli nečekaně překvapeni.

U všech bohů, honit se za tou ženskou je snad jeho prokletí! Už i jeho vlastní muži o něm začali pochybovat a morálka šla k čertu. Začali se hádat, a jestli Sheenu rychle nechytí, mohlo by to skončit také tím, že se proti Manningovi vzbouří.

„Co teď?“ zeptal se jeden obzvlášť mrzutý rytíř; měl zkažené zuby a páchnoucí dech. Byl hubený a nervózní, kdykoli ochotný se bít.

„Budeme je dál stíhat.“

Peter si znechuceně odplivl. „Kde?“

Manning se na okamžik zamyslel a napadlo ho něco, co se mu pramálo líbilo. Kdoví, jestli mu Sheena tak úspěšně neuniká jen proto, že se Manning při pronásledování tolik nespoléhá na svou hlavu. Využíval k tomu, aby druhé zastrašil, především tělesné síly a nakonec vždycky dostal, co chtěl. Těm, kdo se mu vzepřeli, nakonec vždy nějak nahnal strach, donutit je vzdát se, místo aby bojovali nebo se na něj pokusili vyzrát. Vědělo se o něm, že nerad prohrává, a pokud by se někomu podařilo jej porazit, Manning by si nedal pokoj, dokud by ho nedostal. Ale s Sheenou to bylo jiné. Jeho síla ani pověst jako by na ni neúčinkovaly. Vypadalo to, že je odhodlaná zmařit mu všechny plány.

Možná je načase změnit taktiku a zapojit do pronásledování kromě síly i rozum. Zřejmě bude muset obětovat trochu drahocenného času, ale konečně se nebude pohybovat v kruzích. A neznemožní se tím, že mu Sheena zase unikne. Nastraží past. Nabral do hrsti hlínu, a když klouzala zpět na zem, zvažoval, jaké má možnosti.

I když se mu to vůbec nelíbí, bude muset udělat pár kroků zpátky. A promyslet její příští tah. Pohlédl k tmavému lesu na protějším břehu jezera a zamračil se. Zatím mu vždycky proklouzla mezi prsty, jako ta hlína v jeho dlani. „To se už víckrát nestane,“ pronesl nahlas. Zaťal ruce v pěst, jako by ji chtěl na místě zajmout.

„Co se už nestane?“ zeptal se jeden z jeho mužů.

Už nikdy se nenechám doběhnout, pomyslel si. „Pojďte,“ nařídil; vyskočil do sedla Delwynova koně a prudce trhl za opratě. „Ty, Sethe, vezmi sedlo a ty hadry. Třeba je ještě budeme potřebovat.“ Pobídl koně a vedl unavené vojáky pryč od jezera, směrem k chatrči, kde Sheeně už jednou poskytli útočiště. Co kdyby Freddy nebo jeho žena věděli něco o tom, co má za lubem? Zatím se mu vždycky pár drobnými nebo pohrůžkou výprasku dařilo lidem rozvázat jazyk. A s tím prosťáčkem to jistě nebude jiné. Kromě toho s ním má nějaké nevyřízené účty. Ještě tu jsou ty drahokamy, rubín, topaz a smaragd, které Sheena ukradla z Tardiffu a o nichž Freddy žvanil v hostinci. Kdyby mu Sheena přece jenom unikla, vrátil by se aspoň s těmi kameny. Mlaskl na koně a pobídl ho do cvalu.

Brzy dorazili zpátky k malému hospodářství vklíněnému mezi les a mořské útesy. Manning uviděl Freddyho na poli, z velkého pytle házel žaludy prasatům, která spokojeně chrochtala a ryla u jeho nohou. Hodil si pytel přes rameno, a když si otíral ruce o kalhoty, spatřil Manningův oddíl. Na venkovanově nehezké tváři se objevil podezíravý výraz.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se a vydal se blátem k plotu. Otrhaný ubožák. Dlaní si zastínil oči a mračil se na zlověstně vyhlížejícího rytíře. „Copak jste ji nenašli?“

„Chci ty drahokamy,“ řekl Manning bez okolků.

„Co… cože?“ Freddyho tvář se vmžiku proměnila. Vypadal teď jako zvíře zahnané do kouta. Bylo zřejmé, že se chystá zapírat.

„Já vím, že máš ty klenoty, Freddy, a nepokoušej se mi lhát.“

„Ale já žádné klenoty nemám.“

Manning sáhl po krátkém biči. „Vzpomeň si, Freddy, a nelži mi. V noci v krčmě jsi říkal, že dívka, kterou jsi našel, měla u sebe drahokamy. Nejen ten zlatý, kterým ses vychloubal. Na vlastní uši jsem tě slyšel.“

Venkovan se ani nepohnul. Ztěžka polkl. Nepěkná tvář mu zrudla. „Nevím, o čem mluvíš.“

Manning popojel s koněm blíž, v ruce třímaje krátký bič. „Ale víš.“

„Byl jsem opilej.“

„Já jsem ten žlutý kámen viděl.“

„Jinej jsem neměl. Musel jsem ho prodat a…“

Manning seskočil z koně, přeskočil plot a popadl nebožáka za krk. Mával bičem, jako by chtěl tomu prolhanému chudákovi vyříznout jazyk. „Jestli mi neřekneš pravdu, Freddy, podřežu ti všechna prasata, zapálím dům a tebe a tvou ženu předvedu před barona z Ogofu. Až uslyší, že jsi mi lhal o tom, kde je jeho dcera a ty prsteny, které tu nechala, nebude se dlouho rozmýšlet a pošle tě na šibenici.“ Zkroutil muži ruku za zády, až šlachy zapraskaly.

„Aaau,“ vykřikl Freddy a klesl na kolena. Manning ho znovu přinutil vstát a práskl mu bičem přímo před nosem. Přesto ten pitomec ani nehlesl.

„Začni sviní,“ nařídil Manning Sethovi. Voják vytáhl šíp z toulce, zacílil a natáhl tětivu.

„Ne!“ Dveře chatrče se rozletěly a vyřítila se Freddyho manželka, mohutná žena s odulou tváří a nosem jako řepa. „Tady jsou ty drahokamy, sire Manningu. V botě té paní.“

„Buď zticha, Esmé!“ Freddy posmutněl. Všechny jeho sny o bohatství se rozplynuly stejně rychle, jako se objevily.

Zavalitá žena se k nim rozběhla, až kameny v botě, kterou držela v napřažené ruce, chrastily. Jako by se už nemohla dočkat, až se pokladu zbaví. Ale proč? Za jediný prsten by si mohli koupit desítky takových sviní… Nedává to smysl, pokud se ovšem nebojí o vlastní život nebo o život svého muže. Může mít takový strach?

Manning Freddyho pustil, přehoupl se přes plot a vytrhl jí holínku z ruky. Obrátil botu podrážkou vzhůru a do připravené dlaně se mu vykutálely dva kameny. Jeden krvavě rudý a druhý zelený jako les. Klenoty na slunci oslnivě zářily.

„Podívej, Freddy, úplně jsi zapomněl, že je máš, co?“ posmíval se Manning a zastrčil si bič za opasek. „Asi bys neměl tolik pít.“

Muž zrudl a vypadal, jako by ho stihl hněv Boží; mnul si rameno a měl co dělat, aby hlasitě neklel.

Jeho žena měla očividně strach. V oteklé tváři byla bílá jako stěna a v jednom oku jí nervózně cukalo. Otírala si špinavé třesoucí se ruce do zástěry. Manning skočil na koně a už už by byl odjel, ale něco bylo ve vzduchu, něco, co mu zatím unikalo. Ano, má drahokamy, které mají cenu hotového jmění, ale ta žena… Chová se tak divně.

A pak ho něco napadlo. Bylo zřejmé, že Freddyho žena chce, aby byl Manning co nejrychleji pryč. Jako by něco ukrývala. Ale určitě ne kameny, těch se vzdala s příliš lehkým srdcem. Vydala je až podezřele snadno. Jistě za tím nebyla ani láska k manželovi, protože to by mu přiskočila na pomoc, když viděla, že ho obestírají mrákoty. Stojí na prašné cestě ke dveřím chatrče, skoro jako by tam nechtěla nikoho pustit.

Proč?

Schovává snad něco mnohem cennějšího než drahokamy? Vzduch byl chladný, moře pod útesy pravidelně naráželo na břeh, a přece se Esmé potila, po spáncích jí stékaly kapičky potu. Manning přimhouřil oči proti slunci, zahleděl se ke dveřím stavení a zdálo se mu, že se uvnitř něco hnulo.

Srdce mu poskočilo radostí.

Někdo se tam opravdu skrývá.

Na rtech se mu objevil úsměv a naplnilo ho očekávání. Že by byla lady Sheena tak pošetilá a vrátila se sem? Třeba musela. Nebo byli ona i kapitán nazí – možná právě leželi v objetí – a někdo je vyplašil, a tak se uchýlili sem, protože věděli, že se jim tady dostane pomoci. Anebo se vrátila pro své drahokamy – pro klenoty, které mu ta žena teď tak ochotně dává.

„Prohledejte dům,“ nařídil Peterovi a Ottovi.

„Ne, nikdo tu není,“ pospíšila si žena s odpovědí. Oči měla rozšířené hrůzou. Ztěžka polkla. „Chtěl jsi kameny, teď je máš a…“

Otto, nejsilnější z Manningových mužů, ji hrubě odstrčil, až upadla na zem, a s taseným mečem se hrnul do dveří.

Esmé se nenechala zastrašit. Vyškrábala se na zavalité nohy a rozběhla se za ním. „Ne, ne, tam nikdo není. Hned zmizte…“

Z chatrče se ozvalo za vytí, kletby a pak zvuk běžících nohou.

„Pánbůh nám pomáhej,“ vykřikla Esmé, když ji Peter srazil k zemi a špičkou meče namířil do úžlabiny mezi prsy.

Manning zatnul čelist. Že by mu Sheena znovu unikla? Ale jak? „Nikoho nepouštějte ven ani dovnitř!“ vyštěkl. „Obkličte dům!“

Bylo to však zbytečné. Než dořekl, objevil se ve dveřích Otto a pod paží nesl střapatého kluka. Chlapec se bránil, kopal, mlátil kolem sebe pěstmi, kousal a divoce se zmítal.

Ottovi z ucha kapala krev.

„Ten prevít mě kousl,“ nadával, tvář staženou bolestí. „Parchant je to!“

„Kdo je to?“ chtěl vědět Manning.

„Nikdo.“ Esmé si nervózně mnula ruce. „Bydlí tady s námi a pomáhá muži na poli.“

„Ale váš syn to není?“ zeptal se Manning a zamyšleně se zamračil, protože měl pocit, že už toho rozcuchaného kluka někde zahlédl.

„Ne, ale…“

„Postav ho na zem,“ přikázal Manning a vrtalo mu hlavou, kde toho spratka viděl. „Čí jsi, kluku?“

Chlapec chtěl vzít do zaječích, ale Otto byl rychlejší, než to vypadalo, a popadl kluka za střapaté vlasy. „Nikam nepůjdeš…“ varoval ho a držel si ho od těla na vzdálenost paže. „Je to pěknej mizera. Málem mi ukousl ucho a kopl mě do holeně. Mířil výš, chtěl mě kopnout do koulí.“

„Proč?“ zeptal se Manning.

„Znám ho,“ vmísil se Peter a tvářil se pyšně. „Byl na lodi spolu s Wartem, že jo, kluku?“

„Nech mě bejt,“ odsekl kluk a odplivl si.

„Ano.“ Manning si vzpomněl, že ho viděl šplhat po lodním stožáru.

„On za nic nemůže. Narazila jsem na něho ve městě. Vyptával se na kapitána a nějakou ženu, která spadla z lodi do moře. Vzala jsem ho sem, aby mi řekl, co o té ženě ví…“ Esmé selhal hlas, brada se jí roztřásla. „Je to ještě dítě.“

„Tu ženu jsi už neviděla?“

„Ne,“ řekla a zavrtěla hlavou. Její muž se ztěžka opřel o plot. „Nechte toho chlapce tady, prosím. Je ještě tak mladý.“ Nic nedbala Peterova meče a rozběhla se k plotu. „My… my, můj muž a já, chceme děti. Měli bychom ho rádi jako vlastního.“

„Nejsem dítě,“ prohlásil ten vzpurník umíněně.

„Mohl by se nám hodit.“ Manninga nadchla představa, že by za chlapce dostal výkupné. Přes rty mu přelétl neznatelný úsměv, ačkoli bitva ještě zdaleka nebyla vyhrána. Teď však má drahokamy a toho kluka. Konečně se na něj usmálo štěstí. „Pojďme k lodi,“ zavelel.

Chlapec se jen drze zachechtal: „Na to je pozdě. Už vyplula.“

„Kapitán je na palubě?“ V Manningovi vřela krev. Chlapec neodpověděl, jen si ho vyzývavě měřil očima.

„Ale to je jedno; ve všech městech na pobřeží mám své zvědy,“ vyštěkl. „Ať už Temný safír zakotví kdekoli, dřív nebo později se to dozvím. Šerif už si to pohlídá.“ Ten spratek nevycválaný si znovu odplivl. „Vezměte ho s sebou!“ nařídil Manning; žena se za nimi s pláčem rozběhla, ruku přitisknutou na ústa. Manning jí nevěnoval pozornost. „Jestli se bude bránit, svažte ho a dejte mu roubík.“

„Ne, prosím vás, ne, vždyť je to ještě dítě,“ žadonila žena a oči měla zalité slzami. A to všechno pro kluka, který není její. Manning tomu nerozuměl. „Nemůžete ho odvést…,“ vykřikla a vztáhla za ním ruce v úpěnlivé prosbě.

„Ale můžu,“ odvětil Manning a vědoucně se ušklíbl. „A taky ho odvedu.“

„Co s tou sviní?“ zeptal se lučištník a Manning si uvědomil, že pořád ještě na prase míří.

Zadíval se na zbědovaného venkovana a jeho nehezkou ženu dožadující se dítěte, které nebylo její. Vrátil se pohledem zpět k vojákovi, pobídl koně a přikázal: „Zastřel ji.“

I když je to ničema, má aspoň dobré nápady, pomyslela si Sheena a třásla se chladem. Rychle se oblékla do mnišské sutany, kterou Keegan ukradl z prádelny v opatství. Pružně jako kočka se přehoupl přes zdi zahrady a proplížil se kamennými chodbami.

Nikdo ho neviděl, dušoval se, když se vrátil, ale Sheeně to bylo jedno. Čekala na něj schovaná v křoví, přemítajíc, co by dělala, kdyby ho chytli a uvěznili, což se naštěstí nestalo. Konečně se může obléknout. Přehodila přes sebe hrubý oděv, přetáhla si kapuci a pod ni schovala vlasy i část obličeje.

Podařilo se jim vyhnout se Manningovu oddílu, projeli kolem opatství a podél pobřeží zamířili k jihu. V jakémsi městečku vyměnili Manningova krásného bělouše za dvě herky, kterých se majitel stáje velmi rád zbavil.

„Udělali jste dobrý obchod, otče,“ přesvědčoval je chlapík a poklepával Keegana po zádech. Bylo na něm vidět, že je sám se sebou spokojený, jak se mu je podařilo doběhnout.

„Ano, také si to myslím, Pánbůh se ti za tvůj skutek po zásluze odmění,“ odvětil Keegan a sledoval, jak muži poskočil ohryzek v krku. „On zná tvé srdce. Bůh ti žehnej, synu.“

Zatímco Keegan mluvil s obchodníkem, schovávala se Sheena ve stínu, aby na ni nebylo vidět. Oba potom nasedli na ubohá zvířata a vydali se na cestu.

Sheena byla nervózní a pořád se ohlížela, ale po Manningovi a jeho mužích nebylo nikde ani památky. Potkávali jiné pocestné: muže a ženy s dětmi, pěší i na koni. Prošlo kolem nich několik potulných muzikantů a pouliční prodavač se skřípajícím povozem taženým párem mezků. Vojáka však neviděli žádného. Přesto byla Sheena ostražitá, oči upírala k obzoru a uši měla nastražené, jestli nezaslechne dusot koňských kopyt. Ruce na oprati se jí potily; ohlížela se a bedlivě zkoumala každou křižovatku, ke které se blížili, přesvědčená, že se nenáviděný rytíř se svým oddílem vynoří za nejbližším stoupáním nebo na ně číhá ukrytý za ohybem cesty.

Keegan byl naopak klidný.

Vyhýbala se mu pohledem, protože pokaždé, když o něj zavadila očima, vzpomněla si na to, jak za ní seděl nahý na koni. Zatím každé jejich milování bylo úžasné, věděla však, že žádné další už nebude. Ona se vydá na Ogof, kde ji možná čeká šibenice, a Keegan se vrátí na moře. Tak to bude, i když se jí to ten pohledný tvrdohlavý kapitán pokouší vymluvit.

Když pomyslela na to, že ho bude muset opustit, ztěžklo jí srdce. Nemá však na výběr. Zůstane-li s ním, bude do konce života prchat před nepřáteli a nervózně se ohlížet, jestli ji někdo nesleduje, jako to dělá teď.

A on bude nadosmrti terčem Manningova hněvu. Jedině když se ona vydá otci, bude Keegan volný. Hrdlo se jí sevřelo, když si představila, do jakého nebezpečí ho uvrhla a jeho muže také.

Srdce se jí zachvělo a ona letmo pohlédla jeho směrem. Viděla ostře řezané rysy a upřený pohled. Čím to, že na něj musí pořád myslet? Dokonce i teď, když má plnou hlavu tardiffských vojáků, vzpomíná na milování v jezeře a na dráždivý dotyk jeho hladké mokré kůže.

Chvějíc se vzrušením stočila zrak zpět na rozbahněnou cestu, rozježděnou těžkými povozy a rozdupanou koňskými kopyty. Pokaždé, když potkali jezdce na koni, byla přesvědčená, že je to tardiffský zvěd. Hodiny ubíhaly, a když se blížili k Drudwy, pocítila záblesk naděje. Třeba jim to, že se kus vraceli a vyhýbali se hlavním cestám, přinese vysněnou svobodu. „Na to nespoléhej,“ říkala si, když potkávali stále více pocestných.

Ani na okamžik nemohla pustit Manninga z hlavy a navíc jí dělala starosti ještě jedna věc. Keegan věřil, že s ním odpluje na Temném safíru, ona však věděla, že už na palubu jeho lodi nikdy nevkročí, aby neuvrhla posádku do nebezpečí.

V tom okamžiku ji napadla další znepokojující myšlenka. „Kde je Wart?“

Keegan neodpověděl.

„Poslals ho na břeh, aby zjistil, kdo jsem. Slyšela jsem to,“ nenechala se odradit jeho mlčením. Otočila se v sedle, aby na něho lépe viděla. „Kde je?“

„Je mrtvý.“

Jeho tvář byla bez výrazu.

„Jak to?“ zeptala se, ale moc dobře věděla, jak odpoví. „Sir Manning.“

Keegan se zachmuřil. „Nezastaví se před ničím. Nikdo si před ním nemůže být jist životem.“ Chvíli upřeně pozoroval obličeje lidí, které potkávali, a pak se znovu zadíval na ni. „Na moři budeš v bezpečí,“ zopakoval, jako by jí četl myšlenky.

„Ne, kapitáne,“ Zavrtěla hlavou, protože věděla, že se musí vrátit domů, na Ogof. Sama. „Nemůžu až do smrti utíkat. Ani se nemůžu schovávat na tvé lodi. A taky… taky nechci ohrozit život tvých mužů.“ To ona může za to, že Wart zahynul. Zamrazilo ji, protože si nakonec posádku Temného safíru zamilovala. Najednou jí vůbec nevadilo, že jsou to hrdlořezové a zloději. Warta neznala, ale jeho smrt ji nenechala chladnou.

„Dáš tedy v sázku svůj vlastní život?“ zeptal se Keegan.

„Je to můj boj a je načase, abych se přestala zbaběle skrývat.“

„I když to bude znamenat jistou smrt?“

„Otec mě nenechá zemřít.“

„Víš to jistě?“ zeptal se, když projížděli městskou branou. „Není moc trpělivý.“

„Je to můj otec.“

„To ano, a zabil mého otce.“

Koně se plahočili úzkými uličkami; Sheena zmlkla. Z otevřených dveří místního hostince k nim doléhala hudba a smích. Klempíř nabízel své zboží a v kovárně syčely měchy a jasně hořel oheň. Kolem pobíhaly a hrály si děti, koulely obručemi a honily se se psy. Vlhký slaný vzduch byl plný kouře a páchl rybinou, chlévskou mrvou, močí a odpadky.

Na druhé straně města bylo přístaviště a tam, mezi rybářskými loděmi, kotvil Temný safír. Když se Keegan díval na vysoké stěžně pnoucí se k modrému nebi, přelétl mu po tváři pyšný úsměv. Loď se tiše houpala na vlnách, plachty smotané na ráhnech; vzduch byl prosycen solí. Nedaleko přístavní hráze dřepěl nějaký muž a každému, kdo prošel, nabízel sledě, tresky a kraby. Vedle něj na stoličce seděla jeho žena a vyvrhovala ryby, za celou tu dobu nezvedla zrak a ani se neusmála; v přístavišti několik statných mužů nakládalo bedny a sudy.

Keegan zatáhl za opratě a natáhl se k Sheeně, když vtom se zarazil. Znovu se zadíval na svou loď a úsměv mu ztuhl na rtech. „Něco není v pořádku,“ zašeptal, oči potemnělé podezřením.

„Co?“

„Kde jsou všichni?“ Mhouře oči prohlížel si palubu Temného safíru a také Sheena zkoumala loď od přídě k zádi, ale nikoho neviděla.

„Třeba jsou všichni v podpalubí nebo ve městě nebo…“ Zmlkla, jako by za zády tušila ducha. Chloupky na krku se jí zježily hrůzou a ona se s tlukoucím srdcem ohlédla.

Přímo za nimi na černém koni seděl sir Manning z Tardiffu oděný do barev nenáviděného hradu, červené a zlaté. A nebyl sám. Úzká dlážděná ulička za ním byla plná mužů z Temného safíru. Všichni měli ruce svázané, někteří z nich tváře samý šrám. Stáli tam a upřeně se dívali do země – Seamus, Jasper, Hollis, Maynard, dokonce i Velký Tom a všichni ostatní. Do jednoho spoutáni. V řetězech. Uvězněni bezcitnými tardiffskými vojáky.

Sheenu zamrazilo.

Zlověstný rytíř Manning z Tardiffu zvítězil.

„Lady Sheeno,“ řekl hrubým hlasem naplněným pýchou, „je načase, aby ses odebrala k otci a zřejmě i pro rozsudek smrti.“

Kapitola 15

Keegan se otočil k Manningovi a tvář mu zkameněla. „Mně ani této dámě nebudeš poroučet.“ Popojel na bídném koni mezi Sheenina poníka a Manningova hřebce, ale bylo to směšné gesto. Bylo po bitvě. Prohráli a Sheena přivedla posádku Temného safíru do jisté záhuby.

Manning na Keegana upřel nenávistný pohled a z jeho slov zaznělo uspokojení: „Aby ses nedivil, kapitáne.“

Sheenu bodlo u srdce. To ona ohrozila všechny jeho muže, zmařila jejich životy. Když pohlédla na šrámy a podlitiny na Seamusově, Jasperově a Tomově tváři, utvrdila se v tom, že je nezbytné, aby se Manningovi vzdala. Jedině tak je naděje, že je zachrání.

Když zahlédla Boa, málem se rozplakala. Malý rošťák s rozčepýřenými vlasy, vždycky tak plný života, vypadal doslova zbědované, zápěstí měl nešetrně spoutána silným provazem a v ústech roubík. Tvář měl špinavou od bláta a oči rozšířené hrůzou. Z jakéhosi důvodu ho drželi stranou od ostatních. Ach, Bože, nedopusť, aby Manning chlapci ublížil. Najednou měla sucho v ústech. Musí přijít na to, jak ho zachránit. Bo zvedl zrak a pohlédl jí do očí; přestože na něm bylo vidět, že se bojí, a na umazaných tvářích měl šmouhy od slz, napřímil hubená ramínka a snažil se chovat jako muž.

„Nuže, paní,“ řekl Manning. Černý kůň netrpělivě přešlápl a vojáci s neústupnými výrazy ve tváři obstoupili zajatce. „Už nemáš kam utéct.“

Keegan se naklonil v sedle. „Tady nemáš co rozhodovat, tak si seber svou mizernou armádu, pusť tu dámu a moji posádku a vypadni…“

„Nebo co?“ ušklíbl se Manning. Prodavač ryb přestal nabízet své zboží kolemjdoucím; pomalu se kolem nich začal srocovat dav. „Nemysli si, že můžeš smlouvat, kapitáne. Šerif souhlasil, že smím všechny tvé muže vzít do zajetí, protože pomáhali vražedkyni lorda z Tardiffu.“ Manningův hlas byl ledový jako moře; jednal s nimi samolibě a povýšeně. „Skončil jsi, Keegane.“ Luskl prsty a pokynul, vojáci se kolem nich semkli ještě těsněji. Sheenin kůň před postupujícími muži neklidně uskočil.

„Varuji tě, Manningu, nech ji být.“ Keegan pobídl koně a popojel k nelítostnému rytíři. Zatnul čelist a oči mu žhnuly; vypadalo to, že se navzdory všemu chce na Manninga vrhnout. „Pusť mé muže, nic ti neudělali.“

„Zbytečně se namáháš, mám šerifův souhlas.“

„Půjdu s tebou,“ promluvila Sheena a rychle uvažovala vědouc, že kromě sebe nemá co nabídnout. Vypadalo to, že se strhne rvačka, a přestože se na Temném safíru neplavili žádní třasořitkové, s dobře ozbrojenými tardiffskými vojáky se měřit nemohli. „Pusť je a já…“

„Ne,“ zarazil ji Keegan se zaťatými zuby; svaly měl napnuté a oči mu svítily. Upřeně hleděl na Manninga, ale Sheena si všimla, že odhaduje přihlížející dav, zvažuje sílu nepřítele a možnosti úniku… „Šerif nemá právo o něčem takovém rozhodnout. Zůstane se mnou.“

Manning se zasmál. „Ve všech městech na pobřeží jsem rozmístil své vojáky a v každém z nich mé pověření platí.“ Neznatelně přimhouřil oči. „Dlouho mi unikala, ale konečně jsem ji dopadl.“

Keegan pevně sevřel opratě. „Když se jí vzdáš, Manningu, a pustíš mé muže, můžeš si vzít Temný safír.“ Kývl bradou k lodi pohupující se na vlnách; Manning na obrovské plavidlo s vysokými stěžni a lesknoucím se trupem vrhl chtivý pohled.

„Ne!“ Sheena nedovolí, aby se vzdal Temného safíru. Ani své posádky. „To já jsem vším vinna, půjdu s tebou, sire Manningu,“ zopakovala a setřásla kapuci z hlavy, „nepokusím se uprchnout, ale ti muži zůstanou zde. S kapitánem.“

„Ale, paní, snad mi nechceš říkat, co mám a nemám dělat.“ Jízlivě se usmál na Keegana. „A ty taky ne. Když budu chtít tvou loď, vezmu si ji. A o tom, co bude s vězni, také rozhodnu sám. Jedeme! Oswalde, přived vězně,“ nařídil. „Vem s sebou kapitána a…“

„Ne, Manningu, poslouchej mě. Když je pustíš, půjdu dobrovolně s tebou, slibuji, že se nepokusím uniknout ani ti jinak zmařit plány. Snažně tě však prosím, netrestej je za moje provinění,“ ozvala se znovu, tentokrát o něco odvážněji Sheena. Přihlížejících stále přibývalo, uzavřeli vojáky a jejich zajatce do kruhu. Ženy byly vyloženy v oknech domů a muži nechali rozdělané práce; rybářova žena přihlížela tak zaujatě, až jí vypadl nůž z kostnatých prstů. Sheena, nedbajíc Keeganova varovného pohledu, zvedla bradu a chladně se na Manninga zadívala. „Dodržím, co jsem slíbila,“ pronesla.

„A když je nepustím?“

„Pak přísahám, že ti uteču a osvobodím je. A otci řeknu, že nejsi čestný člověk, že jsi zabil nevinného.“

„Toho zvěda? Warren z Halliwellu nebyl nevinný.“

V Sheeně se hnula žluč odporem. Keegan měl sto chutí se na Manninga vrhnout a zardousit ho holýma rukama.

„Nemáš právo rozhodovat o tom, kdo bude žít a kdo ne,“ řekla.

„Že ne?“ Manning pohrdavě odfrkl. „Myslím, že by sis měla uvědomit, paní, že jsem zde na příkaz tvého otce.“

„Budu s Jestinem jednat,“ vmísil se Keegan.

„Ne!“ Už bylo prolito dost krve. „To si s ním musím vyřídit sama.“ Hrdě vztyčila bradu a přejela všechny Manningovy vojáky výhrůžným pohledem. „Pustíš-li kapitána a jeho muže na svobodu, slibuji, že neublížím nikomu z tvých vojáků.“

Manning se hlasitě zachechtal a Sheenu zamrazilo. „Mí muži jsou silní, nebojí se slabé ženy.“

„Ne?“ opáčila a pochybovačně zvedla jedno obočí, přestože jí srdce splašeně tlouklo a pod hrubým oděvem se začala potit, ačkoli bylo chladno. „Ani když na ně sešlu Morganin hněv a…“

„Ach, je to čarodějnice,“ zašeptala nějaká žena s nosem jako skoba, přivolala děti a hnala je pryč.

„Já těm tvým čárám nevěřím,“ řekl Manning.

„To říkal Tardiff také.“

Několik vojáků očividně zbledlo. Mohutný hnědák nervózně přešlápl z nohy na nohu, až železné podkovy zazvonily, a roztáhl chřípí. Nějaký muž zakašlal. Vítr zesílil. Lidé stojící okolo o krok ustoupili a někteří zbožnější se rychle pokřižovali.

„Nepokoušej mě,“ varovala ho tiše.

Keegan si setřásl z hlavy mnišskou kápi, předklonil se v sedle a se zaťatými zuby pronesl: „Moji muži zůstanou se mnou, Manningu, a ta žena také. Jak jsem řekl, za to, že nás necháš na pokoji, dostaneš Temný safír,“ opakoval Keegan a Manning ze sebe vyrazil ďábelský smích.

„Ale ten mi už patří.“

Sáhl do kapsy a vytáhl prsten s blyštivým drahokamem. Kámen se na denním světle krásně leskl.

Sheena zalapala po dechu.

Keegan zíral na prsten, jako by to bylo něco ze záhrobí.

„Vidím, že jej poznáváš.“

Ano, prsten patříval její matce a před jedenácti lety se stal předmětem té strašné sázky; tehdy jej Keegan ukradl. „Ale jak…?“

Keeganův pohled, na okamžik upřený na kámen, se s němou výčitkou zastavil u Hollise. Stařík jako by se celý scvrkl. „Ty jsi mi lhal?“

Hollis nehnuté zíral na kamennou dlažbu, nahrbil ramena a z hlasu mu zaznělo zoufalství. „Měl jsem ten zatracený kámen hodit do moře už tenkrát, před lety.“

„Našli jsme ho u toho kluka,“ poznamenal Manning. „Ale to je jedno. Teď mám všechno a ty, kapitáne, nemáš nic, jen falešnou pýchu. Je zbytečné dál smlouvat. Polovina mých mužů se teď nalodí na palubu a ty dohlédneš na to, aby oni i Temný safír v pořádku zakotvili u Ogofu. Ten kluk“ – ukázal na Boa – „pojede se mnou, a jestli se doslechnu, že chystáš vzpouru, podříznu mu krk a jeho hubené tělo hodím mořským potvorám.“ Bo zalapal po dechu a Sheenu přemohlo zoufalství, jaké ještě nikdy v životě nezažila. Kdyby tak mohla zachránit alespoň toho chlapce, a Keegana… a všechny ostatní muže z Temného safíru, všechny ty ubohé ničemy, kterým se naučila důvěřovat. Naposledy pohlédla na Keegana a srdce ji zabolelo, když si uvědomila, že už ho nikdy v životě neuvidí.

Chlapec, kterého kdysi na pláži políbila.

Muž, který se stal jejím milencem.

Manning luskl prsty a sedm nebo osm špinavých vojáků s dusotem napochodovalo na palubu Temného safíru.

„Já a zbytek mých mužů se zajatci pojedeme po souši. Na Ogofu se znovu shledáme, a pokud vykonáš, co po tobě chci, budou tví muži volní.“ Ukázal na několik vojáků na koních. „Na Ogofu předáme lady Sheenu z Tardiffu jejímu otci a loď bude moje. Baron Jestin z Ogofu rozhodne o tvém osudu – jestli budeš žít, nebo zemřeš. Ale to už mě zajímat nebude.“ Úsměv se rozplynul; z každého póru na jeho těle prýštila nenávist. „Konečně. Jsem unavený z toho nekonečného honu a nejsem zvědavý na žádné další námitky. Nebude-li se ti to líbit, budu nucen tvé muže zabít, jednoho po druhém. A začneme tím klukem.“

„Ne,“ vykřikla Sheena.

Manning krátce kývl na vojáka, jenž hlídal Boa. Muž vytáhl dlouhý nůž; zakřivené ostří se zalesklo v odpoledním slunci. Bo se prohnul v zádech a chtěl se bránit, ale voják mu přiložil ostří na krk.

„Dobrý Bože,“ zašeptala Sheena a oči se jí zalily slzami. „Neubližujte mu.“ Manning by přece nezabil nevinného chlapce, ale… Věděla, že je to bezcitný surovec. Se staženým hrdlem pronesla: „Odved mě domů, Manningu, a pusť tyto muže, prosím tě o to.“

„Cože, paní? Už nehrozíš čárami a kouzly?“ zeptal se Manning a na rtech mu hrál škodolibý úsměv. Pohlédl znovu na Keegana. „Nuže, kapitáne, co na to říkáš?“

Keeganova tvář byla zasmušilá. Žíly na krku měl naběhlé a pohled upíral na ostří přitisknuté k Boovu mladému hrdlu. Chlapec se třásl strachy; z nehluboké rány stékala kapka krve. „Už dost!“ promluvil Keegan; chřípí měl roztažené a každičký sval v těle se mu chvěl napětím. „Hned toho chlapce pusť!“ Ledovým zrakem pohlédl na Manninga. „Pokud mi slíbíš, že se mým mužům a té ženě nic nestane, přijímám. My dva se znovu setkáme v pekle.“

Manning pokynul vojákovi a ten zasunul nůž zpět do pochvy. „To jistě, kapitáne. O tom nepochybuju“

Keeganem lomcoval vztek. Zmocňovala se ho zuřivost a tížil ho pocit viny. Přepadaly ho chmurně myšlenky; uvažoval o pomstě. Byl bez sebe strachy, že Sheenu pošlou na šibenici.

Musí ji zachránit.

Jedno jak.

Nemohl se dívat, jak odjíždí na staré ubohé herce se svázanýma rukama a zády hrdě vzpřímenými. Pohled na ni byl víc, než dokázal snést. Předstíral, že se podrobuje, beze slova odporu se chopil kormidla a zamířil s lodí na jih. Muž, který ho měl hlídat, začal klimbat.

Keeganova tvář byla napjatá, hlavou se mu honily nápady, jak vyzrát na Manninga a zachránit Sheenu. Třímal kormidlo tak pevně, až mu zbělely klouby na rukou. Ze všech sil se snažil působit dojmem, že se Manningovi podvoluje. Svým mužům nařídil, aby dělali totéž, a oni se teď neochotně pustili do své obvyklé práce, pod dozorem podezřívavých hlídačů.

Reptali a vysílali k vojákům vražedné pohledy; všichni měli za to, že se Keegan vzdal příliš snadno, že ho sir Manning zdrtil silou své vůle. Někteří se na něho dívali s nechutí. Není však zbytí, je třeba vydržet i to, že jím pohrdá vlastní posádka. Musí navenek působit jako slaboch, aby ošálil nepřítele a donutil ho uvěřit, že se podrobil, nechal se zlomit a nemá sílu dál bojovat. Svázaného Boa s roubíkem v ústech uvrhli do podpalubí, kde ho ve dne v noci někdo hlídal.

„Proč se jim nevzepřeme?“ stěžoval si Jasper jednoho dne za soumraku. „Takové třasořitky aby pohledal.“

„Nemůžeme riskovat život lady Sheeny,“ odpověděl Keegan, věda, že je v doslechu statný voják s rezavým plnovousem a rukama jako lopaty; ten by člověku zakroutil krkem a zlomil mu vaz jako nic.

„Mohli bychom je vzít jako rukojmí,“ navrhoval Tom a při pohledu na Keegana svraštil čelo. Nepoznával ho, jako by byl najednou z kapitána zbabělec.

„Neudělám nic, co by ohrozilo Sheenu,“ odpověděl Keegan a Tom si odplivl; ve tváři měl vepsaný údiv.

„Je to lest,“ pošeptal mu Hollis jednoho dne. „Znám tě až moc dobře. Ostatní ať si klidně myslí, že máš před Manningem nahnáno, ale mě neošálíš; znám tě od té doby, co jsi byl malý kluk.“

„A přesto jsi mi lhal.“

Hollis potřásl plešatějící hlavou. „S tím drahokamem si teď nelam hlavu.“ Natáhl ruku a dotkl se Keeganova ramene. „Jsem na tvé straně. Jestli se chceš těch vojáků zbavit, jdu do toho s tebou a všichni ostatní taky.“

Keegan se zahleděl Hollisovi zpříma do očí. Tušil, že se za hlavní plachtou někdo skrývá. „Nikdy bych neohrozil Sheenin život, Hollisi. To přece víš. Udělám všechno, jen aby se jí nic nestalo.“

Hollis zaváhal, ale pak mu staré oči zazářily, jako by pochopil. „Jsi blázen, takhle se zaprodat pro ženskou,“ podotkl, ale neznělo to přesvědčivě.

„Kdo ví.“

„Všechny jsi zklamal.“

Keegan sklouzl pohledem k plachtě a Hollis kývl, jako by rozuměl, že je někdo poslouchá. „Řekni jim, aby následovali mého příkladu. Životy nás všech jsou v ohrožení. Nikdo se mi nesmí protivit.“

„Dobrá. Postarám se, aby si to vzali k srdci,“ ujistil ho Hollis a odšoural se; stín za plachtou se odplížil za ním.

Keegan kormidloval loď temnými vodami kolmo na mořský proud; pevně se rozkročil a nakláněl se spolu s lodní palubou. Koutkem oka zahlédl, jak jeden z vojáků prohrál zápas s nevolností a vyklonil se přes zábradlí.

Keegan se v duchu ušklíbl. Temný safír vystoupal vysoko k nebi a propadl se zpět do vodních hlubin.

„Pánbůh s námi,“ zamumlal muž, který ho hlídal. Byl to podsaditý chlapík, potil se a kysele páchl. Tak jako všichni ostatní unavení vojáci na palubě se ještě nikdy neplavil po moři. Bylo jim zle nejen z toho, jak se loď houpá, ale i z přemíry pití a ze zkaženého jídla, které jim posádka Safíru předkládala. Hollis už mezitím o Keeganově záměru zpravil ostatní.

„Nemůžeš nějak zařídit, aby se přestala houpat?“ zeptal se voják; v obličeji byl bílý jako stěna.

„Dělám, co můžu,“ lhal Keegan a všiml si, že se na něj Seamus dívá. Na rtech mu hrál potutelný úsměv. „Ale třeba to chceš zkusit sám.“

„Ne ne,“ ujistil ho voják zrovna ve chvíli, kdy k nim dorazil Maynard s vědrem plným krys.

„Volal jsi mě?“

„Tentokrát je neházej do moře,“ nařídil Keegan a bradou ukázal ke změti chlupů a krve v Maynardově džberu. „Třeba se ještě budou hodit, až nám dojdou zásoby.“

„Nechceš snad říct, že budeme jíst krysy!“ vykvikl voják.

„Jestli nám dojde jídlo, tak ano.“ Keegan se tvářil tak, že si Maynard netroufl odporovat. „Někdy člověk nemá na výběr.“

„Kriste na nebi, kdo by stál o takový život?“ mumlal voják a Seamus se znovu pro sebe usmál. „Z toho žrádla a věčnýho houpání je člověku na blití, to vám teda povím.“

„Zanesu je kuchaři,“ kývl Maynard a zvedl svůj úlovek.

„Dobře.“

„Zatraceně,“ šeptal voják a dlaní si otřel čelo. „To raději chcípnu hlady, než bych vzal do huby krysu.“

„Dělej, jak myslíš.“

„Mu-musím se napít.“

„Nařídil jsem, aby otevřeli všechny sudy. Vína a piva je tu dost.“

Keegan znovu změnil směr a loď se zprudka naklonila na stranu; div že Maynard svůj náklad hlodavců nevyklopil na palubu.

Voják si poručil pivo. Vítr zesílil a Manningovi muži začali být neklidní. Někteří moc pili, jiní byli zamlklí a byla na nich znát únava. Už se nemohli dočkat, až budou na pevnině a v tardiffské pevnosti. O moři a o lodích nevěděli vůbec nic, a tak se museli spolehnout na Keegana a jeho posádku. Museli věřit, že je bezpečně dopraví na ogofské panství.

Stalo se přesně to, v co Keegan doufal.

Znavení vojáci, vyčerpaní dlouhým pronásledováním Sheeny, uvěřili tomu, že Keegan nepodnikne nic, co by mohlo jeho muže nebo Sheenu ohrozit. Boa pro jistotu drželi spoutaného v podpalubí. Kdyby Keegan náhle změnil kurz anebo kdyby se námořníci vzbouřili, měli Boa zabít.

Tak zněl Manningu v rozkaz.

Nakonec všichni vojáci – na svých stanovištích, i ti naklonění přes zábradlí nad moře – usnuli. Tehdy Keegan předal kormidlo Cederikovi. Voják mu zabral lůžko v kajutě, a tak si Keegan lehl vedle něho na zem a předstíral, že spí. Ležel se zavřenýma očima, tiše chrápal a čekal, poslouchaje zvuky z postele. Samozřejmě byl spoután řetězy, jako ostatně každou noc, jeho hlídač však netušil, že pod šuplíkem v pelesti je ukrytý klíč, který odemkne všechny zámky na lodi. Zatímco venku zuřila bouře, vichřice kvílela a loď skřípala, Keegan pomalu tahal za vrzající zásuvku. Zdálo se mu, že to trvá věčnost, než konečně šuplík s prádlem povytáhl tak daleko, že dosáhl na malý výklenek. Cítil svaly na celém těle a zatínal zuby bolestí, jak se mu pouta zařezávala do holení. Konečně prsty nahmatal klíček.

Voják zachrápal a Keegan znehybněl. Strážce si zhluboka povzdechl a přetočil se na druhý bok. Keegan popadl klíč a schoval jej v dlani. Několik vteřin vyčkával a potom nahmatal zámek. Pouta se s tichým cvaknutím otevřela a on byl volný.

Vytáhl spícímu muži meč z pochvy, vyšel z kajuty a zamkl za sebou. Obloha byla temná a foukal silný vítr. Pomalu se plížil přes palubu, kolem dřímajících vojáků, do podpalubí, kde spal Hollis. Byl celý podivně zkroucený, zachumlaný do pláště a hlasitě chrápal. Keegan mu položil dlaň na ústa a potom jím jemně zatřásl.

Hollis otevřel vyděšené oči. Začal se bránit, ale když poznal Keegana, vyškrábal se na nohy. „Už jsem si říkal, kde seš,“ zašeptal, když se vykradli na palubu. „Máš plán.“

„Ano. Modli se, aby vyšel. Tu máš, pusť všechny naše muže.“ Vtiskl Hollisovi do dlaně klíč.

„A co budeš dělat ty?“

„Je třeba Manningovým vojákům ukázat, zač je toho loket. Osvobodíme Velkého Toma a vypořádáme se s nimi. Přivedeme je do podpalubí, kde už budeš čekat ty a ostatní. Spoutáte je řetězy, kterými poutali oni nás,“ Keegan se zle usmál, Hollis se zahihňal. „Jdeme.“

Opatrně se vykradli na palubu a doplížili se k místu, kde hlídkoval jeden Manningův voják. Keegan se na chlapa vrhl a položil mu nůž na krk. „Jestli se budeš bránit, je po tobě,“ ujistil ho. Voják se vůbec nepokusil o odpor. Za několik vteřin byl Velký Tom na svobodě, třel si rozbolavělá zápěstí a už se nemohl dočkat, až se do někoho pustí.

„Já věděl, že přijdeš na to, jak nás z toho dostat,“ řekl. „Ani na chvilku jsem o tobě nepochyboval, kapitáne.“

Keegan si pomyslel, že si Tom trochu vymýšlí, ale bylo mu to jedno. „Nejdřív osvobodíme Boa a pak ty ostatní.“

Velký Tom se usmál: „A potom tu paní? Osvobodíme ji taky?“

„Alespoň se o to pokusíme,“ slíbil Keegan.

„Tak to bychom se, kapitáne, měli rychle pustit do práce,“ prohlásil Tom srdnatě a připravil vojáka o meč a dýku. „Nemáme času nazbyt.“

„Amen,“ souhlasil Hollis. Pak se všichni tři odplížili do podpalubí. Vydrž, Sheeno, pomyslel si Keegan. Oči upíral do tmy a všechny svaly v těle mu jen hrály. Už jdu.

Noc byla chladná, ve vzduchu byl cítit podzim. Mlžný opar vznášející se nad zemí zakrýval hvězdy na obloze, ale cestu k ogofským branám Sheena poznala i potmě. Putovali už několik dní a Sheenu všechno bolelo. Návrat na rodný hrad ji nenaplnil radostným vzrušením. Ne, pociťovala pouze strach. Po několik uplynulých nocí téměř nespala, bála se usnout, protože nevěřila tardiffským vojákům, kteří na ni hleděli s tichou nenávistí v očích. Slyšela, jak si u ohně povídají, rýpou se v zubech křepelčími a králičími kůstkami, hudrají, že je tak dlouho vodila za nos, a hádají se, jestli je čarodějnice, hloupá ženská nebo chladnokrevná vražedkyně.

Manning ji po celý ten čas nespustil z dohledu, dokonce i ve chvílích, kdy si musela ulevit, stál poblíž nějaký strážný. Ponižovalo ji to a rušilo, ale i přesto se jí podařilo nakreslit do písku pár run a vyslat k Bohu několik modliteb. Polohlasně odříkávala zaklínadla, jako by vyvolávala duchy. Nejednomu muži strachy poskočil ohryzek v krku a všichni – s výjimkou vojáka, který měl za úkol ji hlídat – se jí vyhýbali.

Tím lépe, myslela si. Teď se však bude muset setkat s otcem.

Bože, stůj při mně, prosila a sbírajíc odvahu narovnala se v sedle. A ochraňuj Keegana. Po celou dlouhou cestu na kapitána nepřestala myslet. Kdysi mu přísahala pomstu, a teď si uvědomila, že ho miluje. Toužila po něm celým svým srdcem, ale nevěřila, že se s ním ještě někdy shledá. Ach, milý, kdybych ti byla bývala řekla, co cítím. Ale tehdy to ještě nevěděla, nechtěla si to připustit. Při bozích, jak strašně byla hloupá. A už ho nikdy neuvidí, ani se nedozví, je-li naživu, nebo mrtev.

Zmocnil se jí neutišitelný smutek.

„Stát! Kdo tam?“ ozval se hluboký hlas ze strážní věže. Srdce se jí rozbušilo strachem, a přestože předstírala pokoru, spaloval ji hněv.

„To jsem já, Geoffe,“ ozval se Manning pyšně, až z toho Sheenu zamrazilo. „Vedu lady Sheenu. Pusť nás dovnitř.“

„Ano, sire Manningu! Otevřete brány!“ odpověděl Geoff s úlevou, v hlase mu zaznívala radost. Tak takové to tedy je. Dokonce i ti, kdo ji znali odmalička, teď vítají její uvěznění a možná i smrt.

Padací mříž se se skřípotem zvedla. Sheena zatnula zuby a se svázanýma rukama vjela na nádvoří hradu, který tak důvěrně znala. Na vnějším nádvoří se popásaly ovce. Nějaký muž vyvážel ze stáje trakař plný hnoje a k bráně se ubírali rolníci se srpy a kosami.

Když vjeli na vnitřní nádvoří hradu, cítila, že se na ni všichni dívají, a slyšela šeptat své jméno.

„Tak ji konečně dopadli,“ zamumlal jakýsi muž a hodil si těžký pytel na ramena. V ranním šeru mu Sheena neviděla do tváře.

„Chudák holka, jistě ji pověsí,“ poznamenala nějaká žena, možná jeho manželka. V ruce měla košík se svíčkami a mířila do hradu. „A na smrt ji pošle její vlastní táta. Nic jinýho mu nezbude. Pro Kristovy rány.“

Muž se ženou šli po své práci, ale zvěst o tom, že se Manning vrátil a vede Sheenu, se po hradu rychle roznesla. V ranní mlze se objevili rolníci a sloužící. Poznala majordoma Allena, hubeného jako tyčka, a správce stájí Farrella, vedoucího povolného koně. Chlapec jménem John, který na hradě sloužil jako páže, se začervenal a plaše se usmál, když ji uviděl. Vlasy mu trčely všemi směry a z pusy vykoukly křivé, trochu moc velké zuby. Harold vedl několik psů, kteří se divoce rozštěkali a začali se na vodítku vzpouzet a dělat virvál, který by probudil i mrtvého. Z chalup vyběhli kuchař, mlynář, zbrojíř a hrnčíř. Když uviděli Sheenu, vykulili oči a ukazovali na ni prstem, několik odvážnějších se dokonce usmálo, ale většina na ni zírala, jako by byla pohanka. Děti si vyděšeně špitaly její jméno. Matky tiskly nemluvňata těsněji k prsům.

„U všech všudy, to je naše milostpaní,“ vydechl hrnčíř a v údivu nadzvedl obočí.

„Už jsem si myslela, že se na Ogof nikdy nevrátí. Je to zázrak,“ pronesla polohlasně stará panna Gillian.

„Anebo prokletí,“ zamumlal zedník Owen polohlasně. Sheena raději pohlížela stranou, protože se bála, aby se nezhroutila. „Podívejte se, má svázané ruce.“

„To z ní baron nebude mít radost, zvlášť teď ne, když má takové trápení.“

Sheena zvedla hlavu a rozhlédla se kolem. Baron? Stalo se něco lordu Jestinovi? To ne!

„Tak tak, nejdřív zármutek nad malým Llywelynem a teď tohle – soudit prvorozenou dceru, která zavraždila manžela. To bude jeho smrt.“

Nějaký muž odtušil: „Už je beztak jednou nohou v hrobě.“

Ačkoli byla Sheena spoutaná, otočila se ke staré panně a probodla ji pohledem. „Co to říkáš, Gillian? Co je s otcem? Je nemocný?“ Zmocnil se jí strach.

„Tak dost!“ rozkázal Manning.

Sheena se nenechala okřiknout. Pomalu klouzala pohledem po shromážděných sloužících a řemeslnících. Na východě se objevilo slunce. „Tak co je s otcem?“ chtěla vědět. Mezi lidmi to zašumělo. Někteří se zarazili, jiní se dívali stranou, pár se jich na ni zahledělo se smutkem v očích.

„Nezastavuj se!“ Manning byl netrpělivý.

„Počkej! Co se děje s baronem?“ chtěla vědět Sheena a zkoumavě hleděla do tváří obrácených k ní. „Tak mi to řekněte!“

Konečně z davu vystoupil zbrojíř Jason, poctivý a dobrý muž. Hlasitě popotáhl, uklonil se, smekl klobouk a mnul jej v prstech. „Dnes je smutný den, mylady. Lord Jestin umírá, paní. Od včerejšího rána je u něj ranhojič.“

„Cože? To ne!“ Nemohla uvěřit.

„Nelžu ti, mylady.“

„Bohužel je to pravda.“ Po pěšině od kaple chvátal otec Godfrey, tonsura se mu leskla a prsty nervózně přebíral korálky růžence. „Byl jsem na cestě k němu do komnaty, když jsem zaslechl psy…“ Když si všiml, že má Sheena na sobě mnišskou kutnu, obočí mu vylétlo údivem. Nesouhlasně se nad tou opovážlivostí zamračil, už už otevíral ústa, aby jí vyčinil, ale pak si to rozmyslel, odkašlal si a řekl: „Měla by sis pospíšit, paní, protože tady s námi už dlouho nebude.“ Když domluvil, zakokrhal kohout, jako by chtěl jeho slova potvrdit.

„Ne, ach ne! Nevěřím, že by otec…“ zlomil se jí hlas. Zápolíc s provazy zařezávajícími se jí do zápěstí přehodila koni nohu přes hřbet.

„Stačí! Na takové nesmysly nemáme kdy.“ Manning otočil koně, ale už bylo pozdě.

Sheena sebou trhla a se svázanýma rukama seskočila na zem. Dopadla na měkkou trávu a klopýtla. Manning za ní křičel a nadával, ale to už se Sheena prodírala zástupem důvěrně známých lidí. Vyběhla po rozpadajícím se schodišti a zprudka rozrazila dveře velkého sálu.

V krbu plápolal oheň a na chodbách hořely louče. „Otče!“

„Prokristapána, stůj!“ zařval Manning a hnal se za ní.

„Prosím, neber jméno Boží nadarmo,“ nabádal ho kněz, který mu byl v patách. Sheena se jen ohlédla.

Vyběhla po schodech k otcově ložnici, spoutanýma rukama zabušila na dveře, opřela se do nich a vrazila do komnaty.

Když uviděla otce, zalapala po dechu. Baron Jestin ležel v posteli, byl bledý jako stěna a oči měl pohaslé.

„Sheeno?“ zašeptal zastřeným hlasem a v očích mu zablesklo poznání. „Sheeno? Holčičko, jsi to ty?“

„Ano, otče!“ Klopýtaje přes rohože vrhla se k otcovu loži. Oči se jí zalily slzami. „Co je ti?“

Jestin si odkašlal. „Prý umírám, dceruško.“ Slabě se pousmál a zvedl ruku. „Ale jsem rád, že tě vidím.“ Rty se mu třásly a oči měl plné slz; Sheena se mu vrhla do náruče a on ji objal pažemi, které kdysi bývaly tak silné.

„Ne, ty přece neumíráš. Jsi jenom nemocný a brzy se uzdravíš…“ Víc ze sebe nedokázala vypravit. Láskyplně se k otci tiskla. Dlouho ji vychovával úplně sám, než se oženil s Fawn. Byly chvíle, kdy ho nenáviděla, protivila se jeho vůli, nebo ho dokonce zradila. Jako tenkrát, před lety, když zachránila Keegana. Cožpak nechtěla utéct, když své druhé manželce dovolil, aby jí poroučela? Copak ji proti její vůli neprovdal za Tardiffa? Sheena otce zároveň milovala i nenáviděla, ale s tím, že by zemřel, se smířit nedokázala.

Do pokoje vběhli nějací lidé.

„To nic, dceruško,“ zašeptal jí Jestin do ucha, jako by si nevšiml, že je kromě nich v komnatě ještě někdo. „Smířil jsem se s tím.“

„Ne, otče, tak nemluv.“ V očích ji pálily slzy, slzy lítosti a bolesti. „Já jsem se s tebou ještě neusmířila. Ještě si toho musíme tolik říct.“ Srdce ji bolelo. Tolikrát v životě ho proklela i velebila. Nemůže ho ztratit. Ještě ne. „Já… já…“

„Šššš.“ Pohladil ji po rukou a zamračil se. „Ale ty jsi spoutaná,“ zamumlal bezbarvým hlasem, potom se dotkl její tváře. Zdálo se, jako by se mu mysl trochu rozjasnila. Luskl zesláblými prsty a pohlédl na strážného. „Okamžitě mou dceru rozvaž.“ Muž udělal, co se od něj žádalo, a Manning, jenž právě vstoupil, si netroufl proti baronově rozkazu nic namítat. Postavil se vedle Jestinova lože a s pohledem upřeným na Sheenu pevně svíral jílec svého meče.

„Co se děje?“ zeptala se Sheena, když ji strážný zbavil pout. „Co je ti, otče?“ Mnula si zápěstí a pokukovala po Manningovi.

„Jsem už starý, děvenko. A o tom, že jsem nemocný, už taky nějakou chvíli vím… Jenomže mi nebylo tak moc zle. Nebránilo mi to vládnout nebo lovit.“ Pohlédl k oknu, ale ona věděla, že jeho zrak je upřený do vlastního nitra. „Pak se nám narodilo dítě a to byl začátek všech potíží… Hlas mu selhal. Odkašlal si a po– posunul se na posteli výš. Do tváře se mu vrátila barva.

„Jaké dítě? Fawnino?“

„Ano. Můj syn…“ zajíkl se a nemohl dál.

„Kde je můj bratříček?“ zeptala se Sheena, oči zalité slzami, a viděla, že se Manningovi na tváři objevil zlý úsměv.

„V nebi,“ odpověděl otec Godfrey. „Narodil… narodil se zadečkem napřed, nejedl a pořád jen plakal a včera ráno…“ Kněz se pokřižoval. „Vydechl naposledy.“

„To ne,“ zašeptal Manning a přimhouřenýma očima se zahleděl na otce Godfreye.

Jestin na okamžik zavřel oči, jako by pro něj byla rozmluva příliš bolestivá.

„Ach, otče, to je mi strašně líto,“ řekla Sheena a najednou se jí zdálo, že je v komnatě zima. Přestože v krbu hořel oheň a na stěnách plápolaly louče, smrt a zoufalství působily jako závan ledového větru.

„Lžeš,“ obořil se Manning na kněze. Oči mu žhnuly hněvem a do tváří se nahrnula krev. Blížil se ke knězi, ústa stažená nenávistí, chřípí rozšířené a ramena nahrbená, jako by se chtěl na nešťastného muže vrhnout. „To dítě, Fawnin chlapec, je zdravé a má se čile k světu.“ Už byl u kněze tak blízko, že se špičkami svých holínek dotýkal knězových bot. Výraz Manningovy tváře prozrazoval, že se chystá svátého muže rozcupovat na kousky. „Řekni, že je to tak!“

„Ne.“ Godfrey potřásl hlavou a sklopil oči; na vyholeném temeni se mu perlily kapičky potu a odrážel oheň z krbu. „Nemůžu. Je mi to líto, ale taková byla vůle Boží. Z celého srdce jsem se za jeho malou dušičku modlil, za dušičku, která přišla na svět v chýši obývané pohankou zahrávající si s temnými silami.“

„Nevěřím ti, ty pobožný červe.“ Se zaťatými zuby se rozhlédl po komnatě. „Kde je Fawn?“ chtěl vědět.

„Moje žena. Mluvíš o mé manželce.“ Jestin se napřímil. „Chtěl jsi snad říct lady Fawn.“

Proč je tak rozrušený? divila se Sheena. Je smutné, že dítě zemřelo, jistě, je to tragédie, ale ještě nikdy nezažila, že by se Manning o někoho zajímal. A přece to vypadá, že pro chlapečkovu smrt úplně zapomněl na Sheenu a na to, že ji přivedl, aby ji dostal na šibenici.

„Musím mluvit s lady Fawn. Teď hned,“

„Zapomínáš se, Manningu,“ řekl Jestin, hleděl na Manninga přimhouřenýma očima a zamyšleně se škrábal na bradě.

„Kde je?“ Manningova tvář byla zrůzněná hněvem a nedůvěrou; pevně svíral meč a z výšky hleděl na kněze.

„Nevím.“

„Tak dost. To dítě je mrtvé. Je konec – a už o tom nemá smysl mluvit!“ Jestin propíchl smavého rytíře starýma očima, v nichž se objevil náznak bývalého žáru. Nebylo pochyb o tom, že Jestin býval velkým válečníkem. S námahou spustil nohy z postele a posadil se. Vstal a napřímil se. Jeho postava budila úctu, přestože měl na sobě jen to, v čem ležel v posteli. „Ještě pořád jsem tu pánem já. A ty se podle toho ke mně a k mé ženě budeš chovat.“

„Přivedl jsem ti dceru.“

„To ano, však ti za to taky zaplatím, a dobře zaplatím.“

„Zabila Tardiffa.“

Jestin se zahleděl na muže, jemuž kdysi bezvýhradně důvěřoval, jako by ho nepoznával. Stáhl šedivějící obočí a pronesl: „Rozhodnu o tom, co s ní bude. Nemusíš mi to připomínat, Manningu. Zdá se, že si neuvědomuješ, kdo jsem.“ Natáhl se pro džbán s vodou a zhluboka se napil. „Tuším zradu,“ řekl, když postavil džbán na stůl. Zrakem přejel po tvářích vojáků a sloužících seběhnuvších se do jeho komnaty. „Řada z vás už mě má za mrtvého. Myslíte si, že nevím, jaké tu proti mně kujete pikle. Nic takového tu trpět nebudu, to vás varuji.“ Spočinul pohledem na Manningovi. „A to platí pro všechny. A teď, dceruško,“ obrátil se zpět k Sheeně, „pověz mi, co se stalo na Tardiffu.“

Keegan vesloval k rozpadající se přístavní hrázi v malé zátočině. I když byla tma jako v pytli, ve světle louče viděl, že se těch jedenáct let na molu podepsalo. Opatrně přistál u trouchnivějícího pilíře.

Na Temném safíru zneškodnil všechny Manningovy muže, zamkl je v podpalubí a zakotvil v zátoce. Teď s Boem doplul do jeskyně páchnoucí mokrou hlínou a plísní. Chlapec trval na tom, že pojede s ním. Není sice tak silný jako dospělí muži, ale je šikovný a mrštný. Chtěl spolu s Keeganem zachránit Sheenu a Keegan nakonec dospěl k závěru, že mu Bo bude spíš ku pomoci než na obtíž.

„Pojď,“ pronesl Keegan, když přivázali člun u naklánějícího se sloupku a škrábali se po kluzkých, nestejně širokých prknech. Nesli si zbraně, lano, sekery a louč, protože si Keegan nebyl jistý, dovedou-li je staré chodby k Sheeně. Srdce mu splašeně bušilo a znovu si vzpomněl, jak ji na tomto místě před lety políbil. Ach, Bože, zdá se mu, jako by ji miloval odnepaměti.

Najde ji. A zachrání. Nesmí selhat.

A pak je na řadě Manning. Keegan toho psa nenechá uniknout.

Jen jestli už není příliš pozdě.

Když si pomyslel, že už je Sheena možná mrtvá, že se stala obětí otcovy kruté spravedlnosti, zachvěl se. Je-li tomu tak, zardousí Jestina i Manninga holýma rukama, anebo sám padne.

V tu chvíli mu bylo jedno, co z toho.

Studená černá voda narážela do loďky. Keegan se odpoutal od vzpomínek a vyběhl po schodišti k prvním dveřím opředeným pavučinami.

Opřel se do dubových prken, ale ta nepovolila. Kopl do nich, ale ani teď se nic nestalo.

„U všech všudy,“ zavrčel a popadl sekeru.

Rozmáchl se a vší silou udeřil. Dřevo se rozletělo na kousky. Zrezivělý zámek povolil. Keegan vstoupil do chodby temné jako ďáblova duše. S mrazením v zádech postupoval vpřed, nad hlavou držel hořící louč a doufal, že ho její světlo zavede až do hradu k Sheeně.

Jen aby nebylo příliš pozdě.

Sheena uchopila otce za ruku a se zoufalstvím v hlase ho prosila: „Než ti vypovím, co se seběhlo na Tardiffu, nařiď prosím Manningovi, aby pustil všechny muže, které zajal, když mě dopadl.“ Pevně se otce držela, jako by mu do nemocného těla chtěla vlít život a oheň. Nechce ho ztratit. Nedopustí, aby zemřel. Ano, nebyli vždy zadobře, ale je to její otec. „Prosím, otče, přikaž mu, aby vrátil Keeganovi loď, propustil všechny jeho muže a…“

„Tiše, dítě. Pomalu, pomalu.“ Jestin svraštil čelo. „Kdo je to Keegan?“

„Rourkův parchant,“ pospíšil si s odpovědí Manning.

„Rourke?“ V očích starého muže se zaleskl smutek, ale také znovunalezená síla. „Doufám, že se po zásluze smaží v pekle. A co máš ty společného s jeho synem?“

„Je na straně tvého starého nepřítele, mylorde,“ vyštěkl Manning. „Jeho synovi se té noci, kdy byl Rourke zabit, podařilo uprchnout v tom zmatku při požáru. A ukrást prsten s ogofským safírem. Tvoje dcera se s tím bastardem plavila celé dlouhé dny, ba týdny, a vymýšlela plány proti ogofskému a tardiffskému panství.“

„Je to pravda?“ Jestin upřel vyčítavý pohled na Sheenu.

„Ne, otče! Nikdy jsem Ogofu ani tobě nepřála nic zlého. Vždyť Ogof je můj domov.“

Manning z kapsy vylovil modrý prsten. Kámen se zaleskl v záři ohně. „Lže.“ Manning pozvedl prsten vysoko do vzduchu; temně modry safír se oslnivě třpytil. Při pohledu na šperk Jestin zkameněl.

„Pro lásku Boží, to je přece temný safír,“ zašeptal a sloužící stojící za Manningem o krok ustoupili.

„Ďáblův kámen,“ řekl otec Godfrey tiše.

„Ten kámen je můj,“ pronesla slabým hlasem Fawn, jež právě vběhla do komnaty. Byla ještě bledší než obvykle a ve tváři měla uštvaný výraz. Oblékla si pomačkané šaty a vlasy, jindy pečlivě upravené, teď byly rozcuchané. Odulé břicho svědčilo o tom, že nedávno porodila. Hleděla na prsten neschopna úsměvu. Když spatřila Manninga, nepatrně zavrávorala. „Slyšela jsem, že ses vrátil,“ řekla, jako by v komnatě kromě ní a Manninga nikdo jiný nebyl, dokonce ani Sheeny si nevšímala. Z hrdla se jí vydral vzlyk a ona vztáhla k rytíři své bílé ruce jakoby v němé prosbě. Do očí se jí nahrnuly slzy a stékaly po bledých lících. „Ach, Manningu, je mi to líto. Tak moc líto,“ zašeptala zastřeným hlasem. Za ní do místnosti vešla tichá, zachmuřená Zelda a zůstala stát u krbu.

„Tvoje dítě?“ zeptal se Manning chraplavým hlasem. Všichni v místnosti ztichli.

Fawn tiše štkala, podlomila se jí kolena, až se Sheena lekla, že by mohla omdlít. „Llywelyn,“ vypravila ze sebe Fawn polohlasně. „Nejdražší Llywelyn. Tvůj syn, Manningu, můj, ach, pro lásku Boží, je mrtvý…“ Zničeně klesla na roh postele. Sheena měla pocit, jako by jí někdo uštědřil políček. Rozuměla dobře, že chlapeček nebyl její bratr? Že snad Manning…? Poznání, že Fawn s Manningem všechny podvedli, v ní vzbudilo nechuť.

„Co se stalo?“ Manning upíral nelítostné zraky na ženu, s níž hřešil.

„Co to má, ksakru, znamenat?“ dožadoval se Jestin, ale jeho žena ho neposlouchala a dívala se na otce mrtvého dítěte.

„Llywelyn… Ach, milosrdný Bože, nenarodil… nenarodil se, jak měl.“ Vzlykala a vrtěla hlavou, jako by nechtěla uvěřit tomu, co právě říká. „Snažila jsem se, Manningu, Bůh ví, že jsem dělala všechno pro to, aby žil, ale nepodařilo se mi to. Když jsem se včera ráno vzbudila, byl mrtvý.“ Fawn zradil hlas a ona vzlykla, kruté srdce sevřené bolestí.

„Jeho syn?“ zahřměl Jestin. „Jeho?“ Pohlédl na tu sklíčenou bytost, svou ženu; ve tváři se mu zračilo pohrdání a oči mu potemněly zlostí.

„Ne… ne…“ štkala Fawn a vrtěla hlavou, jako by si uvědomila, k čemu se před okamžikem doznala. „Tvůj syn přece, jistěže tvůj… Jsem smutkem bez sebe…, zmatená.“ Přidržela se sloupku postele, utřela si slzy a konečně si všimla, že je v komnatě i Sheena. Najednou se její chování nápadně změnilo. Smutek vystřídal hněv a bledé líce zrůžověly.

„Ty,“ vyrazila ze sebe. „Nech otce na pokoji, cožpak nevidíš… že… Ty jsi vším vinna. Všechno zlé, co se na Ogofu a na Tardiffu přihodilo, padá na tvoji hlavu!“

Znovu se zajíkla, a když se otočila k Manningovi, vzpomněla si na temný safír, který držel v ruce a na nějž na chvíli zapomněla pro svůj žal. „Ty… ty jsi ho našel?“ zašeptala s očima rozšířenýma úžasem.

„A co ty, Sheeno? Co ty mi k tomu řekneš?“ zeptal se Jestin a zahleděl se na dceru. Svraštělé obočí a pevně semknuté rty svědčily o tom, že se pokouší zorientovat. „Manning řekl, že tě našel u Rourkova syna.“

V očích se mu objevila výčitka a ramena mu poklesla zklamáním.

„Ne, otče, dovol, abych ti všechno vysvětlila.“

„Pánbůh s námi a zlé pryč,“ zašeptal kněz.

Fawn se prudce otočila na manžela. „Je to vražedkyně, co ještě chceš vysvětlovat?“ pronesla vášnivě. „Zabila mého bratra a ukradla klenoty, které jsi mu daroval. Potom zbaběle utekla.“ Zbědovaný výraz ve Fawnině tváři vystřídal vztek a nenávist. „Ale už jsi dohrála, Sheeno. Dohrála jsi. Dnes už všichni víme, co jsi zač, že jsi zradila svého otce, Ogof, Tardiff i samého Boha!“

„Počkej, ženo!“ Jestin pozvedl ruku, do níž jako by se vrátila stará síla. „Nepospíchej tolik. To ty jsi mě zradila, to ty jsi ležela s jiným mužem, počala dítě a mně jsi namluvila, že je moje.“ Znechuceně se na ni podíval. „Odejdi, než ti zakroutím tím tvým prolhaným krkem. Teď chci být se svou dcerou sám.“

„Ne, ach muži, ne! Máš i jiné dcery,“ bránila se Fawn popuzeně. „A všechny jsem ti dala já. Jen pomysli, Mary a…“

„Je-li ti život milý, běž pryč“ rozkřikl se Jestin.

„Ne, nevěřím, že bys byl ke mně tak krutý.“ Rychle se rozhlédla kolem sebe a couvala ven z komnaty; vtom však její zrak znovu padl na prsten. „Já jsem tě nezradila, to tvá prvorozená… To Sheena zabila. Cožpak si nevzpomínáš, co provedla nebohému Ellwynnovi?“ Fawn zvýšila hlas a teatrálně rozhodila paže. „Zabila ho, bodla ho a nechala ho vykrvácet, a to všechno ještě o svatební noci.“

„Chci to slyšet od ní,“ prohlásil Jestin. Jeho staré oči vyhledaly Sheeniny. „Znám ji a vím, že by mi nikdy nelhala.“

„Ne! Ne! Podívej se na ni! Při Bohu, vždyť je to zrádkyně!“ Fawn došla trpělivost. Vrhla se k Manningovi a vytrhla mu prsten z ruky. Jako by jí prokletý kámen dodával sílu, s novým odhodláním zaútočila na nemocného manžela. Sheena se už už chystala zasáhnout a vkročit mezi ně. Manning pevně svíral jílec meče. Kněz rychle lovil růženec a jakási služebná raději utekla.

Fawn na manžela upírala nesmiřitelný pohled. „Tobě je to však jedno, Jestine, že je to tak? Ty si myslíš, že Sheena nemůže napáchat nic zlého jen proto, že ji porodila Bertrice,“ obvinila ho, rty zkřivené, jako by jí na nich po vyslovení jména Jestinovy první ženy zůstala nepříjemná pachuť. „Svatá Bertrice, vzala si tě, ale milovala jiného. Pro tebe však byla nedotknutelná a její dcera taky.“ Dlouhým roztřeseným prstem ukázala na Sheenu a rozechvělým hlasem pokračovala: „A ona přitom zabíjela a kradla a..

„Ne, otče, to je lež,“ vykřikla Sheena, která už nemohla macešina obvinění déle snášet. Dlouho utíkala a zbaběle odmítala přiznat si pravdu a setkat se s otcem. Taková nehorázná nařčení už nebude poslouchat, musí se hájit. „Ano, bodla jsem svého manžela,“ řekla nahlas a znovu v ní ožily vzpomínky na onu strašlivou noc. A na Tardiffa, chladného, krutého netvora ovládaného chtíčem. Člověka neschopného lásky. „Zabila jsem ho, protože mi o svatební noci položil nůž na krk.“

„Lže!“ vykřikla Fawn.

„Já jsem mu nestačila, a tak si přivolal ještě… jednu ženu.“ Chvíli mlčky hleděla do podlahy. Nikdo ani nedutal, bylo slyšet jen praskání ohně v krbu. „Nechtěla jsem. Smál se, potom mě chtěl přinutit násilím, vytáhl nůž. Bránila jsem se, nůž mu vypadl a… ano, tak se to stalo…, a já jsem ho bodla jeho vlastním nožem. Vzala jsem ty drahokamy a utekla jsem.“ Zvedla hlavu a pohlédla otci do očí. „Ano, jsem vražedkyně a zlodějka. Nic nezastírám.“

„To je lež!“ rozhořčila se Fawn. „Můj bratr by nikdy nic takového neudělal.“

„Ochraňuj nás, Pane,“ zazpíval otec Godfrey.

„Lady Sheena mluví pravdu,“ ozval se z rohu místnosti tichý Zeldin hlas. Oči všech přítomných se upřely na starou komornou. V záři ohně vypadaly vrásky kolem jejích očí a rtů ještě hlubší. „Pojď sem, Fannie,“ zavolala a Sheenu zamrazilo. Otočila se a viděla, jak do místnosti vchází světlovlasá dívka, která jí oné noci zachránila život. Děvče, rudé rozpaky, klopilo zraky a mačkalo si sukni. „Řekni lordovi, co se tehdy stalo.“

Fannie se zachvěla.

„No tak, Fannie,“ pobídla ji Zelda hlasem, který nesnesl odporu, potom se prosebným tónem obrátila na barona. „Mylorde, prosím, vyslechni mou dceru. Chtěla by ti něco říct.“

Fawn se zamračila. „Jak se opovažuješ, ty prosťačko!“ rozkřikla se a vrhla se na služebnou.

„Vyslechnu ji,“ řekl Jestin měkce.

Fawn zvedla ruku a chtěla starou ženu uhodit.

„Nebij ji!“ přikázal Jestin. „Nebo tě dám vsadit za mříže. Chci slyšet, co mi ta dívka řekne.“

Mladá žena se zprudka nadechla. Oči měla rozšířené studem, protože se náhle stala středem pozornosti. „Je to pravda…, mylorde,“ zašeptala a ustaranýma očima pohlížela hned na Fawn, hned zase na Manninga. „Byla… byla jsem u toho. Sheena svého manžela poranila, protože… protože si chtěl do manželského lože přivést ještě jinou ženu. Tou ženou jsem byla já. Byla jsem milenkou lorda Ellwynna… Přikázal, abych za nimi přišla do komnaty, protože chtěl svou ženu ponížit…, zlomit ji. Ale paní… nedala se a pán měl nůž…

Stalo se to tak, jak paní řekla.“

I když Sheeně po tvářích kanuly slzy zahanbení, přiměla se stát zpříma, s bradou hrdě vztyčenou.

„Ne, ne, ne!“ vřískala Fawn ukazujíc na Fannii. „Lžeš! Za to, že jsi mému bratrovi zahřívala postel, jsi jistě dostala dobře zaplaceno, a teď se nestydíš ho tady špinit?“

„Jako jsi ty pošpinila svého manžela?“ zeptala se Zelda.

Fawn zalapala po dechu, obvinění její služebné ji připravilo o řeč. „Ty huso hloupá,“ vyštěkla na Zeldu.

„Je to tak, mylady. Všichni jsme slyšeli, že tvoje děťátko, dej mu Pánbůh nebe, není baronovo. Říkala to Serena a ty sama jsi to teď přiznala, když jsi viděla sira Manninga.“

Fawn se zachmuřila. „Ne…“

Manning udělal krok vpřed, ruku na meči.

„Nebohý Llywelyn byl synem sira Manninga. Často jsem ho viděla vcházet do paniny komnaty.“

„Ne! Lžeš,“ vykřikla Fawn s planoucími tvářemi. „Vy všichni lžete, ale za to mi zaplatíte!“ Luskla prsty a ukázala na Sheenu. „Okamžitě je zavři do vězení! Tu zrádkyni, moji prolhanou komornou i její nestoudnou dceru!“

„Zadrž!“ poručil Jestin pevným hlasem. Upřeně se zahleděl na služebnou. „Přísaháš, že to je pravda?“

„Ano, mylorde, odpřisáhnu to na Písmo svaté,“ pronesla Zelda; Fawn tiše zuřila. „Ale… to ještě není všechno. Fannie,“ pobídla znovu dceru jasným hlasem.

Fawn se neudržela a vyťala služebné políček. Na tváři urostlé dívky se objevil červený flek. Manning tasil meč.

„Jen žádné krveprolití,“ nabádal otec Godfrey.

Fawn stáhla rty do nehezkého úsměšku. Pokynula Manningovi a nařídila: „Odved je! Do vězení s nimi!“

„Tak dost!“ Jestin se překvapivě pružně sehnul, sáhl pod postel a vytáhl odsud svůj meč. Zbraň se leskla v záři ohně a on ji držel zdviženou vysoko nad hlavou. Znovu připomínal onoho slavného bojovníka, jímž kdysi býval. Oči mu plály a pomalu si prohlížel všechny přítomné. „Ještě pořád jsem tu pánem já.“ Hlas plný zloby se odrážel od klenutého stropu a dřevěných trámů. „Mou dceru nikdo do vězení posílat nebude, ani nikoho jiného, pokud to já sám nenařídím.“

Fawn udělala krok vpřed.

„A to platí i pro tebe, paní. Neslyšela jsi, když jsem tě varoval, že tě nechám zavřít? Už nikdy se neopovažuj vzpírat mým rozkazům!“ Pak se otočil na Manninga. Sheena ztuhla, protože v rytířových očích zahlédla touhu po krvi. „Odhod meč.“

„Chceš se mi postavit?“

„Bude-li to nutné.“

„Otče, prosím…“ vykřikla Sheena, strachujíc se o otcův život. Kdyby tak měla nějakou zbraň! Rychle se rozhlédla kolem sebe, jestli neuvidí nějaký nůž nebo meč či luk, cokoli!

„Pozor, ať neprovedeš nějakou hloupost,“ pronesla Fawn a postavila se mezi ni a Manninga.

„Uhni, ty prolhaná děvko. Tebe už poslouchat nebudu,“ obořil se na ni Manning.

„Ne, Manningu!“

Napřáhl se a uhodil ji do tváře. Fawn zavrávorala, oči měla rozšířené hrůzou a na bledé líci se jí objevila červená skvrna. Manning se otočil na Jestina. „A ty, mylorde,“ ušklíbl se, „se připrav na cestu do pekla.“

Sheena toužila mít v ruce kámen, kterým by po Manningovi hodila, hrnec horké vody, který by na něj vylila, nějakou hůl nebo cokoli jiného.

„Zabil bys mě?“ zeptal se Jestin muže, jemuž kdysi důvěřoval.

„Jsi slabý stařec.“

„Buďte opatrný, mylorde. Nebylo by to poprvé, co sir Manning zabil,“ vybuchla Fannie. „Ne Sheena, ale Manning vzal lordu Ellwynnovi život. Když jsem vyvedla lady Sheenu z hradu a vrátila se do komnaty, na vlastní oči jsem viděla, jak mu vrazil dýku do prsou.“ Fannie ztěžka polkla. „Sheena barona nezabila. To Manning. Na rozkaz lady Fawn.“

„Ty děvko prolhaná!“ zařval Manning a rozpřáhl se.

„Cože?“ Sheenu to div neporazilo.

Manning se ani nepokusil dívčino obvinění vyvrátit. Sheeně se udělalo mdlo. Takže ona Tardiffa nezabila? Nepodlehl zranění, které mu způsobila ona? Do očí jí vhrkly slzy a dostavil se pocit nezměrné úlevy, i když nebylo kdy o tom uvažovat. Později, teď nemůže. Musí zachránit otce, aby ho nepřipravil o život muž, jenž zabil Tardiffa a svalil vinu za jeho smrt na ni. A Fawn o tom všem věděla? Ach, taková nebezpečná intrikánka!

„Ty lumpe,“ zašeptala Sheena a ten proklatý Manning se jen zle usmál.

„Ty jsi poručila zabít vlastního bratra?“ Sheena měla chuť zakroutit nevlastní matce krkem. Vykročila směrem k Fawn.

Otec Godfrey potřásl hlavou. „Ne, ne. Hlavně už žádné krveprolití.“

Fawn se roztřásla.

„Je to tak?“ uhodil Jestin na manželku. „Rozkázalas zabít vlastního bratra a lhala jsi, že syn, kterého jsi porodila, je můj?“

„Ne, muži! To bych nikdy neudělala.“ Fawn, bledá jako stěna, vrtěla hlavou. „Byla jsem ti věrná. Miluji tě, Jestine, ty přece víš, že nelžu,“ překotně ze sebe sypala v posledním zoufalém pokusu zachránit situaci. „Má-li sir Manning něco společného se smrtí mého bratra, potrestáme ho…“

Manning se na ni zahleděl přimhouřenýma očima. „Takové nehorázné lži! Už mám po krk toho, dělat ti poskoka a nastavovat hřbet, kdykoli se ti zachce mi ho vyprášit! Ano, já jsem byl otcem toho dítěte a ona ho chtěla až do tvé smrti vydávat za tvé. Vyhrožovala, že kdybych někdy někomu vyjevil pravdu, řekne, že jsem ji znásilnil.“ Zavrčel a hnal se k Fawn, jako by jí chtěl useknout hlavu.

Jestin, na němž bylo znát stáří a únava, se vrhl manželce na pomoc.

Sheena vykřikla.

Manningův meč zasvištěl vzduchem. Jestin uskočil na stranu, ale nebyl dost rychlý a Manning jej zasáhl do ramene.

„Aaach.“ Vytryskla krev.

„Dost! Přestaňte!“ křičela na ně Sheena a vytrhla zbraň nejblíže stojícímu strážnému, jenž na ně zíral neschopen pohybu. Jestin se rozmáchl, ale Manning se pohotově sehnul a meč mu prosvištěl nad hlavou. Když se narovnal, stála před ním Sheena. „Tak dost!“ přikázala znovu.

Hradní zvony se rozezvučely na poplach. Ze schodiště se ozval dusot kroků a mužské hlasy. Zdi hradu Ogofu se otřásaly.

„Co se to děje?“ vřískla Fawn.

Do pokoje vběhli vojáci. Sheena se v tom zmatku zmocnila ještě jednoho meče a teď tam stála tváří v tvář muži, který ji tak neúprosně pronásledoval. „Odhod zbraň, sire Manningu,“ nařídila mu.

Koutkem oka zahlédla jasně červenou krev řinoucí se z rány na otcově rameni. Jestin, stojící na vratkých nohou, pozvedl ruku.

„Nech ho mně, dcerunko, musím si s ním něco vyřídit.“

„Já také,“ opáčila Sheena s očima upřenýma na meč v Manningově ruce.

Manningovy rty zkřivil potměšilý úšklebek.

„Pokud okamžitě nesložíš meč, zemřeš!“

„Sheeno!“ hradem se rozlehl Keeganův hlas. Srdce se jí rozezpívalo radostí a na chvíli přestala Manninga sledovat. Je to možné? Skutečně je Keegan tady, nebo si s ní jen pohrává zjitřená představivost?

„Pozor!“ vykřikla Zelda, Sheena se otočila a jen tak tak stihla uskočit před Manningovým výpadem. Koutkem oka spatřila svého milého s kuší na rameni. Tvář měl zachmuřenou a v očích děs. „Zadrž!“ přikázal snědému rytíři, ale bylo pozdě.

Manning znovu udeřil. Sheena se vrhla na zem a odvalila se stranou. Meč proťal vzduch a zabodl se do podlahy.

Sheeně kolem hlavy prosvištěl šíp.

Smrtící střela se zanořila Manningovi do hrudi a ten vztekle zavyl. „Ty parchante námořnickej,“ zařval, pustil meč a přitiskl si obě ruce na prsa.

„Ne!“ vykřikla Fawn. Manning klesl na kolena, pokoušeje se vytáhnout šíp z rány. „Vrahu!“ vykřikla Fawn a vrhla na kapitána vyděšený pohled. Potom přiskočila k Manningovi, klekla si k němu a položila si jeho hlavu do klína. Z úst se mu vyřinula krev a ona se sklonila a políbila je. Zatímco srdceryvně naříkala, vzala umírajícímu muži z ruky prsten a schovala si jej do kapsy. „Neopouštěj mě, Manningu!“ štkala, když rytíř naposledy vydechl.

„Tys ho zabil!“ Fawn se vztekle vrhla na Keegana. Ten ji uchopil za ruce a ona se divoce bránila, kopala kolem sebe a škrábala. Pak se konečně uklidnila. Opatrně ji pustil a žena se zhroutila vedle mrtvého rytíře.

Keegan přistoupil k Sheeně a vzal ji do náruče. „Sheeno, ach, miláčku, bál jsem se, že…“ Zabořil jí tvář do vlasů a ona cítila, že se celý třese.

„Nevěřila jsem, že tě ještě někdy uvidím.“

„Ach, Bože, ne,“ úpěla Fawn, tisknouc se k mrtvému Manningovi.

„Vstaň,“ přikázal Jestin, a když plačící Fawn neposlechla, pokynul jednomu z vojáků. „Odved ji.“ Pak nařídil jinému, aby odklidil mrtvé tělo: „Pryč s ním.“

Strážný vlekl Fawn od mrtvého milence. Oči měla rozšířené úžasem a šaty potřísněné krví. Keegan sevřel Sheenu ještě pevněji.

Jestin zchváceně klesl na postel. „Ty… ty ničemu nerozumíš…“ plakala Fawn, vzlykala a vzpínala k manželovi zakrvácené ruce. „Musela jsem to udělat. Chtěl jsi syna a… já…“

„Objednala sis smrt svého bratra,“ obvinil ji Jestin. Přejel si rukou po čele, už se nechtěl na ženu, která slíbila, že ho bude do smrti věrně milovat, ani podívat.

„Všechno jsem to dělala jen kvůli tobě. Abych ti mohla dát syna.“ Fawn se chvěla a choulila se do sebe.

Dva mohutní vojáci odnášeli Manningovo tělo a nikdo kromě Fawn pro toho proradného jidáše neuronil ani slzičku.

Keegan pažemi silnými jako zdi ogofského hradu pevně objímal Sheenu a rty jí tiskl do vlasů.

„Baron Jestin by si měl odpočinout,“ řekla Zelda a Keegan uchopil Sheenu za ruku a odvedl ji zástupem sloužících, vojáků a řemeslníků do tmavého přístěnku. Provázely je zvědavé pohledy a překvapený šepot. Fannie se potěšeně zazubila, dokonce i otec Godfrey se usmál.

„Sheeno!“ vykřikl Bo s lanem na rameni a vrhl se na ni. „Já jsem mu říkal, že budeš v pořádku,“ prohlásil a ohlédl se po Hollisovi, jenž spolu s ostatními muži z Temného safíru právě vstoupil do místnosti. „Ale on si pořád dělal starosti.“

„Pche! Ten kluk přehání,“ odtušil Hollis a výhrůžně se na Boa podíval.

„A ty ne?“ škádlila ho Sheena.

„Já nikdy.“

Keegan se zasmál a Bo se hlasitě rozchechtal, když viděl Hollisovy rozpaky.

„To je ale ohromný hrad,“ prohlásil Bo, obhlížeje síň a chodbu.

„Nejkrásnější, jaký znám. A když sestoupíš do přízemí… Ach, počkej! Fannie! Dohlédni prosím, aby naši hosté dostali najíst a napít.“

Dívka se uklonila a všichni ti zlodějíčci a ničemové, kteří Sheeně tolik přirostli k srdci, ji následovali do hradní jídelny. Sheena s Keeganem osaměli. Něžně ji políbil na čelo.

„Díky Bohu, že se ti nic nestalo,“ zašeptal. „Už jsem se obával, že jsem tě ztratil.“

„A já tebe,“ povzdechla si a přitiskla se k němu ještě pevněji. Když si uvědomila, jak se bála, že už ho nikdy neuvidí, nikdy se ho nedotkne a neuslyší tlukot jeho srdce, do očí jí vstoupily slzy.

„Už nikdy tě neopustím,“ přísahal, vzal ji za bradu a políbil na rty.

Zavřela oči a na okamžik se přenesla do minulosti. Znovu byla tou dívkou na starém ztrouchnivělém molu a zakoušela svůj první polibek. A pak byla zoufalou černou pasážérkou, tak trochu zamilovanou do ničemného kapitána, a toužila po žáru jeho těla. A nakonec se stala svobodnou ženou milující jediného muže, jemuž se podařilo zmocnit jejího srdce. Krev v žilách jí vřela a ona zapomněla na všechno, jako by s Keeganem byli jediní dva lidé na světě.

Zlehka ji zamrazilo po těle, chtěla víc…, ach, o tolik víc.

Když zvedl hlavu, viděla, že se mu v očích lesknou slzy. „Miluju tě, Sheeno z Ogofu,“ řekl. „Ať už jsi čarodějka, nebo anděl, prostá žena, nebo urozená paní, přísahám při Bohu, že tě celým svým srdcem miluju.“

„A… a já miluju tebe.“

Zasmál se, až se mu bílé zuby zaleskly. „Tedy si mě vezmeš?“ zeptal se a povytáhl tmavé obočí.

Usmála se na něj závojem slz, horoucně ho políbila na rty a zeptala se: „Co si myslíš?“

„Myslím si, že bychom měli rychle sehnat kněze, aby nás oddal dřív, než si to zase rozmyslíš.“

„Nikdy si to nerozmyslím,“ slíbila se smíchem. „Dohlédnu na to, aby ses stal lordem z Ogofu.“

„Neměli bychom počkat, až tvůj otec nebude mezi námi? Co kdyby nesouhlasil.“

„Uvidíme,“ dobírala si ho, ještě stále se chvějíc úlevou i prožitým utrpením. Ale už je to pryč a nikdy se to nebude opakovat.

„Nebo by ses mohla stát vládkyní Temného safíru.“

„Žena na moři? Nepřináší to snad smůlu?“

„Ne, pokud ji kapitán miluje,“ odtušil.

„Tvoji muži mohou být jiného názoru.“

„Ti by viděli u kormidla raději tebe než mě,“ namítl.

„Pak tedy souhlasím.“

Znovu se políbili a s ní se opět všechno zatočilo. Pevně ji objímal, přejel jí po rtech jazykem a ona mu vycházela vstříc, tak jako vždycky.

„Ehm!“

Když zaslechla otcův hlas, trhla sebou a pokusila se odtáhnout, ale Keegan ji pevně držel.

Jestin je upřeně sledoval a za ním stála Zelda, nespokojeně hudrajíc a zahánějíc ho zpátky do postele. Jestin potřásl hlavou a mnul si temeno. „Tak takhle je to? Ty a syn mého nepřítele.“ Ránu už měl ovázanou.

Znehybněla, ale od Keegana neustoupila. „Ano, otče, takhle to je.“

„To nemůže dobře skončit,“

„Už se stalo.“

Vzdychl a poškrábal se na bradě.

„Sheena a já se budeme brát.“

Jestin zatnul zuby. „Děláte chybu.“

„Nikdy jí nebudu litovat.“ Sheena zvedla bradu. „Tentokrát si manžela vyberu sama, otče. Můžeš mě vyhnat, chceš-li, a zříci se svých vnoučat, ale já doufám, že to neuděláš. Jsi nemocný a já… já si přeji, abys s mužem, kterého miluji, dobře vycházel.“

Jestin váhal. „Budu si na to muset zvyknout a to mi bude chvíli trvat. Kdo ví, kolik času mi zbývá.“

„Pomůžeme ti.“

Jestin popotáhl, zakašlal a zavrtěl hlavou. „Je to nerozum, dítě,“ zamumlal. „Dělej, jak myslíš, Sheeno. Ale tak to ostatně bylo vždycky. Já se musím postarat o svoji ženu a ostatní děti…, ale…“ Odkašlal si. „Už nikdy o tobě nebudu pochybovat. A ty, Keegane, si snad se mnou, ještě než umřu, zahraješ v kostky.“

„Proč ne?“ Keegan na starého muže podezíravě pohlédl. „Ale já vyhraju.“

„Víš to tak jistě? Však uvidíme.“ Jestin se zdrženlivě zasmál a pokynul jim, že mohou jít. Pomalu se loudal zpět do své komnaty. „Nikdy jsem té holce nesměl říct, co má dělat.“

„Já taky ne,“ přiznal se Keegan.

Sheena se zasmála, vyklouzla mu z náručí a zatahala jej za rukáv. V očích jí jiskřilo a ona ho táhla po schodišti dolů a pak dál labyrintem temných vlhkých chodeb, jímž nedlouho předtím probíhal. Všude kolem nich pištěly krysy a poletovali netopýři a oni sestupovali stále níž, kolem kaple a pod hradbami až k úkrytu, kde se na vlnách pohupovala loďka.

„Nuže?“ řekla, když stanuli na místě, kde se před tolika lety políbili.

„Nuže?“

„Vezmi mě s sebou.“

Zasmál se. V dálce zahlédl siluetu Temného safíru. Loď měla plachty napjaté a stěžně se majestátně vypínaly k nebesům. Za ní zapadalo slunce.

„Jen když se staneš mojí ženou.“

„Cožpak jsem se jí nestala?“ vytáhla tmavé obočí.

„Pak tedy ano, vezmu. Ale nejdřív…“ Vzal její levou ruku do své a na prsteníček jí navlékl prsten s tmavým kamenem.

„Ale jak…?“

„Sebral jsem ho Fawn. Byla tak rozrušená, že si toho ani nevšimla.“ Usmál se. „Nezapomínej, paní, že jsem synem svého otce. Znám od něj nejrůznější triky, ale naučil mě i obratnosti. A teď, paní, začneme znovu.“

„Ano, kapitáne,“ zasmála se. Kámen na prstě oslnivě zářil. „Ale jak poznám, že ten kámen není prokletý?“

„Ale on je prokletý,“ podotkl, „a proto jsi teď moje.“

„Není to spíš než kletba požehnání?“

„Ano.“ Objal ji, přitáhl k sobě a políbil.

Znovu.

Svět kolem nich jako by se rozplynul. Polibek, který si dali, byl stejně kouzelný a dechberoucí jako ten před jedenácti lety. Sheena se zachvěla. Toužila, aby se jí dotýkal. Objala ho kolem krku a na kůži ucítila mořský vánek. Tady, kde to všechno začalo, si slíbili věčnou lásku. Temný drahokam se v houstnoucím šeru slabě třpytil a Sheena v duchu přísahala, že svého kapitána nikdy neopustí.

Je jí souzený.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai