Lisa Jackson

NOVICKA

2013

1. kapitola

„Je čas.“ Hlas zněl zřetelně.

Camille se usmívala, jen sama pro sebe, a pocítila naprostou úlevu, když konečně protáhla poslední knoflíček poutkem. Prohlížela se v maličkém zrcadle a upravila si závoj.

„Jsi jako bělostné zjevení,“ promluvil její otec.

Jenže on tady ve skutečnosti není, že? Nepovede ji uličkou v kostele. Ne, ne, jistěže ne. Zemřel už před lety. To se alespoň domnívala. Jenže její otec nebyl její otec…, jen zákonný zástupce. Je to tak? Rychle pomrkávala, celá omámená. Snažila se vyčistit si hlavu, setřást ze sebe pocit odhmotnění, který se jí zmocnil.

Vždyť je tvůj svatební den, nervozita ti šálí smysly.

„Ženich čeká.“ Hlas ji znovu pobídl a ona uvažovala, jestli na ni někdo skutečně mluví, nebo zda si to jen představuje.

Ty hloupá, samozřejmě je to doopravdy!

Vyšla z malého pokoje, kde se oblékala, a nejistě kráčela ztemnělou chodbou osvětlenou pouze několika mihotavými plamínky v nástěnných svícnech. Byla tma, přesto se zdálo, že se chodba třpytí.

Kráčela po širokém schodišti se stupni naleštěnými tisíci chodidel spěchajících nahoru či dolů a mířila k menší kapli, věděla, že tam čeká.

Srdce jí bušilo vzrušením.

Krev jí zpívala v žilách.

Jak překrásná, překrásná noc!

Dlaní sjížděla po dlouhém hladkém zábradlí, konečky prstů jí klouzaly po naleštěném dřevě.

„Pospěš,“ přikázal jí znovu ochraptělý hlas a ona málem zakopla o lem šatů. „Nesmíš ho nechat čekat!“

„Nenechám,“ slíbila a hlas jí zněl z velké dálky, jako by se rozléhal v tunelu. Nebo jen v její hlavě.

Nadzvedla si sukni, aby se pohybovala rychleji, chodidla jí pleskala na podlaze. Cítila se lehká, jako by plula vzduchem, očekávání ji pohánělo kupředu.

Měsíční světlo dopadalo dovnitř vysokými vitrážovými okny a vrhalo na podlahu matné barevné vzory. Když docházela do kaple, nohy se jí zvláštně viklaly, jako by kráčela na vysokých podpatcích.

Jenže ona byla bosá; chlad kamenné podlahy jí pronikal chodidly.

Chudoba, čistota, poslušnost.

Ta slova jí vířila hlavou, když se otevřely dveře do kaple a ona vešla. V duchu slyšela hudbu, hlasy andělů stoupaly vzhůru věžemi katedrály svaté Markéty za dne, který byl jejím svatebním.

Za noci…, je noc.

Na oltáři poblikávaly svíce a nad hlavou se jí vznášel mohutný kříž, připomínal jí Kristovo utrpení. Poklekla před ním a pokřižovala se. Pak pomalu pokračovala dopředu.

Chudoba, čistota, poslušnost.

Prsty probírala hladké kuličky růžence a hudba v její hlavě sílila.

V okamžiku, kdy docházela k oltáři, se rozezněl kostelní zvon a ona poklekla před přítomností Boží. Byla připravena ke slibu, odhodlaná věnovat svůj život tomu, kterého milovala.

„Skvělé…, skvělé…, vynikající.“

Camille sklonila hlavu v modlitbě a poté ještě vkleče vzhlédla ke kříži, viděla rány na Kristově vyhublém těle, uvědomovala si jeho oběť za své vlastní pozemské hříchy.

Ach ano, zhřešila.

Několikrát.

Nyní se jí dostane rozhřešení.

Bude milována.

Navždy.

Zavřela oči a s námahou skláněla hlavu. Najednou jí připadala těžká, ruce neobratné. Kaple se posouvala a ztemněla a sochy – panenka Maria i andělé u křtitelnice – na ni zničehonic upíraly obviňující pohledy.

Slyšela, jak na kamenné podlaze zaskřípala bota, a její radostný, krásný a bezstarostný pocit ustoupil obavám.

Nepodléhej. Dnes večer ne…

Ale dokonce ani svatební šaty jí už nepřipadaly lehoučce hedvábné; látka byla náhle drsná a hrubá a čpěla zatuchlinou.

Pod dusivým závojem jí naskakovala husí kůže.

Ne, ne, ne…, to je špatně.

„Nyní to tedy víš,“ káral ji hlas tak blízko ucha, až se před jeho sykotem přikrčila. „Odplatou za hřích je totiž…“

„Smrt,“ zašeptala.

Krev jí ztuhla v žilách čirou hrůzou. Ach Bože! Vyděšená do morku kostí se neobratně snažila vstát.

V tom okamžiku na ni dopadla rána Osudu.

Růženec jí kdosi vyrval z rukou, kuličky se jí prodíraly mezi prsty a kůží, nakonec se rozsypaly a poskakovaly po podlaze.

Camille dělala, co mohla, aby se postavila, ale podlamovala se jí kolena a najednou měla nohy jako z vosku. Pokoušela se držet zpříma, ale bylo příliš pozdě.

Silná šňůra jí omotala hrdlo a stále se utahovala.

NE! Co je to?

Ostrá vyčnívající vlákna se jí zabodávala do kůže jako tisíce jehliček.

Zmocnila se jí panika.

Ne, ne, ne! To je všechno špatně!

Pomozte mi!

Bolest jí pronikala tělem jako doběla rozžhavený meč. Cukla sebou dopředu, chtěla útočníka setřást, ale měla přiškrcenou dechovou trubici. Snažila se lapat po vzduchu, ale nemohla se nadechnout. Plíce, Kriste Ježíši…, plíce se jí tou námahou napínaly k prasknutí.

Pane Bože, co se děje?

Proč?

Apsida se s ní náhle roztočila, vysoký klenutý strop kroužil nad ní, zrůda za jejími zády přitahovala smrticí šňůru pevněji.

Hrůzný děs jí zaťal do mozku své spáry. Camille se zoufale pokoušela osvobodit, znovu kopala a svíjela se, ale její tělo nereagovalo, jak by mělo. Síla za ní byla drtivá, škrtidlo se jí zarývalo hluboko do krku.

Cítila, jak jí za očima tepe krev, jak jí duní v uších.

Snažila se škrtidlo na krku uchopit, ulomila si nehet.

Prohýbala se v zádech neskutečnou námahou.

Bojovala ze všech sil, ale všechno bylo zbytečné.

Prosím, prosím, prosím! Drahý Otče, ušetři mě! Zhřešila jsem, ale prosím…

Uklouzly jí nohy.

Ochable bila kolem sebe, opouštěla ji síla.

Ne, Camille. Bojuj! Nevzdávej se! Ne! Někdo tě zachrání.

Pohledem se znovu soustředila na kříž, obraz Kristova ztrápeného obličeje se však mlžil. Je mi líto… Najednou se cítila velmi ochablá, pokusy vzepřít se byly slabé a marné.

Její silné tělo podlehlo.

„Prosím,“ pokoušela se žadonit, ale zvuk z ní vycházel chrčivě a příliš tiše, nesrozumitelně.

Démon, který si dovolil vstoupit do této kaple, zrůda, která poskvrnila posvátnou půdu, ji držela pevně. Stahovala šňůru. Nepolevovala. Temné úmysly jí propůjčily vražednou sílu.

Camille měla plíce jako v jednom ohni a srdce jí bušilo tak hlasitě, až si byla jistá, že snad pukne. Oči vytřeštěné strachem viděly jen rudou břečku.

Ach, drahý Otče, ta bolest!

Znovu se pokusila vtáhnout do sebe trochu vzduchu, ale nepodařilo se jí to.

Plíce křičely.

Brutální síla poháněná chladným, temným hněvem stahovala škrtidlo stále pevněji.

Tělem jí projela mučivá křeč.

„Děvko,“ obvinil ji hlas. „Dcero Satanova.“

Ne!

Otevřela oči, znovu viděla Krista na kříži, šarlatový závoj zamžil jeho dokonalý obličej, slzy se mu řinuly z očí jako krvavé krůpěje.

Miluji tě.

Zalil ji příval obrazů hříchů jejího života, stříbřité záblesky obličejů, jimž ublížila. Matka a otec, sestra, nejlepší kamarádka…, tolik lidí, někteří z nich ji milovali…, nevinní.

To je trest, uvědomila si, nechala ruce klesnout od krku dolů, aby se poškrábala na břiše, a na chvilku je zastavila v podbřišku.

Bzz! Cvak! Před očima jí blesklo oslepující světlo; vzápětí se vše propadlo do tmy.

Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého, smyj ze mě úplně mou vinu…, odpusť mi, neboť jsem zhřešila…

2. kapitola

„Ach jo, kristepane!“ Valerie mačkala znovu a znovu klávesu Escape, jako by tím mohla nějak vrátit život svému starému počítači oplývajícímu prehistorickou diskovou jednotkou a občasnou tvrdohlavou vzpurností. „No tak, no tak!“ mumlala přes zaťaté zuby, ale nakonec se vzdala, protože nedokázala zatracený notebook vypnout jinak než vyjmutím baterie.

A bylo rozhodnuto! Zítra začne shánět nový počítač bez ohledu na neutěšený stav svého konta. Ještě stále měla na kreditní kartě trochu prostoru k utrácení, ale jakmile si koupí nový notebook, překročí i limit karty.

Cena za rozvod, řekla si lhostejně, když shodila vzpurný notebook na pomačkané prostěradlo. Měla na sobě pyžamový kabátek jiného vzoru než kalhoty, ale to jí nevadilo. Přešla do kuchyňky malého domku a strčila hlavu pod kohoutek, aby se napila. Potom vyhlédla z okna zmáčeného dešťovými kapkami do neklidné neworleanské noci.

Vzduch byl vlhce teplý, s příslibem nadcházejícího léta, a Val cítila, jak se potí. Okno tedy otevřela a vpustila dovnitř vlhký pach močálů vanoucí od pomalu plynoucí řeky. Z dálky slyšela hukot aut na dálnici, vytrvalý hluk, který soupeřil s vrzáním cvrčků a kvákáním žab.

Zvony v klášteře svaté Markéty odbíjely bezútěšnými údery půlnoc.

Val ucítila, jak jí nevysvětlitelně naskočila husí kůže. Její policejní instinkt se rozjel na plné obrátky a znovu měla dojem, jako by ji někdo sledoval a skryté oči z ní nespouštěly pohled.

„Přehánělas to s vědeckofantastickými filmy v televizi,“ řekla si. „Mělas příliš často noční můry.“

Na prchavý zlomek vteřiny jí bleskla hlavou vzpomínka, která se jí ostrými špičkami zarývala do mozku jako střep. Plíživé zlo. Nepopsatelné. Nicméně hmatatelné.

Při tom pocitu jí tuhla krev v žilách. Zlověstná stvůra, zahalená v černém, odporně páchnoucí, s krutým pohledem, se stále zvětšovala. Hrozivě. Ze spárů jedné ruky jí visel řetěz.

Nikdo jí nepomůže.

Nikdo ji nezachrání.

Stvůra syčela a nechávala stříbřitou smyčku klesat stále níž.

Camille! napadlo s hrůzou Val. Tenhle démon chce Camille…

Děsivý netvor vmžiku zmizel, stáhl se kdesi do vzdálených koutů její mysli. Val s ním měla zkušenosti a věděla, že tam zůstane, dokud, nikým nezván, znovu nevyleze ven a nezvětší se.

„Nech mě na pokoji,“ bručela polohlasem a nevšímala si zježených chloupků na rukou. Zlý duch byl pouhým výplodem její představivosti, ničím víc. Vyrovnaná žena při smyslech podobným věcem nevěří.

Val se snažila uklidnit a zhluboka se nadechla. Kostelní zvony od svaté Markéty stále žalostně vyzváněly nocí. V útrobách ucítila mrazivý chlad, křečovitě se zachytila okraje kuchyňské linky, aby neupadla, a přinutila odporné zjevení stáhnout se tam, kam patřilo – do nejtemnějších, nejhlubších zákrutů její mysli, do propastí, kam se příčetnost neodvažuje vstoupit.

Nevydávej se tam, varovala se v duchu. Nevydávej se tam. Setrvání u obrazů mysli by jen vytvořilo sebenaplňující a ohavné proroctví.

„Všechno je v pořádku,“ promluvila nahlas, přestože se vnitřně celá chvěla. Třásla se strachem, který se v sobě snažila potlačit. Nikdo o něm neměl vědět. Byla silná žena. Nemínila dovolit nočním můrám ani představám vytvořeným jejím ochotným mozkem, aby ji děsily. „Prokristapána, vzchop se!“

Silou vůle se pustila linky a své iracionální obavy zaplašila. Přesvědčovala se, že je zkrátka vystresovaná. Kdo by nebyl? Nadcházející rozvod, ztracená kariéra, podnikání potácející se na okraji bankrotu a Camille, jediná příbuzná, rozhodnutá složit slib věrnosti Bohu v klášteře jako vystřiženém ze středověku! A k tomu ještě sestřin poslední e-mail. Zneklidňující.

Val přemýšlela o svaté Markétě, o klášteru a staré katedrále, kde její sestra nakonec složí svůj řeholní slib.

Pokud ji nechají.

Stále jí to připadalo pro společenskou dívku jako Camille velmi netypické. Vždycky měla nějakého přítele, vždycky se potýkala s průšvihy. Podle toho, co Valerie o svaté Markétě věděla, důvodně pochybovala, že by hříchy její sestry mohly být v tomto prostředí snadno odpuštěny. Klášter svaté Markéty se svými zamčenými branami, zastaralým způsobem komunikace a přísnými pravidly připomínal spíše středověkou pevnost než dům Boží. Byl izolovaným místem, kolem něhož se hnal kupředu zbytek jednadvacátého století. Lidé žijící na oné posvátné půdě se navraceli k uplynulým dobám, v nichž převažovaly archaické konvence, krutá disciplína a předpotopní názory. Možná tomu tak bylo kvůli abatyši, tedy matce představené, nebo jak si ta stará babice sestra Charity vlastně říkala. Byla reliktem dob tmavých hábitů, práskání nicnetušících žáčků rákoskou přes prsty a nadužívání výhrůžek a strachu namísto chvály. Sestra Charity byla stejně dozorkyní jako vůdcem.

Proč se vůbec Camille rozhodla složit řeholní slib v tak přísné instituci, jako byl klášter svaté Markéty, zůstávalo zahaleno tajemstvím.

Ale ne, žádné tajemství. Důvody znáš – jen si je nedokážeš otevřeně přiznat.

Ssst!

Sestře Lucii pronikl do mozku šepot zla.

Prudce otevřela oči do černočerné tmy svého pokojíku v klášteře. Měla husí kůži a v ústech kovovou pachuť. Bože na nebesích, prosím, ať je to jen dozvuk zlého snu, noční můry…

Ssst!

Uslyšela to znovu, hrůznou předzvěst toho, co se má stát. Shodila ze sebe tenkou přikrývku a sklouzla na kolena; noční košile se rozložila symetricky na zem kolem ní. Instinktivně sáhla po růženci přehozeném přes kovový sloupek postele. Pokřižovala se krucifixem a tiše začala odříkávat modlitbu, rty se jí ve tmě bezhlesně pohybovaly, cítila studený pot v zátylku. „Věřím v Boha, Otce všemohoucího, Stvořitele nebe i země…“ A skutečně věřila. Zaníceně. V tomto rituálu, který se naučila v dětství, obvykle nacházela velkou úlevu. Ve chvílích obav nebo potřeby hledala útěchu v probírání lesklých korálků mezi prsty a šeptem pronášených modlitbách, které ji přibližovaly Bohu.

Ssst! Kdesi pod kůží jí znovu zasyčel elektrizující záchvěv a ihned se jí orosilo čelo.

Tady ne, ach, prosím… v klášteře ne! Její modlitba se přerušila. Lucia tedy začala znovu, pevně zavírala oči, opírala se lokty o tenkou matraci, v hlavě jí bušilo.

Znovu se dotkla krucifixem čela a začala drmolit řadu modliteb, které se jí vybavovaly tak snadno.

To musí být nějaká chyba, pomyslela si divoce, když jí ze rtů splývala známá slova. Od chvíle, kdy vstoupila do kláštera svaté Markéty s úmyslem složit závěrečný slib, neměla žádné „příhody“, jak to označovala její matka. Myslela si, že je zde v bezpečí.

„Věřím v…“

Ssst! Tentokrát hlasitěji.

Temnotu pročísl bolestivý křečovitý záblesk.

Lucia se syčivě nadechla, upustila růženec, znovu modlitbu přerušila. Zvedla se a vzdala veškeré pokusy předejít nevyhnutelnému. Kráčela bosá po dřevěných podlahách, vycítila jemné chvění, předzvěst potíží, které vznikaly stejně spolehlivě jako hurikán nedaleko louisianského pobřeží. V duchu viděla kapli právě této farnosti a představy se jí míhaly před očima tak rychle, že jen mrkala.

Nezřetelný obličej.

Zažloutlé roucho.

Odporně tmavá sutana.

Zkřivené, mrtvolně bledé rty.

Zaklapnutí těžkých dveří.

Zkrvavený krucifix, rudé kapky stékající z posvátných ran Kristových.

Smrt, promlouval hlas přes hlasité praskání v jejím mozku.

Vběhla do chodby matně osvětlené nepravidelně rozmístěnými nástěnnými svícny a scházela po točitém schodišti. Prsty přejížděla po ohlazeném zábradlí, šla jistě, jako by podvědomě znala svůj cíl. Tmavými tabulkami olovnatého skla pronikalo bledé světlo, z noci stále ještě sálalo horko červnového dne.

Proč? přemítala Lucia horečně. Proč teď? Proč tady? O nic nejde…, byl to jen zlý sen. Vykrystalizoval všechen tvůj strach, nic víc.

Srdce jí nepravidelně tlouklo jako přerušované bubnování, obrátila se směrem ke kapli, menšímu svatostánku ve stínu obrovské katedrály. Měla pocit, jako by ji kupředu poháněla temnota, opřela se do vysokých dveří, které se lehce otevřely, a vstoupila do domu Božího. Kaple obyčejně bývala místem dobra a světla, odpuštění a usmíření, ale Lucia dnes večer vycítila, že zde číhá zlo, temné jako ďáblova duše, a zůstává kdesi v záloze.

„Otče, prosím, stůj při mně.“ Smočila prsty ve svěcené vodě a pokřižovala se. Vstoupila do hlavní lodi chrámu, kde všechny její představy ustrnuly. Červené votivní svíce se mihotaly a vrhaly na kamenné stěny pohyblivé stíny. Ze stropní klenby visel nad oltářem masivní kříž. Z kříže kapli sledoval ve své nesnesitelné bolesti Ježíš.

Lucia se znovu pokřižovala. Tepání v její hlavě se proměnilo v silné dunění.

Koutkem oka zahlédla jakýsi pohyb – tmavou postavu v rozevlátém rouchu prchající ze dveří.

„Otče?“ zvolala, protože si myslela, že ten, kdo utíká z kaple, je kněz. Dveře se s cvaknutím zavřely. „Počkejte! Prosím!“ Vyrazila ke dveřím. „Otče! Ach, ne…“ Hlas jí odumřel na rtech, protože zahlédla zatřepotání lehoučké bílé látky, vlnitý krajkový okraj vzdouvající se na podlaze u první řady lavic.

Co to je?

Málem se jí zastavilo srdce.

Rychlý sled děsivých obrazů, které ji probudily ze spaní, se jí znovu míhal mozkem.

Zažloutlé roucho.

Kruté rty.

Zabouchnuté dveře ve chvíli, kdy se rozezněly kostelní zvony.

Přesně jako předtím.

Šepot zla jí znovu dýchal za zády. Ve spěchu málem zakopla, bosýma nohama pleskala o chladnou kamennou podlahu a kroky se rozeznívaly až k vysokému klenutému stropu.

To není možné!

To nemůže být pravda!

Klopýtala, běžela, bála se, co asi objeví, ale spěchala k přední části apsidy, k oltáři a překrásným, nyní zašlým oknům z barevného skla. K vysokému stropu se tyčil kříž a z něj shlížel Boží syn ve své bolesti.

„Ach, Bože!“ vykřikla Lucia. „Dios! Mi Dios!“

Po zádech jí přeběhl mráz. Strnula hrůzou.

Před první řadou lavic spatřila zhroucenou postavu.

„No, por favor, Jesús! No, no, no!“

Při pohledu na ni jí ztuhla krev v žilách. Dívka v bílém ležela na zádech nedaleko křtitelnice. Lucia potlačila výkřik a padla na kolena vedle nevěsty oděné do potrhaných, chatrných svatebních šatů. Tvář jí zakrýval tenký roztřepený závoj.

Lucii se sevřel žaludek, protože poznala sestru Camille, měla bledý obličej, promodralé rty a vytřeštěné oči zírající do prázdna přes průsvitnou krajku.

„Ach, dobrý Bože…“ Lucia zalapala po dechu. Dotkla se ještě teplého Camillina těla, snažila se jí nahmatat na krku pulz v místech, kde měla drobné ranky. Bála se, že bude zvracet. Někdo Camille provedl něco takového, snažil se ji zabít. Pane Bože, je možné, že ještě žije? Neucítila náhodou slaboučký pulz? Nepatrný pohyb pod chladnoucí kůží? Nebo to je jen výplod její fantazie?

„Camille,“ žadonila zoufale Lucia a hlas jí selhával. „Nevzdávej to, prosím. Ach, prosím… Mi Dios!“

Nad hlavou se jí rozezněly zvony jako umíráček.

Vzhlédla. „Pomoc! Pomozte mi někdo!“ Její hlas stoupal k žebroví stropu a ozvěnou se odrážel zpět k ní. „Prosím!“

Zašeptala polomrtvé ženě: „Camille, jsem tady. Lucia. Vydrž to ještě. Prosím, prosím… Ještě není tvůj čas…“ Jenže kdosi rozhodl, že Camille musí zemřít, a Lucia i přes své pozitivní smýšlení věděla o jednom člověku, který si smrt Camille Renardové přál.

Zašeptala rychle Otčenáš, modlila se celou svou duší, pak se s očima naplněnýma slzami sklonila ke Camillinu uchu. „Neodcházej.“ Noční košilí se pokoušela zastavit proud krve rozlévající se do velké louže z ran na Camillině krku.

Camille se nehýbala.

Oči upírala do prázdna.

Pleť měla popelavou. Chladnoucí.

Krvácení se zpomalilo a postupně ustalo.

Lucia byla šílená obavami. Musí něco udělat! Cokoli! Pane Bože, prosím tě, neber si ji. Ne teď…, ještě ne… Ach, Otče!

„Pomoc!“ vykřikla znovu Lucia, protože zde nechtěla nechat samotnou kamarádku, s níž se za uplynulý rok nesmírně sblížila, znala ji ale téměř celý život. Není možné, že umírá… Není možné…

Lucia měla plnou hlavu vzpomínek na sestru Camille, krásnou a pružnou, s tajnůstkářským úsměvem a obočím, které se dokázalo zvednout do neuvěřitelných výšin na znamení pobavení nebo nevěřícnosti. Měla mnoho trápení, ano, byla to žena s příliš mnoha tajemstvími. Lucia se s ní seznámila před dávnými lety, ještě než se nezávisle na sobě rozhodly zaslíbit se Bohu.

Se sevřeným hrdlem zašeptala: „Ještě není tvůj čas, Camille. Slyšíš mě? Neodcházej…, ne…“

Jenže ubohá zmučená žena zesnula, z neživé slupky, ve kterou se proměnilo její tělo, stoupal její duch. Násilně vytržený z těla.

„Ne…, prosím… Otče!“

Ozvala se dunivá rána. Kdesi se zabouchly dveře a zvony začaly znovu odbíjet.

Lucia vyskočila.

Někdo tam šel!

Výborně. „Zkus vydržet,“ promluvila směrem k sinalému tělu, byť intuitivně věděla, že je již příliš pozdě. „Pomoc je na cestě.“ Slova zůstala viset v chladivém nočním vzduchu.

Lucia se celá zachvěla, protože její mysl zahalily pochybnosti. Propletla si prsty s kamarádčinými a vyslala vzhůru další zoufalou modlitbu, zatímco zvony v kostelní věži pokračovaly v odbíjení příslušné hodiny.

Je pomoc skutečně na cestě?

Nebo se vrací člověk, který to Camille udělal?

3. kapitola

Val už byla klidnější, její vnitřní rozechvělost pominula. Naplnila si oblíbený otlučený hrníček horkou vodou, postavila ho do mikrovlnky a sledovala, jak se na něm objevují skrytá písmena. Na masivním hrnku koupeném přes internet od televizní stanice ABC se totiž při zahřátí objevovali hrdinové seriálu Ztraceni, který kdysi nadšeně sledovala.

Hrnek jí dala Camille k Vánocům jako vzácnost, protože ho koupila ještě předtím, než televize odvysílala poslední díl dotyčného seriálu.

V dávných dobách, kdy nedovolily, aby mezi ně cokoli zatínalo klín. Dokonce ani Slade Houston.

„Ach, Cammie,“ zašeptala, a když mikrovlnka cinkla, zavrtěla Val nad jejich absurdními půtkami hlavou. S přehnanou opatrností uchopila ouško hrnku, vytřásla z krabičky poslední čajový sáček a ponořila lístky zbavené kofeinu do téměř vřící vody.

Ačkoli byla půlnoc, spánek k Valerii nepřicházel a určitě ještě několik hodin nepřijde, pokud tedy vůbec. Co vždycky říkával Slade? Že nespavost je jedním z důvodů, proč ji vůbec drží na okrsku; byla workoholička, která díky neschopnosti spát dokázala pracovat šestnáct hodin denně, přičemž dostávala plat za osm.

Ale co… Slade rád přeháněl.

Bylo to součástí jeho zvláštního kovbojského humoru.

Zatřásla hlavou, aby si uvolnila strnulou šíji, zavřela oči a na chviličku před sebou znovu spatřila obličej svého manžela: hranatá brada porostlá strništěm, trochu křivý rošťácký úsměv a bělostné zuby zářící v obličeji opáleném po dlouhých hodinách práce na krutém texaském slunci. Oči mu doutnaly temně modrým kouřovým odstínem. Slade Houston. Tvrdý jako kámen, divoký kovboj, neodolatelně přitažlivý jako všichni vyvrženci – zkrátka zosobněný průšvih.

Proč o něm tedy dnes večer přemýšlí?

A včera také a předevčírem jakbysmet…?

„Pitomče,“ zamumlala polohlasem a silou vůle nechala Sladeův obraz zmizet. Někdy v uplynulých minutách utichly kostelní zvony. Výborně. Klid a mír.

Nicméně v ní přetrval zvláštní pocit, že dnes večer je cosi hodně v nepořádku, a nemohla si pomoct, aby necítila jistou nervozitu.

Zítra.

Zítra Camille navštíví bez ohledu na tvrdé machiavelistické metody, které na ni zkoušela uplatnit ta hrozná sestra Charity, aby ji odradila. „Je mi líto, ale momentálně svou sestru navštívit nemůžete. Máme zde přísná pravidla,“ prohlásila, když se Val posledně pokoušela zajít za Camille bez ohlášení. „Pravidla, jichž se držíme. Pravidla posvěcená Otcem.“

Ano, jistě. Pokud měla sestra Charity nějaké dobré úmysly, Val si ještě žádného nevšimla. Snad příště. Podle jejího názoru se velebná matka nechávala unášet opojným pocitem moci, který posilovala vědomím vlastní důležitosti a pokřiveným pohledem na náboženství.

Což je vždycky špatná kombinace.

A navíc kombinace, na niž tentokrát Valerie hodlala s ranním rozbřeskem zaútočit.

Dozněl poslední úder zvonu a s ním se prolínal zvuk kroků vycházejících zpoza zdí kaple. Lucia se dívala na mrtvou dívku a naskočila jí husí kůže. Pokoušela se modlit, avšak nenacházela slova. Kdo to mohl Camille udělat? Proč? A co ty prapodivné svatební šaty a řetízek drobných krvavých kapiček kolem krku? Co má tohle všechno znamenat?

Pohlédla na boční dveře. Zavřely se přesně v okamžiku, kdy dorazila. Srdce jí divoce tlouklo. Sestru Camille viděl na podlaze kaple ještě někdo další. Lucia překřížila cestu buď Camillinu vrahovi, nebo očitému svědkovi. Přeběhl jí mráz po zádech a uvažovala, zda je pomoc na cestě – nebo zda se útočník náhodou nevrací.

Lucia se pokřižovala, obrátila se ke dveřím a z plných plic zakřičela: „Pomoc!“

Boční dveře se otevřely tak prudce, až bouchly do zdi. Matka představená, impozantní žena v dlouhém černém hábitu, spěchala chrámovou lodí. Prošedivělé vlasy, obvykle skryté pod šátkem, měla rozcuchané a neupravené. „Sestro Lucy! Pro lásku Matky boží, co se děje?“ ptala se přísně. Sukně jí šustily na hladké podlaze, v obličeji měla nesouhlasný výraz, rty přísně sevřené. Náhle si uvědomila, kde se nachází, prudce se zastavila, rychle před oltářem poklekla a pokřižovala se přes svou plnou hruď.

„Sestra Camille…“ Lucia vstala s pohledem upřeným na Camillino tělo.

„Co je s…? Ach!“ Když matka představená obešla poslední lavici, prudce se nadechla. „Všichni svatí, stůjte při nás.“ Rozběhla se k oběti, široké sukně jí vlály kolem nohou, a u ležící dívky klesla na kolena.

„Pozdě. Je mrtvá.“

„Ale jak? Proč?“ zašeptala sestra Charity, jako by čekala, že jí Bůh odpoví, nakláněla se nad tělem a rychle se modlila. „Kdo by to chtěl udělat?“

„Nevím. Někdo tady byl ještě přede mnou,“ vyhrkla Lucia a snažila se oddělovat fakta od představ; od obrazů, které byly skutečné, oddělovat ty, které se vytvářely pouze v její hlavě. „Viděla jsem, jak se vzadu zavírají dveře.“ Ano, ano, to byla pravda. Ukázala na dveře vedoucí do zadní chodby. „A… myslím, že v té chvíli byla sestra Camille ještě naživu.“

Matka představená položila Camille prsty na zápěstí a přiložila jí ucho k nosu. Poslouchala, zda ještě objeví nějaké známky života. Lucia věděla, že je to marné.

„Co jsi zde pohledávala, sestro Lucy?“ obrátila se matka představená na Lucii a použila její formální jméno – svaté jméno, které přijala, když skládala řeholní slib.

„Já…, no, něco jsem slyšela,“ lhala Lucia, jako již v minulosti mnohokrát. Nikdo neznal její tajemství, ani duchovní, jimž se zpovídala.

„Něco jsi slyšela? Ze své cely?“

„Ano. Šla jsem na toaletu.“

Jako kdyby si matka představená v tu chvíli uvědomila, že rozhovor může počkat, a stále klečící vedle Camille přikázala Lucii: „Běž najít otce Paula. Pošli ho sem.“

„Neměly bychom zavolat policii?“

Matka představená zavřela oči, jako by se v sobě usilovně snažila zmobilizovat veškerou trpělivost. „Udělej, co říkám. Jakmile sem pošleš otce Paula, zajdi do mé kanceláře a zatelefonuj na tísňovou linku.“

„Jenže policii bychom měly uvědomit jako první…“

„Nediskutuj se mnou! Nejlepší, co pro sestru Camille můžeme udělat, je modlit se za její duši. A teď běž! Pokud se probudí ještě někdo další, pošli ho zpátky do pokoje!“ Její výraz nepřipouštěl odpor a Lucia se tedy obrátila a rychle kráčela právě k těm dveřím, kudy viděla někoho vycházet. Má poslat ostatní jeptišky zpátky do pokojů? Vlastně do cel. Malých jako psí boudy. Panebože, dobře věděla, že se na řeholnici nehodí. Rozhodně ne s tak nečistými myšlenkami.

Srdce jí tlouklo jako o závod, zavřela za sebou dveře a rozběhla se, jak nejrychleji uměla, přímo do kanceláře matky představené. Ať ji za to potom klidně potrestá, ale teď má přednost Camille. Otevřela dveře z mléčného skla a hnala se do soukromé svatyně sestry Charity.

Na policích podél stěn bylo všechno vzorně urovnáno – knihy, svíce, kříže, krásná amarylka s těžkým bílým květem a osamělý obraz papeže. Lucia obešla velký odřený stůl, před nímž tolikrát seděla na jedné z nepohodlných židlí pro návštěvy, ruce sevřené v obavách, protože jí matka představená kázala zpoza obrovské stolní desky z leštěného ořechu. Sáhla po těžkém černém sluchátku starého telefonu, reliktu někdy ze šedesátých nebo sedmdesátých let, a rychle vytáčela tři čísla. Nervózně čekala, než se otočný číselník s cvakáním vrátí na místo, aby mohla vytočit další číslo v pořadí.

„Tísňové volání. Jaký máte problém?“ ozval se ženský hlas.

„Sestra Camille je mrtvá! Došlo tady k nějaké nehodě, v klášteře svaté Markéty, teda ne v klášteře, ale v kapli… a je mrtvá! Já… myslím…, že byla zavražděná. Prosím vás, rychle sem někoho pošlete!“ Hlas se jí už třásl a s každým slovem zněl výš.

„Na jaké adrese?“

Lucia vychrlila ulici, a když ji požádali, udala i své jméno a telefonní číslo kláštera.

„K jaké nehodě tedy došlo?“

„Nevím. Možná… možná ji uškrtili. Jediné, co vím, je, že zemřela, a momentálně je u ní matka představená.“

„Takže vražda.“

„Ach, to nevím! Potřebujeme pomoc! Prosím, prosím, pošlete pomoc!“

„Už vám tam posíláme vůz. Zůstaňte na telefonu.“

„Nemůžu… Musím to jít sdělit otci Paulovi.“

„Slečno Costová, nezavěšujte prosím. Zůstaňte na telefonu…“

Lucia žádosti neuposlechla, pustila sluchátko, nechala ho viset na šňůře ze stolu a co nejrychleji vyrazila ze zadních dveří kanceláře, které jinak používala pouze sestra Charity.

Když se Lucia hnala temnými chodbami s naleštěnými podlahami, po schodišti dolů a dvoukřídlými dveřmi ven na dvůr, srdce jí bušilo jako zvon. Přímo letěla, jako by měla v patách samotného Lucifera, proběhla ambitem omývaným deštěm a kolem kašny. Vítr hnal přes dlažební kameny vlhké listí a smýkal promáčeným lemem její noční košile.

Nikomu nemohla vyprávět, proč se uprostřed noci náhle probudila. Jak by to asi vysvětlovala? Kdyby někdo slyšel o hlasu, který ji vedl, o zvířeckém netvorovi, kterého nějakým způsobem pustila na svobodu, myslel by si, že se zbláznila. Koneckonců si to myslela i ona sama. Usoudila, že pokud jde o hlas v její hlavě, zůstává pouze mezi ní a Bohem. Nikomu jinému do toho nic není. Dokonce ani otci Paulovi, ani otci Frankovi. Mohli by si myslet, že je v zajetí nečistých sil, což možná je, nicméně na sebe nechtěla obracet pozornost.

Nejde o tebe! Camille je mrtvá! Mrtvá! Kdosi ji zabil a její mrtvolu nechal ležet v kapli.

Hlas to nějak věděl. A probudil ji.

Ach, jak ji to všechno zneklidňovalo!

Proběhla dalšími dveřmi a zamířila pod portál, z něhož kapala voda. Řítila se ke dveřím otce Paula, kde zoufale zabušila.

„Otče!“ zakřičela a v bledém svitu lampy nade dveřmi příbytku otce Paula se celá chvěla. „Prosím! Otče! Stalo se… neštěstí!“

Přes šumění deště za sebou zaslechla kroky, vrzání kožených podrážek na vlhkých dlaždicích. Koutkem oka zahlédla ve stínu pohyb a z vrátek zahrady se vynořila tmavá postava. Lucia zalapala po dechu, ustoupila a málem zakopla o lem vlastní košile, protože se objevil vysoký muž s bledým přísným obličejem a zapadlýma očima, ve tmě noci téměř nerozeznatelnýma.

„Otče Franku,“ zašeptala, když mladšího kněze poznala. Přitiskla si ruku na ňadra a náhle si uvědomila, že jí studený déšť úplně promáčel bavlněnou noční košili, takže se jí lepila k tělu. Promáčená látka přilnula na kůži a v matném světle už vůbec nic neskrývala. „Došlo k neštěstí… nebo… nebo…“

S námahou polkla, protože znala tajemství sestry Camille, která se jí svěřila. Tajemství o tomto vysokém muži stojícím před ní. „V kapli je sestra Camille… Ona… je…“ A v té chvíli si všimla zkrvaveného okraje jeho sutany, z něhož v dešti stékaly na hladké, lesklé dlažební kameny chodníku načervenalé pramínky.

„Mrtvá,“ prohlásil a jeho ochraptělý hlas nebylo přes zurčení deště v okapech téměř slyšet. V očích měl zmučený výraz. „A je to má vina. Bože, odpusť, všechno je má vina.“

4. kapitola

„Pořád nespíš?“ pronikl jí do snění Freyin hlas.

„Jako vždycky.“ Val se pokoušela své obavy o Camille ignorovat. Hodila sáček od čaje do dřezu a ohlédla se přes rameno ke klenuté chodbě vedoucí k hlavní budově. Když tento starý hostinec koupily, Val nesmírně lákalo bydlení v malých prostorách bývalé stodoly na kočáry přestavěné na obytný dům, zatímco Freya se nastěhovala do bytu hned za kuchyní. Freya se zrzavou hřívou kudrnatých vlasů a pihovatým obličejem se objevila jen v kraťasech a velkém tričku. Nesla si hrnek, v němž byla asi káva, s tak vysokým kopečkem šlehačky, až jí přetékala přes okraj. Freye se nějak povedlo slíznout kapku dřív, než dopadla na popraskané linoleum.

Freya měřila něco přes sto šedesát a stále měla vypracované tělo z gymnastiky, kterou provozovala na střední škole, a metabolismus ženy o dvacet let mladší.

„Vypadáš děsně,“ konstatovala Freya.

„Dík.“

„Fakt by ses měla pokusit spát.“

Kéž by to šlo. Obrátila se a opřela se zády o kuchyňskou linku. „My jsme holt ti nespavci.“ Problém se spaním měly obě.

Freya pozvedla hrnek jako k přípitku. „Já mám bez kofeinu. Ačkoli to nutně neznamená, že někdy v dohledné době usnu.“

„Já mám taky bez kofeinu. Nějaký čajík údajně na uklidnění.“ Val ochutnala. Usrkla horkou vodu a na špičce jazyka ucítila chuť zázvoru a heřmánku. „Má to pomoct s uvolněním…? Počkej chviličku, podívám se, co tady píšou, že to má zaručeně dělat.“ Zvedla prázdnou krabičku a četla, co stálo na štítku. „No jistě, tady to máme. ‚Čaj na uklidnění je zaručenou směsí, která zmírňuje nervozitu s každým chutným douškem. Kombinace heřmánku se špetkou zázvoru a jasmínu vám navodí klid a pohodu. ‘“

„No jistě,“ posmívala se Freya a nakrčila nos. „Navodí pohodu? Tobě? Ani omylem. Krom toho to zní nechutně.“

„Ne, jen poněkud nudně pro příznivce silných chutí typu trojitého karamelovo-čokoládového macchiata smíchaného s red bullem.“

„Moc vtipné.“ Freya si nemohla pomoct, aby se nezazubila, a vyšplhala na jednu z dvojice vysokých stoliček u Valeriina snídaňového pultu.

Freya Martinová, Valeriina kamarádka od osmé třídy, přesvědčila Val, aby investovala do osmipokojového penzionu v luxusní čtvrti Garden District několik bloků od St. Charles Avenue. Starobylá budova s honosným jménem Briarstone byla hurikánem Katrina poničena jen minimálně, ale její majitelé, Freyina prateta a prastrýc, se rozhodli, že už nemíní odolávat hurikánům pátého stupně. Vlastně ani netoužili být svědky stupňů jedna, dvě, tři či čtyři.

Tetička a strýček zkrátka měli v úmyslu co nejrychleji z Mexického zálivu vypadnout.

Freya chtěla zůstat.

Uzavřela tedy se strýcem Blairem a tetou Susií smlouvu a odkoupila jejich podíly. Nechali jí téměř všechen nábytek, naložili dodávku a odjeli na západ, kam se kloní slunce v podvečer, ve snaze najít suché klima, nové přátele – podobně migrující důchodce – a užít si nekonečných nocí při karetních hrách a martini koktejlech.

Valeriiným uším to momentálně znělo jako rajská hudba; měla neustále nervy nadranc.

Když ji Freya požádala, aby se stala její obchodní partnerkou, nacházela se Val na životní křižovatce. Freye nedalo mnoho práce přesvědčit ji, že investice do prastarého sídla s vrzajícími schody – o němž se tradovalo, že tam prý straší! – je nejlepší nápad na světě. Hlavně proto, že bývalý zájezdní hostinec byl zhruba kilometr, tedy coby kamenem dohodil, od Camille a kláštera svaté Markéty.

Vzhledem k tomu, že se Freya nedávno rozešla s přítelem, s nímž společně bydlela, usoudila, že potřebuje obchodní partnerku. Poslala Valerii e-mail s podrobnostmi a Val po nové příležitosti radostně skočila.

Uzavřely smlouvu.

Jelito, kopyto, platí to!

A zbytek, jak rády říkaly, už vstoupil do dějin.

Někdy trochu nepříznivých dějin.

Když teď utichly kostelní zvony a Val slyšela zurčet dešťovou vodu v okapech, vrtalo jí hlavou, zda se rozhodla správně. Zase. A ten podivný pocit, který se jí zmocnil přednedávnem, v ní setrvával. V duchu ho zaplašila, pohlédla k oknu, ale ve tmě samozřejmě kostelní věž neviděla.

„Oukej, ven s tím. Něco se děje, že?“ zeptala se Freya a nakrčila obočí. „Počkej chvilku, zapomeň, že jsem se ptala. Ono se vždycky něco děje. Budu hádat, jo? Jde o Sladea.“

„Ne, nejde o Sladea,“ bránila se důrazně Val a Freya obrátila oči v sloup. Neskočila jí na to.

„Když to říkáš…“

„Věř mi, nejde o Sladea.“

„Vždycky jde o něj. Měly bychom o něm mluvit.“

„Ani omylem.“ Val se zamračila a přímo proklála Freyu mrazivým pohledem naznačujícím, aby o tématu rozhodně nezačínala.

„Fakt bys měla vědět, že…“

„Už jsme to řešily. Nechci o něm mluvit ani o něm přemýšlet, dokud nebudu muset. U soudu.“

„Ale…“

„Mluvím vážně, Freyo. Slade je zakázané téma.“ Skutečně se jí nechtělo o bývalém manželovi mluvit. A už vůbec ne dnes v noci, kdy si připadala tak vykolejená.

Freya se na ni podívala, jako by ještě něco chtěla říct, ale raději si to rozmyslela. „Prima. Tak jen nezapomeň, že jsem to zkusila.“

„Nezapomenu.“

„Udělal něco, o čem nevím?“

„Možná.“ Val zvedla jedno rameno. „Kdo ví a kdo o to stojí?“

Freya otevřela pusu, ale než mohla znovu zmínit Sladeovo jméno, Val rychle promluvila: „Jde o Cammie, jasný? Přes týden se neozvala.“ Nad hlavou zaslechla praskání – staré dřevo domu pracovalo. Val měla chviličku pocit, že jsou to kroky. Zase duch, pomyslela si. Jenže na duchy v domě věřila Freya, Val nikoliv.

„Slyšelas to?“ zeptala se Freya. Na rozdíl od Valerie věřila v nadpřirozené věci.

„Dům si sedá.“

„Měl si sednout už před dvěma sty lety.“

Val obrátila oči v sloup.

Freya pochopila. „Dobrá, dobrá. Máš starosti kvůli Camille. Nekomunikuje. No a co? Já o Sarah nevím celé týdny – a to je přitom moje dvojče. Kdybys měla věřit literatuře o dvojčatech, podle všeho bychom byly na stejné vlnové délce a měly výjimečné…“ – naznačila do vzduchu uvozovky – „duchovní propojení.“ I ona obrátila oči ke stropu a usrkla kávy. „Tvrdí se, že dvojčata si vytvoří psychické pouto už v matčině lůně. Jenže k Sarah tato informace jaksi nepronikla.“

Val přejela palcem po otlučeném okraji svého hrnku. „Jenže Cammie je jiná.“

„Cammie má prostě jen spoustu práce. Však víš, povinnosti jeptišek. Modlí se, kaje se, koná dobré skutky, co já vím?“ Freya zakývala prsty volné ruky, jako by chtěla naznačit, že přece existuje myriáda věcí, které Cammie brání v komunikaci. „Možná složila takový ten slib mlčení.“

„Cammie?“ podivila se Val. Společenská, otevřená, provokativní – někdy až příliš – Camille Renardová? „Pamatuješ se snad na ni, ne?“

„Jo, jasně.“ Freya se kousla do rtu. „Vždycky samej průser.“

„To se nezměnilo,“ připustila Val a ten nepříjemný pocit se vrátil.

„Já vím, je to fakticky problém, že? Cammie prostě není stavěná na to být jeptiškou.“ Znovu upila. „Přesně jako jsi ty nebyla stavěná být policajtkou.“

Val ucítila přesně totéž nenápadné vnitřní napětí, které jí nedalo spát, když pomyslela na neslavný konec své kariéry. Chtěla se bránit, hádat se do krve, vysvětlit Freye, že byla dobrou policajtkou, ale veškeré úsilí by zde bylo marné. Náhle dovnitř pronikl otevřeným oknem závan prudkého větru, žaluzie zachrastily a připomněly jí, jak to zvorala. „No, teď už si s tím nemusím dělat hlavu, ne?“

„Počkat, nemyslela jsem…“

„Já vím.“ Mávla rukou ve vzduchu, jako by se ohnala po líné mouše. „Nedělej si s tím hlavu.“ Jenže šlo o bolestné téma, propalovalo jí přímo díru v mozku a nedalo jí spát. Stáhla okno dolů a zahlédla v něm svůj nejasný obraz: strašidelně bledá pleť, výrazné a ostře řezané lícní kosti, velká ústa se stočenými koutky a ustarané oříškově hnědé oči. Kudrnaté tiziánové vlasy měla vyčesané a stažené do dlouhého culíku. Kristepane, vypadá hrozně. Po všech stránkách. Když zajišťovala okno zástrčkou, zkřivil její odraz déšť. „No jo, máš pravdu. Vypadám hrozně.“

„Není to nic, co by nespravily tři dny spánku.“

Val o tom pochybovala.

„Už ti někdo řekl, že si děláš moc starostí?“

„Jenom ty.“

„Tak bys to měla brát jako slovo boží. Přestaň si lámat hlavu s Cammie, jo? Teď se vrhla na to, jak se stát jeptiškou. Zase ji to přejde.“ Freya zvedla koutek. „Překvapuje mě, že ji už dávno nevyhodili.“

Kdybys tak věděla…, pomyslela si Valerie, upíjela čaj a znovu se podívala z okna do černé noci, kde se do temnoty halily věže katedrály svaté Markéty, na niž nedohlédla.

Panebože, Freyo, kdybys tak věděla!

Slade Houston zamžoural do tmy. Pneumatiky starého pick-upu šustily po hladké silnici a stěrače měly co dělat, aby stačily odstraňovat přívaly vody. Přejížděl přes hranici do Louisiany. Vedle něj seděl starý pes Bo, voříšek nejasného původu, s čenichem přitisknutým na sklo okna spolujezdce. Bo každou chvíli pohlédl přímo na Sladea v naději, že tu zatracenou věc zastaví.

„Dnes v noci jedem, hochu,“ vysvětloval mu Slade, když manipuloval s rádiem, ve kterém strašně praskalo. Našel stanici, která hrála klasickou country od Johnnyho Cashe, ale ani text písničky ho nedokázal rozptýlit od myšlenek, v nichž se vracel ke svému důvodu, proč sedí uprostřed noci za volantem. Bláhový počin – alespoň dle názoru jeho bratrů Traska a Zanea, kteří mu to jasně sdělili, když těsně před západem slunce nosil věci do fordu.

„Krucinál, proč vůbec chceš mít s tou ženskou něco společného? Nechápu,“ mumlal si pod vousy Trask, prostřední z bratrů. „Jen zase budeš nešťastný.“

„Ještě víc než předtím,“ dodal nejmladší Zane.

Ne že by se jich Slade prosil o radu. Nakládal do pick-upu spací pytel a plátěnou tašku. Nakonec pískl na psa.

„Jen se tady o to postarejte. Nebudu pryč dlouho,“ prohlásil Slade, když se objevil Bo – odjakživa kulhal a měl natržené ucho – a skočil do kabiny. Slade zabouchl dveře a cítil rozhořčené podmračené pohledy svých bratrů.

„Jak dlouho?“ zeptal se Zane.

„Ještě nevím. Uvidíme.“

„Ať neprohloupíš,“ nabádal ho Trask.

„Proč s tím teď začínat?“ Slade blýskl úsměvem, aby odlehčil situaci, ale nezabralo to. Ani jeden z bratrů jeho úsměv neopětoval, oba na něj jen upírali oči a zatínali zuby.

Skvělé.

Nicméně to nebylo překvapení. Žádný z nich neměl Valerii rád už před manželstvím a jejich názor se za léta nezměnil.

Slade se snažil hodit problém s bratry za hlavu a vyšplhal za volant. Otevřeným oknem zaslechl, jak se cvrčci pustili do večerního koncertu, a na pozadí zářivých odstínů oranžové a zlaté viděl siluety kopců na západě.

Trask nemínil hádku ukončit. „Máš v plánu zase si ji sem přivézt?“

„Valerii?“ zeptal se Slade, jen aby bratra naštval. Jako by šlo o někoho jiného. „Zatím nevím.“

„Jestli si s ní znovu začneš,“ varoval ho Trask, „tak jsi ještě větší blázen, než za jakého jsem tě měl.“

„Ona stejně nebude chtít, i kdybych ji o to požádal.“ Což byla pravda.

„Je hrozná. Nosí smůlu,“ připomněl mu Zane.

„Jako bych to nevěděl.“ Nicméně stejně nastartoval motor zaprášeného pracovního auta, kousek zacouval a musel manévrovat, aby auto na štěrkové cestě obrátil do protisměru. Přitom ani na vteřinu nepohlédl na oprýskaný patrový ranč, v němž vyrostl. Dupl na plyn. Nenamáhal se sledovat světlo zapadajícího slunce na planoucí obloze za stájemi s popraskanými korouhvičkami ve tvaru mustangů. Starý ford nadskakoval po nerovné cestě, podvozkem zachytával uschlou trávu a čirok a ujížděl podél dlouhých lánů polí a luk s dobytkem a koňmi, po pozemcích, které s bratry zdědili po otci.

Na ztemnělé obloze kroužil jestřáb. Slade míjel starý větrný mlýn, osamělý a nehybný v tetelícím se vzduchu. Dobré znamení, ne?

Zapnul rádio a odbočil kolem otlučené poštovní schránky na silnici. Projel městečkem se zvláštním jménem Bad Luck, tedy Smůla, a pokračoval do San Antonia, kde najel na dálnici I-10, rovný široký asfaltový pruh přímo na východ. Své bratry, Texas a slunce nechal daleko za sebou.

Aby dohnal ženu, která ho nechtěla.

V přihrádce na rukavice měl rozvodové papíry, kdyby na tu hořkou záležitost náhodou zapomněl.

5. kapitola

Zavolali chvilku po půlnoci.

Montoya zasténal, převalil se na posteli a zvedl mobil. Zatímco se jeho manželka Abby zachumlala pod pokrývku, mluvil tiše do telefonu a vyklouzl z postele, jako již snad stokrát. Pracoval jako detektiv u neworleanské policie. Telefonáty pozdě v noci nebo nad ránem byly součástí jeho práce.

„Co zase?“ zeptala se Abby tlumeným hlasem, když zavěsil, shodila ze sebe deku a odhrnula si z očí pramínek vlasů.

„Mrtvá žena. Jeptiška. Zřejmě vražda.“

Abby se vztyčila, opřela se o polštář a rozsvítila lampičku. „Jeptiška?“

„Alespoň podle policisty, který přijímal nouzové volání.“ Vklouzl do roztrhaných džínů, které si večer přehodil přes pelest postele, našel ve skříni čisté tričko a přetáhl si ho přes hlavu.

„Proč by někdo vraždil jeptišku?“ Shrnula si vlasy dozadu, ale neposlušné vlny jí stále padaly všemi směry.

„Nevím, ale zjistím to.“ Roztáhl koutky, poctil manželku neveselým úsměvem a vzpomněl si na dávno uplynulá léta, kdy byla zavražděna jiná jeptiška – jeho vlastní teta. „Za to mi přece platí těžký prachy.“

„No jo, jasně.“ Snažila se upravit si nějak vlasy, ale neusmívala se. „Hlavně dávej pozor.“

„Vždycky dávám pozor.“ Zamířil ke dveřím.

„Haló! Nezapomněls na něco?“ zeptala se a vystrčila bradu jeho směrem, jako by žadonila o pusu.

„No jo, jasně!“ Vrátil se ke skříni, našel zamčenou bezpečnostní schránku, do níž si ukládal zbraň, a vytáhl ji. Jakmile si ji zapnul do podpažního pouzdra, oblékl si koženou bundu a vyrazil ke dveřím.

„Umíš bejt pěknej hajzlík, když chceš,“ ucedila.

„Já chci vždycky.“

„Je mi to jasný.“ Ale oči se jí rozzářily a mírně nazrzlé světlé vlny, které jí rámovaly obličej, vypadaly neuvěřitelně sexy. „Jsi teď už otec, takže… radši zbytečně neriskuj, jo? Chci, aby Benjamin znal oba své rodiče.“

Upravil si zbraň v podpaží, znovu pokoj přešel a jemně ji strčil zpět do postele. „Já to chci taky.“ Lehl si na ni a prudce ji políbil, zasunul jí jazyk do úst, dlaněmi jí pevně stiskl zadek. „Počkej na mě,“ zašeptal jí do ucha.

„Ani omylem, detektive,“ opáčila, ale v hlase jí zněl úsměv a on měl co dělat, aby dokázal nasměrovat myšlenky k nadcházejícímu vyšetřování a zapomněl na tlak ve slabinách a příval krve na jedno místo, což byla jeho obvyklá reakce na manželku. Stačilo, aby jen se zájmem pozvedla jedno obočí, a okamžitě ho vybudila. Panejo, ten tedy dopadl…

„Otrok rozkroku,“ dělal si z něj pravidelně legraci jeho bratr Cruz.

V případě Abby měl Cruz rozhodně pravdu.

„Vrátím se, jak to jen půjde. Buď připravená.“

„Bože můj, nech si ty kecy, Montoyo,“ povzdechla si a znovu se zachumlala pod pokrývky a přikryla si své krásné nazrzlé lokny polštářem. „A dávej si pořádnýho majzla, abys nevzbudil Benjamina, jo? Jinak tě budu muset zabít.“ Její hlas zněl sice tlumeně, ale on pochopil. Opravdu neměl v úmyslu svého tříměsíčního syna burcovat.

Montoya se při odchodu z ložnice usmál a málem zakopl o Hersheyho, velkého hnědého labradora, který byl za dveřmi do ložnice vždycky na stráži, a teď se namáhavě stavěl na mohutné tlapy a zablokoval celou chodbu. Vrtěl ocasem a bušil s ním do starožitného příborníku. Hershey byl jako vždy připraven na všechno, zejména na to zaujmout v posteli Montoyovo místo.

„Na to laskavě zapomeň. Potřebuje se vyspat do krásy.“

„Slyšela jsem to!“ zavolala Abby otevřenými dveřmi.

Hershey pochopil zvuk jejího hlasu jako přímé pozvání a pelášil do ložnice. Malý tmavý stín, náladový kocour Ansel, seskočil z příborníku a psa do ložnice následoval.

„No skvělý.“ Montoya bojoval s obouváním. Neměl čas přivolat psa zpět a usoudil, že Abby si se zvířaty dokáže poradit. Pohyboval se podle modravých nočních světel a procházel chodbou svého dlouhého propojeného dvojdomu do kuchyně a přes obývací pokoj až k hlavním dveřím. Noc byla dusná. Tma nasycená vlhkostí. Ve vzduchu se vznášel pach líně tekoucí Mississippi. Hustě pršelo, déšť skrápěl ulici, když přebíhal přes podmáčený dvorek na příjezdovou cestu a skočil do svého mustanga na pohodlnou koženou sedačku. Zabouchl dveře, zasunul klíč do zapalování a motor se rozburácel.

Hlavou mu vrtalo, co se to v konzervativní církvi sakra děje, zapnul stěrače a dupl na plyn. Sirénu nepouštěl. Ani majáček. Poslouchal jen cvakání stěračů, otírajících kapky deště z předního skla a noční rozhlasový pořad doktorky Sam, psycholožky, jejíž známý hlas se linul z reproduktorů. Zamračeně projížděl povědomými ulicemi a vybavoval si jiný případ, v němž byla moderátorka Sam zamýšlenou obětí. Samantha Walkerová se však naštěstí útoku vyhnula a dodnes pomáhala lidem, kteří volali do rádia pro radu.

Projížděl deštivou blátivou nocí. Na silnicích byl jen slabý provoz. Dorazil ke klášteru svaté Markéty a uviděl policejní auta se zapnutými majáčky zaparkovaná porůznu kolmo přes silnici. Půlkruhové příjezdové cestě vévodil hasičský vůz a pod jedním z obrovských starých dubů u objektu stála zahálející sanitka.

Montoya zaparkoval jako další v řadě a zamířil ke katedrále, velké stavbě s vysokými věžemi, zvonicí a vitrážovými okny, v jejichž ozdobných sklíčkách se odrážela červená a modrá světla majáčků zaparkovaných aut. Z konců okapů zlověstně zíraly chrliče, strašidelné dračí hlavy pozorující posvátnou půdu s potměšilým zájmem, zosobňovaly zlo v ostrém kontrastu s křížem, který se tyčil nad nejvyšší chrámovou věží.

Zarazil se u širokých dveří, oficiálně nahlásil svůj příchod na místo činu a ihned dostal instrukce od jednoho z uniformovaných policistů, kteří drželi hlídku. Rychle obešel katedrálu až k bočním dveřím a odtamtud pokračoval krátkou chodbou do kaple, což byla menší stavba vmáčknutá mezi obrovitým chrámem a něčím, co vypadalo jako klášterní zahrada.

Vstoupil dovnitř a příval nostalgie ho přenesl do dětství, kdy ho matka spolu s dalšími sourozenci brávala každou neděli na mši. Byl zde stejný pach kadidla a hořících svíček, malé plamínky mihotavě ozařující interiér vrhaly pokroucené stíny, slyšel tlumené hlasy a nahlédl do temného prostoru s úzkými vitrážovými okny.

Vzhlédl k obrovskému kříži a spíše ze zvyku než z nějakého přetrvávajícího přesvědčení se automaticky pokřižoval.

Policisté mluvili polohlasem s několika lidmi v zadní části kaple, ale Montoya si jich nevšímal, protože zahlédl Ricka Bentze, svého dlouholetého partnera po celou dobu, kdy působil u policie. Rick stál nedaleko oltáře.

Bentz byl přinejmenším o patnáct let starší než Montoya, téměř jiná generace. Byl podruhé ženatý, nedávno se jim narodilo miminko a vrásky na jeho širokém obličeji a pramínky šedin ve vlasech jasně svědčily o nedostatku spánku. Stále ještě kulhal po svém posledním zranění, ale jinak by si Bentzovo vypracované tělo nezadalo s boxerem těžké váhy. Dnes měl na sobě džíny, tričko, bundu a v obličeji zachmuřený výraz. Upíral pohled na podlahu u oltáře.

Montoya spěchal širokou uličkou a uviděl oběť ležící před první řadou lavic. Obličej měla zakrytý oltářní pokrývkou a na kamenné podlaze spatřil jen prameny rozhozených tmavých vlasů. Zdálo se, že mrtvolu někdo upravil – založil jí paže na hrudi a mezi prsty propletl dřevěné kuličky růžence. Oběť měla na sobě zežloutlé chatrné svatební šaty, nohy bosé, na prsteníku levé ruky stříbrný kroužek.

„Kdo je to?“ zeptal se.

„Jedna z místních jeptišek,“ odpověděl Bentz. „Sestra Camille.“

„Zabili ji tady? U oltáře?“

Jako obětního beránka.

„Myslím, že ano. Vykazuje jisté známky zápasu, má škrábance na chodidlech, zlomený nehet na ruce.“ Bentz ukázal na pravici oběti. „Doufejme, že útočníka podrápala, a má tedy za nehty vzorky kůže toho mizery.“

Je možné, že by měli takové štěstí v podobě vrahovy DNA? Montoya o tom pochyboval.

„Zatím jsme nenašli sekundární místo činu.“ Bentz se rozhlédl po kapli až ke dveřím. „Ale, kruci, tady je to velké.“

A zatraceně dobré místo pro vraždu, pomyslel si Montoya a prohlížel si mohutný kříž nad oltářním stolem.

„Katedrála, klášter a pozemky zabírají větší plochu než městský blok,“ pokračoval Bentz, stále zamračený.

„Bylo to tu uzamčené, že? Za branami.“

„Všechno se na noc zamyká, dokonce i hlavní vchod do katedrály. Buď se sem vplížil před uzamčením, nebo patří do místní komunity.“

Montoya se nad přikrytou mrtvolou zamračil. Žena byla štíhlá, ruce zkřížené na hrudi, prsty svíraly růženec. „Máme fotografie?“

„Jo.“

Montoya si navlékl latexové rukavice, sklonil se a zvedl dlouhou, tenkou oltářní pokrývku, aby se podíval na upřený pohled krásných očí mrtvé ženy.

Ženy, kterou znal.

Intimně.

Hajzl!

Měl pocit, že dostal ránu na solar. Prudce se nadechl. Krev mu ztuhla v žilách. Na okamžik měl dojem, že se pozvrací.

„Říkals, že je to sestra Camille?“

„Jo. Tak nám to aspoň sdělila matka představená. Její občanské jméno zní…“

„Camille Renardová.“ Montoya pevně zavřel oči. Snažil se najít pevnou půdu pod nohama. Jak se to mohlo stát? Proč? Ježíšikriste, ani nevěděl, že je Camille ve městě! Jen silou vůle oči zase otevřel. Spatřil Camillinu bledou tvář a skelný pohled. „Do prdele, krucinál,“ zašeptal přes zaťaté zuby.

„Znáš ji?“

„Znal jsem ji. Dávno.“ Hlavou mu bleskla vzpomínka, kterou by raději vymazal, pročísla mu mozek jako blesk. Camille Renardová. Tak plná života. Milovala zábavu. Tak… rozmarná. Ze všech žen, které kdy znal, nejméně pravděpodobná na dráhu jeptišky skládající řeholní sliby. „Byla to chvíli moje holka na střední.“

„A do pr… Teda pro lásku boží.“ Bentzovi potemněly oči obavami. „Hlavně mi neříkej, že jste spolu i spali.“

Montoya zatínal zuby víc a víc. „Tak jo. Neřeknu.“

„Ale chodili jste spolu.“

„Na střední.“

Tehdy to stačilo, aby přišel o panictví a ona o panenství.

6. kapitola

Sestra Maura vklouzla pod pokrývku na úzké posteli a odložila si brýle na maličký noční stolek, málem přitom srazila hromádku knih, které umístila pod nástěnný svícen. Stará matrace, tvrdá jako kámen, pod její vahou zaúpěla. Nahmatala modlitební knížku, kterou ukrývala pod prostěradlem těsně u stehna, ale oči nezavřela.

Malým oknem pronikaly záblesky modrého a červeného světla z majáčků policejních aut zaparkovaných venku a zalévaly stěnu vedle dveří. Vybílené stěny zbarvily tepající barevné záblesky, takže i malý křížek připevněný nade dveřmi náhle získal tvrdé obrysy.

Připadalo jí, že přesně v pauzách mezi záblesky vnímá tlukot svého srdce.

Výborně.

Ve tmě se usmála, prsty projížděla ohmatané stránky modlitební knížky, ale nemodlila se, nevyhledala si ani žalm, ani chvalozpěv. Teď ne; určitě ne teď, když se tady toho tolik děje, tolik vzrušujících věcí.

Tlumené hlasy se rozléhaly starobylými chodbami a pode dveřmi jí pronikaly do cely.

Byla rozrušená a nemohla si pomoci.

Přesvědčovala se, aby zůstala v posteli a předstírala spánek, nebo – pokud ji někdo zahlédl – řekne, že byla na toaletě. Překonávala nutkání znovu vstát. Dokonce mohla tvrdit, že má menstruaci, a proto se vzbudila. Nikdo by si to nemohl ověřit.

Anebo ano?

Někdy přemítala, zda si matka představená, ta stará čarodějnice jako vystřižená ze středověku, náhodou neeviduje menstruační cyklus každé z nich. Mauru by to nepřekvapilo. Koneckonců zde panovaly zkostnatělé podmínky, neuvěřitelně archaické, a sestra Charity pevně lpěla na svém režimu, jako by jí ho skutečně nadiktoval samotný Bůh.

Opravdu?

Copak se Bůh stará o to, kdy člověk ráno vstane? Kdy pozře snídani? Kdy se postí? Mauře se to nezdálo. Stejně tak nevěřila, že by se Bůh zajímal, jaké knihy čte nebo jak se obléká, případně zda dokonale vysmýčila svou celu. Nepředstavovala si zkrátka Boha se stopkami v ruce ani jako žalářníka.

Jenže matka představená ano.

Taková otrava.

Ale pro Mauru už nikdy víc. Rozhodně ne navždy.

Klášter svaté Markéty byl jen stupeň na cestě k jejímu cíli, k cíli, kterého brzy dosáhne. Musí být jen trpělivá a ještě malou chvilku předstírat poslušnost.

Rozhořčeně ze sebe shodila pokrývku v naškrobeném bílém povlečení. Přehodila si přes rameno neposlušný cop a vyklouzla z postele. Pod chodidly cítila chladnou a hladkou podlahu. Pohlédla na odemčené dveře a po špičkách přešla k oknu. Vyhlédla ven. Její pokoj měl rohové okno, a když se postavila na špičky, viděla jedním směrem přes střechu kláštera do zahrady, a když natáhla krk, tak i boční stěnu kláštera a přes masivní zeď i ulici, kde spatřila televizní přenosový vůz, jak se blíží po silnici a světlo reflektorů se odráží od vlhkého asfaltu.

Usmála se do tmy a zvony se opět rozezněly.

Teď se možná odhalí hříchy kláštera svaté Markéty.

Montoyovi se stáhlo hrdlo, když zíral na bezkrevný obličej Camille Renardové. Byla stále krásná, dokonce i po smrti; s hladkou pletí, ničím nenarušenou. Velkýma očima vzhlížela vzhůru a upírala pohled do prázdna. Už nikdy nic neuvidí.

Sevřely se mu útroby. Zaťal zuby a vzpomínal, jakou ji znal na střední škole.

Plnou života.

Neustále provokující.

Hezkou a chytrou.

A proklatě přitažlivou.

„Zatraceně,“ zamumlal polohlasem. Co se tady stalo?

Snažil se koncentrovat, zůstat v přítomnosti, zaplašit představy Camille jako dospívající dívky, které se mu míhaly hlavou.

„Hej!“ Bentz na něj zíral. „Jsi v pohodě?“

„Jo,“ zalhal. „Co se tady sakra stalo?“ Sjel pohledem od jejího obličeje ke zkrvavenému výstřihu potrhaných šatů. Karmínové kapičky jí lemovaly hrdlo jako náhrdelník.

„Ještě nevím,“ pokrčil rameny Bentz, v očích stále tvrdý a tázavý výraz. „Poslyš, Montoyo, pokud jsi ji znal, neměl by ses podílet na vyšetřování.“

Montoya Bentzův návrh ignoroval. Pro tuto chvíli na případu pracuje. Dokud mu něco nenaznačí kapitán nebo okresní návladní nebo někdo z vyššího ranku, než je jeho partner, nemíní odejít. „Je pro mě těžké uvažovat o ní jako o jeptišce.“ Neklidnými prsty si prohrábl vlasy.

„Slyšíš, co ti povídám?“

„Jo, jo, ale nemíním dělat nic, čím bych mařil vyšetřování.“ Montoya upíral pohled na Camillino nehybné tělo a nemohl si pomoct, aby nepřemýšlel nad tím, zda svého útočníka znala. Věděla, že se na ni vrhl? Nebo byl vrahem někdo neznámý?

Nebylo to poprvé, kdy se nacházel na místě činu, kde byl zavražděn obyvatel kláštera. Jeho teta trpěla vinou maniaka a nakonec jeho rukou i zemřela při případu, který Montoya před lety vyšetřoval. Právě tehdy poznal svou nynější ženu.

Po zádech mu přeběhl mráz. Vzpomínka jako ledový prst přejíždějící po páteři. Podíval se na Bentze, který se pořád mračil jako kakabus, což dělával vždycky, když se zamyslel.

Rozezněly se kostelní zvony.

Jedna hodina ráno.

Montoya si dřepl vedle oběti, díval se jí do stále krásného obličeje a pak obrátil pohled ke zkrvaveným krajkám jejích šatů. „Co mají znamenat ty svatební šaty?“

„Zatím nevím.“

Ukázal na malé červené kapičky, které zbarvily výstřih ze staré krajky.

„Krev oběti? Dal si tu práci, aby jí nakapal krev na šaty?“

„Myslím, že jo,“ kývl Bentz.

„Co to tady máme za úchyla?“

„Duševně chorý. Zvrácený.“ Bentzovy oči vypadaly unaveně, vrásky u koutků očí se mu zvýraznily. „Copak to nejsou všichni?“

„Jo.“

„Zdá se, že náš člověk jí udělal krví jakýsi náhrdelník.“

„Možná ne její krví, ale svou,“ zamyslel se nahlas Montoya a prohlížel si potrhané záhyby svatebních šatů.

„Ale ne. Nemůžeme mít takové štěstí, že by nám po sobě něco zanechal.“

„Je znásilněná?“

„Zatím nevíme.“ Bentz se zamračil. „Myslím, že většina jeptišek, které se neprovdaly, jsou panny.“

Montoyovi se sevřel žaludek. Zakázal si vzpomínat na sebe a Camille na krátké pohovce v domě jejích rodičů, když tehdy odjeli. Nechtěl myslet na Camillina krásná ňadra, pevná, s tmavými ztvrdlými bradavkami. Díval se na zažloutlou látku svatebních šatů a zavrtěl hlavou. „Kde jsou tedy její skutečné šaty? Oblečení, které na sobě měla, než si oblékla tohle.“ Zamračil se. „Nebo ji vrah převlékl až po útoku?“

„Nezdá se, že to udělal až po její smrti. Pokud jde o její oblečení, už mi ho pár chlapců hledá. Nejlepší odhad je ovšem ten, že byla v noční košili. Režim kláštera je poměrně přísný. Zhasíná se v deset, to jsou všichni v posteli. Nejsme si jisti dobou smrti, ale tělo bylo objeveno kolem půlnoci. Žena, která ho našla, slyšela, jak odbíjejí farní kostelní hodiny.“

Montoya pohlédl za lavice na skupinku svědků shromážděných v zadních prostorách kaple. Kněz a jedna jeptiška byli zcela oblečeni, zatímco mladší žena se chvěla v příliš velkém plášti. Měla vlhké vlasy a oči s prázdným, skelným výrazem člověka, který je v šoku. Montoyovi byla čímsi povědomá. Znovu ho zaplavila vlna strachu.

Co má být kruci tohle?

„Ta mladší žena, sestra Lucia, našla oběť. Tvrdí, že údajně něco slyšela, ale nedokáže to přesně vysvětlit. Nicméně vstala z postele, aby si to ověřila, a našla sestru Camille.“

Sestra Lucia.

Sestra Camille.

Hajzl jeden, tohle nabírá čím dál horší obrátky.

Nevyslovil to nahlas, jen poznamenal, co bylo zjevné. „Ta starší jeptiška má na sobě hábit.“

Bentz přikývl. „Není to zrovna pokroková farnost.“

Montoya, stále ještě v dřepu, se naposledy podíval na oběť. Camille měla kolem dlouhého bledého krku řadu pohmožděnin a hlubokých škrábanců, jako by ji někdo škrtil smyčkou. Ihned mu hlavou bleskla spontánní vzpomínka na to, jak ten krk laskal a líbal ji do prohlubně pod uchem. Sevřel se mu žaludek.

Co to muselo být za netvora, který jí to udělal?

A proč? Koho Camille tak naštvala? Nebo byla náhodným cílem?

Vstal a přesunul pozornost zpět k sevřené skupince lidí stojících v ústraní za poslední řadou lavic. Se starší ženou v hábitu jeptišky hovořil uniformovaný policista, zatímco sestra Lucia poslouchala a choulila se pod pláštěm. Asi šedesátiletý kněz s řídnoucími šedivými vlasy a v brýlích bez obrouček vypadal rozcuchaně a dokonce i v matném světle mu byly jasně vidět vrásky na vysokém čele.

„Takže tělo našla sestra Lucia. Musel to být šok.“ Montoya se díval na rozechvělou dívku, která se svým bledým obličejíkem a mokrými kudrnatými vlasy vypadala jako ztracenec. Samozřejmě ji také poznal. Lucia Costová. To snad není možné! Žaludek se mu svíral stále víc.

„Jakmile sestra Lucia zakřičela o pomoc,“ vyprávěl Bentz, „zareagovala matka představená, tedy sestra Charity – což je ta starší žena.“ Bentz kývl bradou k vyšší jeptišce, která vypadala jako hromada černé látky korunovaná bílým šátkem zajištěným čepcem. „Charity Variscová.“ Bentz se znovu podíval do malého notesu, aby jméno ověřil podle poznámek. „Slyšela sestru Lucii křičet a přiběhla za ní. Když se sem dostala, pokusila se oběť oživit a Lucii poslala zavolat policii a sehnat hlavního farního kněze.“

„Kdo přes oběť přehodil oltářní pokrývku?“

„Velebná matka,“ odpověděl Bentz, a když Montoya otevřel pusu, aby protestoval proti zásahům na místě činu, zvedl ruku. „Já vím, já vím. Už jsme to probírali. Tvrdí, že ani nepomyslela na porušení nebo pozměnění místa činu. Chtěla jen projevit úctu oběti.“

Montoya na ženu, o níž hovořili, vrhl další pohled. Vysoká, mohutná postava, sevřená ústa, planoucí pohled upřený na policistu. „Jaký je vztah matky představené k oběti?“

„Takový, jaký je nabíledni. Sestru Camille poznala před dvěma lety, když Camille vstoupila do kláštera.“

„A co kněz?“

„Kněží. Množné číslo. Ten starší je otec Paul Neland. Je tady hlavním knězem a bydlí v objektu kláštera v bytě vedle mladšího kněze – otce Francise O’Toola.“

Když Montoya zaslechl to jméno, škubl hlavou. „Otec O’Toole? Frank? Kde je?“

„Už ho odvedli k sepsání výslechu. S ostatními udělají totéž.“

Dva policisté začali sevřenou skupinku oddělovat. Sestra Lucia na něj prosebně pohlédla a pak spěšně odešla, zatímco matku představenou vedli opačným směrem.

Montoya cítil, jak mu v zátylku začíná tepat bolest. Je zde příliš mnoho známých tváří. Nejprve Camille, pak Lucia a teď ještě Frank O’Toole? Co je to za náhodu? „Víš něco o kněžích?“

„Starší kněz, otec Paul Neland, je tady zhruba deset let, což je nejdéle hned po matce představené, která klášter vede už téměř dvacet let. Ještě předtím pracovala s Nelandem ve stejné farnosti někde na severu – v Bostonu myslím. O’Toole je tady krátce. Necelých pět let.“

„Musím s ním mluvit. Frank O’Toole…,“ vydechl Montoya.

Bentz dlouze hvízdl a upřel na partnera pohled, jako by mu četl myšlenky. „Kristepane, Montoyo, nepovídej, že ho taky znáš.“

„Jo,“ přikývl Montoya a nový směr vlastních úvah se mu vůbec nezamlouval. „Znám ho.“

Valerie seděla se zkříženýma nohama na pomačkaném prostěradle na posteli a naposledy se pokoušela zapnout svůj vzpurný počítač. „Dělej, dělej,“ povzbuzovala pomalý stroj. Vydával vrzavé zvuky, až bolestně mhouřila oči, když čekala, až obrazovka zabliká a oživne.

Bylo téměř půl druhé ráno. Déšť ustal a měsíční světlo prodírající se mezi mračny vrhalo přízračné stíny na vlhké křoví za oknem.

Fyzicky se cítila unavená, ale mozek jí neustále pracoval. Vířily v něm myšlenky jako elektrické výboje. Chtěla si ještě jednou naposled zkontrolovat e-maily, než zhasne a bude doufat, že se dočká spánku. Ačkoli se možná nedočká. Zatracená nespavost. Už od puberty se jí spánek vyhýbal, když měla starosti. Vyzkoušela všechno od prášků až po téměř naprosté vyčerpání těla, ale nezdálo se, že by něco pomáhalo, aby usnula na víc než dvě noci po sobě.

To je tím rozvodem.

A starostmi o Camille.

Když čekala, až se rozsvítí obrazovka, zastavila se pohledem u jediné Sladeovy fotografie, kterou si nechávala. Jel na svém oblíbeném koni, statném šedém valachovi jménem Stormy, a v patách mu běžel jejich voříšek, poloviční ohař jménem Bo. Na pozadí slunce, které zalévalo horský hřeben růžovou a oranžovou září, vypadal Slade Houston každým coulem jako osamělý texaský kovboj. Fotografii pořídila sama Valerie a rozhodla se ponechat si ji jako památku na své manželství. Všechny ostatní obrázky spálila – momentky i profesionální fotografie z jejich malé svatby. Tuto fotku zničit nedokázala. Přesvědčovala se, že důvodem, proč si ji nechává, je právě Bo. Jinde ho vyfoceného neměla.

Jenže v hloubi duše věděla, jak je to doopravdy.

„Masochistko,“ zabručela a natáhla ruku, aby fotografii položila na hromádku účtů, které jí připomínaly nejistou finanční situaci jejich penzionu. Nechtěla v tuto dobu uvažovat o svém bídném bankovním kontu ani netoužila přemítat o rozpadlém manželství. Znovu pohlédla na položený rámeček. Zítra fotku vyhodí do koše.

Možná.

Počítač náhle zablikal, ožil a ona se rychle pustila do otevírání e-mailů, probírala se všemožnými spamy, dokud nezahlédla to, co hledala. Jedinou zprávu z adresy SesCamA. „Díkybohu za internet,“ vydechla polohlasem a klikla na adresu, aby e-mail otevřela.

„Oukej, Cammie, co se děje?“ zeptala se Val, když se objevil krátký vzkaz.

Rozmyslela jsem si to. Už to u svaté Mark. nevydržím. Odcházím. Však víš proč.

„Ach, Cammie,“ povzdechla si Val s těžkým srdcem. Samozřejmě věděla, proč sestra z kláštera odchází. Camille byla totiž těhotná.

7. kapitola

„Ty znáš Franka O’Toola plus k tomu ještě Camille Renardovou?“ přimhouřil Bentz oči a pohlédl na Montoyu.

„Jo. Ze střední.“ Montoya tomu stále nemohl uvěřit. Jak to, že tolik lidí, které si vybavoval z malé střední školy, skončilo v klášteře svaté Markéty a dívka, s níž přes půl roku chodil, mu navíc leží mrtvá u nohou? S námahou polkl a pohlédl na podlahu, kde se už nad mrtvou nakláněl člověk z úřadu koronera. Montoya znovu pohlédl Bentzovi do očí. „A to není všechno,“ připustil a vůbec se mu to nelíbilo. „Tamhleta jeptiška,“ ukázal jedním prstem na chvějící se Lucii Costovou. „Tu sice blíže neznám, ale nějakou dobu chodila s mým bratrem Cruzem, který je o pár let mladší než já. Ona je podle mého ještě o něco mladší než on. Než nastoupila na střední, já jsem už byl pryč.“

„Takže jsi tady mezi svými…“ Bentz zamyšleně mhouřil oči.

„Jsem z toho děsně nadšený.“ Podmračeně couvl od mrtvé a zeptal se: „Kdo sem přijel z policie jako první?“

„Oznámení přijal Amos,“ odpověděl Bentz.

Montoya vyhledal očima policistu hovořícího s roztřesenou dívkou. Joe Amos byl u jejich sboru nováček. Vysoký černoch s velkým břichem a kávovým odstínem pleti zdůrazněným sprškou tmavších pih na obličeji. Montoya přešel před první řadou lavic ke sloupu, kde Amos poslouchal sestru Lucii.

„… a tak jsme otec Paul, otec Frank a ještě já běželi do kaple a…,“ povídala právě, ale zalétla pohledem k Montoyovi a přerušil se jí sled myšlenek. „Ach…, dobrý Bože!“ vytřeštila oči a o krok ustoupila.

„A co?“ vybídl ji Amos.

Lucia zamrkala, jako by nevěřila vlastním očím. „Ty jsi Cruzův bratr,“ zašeptala a zdálo se, že omdlí.

„Přesně tak.“

Nakrčila obočí a vypadala ještě ustaraněji. „Raymond nebo…“

„Reuben. Pracuju teď na místním policejním okrsku. Jako detektiv.“

Amos probodával Montoyu pohledem. „Vy dva se znáte?“

Montoya zavrtěl hlavou. „Chodili jsme na stejnou střední školu. Před léty. Byla přítelkyní mého bratra.“

„Hodně se mu podobáš,“ vydechla Lucia a přitáhla si plášť víc k tělu. „Cruzovi.“

„Slýchám to často.“ Montoya nemohl popřít to, co bylo zjevné, protože podobná slova slýchal dlouhá léta. Rodinná podoba se u nich projevila velmi silně.

Amos zvedl ruku. „Dobrá, ale vraťme se k vaší výpovědi. Zmínila jste se, že jste údajně něco slyšela. Co to bylo?“

„Já… nevím.“ Polkla. „Něco pronikavého. Probudilo mě to a hned jsem zneklidněla. Potřebovala jsem se hned pomodlit.“

„Výkřik?“ zeptal se Montoya. „Nebo volání o pomoc?“

„Ne…, nic, co bych mohla přesněji identifikovat.“

Opravdu?

„I tak jste vyšla z pokoje?“ naléhal Amos.

„Ano, jak jsem říkala, byla jsem nervózní, jako kdybych měla strašný sen, který si ale nedokážu vybavit. Věděla jsem, že už neusnu, tak mě napadlo, že se v kapli pomodlím. Někdy je to uklidňující.“ Lucia vypadala vyděšeně a droboučce, jako by chtěla zmizet mezi stíny.

Amos sklopil pohled ke svým poznámkám, které si naškrábal téměř nečitelným rukopisem. „Takže pak jste našla mrtvou, viděla někoho odcházet, volala jste o pomoc, potkala jste sestru Charity, zašla do kanceláře, telefonovala na policii, pak běžela zpátky do kaple poté, co jste probudila oba kněze. Vlastně ne. Jen otce Paula. Otec Frank už byl vzhůru. Je to tak?“

„Jo,“ kývla pomalu.

Chtěla si rekapitulovat své výmysly nebo se naopak pokoušela na něco si vzpomenout?

Amos se poškrábal na bradě. „Co následovalo?“

„Ach!“ Lucia odtrhla pohled od Montoyi. „Pak…, ehm…, jsme čekali. Otec Paul znovu zkontroloval sestře Camille pulz. Všichni jsme se za ni modlili.“ Lucia začala mluvit ochraptěle, zčervenal jí nos a oči se jí zalily slzami. „A… po několika minutách jsem slyšela sirény a přijeli jste.“ Zhluboka se nadechla, přitáhla si k sobě plášť ještě těsněji a zmlkla.

„Tys našla oběť?“ zeptal se Montoya.

„Právě jsem mu všechno vylíčila.“ Pohlédla na Amose.

Montoya se nemínil nechat odpálkovat. „Tak mi to rychle zopakuj.“

Zdálo se, jako kdyby se stahovala do sebe a na chviličku se celá zmenšila. Pak se jí podařilo znovu popadnout dech a předložila mu svou verzi nočních událostí hezky od začátku. Jakmile matka představená zareagovala na její volání o pomoc, zatelefonovala na policii, narazila v ambitu na otce Franka, probudila spícího otce Paula a vrátila se do kaple s oběma kněžími.

„Ještě jste se mi zmínila, že jste zahlédla někoho odcházet z kaple, když jste do ní poprvé vstoupila,“ přerušil ji Amos.

„Já… myslím, že to tak bylo.“

Montoya se zeptal: „Nevíš to jistě?“

„Ne…, někdy jsem tak trochu… náměsíčná…, může to být tudíž…“ – maličko nadzvedla rameno – „třeba nějaký přelud, myslím.“

„Počkej. Jsi náměsíčná?“ podivil se Montoya. „Tos předtím neříkala.“

„Ne, já vím… Bylo to trochu jiné, ale…“ Vypadalo to, že má slzy na krajíčku. Zamrkala. „Těžko se to vysvětluje.“

„Ale v kapli jste skutečně slyšela, jak se zavírají dveře, i přes zvuk půlnočního odbíjení zvonů?“ naléhal Amos, který se nenechával ničím odradit. Ani ženskými slzami.

Lucia nějak znervózněla. Byla neskutečně vyděšená. „Vypadá to tak.“

Montoya si pomyslel: To není zrovna skálopevná výpověď. Vlastně Lucii nikdy dobře neznal, ačkoli jeden z jejích starších bratrů – Pedro – s ním chodil do stejné třídy. Co na ní Cruze tak nesmírně upoutalo? Nejen její vzhled, ale také nějaké zvláštní schopnosti. Mimosmyslové vnímání nebo něco podobného. Jenže Cruz si to možná vymyslel. Montoyův mladší a divočejší bratr byl proslulý až příliš častým vymýšlením si.

Položili jí ještě několik otázek, aby dokázali sestavit řetězec událostí v určitém časovém rozsahu, a Montoya s Bentzem pak Amose nechali, aby všechno doladil.

„Hezká,“ konstatoval Bentz. „Co se přihodilo mezi ní a tvým bratrem?“

„Vybourali se. Cruz řídil. Málem je oba zabil.“ Jenže v tom zůstávalo ještě něco víc, pomyslel si Montoya. Bohužel to nevěděl přesně, protože v době nehody už studoval na vysoké.

V chodbě kousek od kaple se setkali s matkou představenou. Vyslýchala ji tam uniformovaná policistka.

Přestože byla svědkem tragédie, sestra Charity mluvila tlumeným a dobře modulovaným hlasem. Když se Montoya ptal, v matném světle svíček vypadal její obličej mnohem mladistvěji než na šedesát let, které uvedla jako svůj věk. „Už jsem všechno vypověděla vaší kolegyni, tady paní Erwinové.“ Přestože mluvila jemně, její slova byla podepřena přímo ocelovými pruty.

„Budeme muset vyslechnout všechny v objektu,“ poznamenala policistka Erwinová.

Matka představená pomalu zavrtěla hlavou. „Všichni spali. Nechápu, k čemu bude dobré je budit.“

„Možná něco slyšeli. Nebo byl třeba někdo vzhůru a procházel chodbou kupříkladu na toaletu. Je šance, že někdo něco viděl,“ naléhala Randi Erwinová. „Některá z vašich svěřenkyň může také vrhnout trochu světla na motiv vraždy sestry Camille.“

„Ach.“ Sestra Charity se pokřižovala, jako by si náhle uvědomila rozsah tragédie. „Promluvím se všemi řeholnicemi,“ nabídla se. „Otec Paul jim nabídne radu a pomoc…“

„Nejde o duchovní radu,“ promluvil ostře Montoya, jako by zvažoval, zda matka představená záměrně nepředstírá nechápavost. „Než si s nimi promluvíte, budeme je muset vyslechnout my.“

„Všechny?“ zatvářila se překvapeně.

Montoya přikývl. „Chceme hovořit se všemi, kdo zde bydlí a kdo dnes v noci mohl být i náhodou na pozemcích kláštera. Budou muset vypovídat oficiálně.“

Erwinová dodala: „A budeme potřebovat více informací o oběti.“

„Jsme velmi uzavřený řád,“ zamračila se sestra Charity. Stavěla kolem sebe zátaras.

„A jedna vaše sestra je mrtvá. Zavražděná. Domnívám se, že to má snad před uzavřeností přednost.“ Randi Erwinové nebylo ještě ani třicet, ale byla to neústupná, drobná, šlachovitá žena, která se příliš nelíčila, hnědé vlasy si nechala stříhat nakrátko a nosila je v rozcuchaném účesu. Na vysoké škole se zabývala gymnastikou, nyní byla odbornice na bojová umění a nedala si nic líbit ani od starších kolegů z oddělení, kteří měli sklon ji popichovat, natož od této panovačné jeptišky! „Potřebuju seznam přátel oběti. Napadá vás někdo, kdo by proti ní mohl něco mít?“

„Tady nejsou žádní nepřátelé.“ Matka představená si odevzdaně propletla prsty a konečně si připustila, že policie jen tak neodejde.

Bentz zavrčel: „Tomu určitě nevěříte. Každý je jen člověk, někdo ostatní rozčiluje, něco proti někomu má, jiný se chce pomstít, cokoli. Ve jménu náboženství se vedlo hodně válek.“

Naježila se. „Tady ne.“

„Proč na sobě má ty šaty?“

„Nemám tušení.“

„Kde je vzala?“

Velebná matka nakrčila čelo. „Nevím.“ V té chvíli k nim přišel policista Chris Conway.

„Jsou tady novináři,“ oznámil. „Reportér z WKAM.“

„Vyřiď jim, ať počkají na prohlášení od Sinclairové,“ požádal ho Bentz. Tina Sinclairová měla na starosti styk s veřejností. „Jenže to nebude dřív, než uvědomíme o tragédii nejbližší příbuzné. Novináři vědí, že jde o vraždu, pokud odposlouchávají policejní vysílačky, tak je neodpálkuj, jen popros, ať počkají.“

„Jasně.“ Policista prošel kaplí k východu.

Montoya se obrátil na matku představenou. „Kdo je nejbližším příbuzným Camille Renardové?“ zeptal se. Na rodiče mrtvé dívky si matně vzpomínal. Neměla náhodou staršího otce, který pracoval někde na železnici, a matku učitelku na částečný úvazek?

„Rodiče jí zemřeli. Má sestru, která bydlí podle mého někde ve východním Texasu. Myslím, že v malém městečku. Z hlavy si jméno nevybavím.“

To odpovídalo. Camille opravdu měla sestru, asi o rok či dva mladší než Montoya. „Víte, jak se jmenuje?“

„Měla bych, ale… Veronica? Nějak podobně. Podívám se.“

To Montoyovi neznělo správně, ale dokázal si dívku vybavit. Kolem sto sedmdesáti centimetrů, pokud si vzpomínal přesně. Rozhodně vyšší než Camille, s velkýma očima a pohledem, který vás probodával. Zatímco Camille bývala vždycky společenská a neustále s někým flirtovala, její starší sestra působila jako studijní typ, ale byla přímočará, vrstevníci si k ní nedovolili posměšky ani hloupé vtípky.

„Nejmenovala se Valerie?“ napadlo ho náhle. Sestra Charity na něj přísně pohlédla a stáhla koutky.

„Ano,“ přikývla a čepec se šátkem se jí ani maličko nepohnul. „Valerie. To je ono.“

„Potřebujeme její adresu.“

„Jistě.“ Pohlédla na dveře do kaple a náhle se zdálo, jako by ji noční tragédie konečně rozesmutnila. Přišli další lidé. Přestože se matka představená stavěla proti tomu, aby lidé zvenčí vstoupili na posvátnou půdu, policejní technici se už pustili do shromažďování důkazů. Všechno si fotografovali a měřili, kvůli sejmutí otisků poprášili veškeré povrchy. Pečlivě zkoumali podlahu, stěny i lavice a hledali stopy bot nebo jakékoli šmouhy a rýhy. Vyšetřovatelé z technického týmu pracovali s neúnavnou přesností.

„Taková svatokrádež,“ bručela si sestra Charity pro sebe a pečlivě všechno sledovala. „Musí to přestat, skutečně. Kaple je posvátné místo, nemá se v ní…“ Zvedla ruku dlaní nahoru, v téměř prosebném gestu namířeném do kaple, kde koroner ohledával mrtvé tělo sestry Camille. „Dodržujeme přísný režim a pravidla oddanosti Bohu a nemůžeme…“ Hlas se jí zlomil a Montoya nevěděl, jestli je to zármutkem ze smrti sestry Camille, obavou z toho, jak vražda pošpiní pověst kláštera svaté Markéty, nebo je-li to pouze hrané. „Takový rozvrat je nepřijatelný,“ prohlásila, ale přesvědčivost z jejích slov vyprchala. „Všechny tady vyvádíte z míry, to, co provádíte v kapli, je doslova výsměch, všude žluté pásky a lidé se pohybují tak neuctivě blízko svatého oltáře.“

„Jedna z vás je mrtvá,“ připomněl jí Montoya a vypustil ze sebe zlomek své podrážděnosti. „Vypadá to navíc jako vražda. Máme tady tudíž svou práci a uděláme ji tak rychle a pečlivě, jak to půjde, ale rozhodně ji uděláme. A bylo by nejlepší, kdyby do naší práce nikdo nezasahoval.“

Pohybovala bradou, jako by chtěla něco říci, příkře mu vytknout jeho neslušnost, nedostatek taktu. Namísto toho jen zašeptala: „Budiž tedy. Musím být teď k dispozici na noviciátu. Ale prosím, chovejte na paměti, že toto je dům Boží.“

„A přihodilo se v něm něco pekelně zlověstného.“

„Nevíme, co se stalo,“ opáčila tak příkrým tónem, že nedokázal oponovat. „Nyní mě laskavě omluvte. Musím jít k sestrám.“ Spěšně odešla, sukně jí při chůzi šustila a kuličky růžence ťukaly o sebe. Její oděv byl bez jediné chybičky až na lem hábitu, který vypadal značně ušpiněný.

Zvláštní.

Jinak byla až podezřele dokonale upravená – na to, že byla hluboká noc.

Cožpak matka představená ve svém hábitu i spí? Montoya se v duchu nabádal, že si s ní musí promluvit později, až bude mít sestra Charity čas trochu zmírnit své rozhořčení.

„Sestro, počkejte!“ zvolal Bentz a chvátal za ní. „Musím vidět pokoj sestry Camille.“

„Nic v něm není.“

„To nevíme.“

Zastavila se a strnule přikývla. „Pojďte tedy.“ Vedla ho nahoru po schodech do obytné části kláštera.

Ano, pomyslel si Montoya. Musí si s matkou představenou promluvit znovu. O samotě. Teď si musí poradit s větším soustem. Obrátil se k policistce Erwinové: „Myslím, že si půjdu pohovořit s otcem O’Toolem a uvidím, co má na srdci on.“

8. kapitola

Cruzův bratr?

Tady?

Policejní detektiv?

Sestra Lucia cítila, jak se jí více a více svírá žaludek. Když narazila na Camillino tělo, myslela si, že tato noc nemůže být horší, ale mýlila se.

Díky detektivu Montoyovi se situace změnila.

Hodně se podobal Cruzovi – stejné ostře řezané, výrazné lícní kosti, téměř úplně černé podezíravé oči, husté rovné vlasy a bílé zuby, které mu ve snědém obličeji doslova blýskaly. Až příliš pohledný. Právě tak se o Cruzovi vyjádřil její otec. Totéž platilo o jeho starším bratrovi.

Na naléhání velebné matky odešla Lucia spěšně do svého pokoje, kde se převlékla do suchého roucha a svázala si vlasy do uzlu. Zaplašila myšlenky na Cruze Montoyu, když šla budit ostatní sestry, ťukala jim na dveře, vybízela je, ať se obléknou a přijdou na schůzku s matkou představenou do hlavní jídelny. Několik se jich zeptalo na důvod a ona reagovala jen prostým „Neznám podrobnosti, ale velebná matka nás chce všechny vidět“.

Což byla lež – pouze první z mnoha, pomyslela si zachmuřeně. Hlas zla, který ji probudil ze spaní, drtil její duši.

Sestra Angela se probudila snadno, vystrčila hlavu ze dveří, téměř jako by to čekala. Měla červené tváře, už si nasadila brýle s tenkou obroučkou a v matném světle na chodbě pomrkávala. „Co se děje?“

„Nevím, jen si pospěš,“ odpověděla Lucia nikoli podle pravdy. Znovu lže.

„Ale…“

„Prosím…, matka představená čeká.“

Angela přikývla, vklouzla zpět do pokoje a Lucia pospíchala temnou chodbou zabušit na další dveře. Sestra Dorothy nereagovala. Lucia to zkusila znovu, tentokrát hlasitěji, ale nikdo neotevíral.

Zlověstný pocit, který Lucii přepadl před půlnocí, jí znovu sevřel srdce jako obruč. Co když Camille nebyla jediná? Co když ten, kdo ji zabil, vyšel také sem a připravil o život někoho dalšího? Potlačila strach, obrátila se hluboko do svého nitra a opřela se o svou víru. Lucia přebírala v prstech růženec a tiše zvolala: „Sestro Dorothy?“

Koutkem oka zahlédla, jak se pomalu otevírají další dveře na konci chodby. Ven vyšla sestra Maura se svým stále zamračeným výrazem. „Co tady děláš?“ zeptala se, zatímco si nasazovala brýle se silnými skly.

„Matka představená nás požádala, abychom se shromáždily dole.“

„Proč?“

Maura nakrčila obočí, až se jí udělaly hluboké vrásky. Byla to vážná žena, kterou Lucia příliš dobře neznala.

„Neřekla. Prosím, hlavně si pospěš.“

Otevřely se jiné dveře. Na malou skupinku na chodbě vyhlédla sestra Edwina a také se přísně ptala, co se děje. Přitom si přehodila přes rameno tlustý světlý cop. Edwina byla o dobrých deset centimetrů vyšší než Lucia, sportovně založená, se širokým nordickým obličejem a výraznými lícními kostmi. Hluboko posazené modré oči měla vždycky rozhněvané, jako by stále bojovala se špatnou náladou. „Proč klepeš na Dorothiny dveře?“

Lucia vysvětlovala: „Velebná matka chce, abychom se sešly v refektáři.“

„Proč? Vždyť je noc!“

„Já vím.“

Tolik otázek… „Matka představená to určitě chce všem říct sama.“

„A proč jsi vzhůru ty?“ vyptávala se sestra Edwina a pohlédla přes chodbu k Luciinu pokojíku. „Proč přišla matka představená zrovna za tebou?“ zeptala se rozhořčeně, jako by to považovala za osobní urážku.

Lucia neměla čas brát v potaz osobní útoky. Měla vlastních starostí dost. Nejdřív ubohá sestra Camille a pak, ta nejhorší smůla, bratr Cruze Montoyi zapojený do vyšetřování. Nervy už měla nadranc. „Teď se rychle obleč, prosím.“

„Ty víš, co se děje, že?“ zaútočila Edwina. Vždycky byla přímá a vždycky měla trochu pocit, jako kdyby ji někdo nespravedlivě pronásledoval.

„Je přece na matce představené, aby nám to sdělila.“

„Jasně.“ Z odpovědi čišela ironie.

Dveře do Dorothina pokoje se konečně pootevřely. „Co je?“ zeptala se úzkou škvírkou. Dorothy byla při těle a pořád ustaraná. Nyní ale nezněla ani trošku ospale. V jejím hlase zněl spíš nádech podezíravosti.

Lucia jí stručně sdělila, oč jde. Ostatní dveře se již otevíraly, protože hluk v chodbě probudil některé další sestry. Angela se vyřítila z cely a naprosto ignorovala kyselý pohled, který po ní vrhla Maura. Běžela za Lucií.

„Pomůžu ti,“ nabídla se. Dveře Edwinina pokoje se mezitím zabouchly. „S ní si starost nedělej.“ Angela se obrátila k zavřeným Edwininým dveřím zády. „Je normálně naštvaná, protože matka představená vybrala za svého poslíčka tebe.“

Lucia nedokázala nijak reagovat, když s ní sestra Angela srovnala krok. Hlavně ne teď. Lucia byla příliš přetížena temnotou ve svém srdci, která zacházela mnohem dále než k tomu, aby jim neprozrazovala novinky o smrti sestry Camille.

Temnota sahala mnohem hlouběji.

Lucia přebírala kuličky růžence a uvědomovala si zcela jasně, proč se probudila ze svého přerušovaného spánku. Chápala, proč jí dech zla šeptal do ucha a proč byla zavražděna zmučená duše – sestra Camille.

Věděla to, ale nic neprozradí.

Montoya šel špatně osvětlenou chodbou k apsidě velké katedrály. Zaťukal klouby prstů na dveře a pak je otevřel, aniž čekal na odpověď.

Uniformovaný policista s pažemi překříženými na hrudi hlídal mohutného muže v černé sutaně, který stál v kruhu jantarového světla z jediné lampy.

Otec Frank O’Toole, jenž se uchýlil do ústraní tohoto malého předpokoje, vypadal hluboce pohroužen v modlitbách, velké ruce sepjaté v klíně.

Když se dveře otevřely, vyděšeně vzhlédl.

„Reubene?“ Hlas mu zněl ochraptěle a nevěřícně, v jeho pohledu probleskovalo překvapení, že poznává svého přítele.

„Jak jde život, Franku?“ Montoya se naklonil přes malý poškrábaný stůl a potřásl dávnému kamarádovi pravicí.

Frank O’Toole měl stále silný stisk sportovce. „Už se mi dařilo líp,“ připustil, když vstával s odevzdaným pousmáním, které se tak lišilo od širokých úsměvů, jimiž blýskal na střední škole. Svraštil ustaraně obočí. „Co tady děláš?“ zeptal se a pak zamžikal, když mu to došlo. „Jsi u policie?“

„Ano. Detektiv.“

„Opravdu?“ Úsměv mu zmizel z tváře. „Nikdy bych si nepomyslel…“

„Ani já ne. Nikdy jsem si nepředstavoval, že budu dělat policajta a zatraceně stoprocentně jsem si nemyslel, že ty skončíš jako kněz.“

Když si Montoya na střední škole zahrával s opačnou stranou zákona, vyhnul se vážnému zločinu díky své lásce ke sportu – to byl jeden z důvodů. Díky sportu měl to štěstí, že se spřátelil s Frankem O’Toolem. Frank byl hvězdou na fotbalovém i basketbalovém hřišti, nejlepší student ve třídě a zdálo se, že mu nic nechybí. Přátelil se s nejoblíbenějšími žáky a pocházel z privilegovaných vrstev, jeho otec byl významný právník.

Frank přistihl teprve patnáctiletého Montoyu, jak mu krade auto – klasického mustanga. Startoval spojením drátů. Frank vyhrožoval policií. Málem se s Montoyou poprali, ale vyřešilo se to. Montoya strávil šest sobot mytím a leštěním toho zatraceného auta a O’Toole dovolil mladšímu kamarádovi, aby se s ním projížděl po New Orleans. Jejich přátelství bylo přinejmenším napjaté – pod povrchem bylo vždycky cítit Montoyovu závist kvůli Frankovu životnímu stylu a oblibě, Frankova fascinace Montoyovou vzpurnou povahou také nikdy zcela nevyprchala. Téměř se zdálo, jako by se Frank kamarádil s klukem, který je vždycky jen krůček od vážného konfliktu se zákonem. Montoya podezíral staršího Franka, který se připravoval na vysokou školu, že má zvláštní úchylku – nechává se vidět s mladistvým delikventem. Budoucí právník a zloděj. O’Toole si dlouze povzdechl. „Viděls sestru Camille?“ Zaťal ruce v pěst a palci si nervózně třel klouby.

„Jo,“ přikývl Montoya. Camillin posmrtný obraz se mu přímo vpálil do mozku. V jisté míře mu tam zůstane po zbytek života.

„Jaká hanba!“ obrátil kněz pohled ke stropu, jako by skutečně hledal Boha, aby mu odpověděl. O’Toole vypadal stále úžasně dokonale, přesně jak si ho Montoya pamatoval. V černých vlasech měl sice pár šedivých pramínků, kolem očí mu přibylo vrásek a ani nos neměl tak rovný jako kdysi, ale podle Montoyova odhadu propůjčovaly známky stárnutí Franku O’Toolovi zralost a dodávaly mu na zajímavosti.

„Proč mi nepovíš, co se stalo?“

Knězi v očích probleskl jakýsi výraz. Lítosti? Hněvu? Náběhu na lež? „Moc rád bych to sám věděl. Byl jsem u jednoho nemocného farníka. U Arthura Wembleyho. Má rakovinu plic v posledním stadiu. Strávil jsem večer s ním a s jeho ženou Marion. Když jsem se vrátil, narazil jsem na sestru Lucii přede dveřmi otce Paula. Byla nesmírně rozrušená a žádala nás, abychom šli do kaple.“ Zaťal zuby a zdálo se, že mu oči zapadají hlouběji do důlků. „Šli jsme za ní…“ Hlas se mu ztlumil do šepotu. „A objevili sestru Charity, jak se modlí nad Camilliným tělem.“ Odkašlal si. „Pár minut poté už dorazil první policista a sanitka.“

„Proč ta sutana?“ podivil se Montoya.

„Wembleyovi jsou stará škola. Milují tradice. Vzal jsem si ji kvůli nim. Obvykle ji nenosím.“

„Proč si myslíš, že Cam… tedy sestra Camille… na sobě měla svatební šaty?“

„Nevím,“ zavrtěl hlavou a kousl se do rtu. Soustředěně přemýšlel. „Vypadaly jako staré. Nijak zvlášť drahé, hádám. Takové šaty by si oblékla třeba jeptiška na závěrečný slib, kdy se stává nevěstou Kristovou.“

„Fakt?“

O’Toole pokrčil rameny. „Je to starý obyčej a klášter svaté Markéty je do tradic přímo pohroužený; mnohem víc než okolní farnosti. Jeptišky nosí hábity, farníci dodržují páteční půsty…, i když to je vlastně něco, co se teď dostává zase trošičku do módy, že?“ Odvrátil pohled dřív, než Montoya stačil z jeho výrazu vyčíst něco víc.

„Znal jsi Camille ze střední?“ zeptal se Montoya.

„Ne,“ odpověděl přesvědčivě a konečně na Montoyu pohlédl. „Ona je…, tedy byla… mladší. Nikdy jsem ji tudíž na škole neviděl, ale znal jsem její starší sestru.“

„Valerii?“

„Jo.“

„Chodils s ní?“

„Ne.“ Vyměnili si pohled. Kdysi dávno býval na střední škole svatého Timothyho sportovní hezoun Frank O’Toole miláčkem dívek a nejedné tam zlomil srdce. Jak je pro všechno na světě možné, že se dal na dráhu kněze, na život v celibátu? Montoyovi to nedávalo příliš smysl.

Frank jako by to vnímal a ihned se pustil do vysvětlování: „Když má starší sestra Mary Louise onemocněla rakovinou, uzavřel jsem s Bohem svou soukromou dohodu. V případě, že ji ušetří, vydám se na dráhu kněze, složím slib celibátu a zasvětím mu svůj život.“

„Takže to s ní dopadlo dobře?“ zeptal se Montoya a vzpomínal, jak Mary Louise O’Toolová vypadala.

„Mary vloni zemřela. Ale ne kvůli nemoci. S Boží pomocí ji zřejmě překonala. Jenže ji na přechodu pro chodce přejel nějaký starý řidič, který místo na brzdu dupl na plyn.“ Povzdechl si a třel si dlaní tvář, strniště vousů ho slyšitelně škrábalo o prsty. „Naštěstí byla na místě mrtvá.“

„Myslíš, že to Bůh bral jako součást smlouvy?“

„Těžko říct,“ zašeptal. „Nejsem do té míry arogantní, abych věřil, že jsem tak důležitý, aby Otec obětoval mou sestru coby zástavu v jakési náboženské verzi hry Vadí-Nevadí. Nicméně pro mě smrt Mary Louise představovala zkoušku víry, mého poslání.“

„A prošel jsi?“ zeptal se Montoya.

Frank zvedl koutky, ačkoli jeho výraz zůstával zachmuřený. „Posouzení je na Bohu.“

„A co oběť? Co si myslíš, že se stalo jí?“

„Moc rád bych to věděl,“ zašeptal zaníceně Frank, ačkoli odvrátil zrak a vyhnul se Montoyovu pohledu.

„Takže jsi znal Valerii, ale Camille ne?“

„Na střední to tak bylo.“

„A Valerie bydlí v Texasu?“

„Ne. Je tady.“

„Tady? V New Orleans?“ podivil se Montoya a v duchu si udělal u informace vykřičník. Cožpak matka představená netvrdila, že Camillina sestra bydlí v nějakém městečku ve východním Texasu?

Kněz kýval hlavou. „Myslím, že koupila nějaký penzion v Garden District. Nevzpomínám si, jak se jmenuje, ale sestra Camille se zmínila, že se Valerie někdy nedávno přestěhovala zpátky do New Orleans.“ Hlas mu zněl měkce, vzdáleně. Jako by si ten rozhovor vybavoval.

„Camille si s tebou často povídala?“

„Někdy,“ kývl Frank.

„Jak často?“

„Párkrát do týdne, někdy častěji, někdy méně často.“

„Zmínila se někdy o tom, s kým kdy chodila?“

„Myslíš o jiných mužích krom tebe?“ zvedl Frank obočí.

Montoya se snažil opanovat. „Ne, myslím o někom, kdo by jí mohl chtít ublížit.“

„Ne.“

„Nepřátelé?“

Otec Frank zavrtěl hlavou. „Příliš jsem o jejím osobním životě nevěděl. Pokud se ptáš na zpovědi, ty jsou výhradně soukromé – je to mezi ní a Bohem.“

„A tebou.“

„Nebo otcem Paulem.“ Jeho úsměv postrádal vřelost. „Možná by sis mohl chtít pohovořit se sestrou Lucií nebo sestrou Louise. Myslím, že si byly blízké.“ Náhle vypadal unaveně, téměř podrážděně. „Ještě něco?“

„Myslím, že je to pro tuto chvíli všechno. Ale pokud mě napadne něco dalšího…“

„Samozřejmě, Reubene. Stačí zavolat.“ Blýskl neveselým úsměvem, vstal a přešel ke dveřím. U spodního lemu tmavé rozevláté sutany měl nápadnou skvrnu.

„Otče Franku?“

Kněz se otočil s výrazem hrané trpělivosti.

„Máš něco na sutaně. Dole.“ Montoya ukázal na skvrnu – černou na černé látce.

„Co? Opravdu?“ Frank sklopil pohled a spatřil téměř neviditelný flíček. „Byl jsem venku v dešti…“

Montoya si připadal dost zvláštně – pokorný prosebník. Poklekl na koleno a dotkl se okraje látky. Pod prsty ucítil slabou zaschlou vrstvičku něčeho červenohnědého.

„Je to krev,“ vzhlédl k Frankovi.

Kněz se zamračil, nakrčil čelo. „Musí být sestry Camille. Jak jsem se nad ní teď skláněl. Samozřejmě jsem doufal, že ji dokážu oživit, modlil jsem se za to…“ Hlas mu utichl a při vzpomínce zkřivil obličej.

„Budeme tu sutanu potřebovat.“ Montoya vstal, díval se přímo do tváře zmučenému knězi.

Frank měl popuzený výraz, jako by chtěl něco namítnout, ale rozmyslel si to. „Samozřejmě. Dám ti ji.“

Montoya už stál u dveří. „Pokud ti to nevadí, otče, půjdu s tebou.“

„Nevěříš mi, Reubene?“

„Vyšetřujeme vraždu, Franku. Nevěřím nikomu,“ přiznal Montoya.

9. kapitola

„Ten haj…“ Valerie nadávku nedořekla. Právě vyšla v ranním slunci ze zadních dveří domu. Přimhouřila oči a dívala se na otlučený pick-up s texaskou poznávací značkou. Byl téměř úplně pokrytý blátem, na předním skle měl šmouhy v místech, kde se stěrače snažily otírat déšť a špínu cesty. Ford parkoval na příjezdové cestě pod převislými větvemi vrby, přímo za jejím stařičkým subaru.

Rám s ochrannou síťkou ve dveřích se za ní zabouchl a vyplašil pár sojek. Odlétly z bidýlka na plaňkovém plotu do bezpečí větví koruny stromu.

Valerie si jich téměř nevšimla, pohled upírala na to zatracené auto.

Na straně spolujezdce tiskl čenich ke štěrbině pootevřeného okénka její pes. Na druhé seděl shrbený u volantu její manžel.

Měla radost, že jednoho z nich vidí.

Nikoli však toho druhého.

Při pohledu na ni se Bo rozštěkal, drápal packou na okénko a vrtěl ocasem tak, že se mu pohyboval celý zadek. Slade, chlap jeden mizerná, otevřel jedno oko, protáhl se a zazubil se tím svým puberťáckým úsměvem, ze kterého čišelo, jak je úžasně nad věcí, bělostné zuby blýskaly ve tváři ztemnělé jednodenním strništěm, takže vynikala jeho hranatá čelist. Nikdo nemá právo vypadat tak zatraceně sexy, navíc po noci strávené v autě, jen s krátkým spánkem.

Co tady vůbec sakra pohledává?

Původně měla namířeno k subaru, ale uhnula z pěšinky a přešla vlhký trávník lemující Freyinu pýchu a radost – bylinkovou zahrádku, která byla po dešti stejně zmáčená a polehlá jako tráva a keře kolem.

Dveře řidiče se s hlasitým zavrzáním otevřely a Slade vystoupil na štěrkovou cestu právě ve chvíli, kdy ven vyskočil Bo, který už nedokázal čekat ani o vteřinku déle. Kňučel radostí, vrtěl ocasem a radostně se hnal k paničce.

„Ahoj, kamaráde,“ přivítala Val velkého psa, srdce jí plesalo radostí a hned se sklonila a hladila ho po hlavě. Odměnou jí bylo nadšené olizování obličeje a rukou. „Jo, taky jsi mi chyběl.“ Nemohl se jí nabažit, otíral se o ni a Valerie se ve vzpomínkách vrátila k okamžiku, kdy ho přinesli domů – černohnědé štěňátko s rozzářenýma očima a ušima dlouhýma skoro až na zem.

„A co já? Taky jsem ti chyběl?“ zeptal se Slade, když zabouchl dveře auta a opřel se o nárazník. Jeho hlas a uvolněná výslovnost typická pro východní Texas v ní probudily vzpomínky, které by radši uchovala v zapomenutí.

Stále drbala psa za ušima a zvedla pohled. „Děláš si srandu, ne? Ty že bys mi chyběl?“ Málem se rozesmála, byť na jejich setkání nebylo pranic legračního. „Může mi chybět morová rána?“

Nevěřícně přimhouřil oči. „Lhaní ti nikdy moc nešlo.“

„Na rozdíl od tebe,“ ušklíbla se. „Mistr klamu.“

Neusmál se.

„Tak povídej, Slade, co tady pohledáváš?“ Narovnala se a na zádech ucítila teplo ranního slunce, příslib horkého dne po prudké noční bouři. Sojky štěbetaly a ze skryté větve tiše zahoukala sova.

„Napadlo mě, že bychom si měli promluvit,“ odpověděl Slade. „Jen my dva. Mezi čtyřma očima. A ne že místo nás budou mluvit nějací napakovaní právníci.“

„Už jsme to zkoušeli. Nešlo to.“

„Možná bychom se měli snažit víc.“

„Fakticky?“ Zamyslela se nad jejich manželstvím. Kolikrát se s ním pokoušela komunikovat, kolikrát mlčel, jak dokázal být odtažitý. Nedosažitelný. Jaký průšvih nastal s Camille. Vzpomínala na Sladeovo neskutečně nabubřelé ego. Na svou vlastní hrdost a záchvaty tvrdohlavosti. „Prostě jsi přijel uprostřed noci a přespal v autě?“

„Zkrátka jsem dorazil před pár hodinama a neměl jsem rezervaci. Napadlo mě, že bys asi moc neskákala radostí, kdybych tě probudil.“

„To tě napadlo správně, ale myslím, že na další debaty je už fakt dost pozdě. Je po všem.“

„Nemusí být, když na tom oba zapracujem.“

„Cože?“ podivila se a přistoupila k němu. „Kdo si myslíš, že jsi? Kam se poděl povznesený kovbojíček, kterému je vlastní manželství naprosto šumafuk? Hošan, který vyjede po sestře své manželky, a když to nefunguje, svalí vinu na ni?“

„Tak to nebylo a ty to moc dobře víš.“ Přimhouřil oči a ona odvrátila pohled.

Kdesi v dálce se už probouzel ruch nového dne. Val to vnímala. Slunce se posouvalo výš a výš a hluk ranního provozu na St. Charles Avenue několik bloků od ní sílil. Lidé vyráželi do práce.

Už bylo po osmé; trošku si přispala po neklidné noci, kdy se převracela z boku na bok, a poslední, co potřebovala, byl Slade Houston na dvorku. Měla práci v penzionu. Freya už připravovala snídani pro hrstku hostů, kteří u nich přespali, otevřeným oknem cítila vůni smažené slaniny, horkého javorového sirupu a jablkových lívanečků. Val měla ráno na starost přísun čerstvé kávy a mytí nádobí.

„Pokud to chápu správně, Slade,“ pronesla pevně, „tak jsi sem přijel až z Bad Luck, abys mě přesvědčil o nějaké další šanci. Jenže sis to mohl ušetřit. Já už si to nerozmyslím.“ Ten zatracený pes jí kňučel u nohou a vzhlížel k ní velkýma smutnýma očima. Pukalo jí srdce. „Ale jestli chceš, Bo může zůstat u mě.“ Cítila, jak se jí rty sevřely do pousmání. Vždycky měla pro zvířata slabost. Od toulavých po čistokrevné – Val milovala všechny.

„Můžeš si koupit vlastního psa.“

„Fajn,“ přikývla a nepřipomněla mu, že právě ona tehdy zajela do útulku pro štěně. Stále byla přesvědčená, že pes bude šťastnější na ranči, kde se může honit za veverkami, pásovci a zajíci, než zavřený tady na dvorečku, kde se v jednom kuse otevírá a zavírá hlavní brána a přicházejí a odcházejí cizí lidé. „Ale budeš mi chybět, obludo,“ promluvila k psovi. Když se k němu skláněla, zahlédla před hlavní budovou nějaké auto. Na volném místě u chodníku právě zastavoval policejní vůz.

Vystoupili z něj dva muži a Val zamrazilo. Srdce jí sevřela ledová ruka. „Panebože,“ vydechla a věděla, že ať chtějí cokoli, nebude to nic příjemného. Dělala policistku příliš dlouho na to, aby se nyní v opačné roli přesvědčovala, že se nic neděje. Pomalu se jí bolestně svíral žaludek a hlavou jí vířily otázky, jaké zprávy asi přinášejí, jestli jsou to ty nejhorší, které také musela občas sdělovat vyděšeným rodinám: „Došlo k nehodě…, upřímnou soustrast…, vaší ztráty je nám nesmírně líto…“

Trochu se vzchopila a jako z velké dálky uslyšela cinkot talířů.

Mladší policista byl hispánec v kožené bundě a blížil se k ní pár kroků před mohutnějším kolegou. „Jsem detektiv Montoya a toto je detektiv Rick Bentz z neworleanské policie. Hledáme Valerii Renardovou.“

„To jsem já,“ odpověděla a úplně ji vyvedl z míry vlastní hlas, který zněl náhle jako cizí. Nepřítomně si od staršího muže vzala navštívenku.

Měla dojem, že se zastavil čas. Dívala se do obličeje mladšího muže. Mohutná čelist, ostrý nos, tmavé oči… Houkání sovy ustalo, těžký květ buganvílie tiše spadl na zem u dveří, růžové okvětní plátky se rozlétly. „Montoya?“ zopakovala a přehlušovala bzukot v hlavě.

Přikývl, jako by očekával, že si ho někam zařadí.

„Co se děje?“

Přes jekot, který jí naplnil uši, slyšela Sladeův hlas.

„Valerie?“

Mluvil na ni, ale ona se soustředila na hispánce s tmavou bradkou a úzkými rty.

„Kdo jste?“ zeptal se hispánec.

„Jsem její manžel. Slade Houston. Myslím, že zásadnější otázka zní, kdo jste sakra vy.“

Bo se krčil u Valeriiných nohou a vydal ze sebe hluboké výstražné zavrčení.

Slade si psa varovně změřil. „Ticho!“

„Paní Renardová,“ promluvil starší muž, Bentz. „Jste sestra Camille Renardové, známé jako sestra Camille z kláštera svaté Markéty tady ve městě?“ Po očku psa sledoval.

Kristepane! Valerie vnímala nepravidelný zrychlený tlukot svého srdce.

Jde tedy o Camille – přišli dva policisté a nesou jí zprávy, které nechce slyšet.

„Ne!“ vydechla a pomalu vrtěla hlavou. Odmítala uvěřit tomu, co již podvědomě pochopila, důvodu, proč na jejím prahu stojí policisté a tváří se zachmuřeně a odhodlaně. Nechtěla to vidět, ale měli to vepsáno v očích. Byli to váhaví zvěstovatelé smrti. „Ne, Camille ne!“ šeptala zděšeně. „Ne, ne, ne!“ Podlomila se jí kolena, protože její svět ve vteřině explodoval a rozpadl se na ohavné ostré střepy. Ucítila, jak ji kolem pasu zachytila silná ruka.

Slade.

„Paní Renardová?“ promluvil tiše starší a smutnější policista.

„Ano, jsou sestry,“ vmísil se do hovoru Slade a pevně ji podpíral.

„Cammie je má mladší…“ Valerii vypověděl službu hlas, hrdlo se jí svíralo tak, že jen ochraptěle nevěřícně sípala.

Něco se tady děje, něco hrozně moc špatného. Cammie? Ne…, ne, to snad nemůže být pravda. Tak mladá. Tak plná života. Svěží, s úsměvem, který dokázal rozzářit celý svět.

Jenže pak si vzpomněla na půlnoční zvuk zvonů, svou noční můru, netvora v děsivé černé kápi s řetězem ve spárech, hrozivého démona, který ji děsil i tuto noc, ve zlých planoucích očích měl hlad a šílenou nenávist, plížil se stíny, přinášel smrt.

Valerie cítila téměř hmatatelnou bolest v srdci, zvonění v uších jí znělo jako umíráček.

„Nevadilo by vám, kdybychom šli dovnitř?“ zeptal se Bentz. Slyšela ho jako z velké dálky. Nebýt Sladeovy silné podpory, podlomila by se jí kolena. „Potřebujeme si promluvit.“

Přízrak před ní znovu narůstal, hrůzný a mocný, čišelo z něj takové zlo, až jí jeho pach spaloval chřípí. Slyšela, jak se ten démon vítězoslavně směje a roztahuje koutky, až odhalil řadu ostrých drobných zoubků…

Ne, to nedělej! Nepřipouštěj si ho k sobě. Buď silná kvůli Cammie. Zažeň toho odporného posla smrti zpět do jeho doupěte. Zvládneš to, Valerie. Dokázalas ho zahánět tak dlouho, jak ti jen paměť sahá. Nedovol zlu zvítězit. Je pouhým výplodem tvé fantazie, ničím víc. Vydrž. Pro všechno na světě, vydrž.

Dlouze vydechla, odhodlaná nenechat se pohltit temnotou a strachem, ačkoli jí srdce bušilo a krev měla stejně ledovou jako duše toho netvora.

Bentz stále mluvil, ale ona jeho neobratné pokusy o vyjádření soustrasti téměř nevnímala. Jeho hlas zněl jako z tunelu. Byl silnější, když se přiměla obrátit zpět do přítomnosti a přinutila se stát na vratkých nohou.

„To musí být nějaký omyl,“ promluvila a slova jí namáhavě splývala ze rtů, zatímco si s krutou pronikavou bolestí uvědomovala pravý opak. Došlo jí, proč se sestra neozývala. Vybavil se jí poslední e-mail, který četla teprve nedávno: Rozmyslela jsem si to. Už to u svaté Mark. nevydržím. Odcházím. Však víš proč.

Srdce jí pukalo, ale strašlivá vidina ji konečně opouštěla. Vypadala jako inkoustově černý duch, znovu se stáhla do své temné propasti, aby trpělivě vyčkávala…

„Co se stalo?“ Tentokrát byl Sladeův hlas jasný a silný.

Bentz bleskl po Montoyovi pohledem. „Ještě úplně nevíme. Možná bychom mohli jít dovnitř, tam bude klid. Trocha soukromí.“

Valerie slyšela přes krev pulzující jí v žilách ruch provozu na silnici, zachytila zrakem kolibříka vznášejícího se u popínavého zimolezu a matně si uvědomila, že se otevírají dveře do hlavní budovy a vychází z nich dvojice hostů, zhruba padesátníků, na širokou vstupní verandu, kde se ihned zastavili a podívali se jejich směrem. Muž si nasazoval kšiltovku a žena cosi hledala v lýkové tašce, nicméně oba páry očí se upíraly k nesourodé skupince u plaňkového plotu.

V té chvíli se rozezněly kostelní zvony a odbíjely ranní hodinu, Val připomněly sestru uzavřenou v klášterních zdech, kde měla být v bezpečí.

Ach… Cammie… ne…

Vybavovala si sestru jako malou holčičku s křivými zuby, velkýma očima a sprškou pih na dětském nosíku. V dětství Cammie svou starší sestru zbožňovala. Jenže pak se změnila, začala s ní cloumat puberta, protáhly se jí nohy a zaoblila se, všímali si jí chlapci. Obličej měla ostřeji řezaný s výraznými lícními kostmi, velkýma očima a nápadnou bradou. Ústa dokázala zvlnit do širokého úsměvu nebo rychle sešpulit, takže byla ještě úchvatnější.

I pro chlapce, jehož Valerie sotva znala – tmavookého chuligána, který se změnil v policistu a právě stál před ní: Reubena Montoyu.

Val si uvědomila, jak jí klesá čelist, když ho poznala. Už nechodil frajerskou kymácivou chůzí, ale i když nosil odznak, měl v sobě stále něco z rebela: bradku určitě policejní předpisy neschvalovaly a náušnici s lesklým kamínkem v uchu také ne. Svědčilo to však o jeho schopnosti proměnit se jako chameleon do převleku za drogového dealera, pasáka nebo kohokoli, kdo byl pro policejní razii zapotřebí.

Dnes přišel, aby jí sdělil nesdělitelné. Zprávy o Cammie, s níž se před lety intimně stýkal.

Při pohledu na Montoyův kamenný obličej jí naskočila husí kůže. Snažila se mu číst myšlenky. „Vy jste ji znal. Znal jste mou sestru.“

Přikývl se rty sevřenými tak pevně, až mu bělala kůže.

„Počkejte chviličku,“ vydechla Valerie. Mozek se jí začal probouzet k životu, protože si uvědomila, co má Montoya na sobě – koženou bundu, tričko a džíny. Civilní oblečení. „Detektivové?“ Sevřely se jí útroby. Tohle nebyli normální policisté, které vyslali, aby informovali příbuzenstvo o smrti blízké osoby. „Vyšetřujete smrt mé sestry?“ Srdce jí divoce bušilo. „Co se jí sakra stalo?“

„Prosím, paní Renardová,“ ozval se znovu Bentz a zabloudil pohledem k manželskému páru na vstupní verandě. „Povíme si to uvnitř.“

„Co?“ zeptala se Val. „Došlo k nehodě? Kde? V klášteře?“

Jenže v Montoyových očích spatřila chmurnou odpověď a mozek se jí roztočil na plné obrátky.

„Ne, nebyla to nehoda.“ Hlas jí ochraptěl. „Zabili ji?“

Nebo si sáhla na život sama?

Jenže to raději nevyslovila, ničemu z toho nechtěla věřit, ani hrůznému faktu, že poslední e-mail, který od Cammie dostala, mohlo být volání o pomoc nebo vzkaz sebevraha, který dostala příliš pozdě.

Už to u svaté Mark. nevydržím.

Odcházím.

Však víš proč.

„Kristeježíši,“ vydechla a roztřásla se po celém těle.

„Val.“ Slyšela, jak jí Sladeův hlas šeptá do ucha. Nasměroval ji k domku, kde byly stále ještě otevřené zadní dveře. Zatímco ji Slade odváděl, hvízdl na psa a vrhl po Montoyovi a Bentzovi varovný pohled. „Pojďme tedy dovnitř a vyslechněme si, co nám detektivové chtějí sdělit.“

V jeho tónu znělo něco, co jí proniklo do hloubi duše a dokázalo ji vytrhnout z temných záhybů pláště popírání, který ji hrozil udusit. Vytrhla ruku zpod Sladeova předloktí, vnitřně se vzpružila a přiměla se zvednout hlavu. Ať už se stalo cokoli, nehodlá upadnout do známé pasti a nestane se sama obětí, nebude se opírat o manžela, jemuž nevěří, nebude přehlížet fakt, že některé z Camilliných horších vlastností – nestálost či stihomam – ji zavedly přímo do náruče Sladea Houstona. „Zvládnu to,“ prohlásila, ustoupila od něj a jen matně si uvědomovala, že jí jde v patách pes. „Sama.“

„Jsem tady.“

„Ano, a pročpak to?“ vyštěkla. „Proč zrovna dneska ráno? Co to má být za načasování?“

Na odpověď nečekala.

Narovnala ramena, rázně vešla do kuchyně a pustila za sebou síťový rám dveří, aby se zavřel. Jeden policista – Montoya, který jí byl v patách – rám zachytil dřív, než zaklapl, a hned za ní šel do kuchyně a dál krátkou chodbičkou s podlahou ze starodávných parket až do obývacích prostor jejího domku. Postavila se u vyhaslého krbu zády ke zčernalé mřížce a detektivové – plus Slade, čert ho vem – zůstali u předních dveří. Špičkami bot se ani nedotýkali okraje vyšisovaného koberce.

Sklopila pohled k navštívence, kterou držela v sevřené pěsti, přelétla ji očima a utvrdila se ve svých nejhorších obavách. Rick Bentz pracoval na oddělení vražd. Mrazení v jejím nitru se proměnilo v  led.

„Má sestra byla zavražděna?“ vydechla a zadívala se Montoyovi do očí. Ach bože, to ne. Prosím… ne.

„Mrzí mě to,“ prohlásil Montoya a Valerii se začala podlamovat kolena.

Ne, ne, ne! Slzy ji pálily v očích, hleděla na Montoyu, hlavou se jí míhaly obrazy z minulosti, nepříjemně řinčely. Vybavovaly se jí vzpomínky na Reubena. Na škole mu říkali Diego. Na zlomek vteřiny si pomyslela, že se snad pozvrací. „Takže jste už zatkl svého přítele Franka O’Toola?“

Montoya zaťal zuby.

„Kněze? Proč bychom ho měli zatknout?“ podivil se Bentz, když Slade přešel přes koberec a postavil se vedle Valerie.

Neváhala ani chvilku. „Protože pokud měl někdo motiv zabít Cammie, byl to tenhle pokrytecký hajzl.“ Ucítila, jak ji v očích pálí slzy. Kolikrát své sestře radila, aby vystoupila z církve, rozešla se s Frankem O’Toolem a zpřetrhala zcela všechny kontakty? Val se bolestivě sevřelo srdce, protože si uvědomila, že se dostatečně nesnažila. Nepodařilo se jí Camille přesvědčit. Sestra byla tak zatraceně tvrdohlavá. Zaplavil ji hněv a srdce jí drásala bolest. „Možná jste to ještě nezjistili, ale Cammie je…, tedy byla… těhotná. Hádejte, kdo je otcem.“

10. kapitola

Samota, posvátnost a bezpečí kláštera nebudou nikdy jako dřív. Lucia tu ztrátu cítila hluboko v sobě, když se rychle procházela chodbou ze svého pokoje.

Dokonce i poté, až policie konečně odejde a kaple se uklidí, až bude ubohá sestra Camille uložena k poslednímu odpočinku a všichni nad jejím tělem došeptají své modlitby, až kamery zpravodajských kanálů a novináři nebudou bloumat za branami, i tehdy bude svatá Markéta navždy pošpiněná. Ani Lucia už nikdy nebude jako dřív, bude ji tížit velké břemeno v srdci, s nímž bude muset žít.

Žmoulala záhyby sukně a pokoušela se zahnat nepříjemný pocit, který se jí zarýval hluboko do nitra od chvíle, kdy se předchozí noci probudila. Jenže vnímání přítomnosti zla přetrvávalo, nedotčeno paprsky světla pronikajícími vitrážovým oknem u schodiště.

Slunce již vyšlo, ohřívalo den.

Ona přesto cítila v těle chlad ledový jako smrt.

Prožila neklidnou noc, nedokázala usnout, v pět se už modlila s ostatními jeptiškami v oratoři, poté strávila hodinu v meditacích a tiše odříkávala růženec. Následně došlo k narušení obvyklého denního rozvrhu, když byly všechny předvolány do jídelny a otec Paul, otec Frank i matka představená hovořili v mírném tónu o sestře Camille a o tragédii, k níž došlo zde, za těmito posvátnými zdmi. Vnější svět narušil jejich svatý klid a jeptišky se měly dle příkazů modlit za duši sestry Camille a najít upokojení své vlastní duše v náručí Otce Všemohoucího.

„Pamatujte,“ promlouval jemně otec Paul, obličej zbrázděný smutkem, „že jste nevěsty Kristovy. To vám pomůže překonat toto období zmatku a ztráty.“

Otec Frank na okamžik pevně zavřel oči, jako by si přehrával v hlavě nějakou osobní vzpomínku.

Matka představená se naopak sklonila a pokřižovala se, avšak Lucia necítila žádnou Boží útěchu, když si vzpomínala na bledý obličej a sinalé rty sestry Camille ležící na podlaze v kapli.

S námahou polkla a upřela pohled do zmučených očí otce Franka, který už nechodil v sutaně potřísněné krví. Patřila krev sestře Camille? Věděl, že sestra Camille čeká jeho dítě?

Uvědomoval si otec Frank, co Lucia ví?

Pocit trapnosti jí zalil obličej ruměncem, rychle tedy pohled odvrátila, ale pronikavé oči kněze si stále nedokázala vymazat z mysli.

Pokud jde o zbytek společného setkání, pamatovala si ho jen matně, ačkoli si vybavovala řeči o tom, že policie brzy odejde, a slib, že kaple, kde byla nalezena sestra Camille, bude uklizena a vysvěcena.

Jako by modlitby a svatá voda mohly očistit kapli od zla.

Lucia přemítala, zda ještě dokáže na její kamennou podlahu vkročit nebo pohlédnout na vysoký kříž, aniž by před sebou v duchu viděla Camillino mrtvé tělo.

Po skončení schůzky jim povolili hodinu soukromých modliteb a meditace, poté se měly pustit do svých obvyklých úkolů.

V klášteře panovala zasmušilá nálada, každý byl pohroužený do vlastních úvah.

Lucia spěchala po schodech, boty jí ťukaly na naleštěných stupních, prsty přejížděla po zábradlí. Věděla, že je nejvyšší čas odejít. Camillina smrt zahájila řetězec událostí, které budou posledním hřebíčkem ve zkáze svaté Markéty, a Lucii vrtalo hlavou, zda to bylo vrahovým záměrem. Byla Camillina vražda jen okázalým gestem nebo osobní pomstou? Přemýšlela o milé, problémové Camille. Zde, v klášteře, se velmi sblížily – měly společnou minulost: dětství strávily ve stejné neworleanské čtvrti, každá chodila s jedním z bratrů Montoyových… Což v ní vyvolalo vzpomínky na Cruze.

Dobrotivý Bože, už ho nikdy nechce spatřit.

Dost špatné bylo už to, že hovořila s jeho starším bratrem, s tím detektivem, stačila jeho silná podoba s bratrem a málem se otočila a pelášila z farnosti, jako by jí za patami hořelo. Cruz Montoya byl jediným člověkem, který znal Luciino tajemství, jediným mužem, který jí pronikl hluboko do duše, jediným, kdo ji málem zabil. Lucii se sevřelo srdce. Byl to strach nebo něco erotického? Někdy na Cruze a na to, co jí udělal, vzpomínala a téměř se hroutila, představy ve vzpomínkách postupně nabíraly nebezpečně erotický směr. V duchu viděla snědou pleť jeho pevného těla, tmavé chloupky na svalnaté hrudi a vypracovaném břiše. Krev se jí rozbouřila při pouhé vzpomínce na to, jak nosil nízko posazené džíny a jak vybledlá látka pevně obepínala jeho hladké tvrdé hýždě.

„Přestaň!“ Podobné skandální myšlenky byly daleko za hranicí hříšnosti. Nyní je přece provdaná za církev, je nevěsta Kristova, takže o žádném smrtelníkovi nesmí uvažovat v sexuálních souvislostech. Obzvláště o Cruzovi Montoyovi ne! Tak snadno jí zlomil srdce! A jeho bratr detektiv mu je strašně podobný. Stačilo jí jednou ho spatřit a už měla v hlavě řadu obrázků a spouštěla dominový efekt vzpomínek, které měla pohřbít už před dávnými časy.

„Dej mi sílu,“ zašeptala, přestože se zároveň neubránila vzpomínce na Cruzův rozpustilý úsměv a ďábelské jiskřičky v jeho tmavých očích. Hned se v ní bouřila krev a v duchu se znovu proklínala. „Nikdy víc!“

„Vaše sestra byla těhotná?“ Montoya zíral na Valerii Renardovou, jako by v obývacím pokoji svého domku upustila odjištěný granát.

Malebné stavení – přestavěná stodola pro kočáry – bylo s penzionem propojeno úzkým dlážděným chodníčkem, takže Valerie Renardová měla jisté soukromí a nesetkávala se denně s hosty.

„Přesně tak,“ promluvila Val upjatě a koutky úst jí sevřely drobné vrásky. „Zapletla se s Frankem O’Toolem.“ Jako by mu četla myšlenky, dodala: „Já vím, vím. Ona jeptiška, on kněz, oba složili slib celibátu, ale věřte mi, je těhotná.“ Cosi se v ní zlomilo, několikrát polkla, zamrkala a opřela se o římsu vyhaslého krbu. „Teda… teda… vlastně byla. Panebože, je fakticky mrtvá? Je to možné?“

Manžel se ji snažil konejšit, ale ona o tom nechtěla ani slyšet a zvedla ruku jako v obraně, ještě než se k ní příliš přiblížil. Znovu našla pohledem Montoyu. „Vy se pamatujete na Franka ze střední školy. Pěkný děvkař. Zdá se, že se v tomto ohledu příliš nezměnil, přestože nosí sutanu. Není to poprvé,“ triumfovala. „Camille mi prozradila, že už jeden románek s jeptiškou měl. Jmenovala se… Páni, jak to bylo?“ Vzhlédla ke stropu, jako by se snažila uvažovat, vyrovnat se s hrůzou sestřiny smrti.

„S jinou jeptiškou?“ divil se Bentz. Zjevně jí nevěřil a domníval se, že je v šoku. Hysterická.

Valerie přikyvovala. „Camille o tom určitě jednou něco říkala.“

„Znáte její jméno?“

„Ne…, počkat. Nějak Lily nebo Leanne… Fakt si nepamatuju.“ Popotáhla nosem, odkašlala si, snažila se přemoci slzy a zlomeným hlasem se zeptala: „Jak to udělal?“

Ani jeden z policistů neodpovídal, a tak je pobídla: „Chci to vědět.“

„Zdá se, že byla uškrcena,“ začal Bentz. „Skutečnou příčinu smrti zatím neznáme, ale… momentálně to tak vypadá.“

Pevně zavřela oči a přitom jí postupně tuhly rysy, jako by v duchu viděla Camillin dokonalý obličej znetvořený vypoulenýma očima a ústy lapajícími po vzduchu.

„Uškrtil ji?“

Bentz se bránil: „Víc se dozvíme později.“

„Kde?“ Obrátila se od Bentze k Montoyovi. „Kde se to stalo?“

„V kapli kláštera svaté Markéty kolem půlnoci – dle naší domněnky,“ odpověděl Montoya. „Žádné další podrobnosti pro vás zatím nemáme.“

„Jde o mou sestru,“ zašeptala ochraptěle.

Montoya přikývl. „Víme, ale dokud nejsou potvrzená fakta, nemůžeme sdělit nic dalšího.“

Zdálo se, že to Valerie přijala, ačkoli pomrkávala, zadržovala slzy a napřímila záda v jakémsi pokusu o znovuobnovení své rychle vyprchající vyrovnanosti.

„Vy tady nebydlíte, že?“ zeptal se Bentz Sladea.

Takže si dal dvě a dvě dohromady.

„V noci jsem přijel autem z Texasu.“

„Ubytoval jste se tady?“

Slade přikývl a Valerie vypadala, jako by se měla na místě zhroutit.

„A vy trvale bydlíte tady, v New Orleans?“ obrátil se Bentz k Val.

„Jo… Jsme momentálně odloučení.“

Montoya se zeptal Sladea: „Takže vy jste Camille Renardovou znal. Jak dobře?“

„Je to má švagrová,“ odpověděl Slade a zadíval se detektivovi do očí.

Valerie si vzpomněla na jeho pletky s Camille a zbledla.

„Byli jste si blízcí?“ zeptal se Bentz.

Slade pokrčil rameny. „Jako rodina. Chvilku u nás bydlela.“

„Kdy?“ Bentz vytáhl malý zápisník.

Slade to upřesnil: „Před pár lety.“

„Takže dřív, než vstoupila do církevního řádu.“ Bentz našel propisku a škrábal si poznámky.

„Jo.“

Valerie výslech přerušila: „Můžu ji teda vidět?“

„Jasně,“ kývl Montoya, ačkoli pochyboval o tom, že to je dobrý nápad. Mrtvola již byla identifikována. „Nejdřív vám však položíme pár otázek. Co víte o sestřiných přátelích? Měla nepřátele? Napadá vás, kdo by ji mohl chtít zabít?“

„Myslíte krom Franka O’Toola?“ vyjela na něj znovu hněvivě. „Na tomhle místě vás ujišťuju, že nikdo neměl větší motiv k zabití mé sestry než ten zbabělý zmetek, který se teď schovává za svůj podělaný kolárek. Svedl ji, dostal do jiného stavu a pak, když se s ním chtěla rozejít, ji zabil, aby držela jazyk za zuby. To je celé.“

„Počkejte chviličku,“ skočil jí do řeči Bentz. „Ona se s ním rozcházela?“

„Jo,“ kývla a přemáhala příval slz. Všiml si, jak zaťala zuby. „Když jsme spolu naposled telefonovaly, prohlásila něco jako ‚Musím se z toho dostat‘. A víte, co pak dodala?“ zeptala se Valerie s očima plnýma slz.

Bentz i Montoya čekali.

„Že by to nepřijal moc dobře. Že by ji zabil.“ Popotáhla nosem a naštvaně si otřela oči. „A nedělala si legraci, chápete? Myslela to doslova.“ S námahou polkla, oči celé zarudlé.

„Je vám známo, že by jí vyhrožoval už někdy předtím?“ zeptal se Montoya.

„Já… nevím. Ona… nesdělila mi všechny podrobnosti.“ Val rychle mrkala, stále přemáhala slzy a upírala na něj pohled, jako by byl naprostý hlupák. „Já nevím, jaký jejich vztah byl, vím jen, že byl neetický, nemorální a bůhvíco ještě. Pojem sexuální obtěžování ani zdaleka nevystihuje vše, co se tady odehrávalo!“ Udělala krok vpřed, manžel ji ihned popadl za ruku, ale ona se mu vyprostila. „Poslyšte, jde o úchylného psychopata, který trpí narcisismem a děsil ji k smrti. Tak mi to říkala. Myslela si, že zabije ji i své nenarozené dítě, aby si zachránil svou podělanou pověst!“ Oči se jí znovu zalily slzami. „Jestli mi nevěříte, zeptejte se soudního lékaře. Určitě vám dokáže potvrdit, že Camille byla dva nebo téměř tři měsíce těhotná.“

11. kapitola

„Chci vědět všechno, co dokážeš vyhrabat na Francise O’Toola,“ chrlil Bentz do mobilu, zatímco Montoya tiskl pedál plynu a proplétal se hustým městským provozem. Měli stažená okénka a ve vzduchu se vznášel oblak výfukových plynů náklaďáku, který se vmáčkl do jejich pruhu a přebíjel vůni rožněného masa, již cítili předtím. „Ne, neznám jeho prostřední jméno, ale jistě to nemůže být těžké zjistit. Je mu zhruba kolem pětatřiceti, je knězem tady u svaté Markéty a chodil na soukromou střední školu svatého Timothyho asi před dvaceti lety.“

Montoya souhlasně kýval a pak konečně našel dost místa, aby velké nákladní auto předjel, ale na dalších světlech musel zastavit v pruhu vedle něj, takže mu bafal černý dým přímo do nosu.

Bentz seděl pár minut mlčky, poslouchal detektiva na druhém konci linky a nakonec ho ještě požádal: „A najdi taky všechno, co se dá, o sestře Leanne nebo Lily, která odešla od svaté Markéty v několika posledních letech… Ne, ještě ne, ale ověřím to a zjistím, jestli se dozvíme příjmení. Nemělo by být ale složité ji najít. Kláštery v dnešní době zrovna nemají nabito… Jo.“

Na semaforu naskočila zelená, Montoya se znovu prudce rozjel a nechal náklaďák za sebou, ať se vleče přes křižovatku vlastním tempem. Jeho řidič pomalu přeřazoval na vyšší rychlost.

„Ještě bych potřeboval proklepnout jednoho chlapa,“ pokračoval Bentz, když Montoya zpomalil kvůli pitomci, který se snažil přejít čtyřproudou silnici v hustém provozu. „Jmenuje se Houston… Jo, přesně tak, jako to město. Křestní Slade. Bydlí v Bad Luck v Texasu. Cože? Jo, já vím, že to zní debilně, ale on přísahá, že tak se to městečko jmenuje. Je ženatý se sestrou oběti, a možná dokonce mohl mít s obětí nějaké techtle… Jo, jasně, ale to bylo, ještě než vstoupila do kláštera.“ Bentz mhouřil oči proti ostrému slunci, které ho přes čelní sklo oslňovalo. „Hm, jako v tom filmu Za zvuků hudby tak úplně zase ne. Chápu. Jasně. Jedem teď do márnice. Seženeš mě na mobilu.“ Zavěsil a tiše zaklel pod vousy.

„Myslíš, že by v tom mohl mít prsty švagříček?“ zeptal se Montoya.

Bentz nepatrně pokrčil rameny. „Jel celou noc. Sám v autě. Nemá alibi. Zrovna na tu noc, kdy oběť zahynula. Mezi ním a jeho ženou se vznáší jakési napětí a taky se podle něj Camille Renardová vypakovala do kláštera těsně poté, co u nich bydlela, a zničehonic se u svaté Markéty obrátila na víru. Podle mého to nemůže být shoda okolností.“

„Možná máš pravdu.“

„Jen si myslím, že bychom ho měli proklepnout.“

„Nesedí to s těma šatama.“

„A co s nima sedí?“ Bentz vztekle zíral z okna.

Montoyovi ten kovboj jako vrah zrovna nepřipadal, ale zároveň se mu jako pachatel nezdál ani Frank O’Toole.

„Víš,“ zamyslel se Bentz vedle Montoyi a poškrábal si rašící strniště na bradě. „Kláštery, kaple a katedrály jsou ideální místa. Chápeš, lidi se tam scházejí k bohoslužbám a…“ Zavrtěl hlavou. „Pár zkažených jablek, jasně, to ti garantuju, ale většinou jsou tam lidé, kteří chovají dobré úmysly a jsou bohabojní.“ Pokradmu na partnera pohlédl.

„Většinou jo,“ kývl Montoya, ale oba nahlíželi na náboženství a na víru jako na něco těsně provázaného se zosobněním nejhoršího zla. „Jenže průser tkví v tom, že organizované náboženství tvoří lidi. Kčertu.“

„Včera večer jsem vyslýchal otce Paula Nelanda.“

„Jo?“

„Samozřejmě byl otřesený, ale měl jsem dojem, že není zrovna velkým příznivcem Franka O’Toola. Ne snad že by něco přímo říkal, usuzuju spíš z toho, co vynechal. Jestlipak věděl o tom románku?“

„Možná právě k němu chodí O’Toole na zpovědi.“

„A co se dělá, když jde o sex? Jakmile se roznese, že O’Toole měl poměr s jeptiškou, církev ho podle mě bude chtít exkomunikovat. Momentálně nemá moc dobrou pověst. Arcidiecéze nebude chtít obhajovat další zkažené jablko, kněze, který si to rozdává s novickama.“ Bentz zachmuřeně hleděl před auto.

Zazvonil mu telefon, zvedl ho a poslouchal. „Jasně. Chápu.“ Ukončil hovor a podíval se na Montoyu. „To byla Zarosterová. Jen nás informuje, že je to venku. WKAM to v poledne odvysílá. Už je to na zpravodajském kanále a na oddělení volá hromada lidí.“

„Do prdele… Moc dlouho to netrvalo. Právě jsme informovali nejbližší příbuzenstvo.“

„Já vím,“ mumlal podmračený Bentz. „Jenže zavražděná jeptiška je velké sousto. Fakt sólokapr.“

Sestra Lucia otevřela výkyvné dveře do kuchyně a uvědomila si, že jde pozdě. Hodně pozdě. Myšlenky na Cruze jí v hlavě vybledly, jakmile vstoupila do temné místnosti.

Několik jeptišek už bylo pohrouženo v pilné práci a vařilo polední jídlo. Do nosu jí pronikla příjemná vůně pečeného chleba a zachytila zlostný pohled Reginy, hlavní kuchařky, která byla v klášteře jen zaměstnaná a snad nikdy se neusmívala. Stála u velkého litinového sporáku a sypala koření do hrnce. Svou nelibost dokázala dát najevo i beze slov.

Šlo o mohutnou ženu s rovnými šedivými vlasy vždy spletenými do copu a stočenými na temeni hlavy. Nosila příliš velké brýle se samozabarvovacími skly, které měly být v místnosti čiré, ale vždycky zůstávaly našedlé. Výsledkem byl strašidelný dojem. Regininy oči vypadaly za vypouklými skly zakalené a mrtvé.

Kousek od ní krájela sestra Irene u dřezu jahody, nůž se jí v ruce jen míhal a na ostré krátké čepeli blýskaly odlesky světla.

Lucia si rychle uvázala zástěru a zaujala místo u hladké mramorové pracovní desky, kde sestry Angela a Devota hnětly těsto. Angela na Lucii pohlédla s úsměvem, ale Devota jen pokračovala v namáhavé práci a bořila prsty do poddajné hmoty.

Tyto dvě jeptišky byly odlišné jako den a noc. Angela s červenými tvářemi, blond vlasy a v brýlích od mouky vypadala vždycky šťastně, často se usmívala, i když byla občas poněkud zasněná a vznášela se v oblacích. Zapomínala na pravidla a často se dostala do problémů kvůli prozpěvování ve chvílích, kdy měla dodržovat mlčení, nebo kvůli běhání po zahradě, když se od ní očekávala klidná chůze. Dělala jí zkrátka potíže disciplína a potlačení přirozeného temperamentu. Změnit ji bylo téměř nemožné – k velkému zoufalství matky představené.

Devota byla naopak vysoká tichá žena, která stále bojovala o uznání, alespoň podle Luciina názoru. Ačkoli měla hezké rysy obličeje, husté kudrnaté vlasy a výjimečně se nesměle usmívala, byla si dobře vědoma toho, že kulhá, což bylo důsledkem nějaké nehody z mládí, o níž nikdy nehovořila. Nebylo divu, že trávila hodně času v nemocnici ve svatém Elsinoru. Devota s dodržováním pravidel potíže neměla a pohotově přípomínala všem ostatním, včetně sestry Angely, jak mají být pokorné a pobožné.

„Jdeš pozdě,“ vyštěkla Regina a pohlédla na starobylé hodiny pověšené nade dveřmi. „Zase.“

„Omlouvám se,“ řekla Lucia kuchařce.

Regina jen stáhla o něco víc koutky, čímž dala najevo, že jí žádná omluva není dost dobrá. Její pohled byl doslova zdrcující, ale Lucia si s tím dnes nedělala hlavu.

„Potřebujeme víc mouky,“ prohlásila úsečně Regina a pak se obrátila k hrnci bublajícímu na obrovském sporáku.

Angela i Devota vzhlédly k Lucii. Angela obrátila své výrazné oči v sloup a Devota pokrčila rameny, protože o dveře spíže byl opřený stále neotevřený desetikilový pytel.

„Slyšelas?“ zaútočila Regina a v kuchyni se ihned rozhostilo napjaté ticho.

Dokonce i sestra Irene přestala krájet ovoce a ohlédla se přes rameno. Irene byla vysoká a štíhlá, přísahala jim, že před vstupem do kláštera byla baletkou, a stále si svazovala rovné vlasy do maličkého uzlu vysoko na temeni hlavy, čímž zdůraznila ostré lícní kosti svého poněkud dětského obličeje.

„Ano,“ kývla Lucia směrem ke kuchařce. „Hned se do toho pustím.“

„My tady ale už jeden pytel máme,“ poukázala Irene. Mírně si šlapala na jazyk, nicméně působila nebojácně a postavila se klidně i velebné matce. Spor s kuchařkou jí nedělal sebemenší problém. „Podívejte, je tamhle.“ Čepelí nože ukázala na pytel opřený o spižírnu.

Regina trochu zrudla, ale zaťala zuby. „Potřebujeme další,“ pronesla upjatě. „Čekáme hosty a já budu péct celý den!“

„Není důvod vyjíždět na sestru Lucii,“ trvala na svém Irene. „Všechny jsme dnes nervózní. Rozrušené. Vystrašené. Truchlíme po nebohé sestře Camille. Možná to dnes všechno nepůjde tak hladce jako obvykle,“ pokračovala a mírné šišlání bylo stále výraznější, ale kývala hlavou, jako by svá slova souhlasně potvrzovala.

Reginu překvapilo, že někdo zpochybnil její autoritu, a zarazila ji: „Bez ohledu na to, co se včera stalo, máme zkrátka práci. Boží dílo.“

„Tak se do něj společnými silami pusťme. Přátelsky. Celým srdcem,“ navrhla Irene a nechala ruku s nožem poklesnout.

Angela měla co dělat, aby potlačila úsměv, a dokonce i Devota zvedla nad náhlým sporem obočí.

„Není problém. Chápu.“ Lucia už vycházela ze dveří a Irene se obrátila k misce s jahodami. Regina míchala v hrnci a vypadala hodně kysele. Angela a Devota obrátily pozornost zpět k těstu na zítřejší chléb.

Nepatříš sem; víš, že sem nepatříš. Neodbytný hlas v hlavě Lucii neustále připomínal, že její oddanost je mnohem menší než u ostatních jeptišek a její věrnost církvi ve srovnání s ostatními umdlévá. Angela, Devota, Irene, Louise i Dorothy projevovaly mnohem větší zbožnost, jejich přesvědčení působilo neotřesitelně. Dokonce i Regina, vždy kyselá kuchařka, civilní zaměstnankyně kláštera, nikoli jeptiška, vypadala jako neochvějně oddaná a věřící křesťanka.

Ne tak Lucia.

„Odpusť mi,“ zašeptala a pokřižovala se, když vykročila na štěrkovou cestičku přes bylinkovou zahradu do budovy, kde byly sklady. V horkém vzduchu se vznášela vůně levandule a rozmarýnu a v několika rychle vysychajících loužích, které na cestičce vznikly, se odráželo slunce.

Byl hezký den. Teplý den. Den naplněný Božím příslibem.

A temnota v její duši přesto nemizela.

Dveře do skladu potravin při otvírání vrzaly. Uvnitř byl chladnější vzduch. Na policích stály v řadách sklenice a plechovky. Pytle s cukrem a moukou byly uskladněné v dokonale uzavřených truhlách. Lucia otevřela truhlu na mouku a vytáhla desetikilový pytel. Hodila si ho přes rameno a zamířila ven.

Připravovala se na další kolo sporu s nepříjemnou kuchařkou. Najednou slyšela zakrákat vránu, teprve poté ji spatřila, lesklého černého ptáka, který si ji tázavě prohlížel ze střechy kaple.

„Sestro Lucie?“ ozval se mužský hlas.

Málem zakopla a šlápla přímo do louže. Otočila se a u vrátek na zahradu zahlédla otce Franka.

„Ach… otče…,“ zašeptala. „Já… Nevšimla jsem si vás.“ V duchu ho však viděla, jak vypadal včera v noci: vlasy vlhké od deště, obličej zkřivený v zachmuřeném šklebu, krev stékající z lemu sutany.

„Mohu ti s tím pomoct?“ nabídl se a přešel krátkou vzdálenost, která je dělila. Branka se zabouchla a vyplašená vrána krákla a uletěla. Obratně zvedl pytel s moukou. „Myslím, že bychom si měli promluvit.“ Trocha mouky mu poprášila rameno a nucený úsměv mu zmizel ze rtů. „Včera večer jsem byl rozrušený a řekl jsem ti, že smrt sestry Camille je má vina.“ Měl výraz raněného štvaného zvířete. „Asi bych měl vysvětlit, jak jsem to myslel.“

„Mně nemusíte nic vysvětlovat,“ zarazila ho spěšně.

Tvář slunce náhle zakryl přecházející mrak a zahrada se zahalila do truchlivého šera.

„Jistěže musím, Lucie.“ Volnou ruku jí položil na rameno, teplo jeho prstů pronikalo tmavou látkou řeholního roucha. Temnýma očima se zahleděl do jejích, až z toho měla značně nepříjemný pocit.

V Lucii se náhle všechno sevřelo. Nechtěla tak prožívat jeho dotek ani netoužila vyslechnout knězovu zpověď. To byla jeho role, ne její. Vrána se znovu osmělila a odvážně přistála na okapu nad kuchyní.

Zlé znamení.

Lucii přeběhl mráz po zádech, jako by ji sledoval samotný ďábel.

„Musíš mi věřit,“ promluvil a ztišil hlas do přiškrceného šepotu. „Já jsem sestru Camille nezabil. Já… nikdy bych to neudělal.“ Na okamžik zavřel oči a závan větru si pohrával s uvolněnými prameny vlasů z Luciina copu. „Bůh mi odpusť, Lucie.“ Zamrkal, jako by měl v očích slzy. „Já jsem ji miloval.“

12. kapitola

Valerie udělala chybu, že dovolila Sladeovi, aby cestou do márnice řídil.

Jeho auto parkovalo před jejím, a navíc trval na tom, že se té šílenosti zúčastní. Bo zůstal se zmatenou Freyou a oni dva nastoupili do starého forda a jeli do nemocnice.

Slade před sebou nechal policejní auto a Valerie, zahloubaná do vzpomínek na sestru, téměř nevnímala známou vůni prachu a kůže uvnitř pick-upu. Odkopla opasek s nářadím pohozený na podlaze pod místem spolujezdce a nepřítomně zírala z okna, viděla svůj bledý znavený odraz ve skle ušmudlaném od čenichu a psích tlapek.

Cestu v neworleanském provozu příliš nesledovala, ale když vystupovala, pronikl k ní zvuk kostelních zvonů, jejich klidné odbíjení doléhalo z katedrály svaté Markéty necelé dva kilometry od nich.

Slunce si hrálo na schovávanou. Na obloze se kupily mraky, znovu proplouvaly nad městem a zastínily ho temným pláštěm. Valerie se zachvěla. Dorazili k zadním dveřím do nemocnice a vešli do chodby, kde zněly tlumené hlasy, a kroky se díky šedému zátěžovému koberci nerozléhaly.

Mlčky šla se Sladem za dvěma detektivy po schodech do nejnižšího podlaží nemocnice. Když procházeli krátkou chodbou a dvojitými dveřmi, sevřel se Valerii žaludek.

Uvnitř márnice byla zima.

Přestože Valerie stála za tlustým sklem, cítila mrazivý vzduch místnosti na druhé straně. Snažila se vnitřně obrnit, ale nemohla si pomoct, aby neslyšela nevěřícný hlas v hlavě: To musí být chyba, s někým si ji spletli. Cammie není mrtvá. To není možné! Krásná, veselá, rozverná Camille nikdy!

Když koronerův asistent nadzvedl prostěradlo z tváře mrtvé, Val se málem podlomila kolena. Camillin dokonalý obličej, po smrti namodralý, upíral vzhůru nevidomé oči.

Val splynulo ze rtů zoufalé zaúpění.

Slade ji ihned objal pevnou paží kolem pasu a podepřel ji. Ona mezitím zírala na ženu na nosítkách, svou jedinou sestru, tak mladou…

„Panebože,“ zašeptala Val. Pravda jí náhle proklála srdce jako břitva, všechny poslední střípky popření skutečnosti se z ní vytratily. V očích ji pálily slzy a v jejím nitru se všechno chvělo. Na okamžik měla dojem, že se pozvrací.

„Zmetek jeden,“ zamumlal Slade. V odrazu ve skle vypadal jako duch – odhodlaná tvář, neoholený, rty sevřené do úzké čárky, přimhouřené oči – a překrýval ostřejší obraz její mrtvé sestry.

Jak ironické, že je Slade zde a jeho podoba překrývá Camillino mrtvé zahalené tělo!

Po tom všem, čím si prošli. Po všech lžích a obviňování. Zlomil jí srdce. Val si nemohla pomoct, aby jí neblesklo hlavou, zda Slade cítí byť jen špetku viny za Camillinu smrt.

Měl by.

Stejně jako Val. Oba k ní přispěli svou měrou.

„Měla jsem něco udělat,“ zašeptala.

„Co jako?“

„Ochránit ji.“

„Nemožné.“ Slade kývl na muže v pitevně a ten přetáhl přes Camillin obličej prostěradlo. Pak odvedl Val od okna a dveřmi k místu, kde na ně čekali dva detektivové.

Kolikrát byla jako policistka v jejich kůži? Kolikrát čekala na výslech blízkých příbuzných zesnulého a snažila se z nich dostat informace, zatímco rodina byla zdrcená hořem?

„Můžeme si s vámi promluvit zde nebo byste chtěla raději na stanici?“ začal Bentz.

„Tady je to v pohodě,“ našla v sobě trochu energie Val.

„Fajn, kousek dál na chodbě je jedna místnost.“ Bentz je vedl po koberci do malého prostoru se třemi židlemi a skomírající palmou u okna. Zde obvykle hovořili lékaři s pacienty nebo příbuznými. Venku se již proměnila barva oblohy v mořskou šeď, předzvěst deště.

Bentz jim ukázal na židle, sám se posadil a počkal, dokud za sebou Montoya nezavřel a nepostavil se k zubožené palmě v květináči.

„Můžeme začít? Povězte nám, co víte o románku mezi otcem O’Toolem a svou sestrou.“

„Moc ráda bych vám něco pověděla,“ začala Valerie. „Ale příliš toho nevím.“ Vylíčila detektivům, jak se s ní Camille téměř před měsícem setkala a vysvětlila jí svou situaci, že je těhotná, že otcem je kněz a že má v plánu odejít z kláštera.

„Ale neudělala to,“ rýpl si Montoya.

„Ne, tehdy ne…“ Odkašlala si a v duchu si dodala odvahy, přesně podle rady jejich otce, který své dcery k tomu nabádal, kdykoli k němu některá z nich přišla s nějakým problémem. „Rozhodně to do své smrti nestihla. Nicméně mi poslala e-mail. Byl krátký a psala v něm, že už to nevydrží, ať to znamenalo cokoli, a že z kláštera odchází. Důvod prý znám. Patrně narážela na své těhotenství.“

„Kdy jste ho dostala?“

„Včera večer. Pozdě. Dělala jsem si o ni starost a…“ A mělas ji raději navštívit. Možná bys ji zachránila. Neustále jí hlavou probíhaly sebeobviňující myšlenky, přestože věděla, že jsou nesmyslné. Bývala přece policistkou, byla v kůži Bentze a Montoyi, chodila s příbuznými k identifikaci jejich drahých zesnulých, ptala se jich na všechno, co vědí. Tudíž se nyní ze všech sil snažila zaplašit pocit viny a policistům pomoci. Pověděla jim, co jí bylo známo, a začala tím, jak byly s Camille adoptovány svými rodiči, pokračovala útrapami a traumaty střední školy. Znala pověst Franka O’Toola a vzpomněla si, že Camille chodila s Reubenem Montoyou. Přiznala, že se s Camille v posledních letech odcizily a příčinou bylo částečně i její manželství se Sladem, mužem, o něhož Cammie projevila zájem.

Připomněla jim i tu druhou jeptišku, která se s O’Toolem zapletla, ačkoli si stále nebyla jistá, jak se jmenovala ani co se s ní stalo, ba dokonce ani jestli náhodou neexistovala pouze v Camillině žárlivostí sžírané mysli.

„Takže…“ Bentz obrátil svou pozornost ke Sladeovi. V tu chvíli začal ťukat do okenních tabulek déšť. „Vy jste byl poslední, s nímž se zapletla, než vstoupila do kláštera?“

„Se mnou se nezapletla.“ Slade se mu díval klidně do očí a mluvil pevným hlasem. „Byla to moje švagrová.“

„Ale ona… Co to bylo? Vyjela po vás?“ Bentz pohlédl na Valerii, aby problém vyjasnila.

„Dalo by se to tak říct.“ Zadíval se na manželku. „Flirtovala.“

„Upřesněte, co pod tím pojmem myslíte,“ vyzval ho Montoya a Slade měl tu slušnost, aby se zatvářil rozpačitě.

„Však víte, ne? Mluvila dvojsmyslně, prohlížela si mě, špulila pusu…“

„Ve vaší přítomnosti?“ ozval se znovu Bentz, zamračil se a pohlédl na Valerii.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Já jsem to nikdy neviděla.“

„A co jste viděla?“

Val povzdechla, podívala se k oknu, na němž pramínky dešťových kapek kreslily překřížené čárky. „Viděla jsem ženu, která je zmatená, a muže, který ji neodmítá.“

„Ježíši, Val, tak to nebylo!“ zamračil se Slade a zavrtěl hlavou. „Camille ti o mně lhala! Přísahala totiž Val, že jsem po ní vyjížděl já.“ Dlouze a znechuceně si povzdechl. „Tak to nebylo.“

„A jak tedy?“ zeptal se Bentz.

„Když jsme se s Val vzali, tak asi zhruba po roce nás přijela Camille navštívit, ale zůstala dlouho. Asi měsíc. Myslím, že už tehdy projevovala jistý zájem, ale jemně. Při další návštěvě už to tak jemné nebylo. Klidně do mě vrazila. Nebo za mnou přišla, když jsem byl sám u dobytka. Vždycky mluvila dvojsmyslně a pak to odbývala smíchem.“ Podíval se Bentzovi do očí. „Však víte, jak to je, když má žena zájem. Obzvlášť taková jako Camille.“

„Byla velice krásná.“

Slade nereagoval.

„Pověděl jste o tom své ženě?“

„Ne.“ Slade se zamračil a Valerie měla chuť se od něj odtáhnout. „Nejdřív ne.“

„Camille přišla za mnou,“ promluvila Val. „Přísahala, že se ji Slade pokoušel dostat do postele.“

„To byla lež.“ Slade mluvil pevným tónem. Neuhnul pohledem.

„Věřila jste jí?“ otázal se Bentz Val, zatímco Montoya mhouřil oči a sledoval Sladea.

„Ano a také jsem se na to zeptala manžela. Úplně tu historku obrátil.“

„Jen jsem ji vylíčil podle pravdy. Ne, neutíkal jsem za ženou a nenaříkal kvůli její sestře. Popravdě řečeno jsem nevěděl, co si počít. Všechno prasklo kolem Vánoc a Camille odešla.“

„Do kláštera? Vážně? To zní jako ze středověku!“

„Camille měla značný smysl pro drama,“ poznamenal Slade.

„Kdy jste ji viděl naposled?“ Montoyova otázka byla namířena na Sladea, ale odpověděli postupně oba.

Začal Slade: „V den, kdy odjela z našeho ranče v Bad Luck v Texasu.“

Val přiznala: „Neviděla jsem ji od minulého měsíce, kdy jsem se zastavila v sirotčinci. Cammie tam pracovala. Příliš jsme nemluvily. Pak mi volala a nakonec mi od ní včera přišel ten mail.“

„Rád bych ho měl, a pokud od ní máte ještě nějaké další, tak ty taky.“ Bentz si dělal poznámky a položil ještě pár otázek.

Montoya dovolil svému partnerovi, aby vyšetřování z valné části vedl. Pověděli Val, že se Camille útočníkovi na místě činu bránila, ale jinak že žádné známky potyčky nenašli, jen v kapli u oltáře. Zdálo se, že Camille odešla do kaple o své vůli. Val znovu cítila zamrazení, dost ledové na to, aby se jí srdce proměnilo v rampouch. Stačilo jen pomyšlení na sestřiny poslední minuty na tomto světě. Jenže na tom děsivém případu bylo všechno podivné. Nahánělo jí to hrůzu a drásalo duši.

Než odjeli z nemocnice, bylo po desáté. Déšť ustal, mračna se roztrhala, viděli modrou oblohu. Ze země stoupaly husté cáry vlhké mlhy, když Valerie cestou ke Sladeovu starému fordu přeskakovala louže. Slade trval na tom, že ji do nemocnice odveze, a ona byla tak celá žhavá dostat se do márnice a podívat se na sestru, že jí bylo šumafuk, jak se sem dostane. Jenže nyní, když nastupovala do starého otřískaného náklaďáčku, si intenzivně uvědomovala, jaké vzpomínky v ní vyvolává. Pach staré kůže, špíny a potu, zkrachovalého manželství.

Konec života.

Zachvěla se, protože si plně uvědomila nezvratný krutý fakt, že už Camille nikdy neuvidí.

Hrozná myšlenka. Bolestná.

A nyní, po identifikaci, pouze chladná tvrdá realita.

13. kapitola

Je to tak dlouho.

A slib, který jsem si dal před dávnými lety – má přísaha –, je nyní porušen. Z promenády Moonwalk na břehu řeky sleduju husté vody Mississippi, jak se valí kolem, kalné a temné. Proti proudu si to bafá nákladní loď. Vzduch je teplý a velmi vlhký, obloha zatažená, přesto si vytáhnu z kapsy brýle a nasadím si je.

„Ahoj, otče,“ řekne muž, který kolem mě rychle prochází, když zahlédne můj kolárek.

Usměju se.

Neodpovím.

Spěchá dál a já se odvracím od řeky, její zatuchlý pach mi dráždí chřípí. S námahou přecházím přes příkrý val vedle řeky, pravou nohu vláčím pořád za sebou, stará bolest stále ještě nepominula a nikdy, nikdy nebude zapomenuta.

Je to bolest, s níž se dokážu vyrovnat.

A bolí jen noha.

Nejsem udýchaný. Dokonce se ani nepotím. Udržuji se v kondici. Mám vypracované svaly.

S výjimkou pravé holeně.

Nešťastná záležitost.

Válečné zranění.

Mířím do parku a pokračuji dál, kolem herce-mima, který se mlčky snaží upoutat mou pozornost. Odmítám pohlédnout jeho směrem, jeho smutný bílý obličej mě nezajímá. Namísto toho se dívám přes park, k soše Andrewa Jacksona na vzpínajícím se koni, k věžím katedrály svatého Louise, tyčícím se vzhůru; kříž na nejvyšší věžičce jako by probodával podbřišek temných mračen valících se po obloze.

Katedrála mi kyne, bělostná a mohutná.

A já pochopitelně odolávám.

Zatím.

V dodávce Val znovu odkopla opasek s nářadím a čekala, až se Slade posadí za volant.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a zavřel dveře.

„Co bys tipoval?“

„No jo, pitomá otázka.“

„Tos teda trefil.“ Upírala zrak před sebe, dívala se ven, zatímco zasunul klíček do zapalování a pustil stěrače. S vrzáním odhrnovaly dešťové kapky, které ulpěly na skle po krátké bouřce.

„A co ty?“

Zamračil se. Strniště na bradě jeho výraz mírně zakrývalo. „Nebudu v pohodě, dokud nenajdou toho hajzla, co to udělal.“ Když zařadil zpátečku a přidal plyn, ucítila typickou vůni prachu z ranče.

„Je to O’Toole,“ prohlásila, když se starý ford zachvěl a vzápětí objel vysoké SUV zabírající dvě místa.

„Je to kněz, prokristapána, Val. Chápeš, vzor všech ctností…“

„Je to chlap, Slade.“ Upřela na něj významný pohled a přemítala, jestli si všiml tiché výčitky v jejích očích. „Ať složí jakoukoli přísahu, ať vyslechne kolik chce zpovědí, ať poklekne, kolikrát chce, a pomodlí se, základní charakteristikou Franka O’Toola je zkrátka to, že je jenom chlap.“

„Což nutně neznamená hříšník.“ Slade se na ni zadíval a ona na okamžik nevěděla, zda mluví o knězi nebo o sobě.

Sevřel rty a vyjel do provozu na silnici. Nemocnice zůstala za nimi.

Hlavou jí bleskla vzpomínka na koberce modrých zvonků a červených „indiánských štětců“ na louce, příjemně teplou zem hřející do zad, vzduch opojně vonící květinami. Vzpomínala, jak bzučely včely a obloha působila nad texaskými kopci jako nekonečně modrá a široká, ona se dívala Sladeovi do očí, šedomodrých a ospalých. Maličko se mu rozšířily panenky a skláněl nad ni své dlouhé štíhlé tělo, krásně svalnaté a pružné. Vnímala rostoucí očekávání, pak jeho rty prudce dopadly na její a v té chvíli byla ztracena.

„Kruci,“ zašeptala a vzpomínku zaplašila.

„Cože?“

„Ale nic.“ V duchu si nadávala za to, kam v myšlenkách zabloudila. Opřela se o popraskané opěradlo, a přestože se dívala přímo před sebe, v mozku jako by měla vypálený obraz Camillina neživého obličeje. Cammie je pryč a Val najednou osiřela. Už na světě nikoho nemá.

Pokud se nepočítá zanedlouho bývalý manžel a pes s dlouhýma ušima.

Slade měl dost rozumu, aby se cestou úzkými uličkami k penzionu nepokoušel o rozhovor. Snažila se nabrat vnitřní sílu, ale marně. Opakovala si, že ničemu nepomůže, když se uzavře do sebe a bude se oddávat smutku. Pláčem a letargií Camille zpátky nepřivede.

„Takže ty toho policajta znáš?“ zeptal se Slade nakonec, když odbočovali na boční silnici vedoucí kolem domu.

„Chodila jsem s ním do školy.“

„A O’Toola?“

„Jo.“ Přimhouřila oči a zamyslela se. „Připomíná mi to sraz abiturientů od svatého Timothyho.“ Zamračila se.

„To je docela velká náhoda, viď?“ zeptal se a vyslovil nahlas to, co ji trápilo nejvíc.

„Všichni jsme tady vyrostli,“ prohlásila, ale bylo to divné a oba to věděli. Cammie i ona odjely z New Orleans po střední škole a měla dojem, že O’Toole jakbysmet. Vypadalo nepravděpodobně, že by chodil do nedalekého semináře a skončil u svaté Markéty. Kněží obvykle svá působiště střídají. Jenže bylo docela dobře možné, že mu jeho otec zařídil místo nedaleko domova – vykoupil ho štědrým darem. O církvích bylo známo, že pro štědré dárce udělají leccos.

Pokud šlo o Reubena Montoyu, od katolické střední školy na něj nenarazila, ale překvapilo ji, když se dozvěděla, že skončil jako detektiv u neworleanské policie. Nikdy by ho na policistu netipovala; když už, tak by předpokládala, že se dostane na druhou stranu zákona. A čeho by se člověk nenadál, je z něj detektiv! Možná strávil v New Orleans celý život.

Slade zaparkoval nedaleko malého parkoviště vyhrazeného penzionu Briarstone. Tentokrát měl dost slušnosti, aby jí nezablokoval auto.

„Všechno je to zatraceně divné,“ přemýšlel nahlas.

„Hodně.“ Na nějaké shody okolností by moc nesázela. Pracovala jako policistka příliš dlouhou dobu, než aby byla tak naivní. Naučila se vidět za hranici toho, co je zjevné, pod vrstvu toho, co vypadá jako pravda.

A jedna z věcí, které jí nyní dělaly starosti, byl fakt, že se tak zničehonic objevil Slade, nedlouho předtím, než se dozvěděla o vraždě své sestry.

Další náhoda.

Když vypínal motor, kradmo se na něj podívala.

„Jaká je teda tvoje historka, kovboji?“ zeptala se a sáhla na kliku dveří. „Proč jsi tady?“

Jeden koutek se mu zkřivil do nesouměrného úsměvu, který jí kdysi připadal tak úchvatný. „Myslel jsem, že jsem to už vysvětloval,“ prohlásil s popuzující sebejistotou. „Jsem tady, abych ti vymluvil ten rozvod.“

„A nevysvětlovala jsem ti zase já, aby sis dal odchod? Je po všem.“ Už už otvíral ústa k odpovědi, ale zvedla ruku a zarazila ho. „Poslyš, navíc… Jasně, teď prožívám strašný šok, ale nemíním ti dovolit, abys zneužil Camillinu smrt jako omluvu k tomu, že zůstaneš. Já tohle zvládnu, Slade.“ Když chtěl protestovat, připomněla mu: „Byla jsem policajtka.“

„Tohle je jiné a ty to dobře víš.“

„Prostě odjeď.“ Otevřela dveře auta. „Ale Bo zůstane. Dík, žes ho přivezl.“ Seskočila z kabiny pick-upu a slyšela, že udělal totéž. Když otvírala bránu, stál vedle ní a potom šel přesně v rytmu jejích kroků ke dveřím penzionu.

„Opakuju ti: Bo zůstane se mnou.“ Rázoval vedle ní ve vysokých botách jako v tandemu.

„Tys to asi nepochopil.“ Jakmile došli ke dveřím, obrátila se a poprvé si všimla jeho tašky. „Co si kruci myslíš? Co jako děláš?“

„Zapisuju se jako host.“ Otevřel dveře a pustil ji první. „Mám tady rezervaci.“

„Ani omylem,“ bránila se.

„Ale ano. Mluvil jsem s dámou jménem Freya, nemýlím-li se. Rezervovala mi pokoj na celý týden.“

„Vždyť jsi tvrdil, žes přespal v autě, protože nemáš žádnou rezervaci!“

„Neměl jsem na včerejšek. Domnívám se však, že na dnešek mám zamluveno apartmá s vyhlídkou do zahrady.“

„Zapomeň. Na druhé straně města je motel.“

„Vodpusť mi, drahá,“ nasadil texaskou výslovnost. „Nerad bych přišel vo zálohu.“

„Vrátím ti všechno do pětníku.“ Panebože, nemůže tady přece Sladea nechat!

„Pozdě.“ Už shazoval tašku z ramene.

„Nikdy.“ Val se nemínila nechat odradit, ale najednou si s hrůzou uvědomila, že se jí Freya o něčem zmiňovala. Cožpak jí nechtěla za každou cenu sdělit něco důležitého? O Sladeovi? „Poslyš, tohle nepůjde. Mně je fuk, co se stalo, ale tady zůstat nemůžeš,“ chrlila ze sebe a v té chvíli zahlédla přenosový vůz místní televizní stanice, který odbočoval do ulice. „Jen to ne…“ Novináři nějak vyčenichali, že je sestra oběti vraždy. Byli rychlí. „Skvělé,“ zamumlala polohlasem a vešla dovnitř. V recepci postávalo pár hostů.

Jeden muž – asi osmdesátník – se širokým úsměvem a blýskajícími se zuby na ni zamával.

„Dobré jitro,“ zahlaholila Val, přestože jitro bylo všechno, jen ne dobré.

„Hezké ráno!“ ozvala se jeho drobná žena, připomínající ptáčka. V dokonale upravených šedivých vlasech měla kšilt, zubila se a právě si nasadila na nos růžové brýle. „Vyrážíme do Francouzské čtvrti!“

„Užijte si to!“ Val se přinutila k úsměvu, byť jí do smíchu vůbec nebylo. Dvojice vyšla ven a dovnitř se přihnala Freya. Stačil jediný pohled a už se tvářila zkroušeně.

„Panebože, Val, hrozně mě to mrzí.“ Měla smutný výraz a objala Valerii kolem krku.

„Díky.“ Val bojovala s přívalem slz a s mdlobami. Zazvonil zvonek. „Ach ne,“ zaúpěla. Předpokládala, že na druhé straně dveří je nějaký zvědavý novinář.

„Neboj, zvládnu to.“ Slade hodil tašku ke stojanu na deštníky, přešel ke dveřím, otevřel a postavil se na práh. Jeho postava úplně zaplnila dveřní otvor.

„Brenda Convoyová, WKAM. Hledám Valerii Renardovou.“ Val slyšela příjemně modulovaný ženský hlas a úzkou štěrbinou vedle Sladea zahlédla štíhlou dvacátnici s krátkými černými vlasy a velkýma laníma očima.

„Nemá čas,“ prohlásil a neustupoval.

„A vy jste kdo?“

„Její manžel.“

Rozzářila se. „Pokud by vám to nevadilo, ráda bych vám položila několik otázek týkajících se naší reportáže. Včera v noci zavraždili jednu jeptišku v klášteře svaté Markéty…“

Val přešla dvoranu a postavila se vedle Sladea. „Jsem Valerie Renardová,“ představila se. „A zrovna prožívám dost nepříjemné věci. Nebudu nic komentovat. Děkuji.“ S tím dveře zavřela, zamkla a přemýšlela, kolik z tohoto nepovedeného rozhovoru zachytil kameraman, stojící na vstupní verandě. Ne že by na tom záleželo. Zvonek se znovu rozezvučel, ale ona si ho nevšímala. Všichni hosté měli klíče od pokojů, jimiž se daly odemknout zadní dveře. Projednou byla ráda, že nemají tolik platících zákazníků; aspoň má trošku soukromí.

Pokud jde o soukromí…

Obrátila se na Freyu. „Pochopila jsem, že si Slade pronajal pokoj s vyhlídkou do zahrady, a to byl důvod, proč jsi se mnou chtěla včera v noci mluvit.“

Freya, která stála u okna, přikyvovala. „Jo.“ Povzdychla si a nepřestávala se dívat ven. „Teď zabírají dům z dálky. Skvělé. Myslím, že to můžeme využít jako reklamu zdarma.“ Obrátila se k Val. „Můžu pro tebe něco udělat?“

„Ne,“ zavrtěla Val hlavou. S pohledem upřeným na Sladea dodala: „Ale až ti příště zavolá některý z mých exmanželů a bude chtít pokoj, zavěs.“

„Ještě nejsem tvůj exmanžel,“ bránil se Slade.

„Ale brzo budeš, kovboji.“

„Uvidíme.“ Velkou rukou popadl starou odřenou sportovní tašku. „Neukázala bys mi můj pokoj?“

„S radostí,“ ušklíbla se. Freya už jí podávala klíč. „Skvělé.“ Vyškubla jí klíč z ruky a zamířila ke schodům. Slade šel v zaprášených vysokých botách krok za ní. V přízemí se otevřely dveře a Val zaslechla pronikavý štěkot a pak škrábání psích tlapek na mramorové podlaze na chodbě. Vzápětí vyběhl Bo do schodů. „To je mi tedy ubohost, Slade. I na tebe,“ odfrkla a stoupala po vybledlém koberci na schodišti do druhého patra a potom zamířila ještě výš. „Volat Freye za mými zády…“

„Ty by ses se mnou jinak setkala?“

„Odpověď znáš.“

„V tom případě myslím, že jsem neměl zrovna na vybranou.“

„Člověk má vždycky na vybranou,“ ozvala se z patra nad ním.

Došli na odpočívadlo, kde už na ně čekal Bo, vrtěl ocasem a jazyk mu visel na jednu stranu. Ohrnoval černé pysky, takže to vypadalo, jako by se smál. Sklonila se k němu a pohladila ho po hlavě. „Chyběls mi, ty potvoro,“ usmála se a pes krátce zavyl, jako by rozuměl. „Ať si dá dotyčný hodně dobrý pozor, aby se o tebe staral dobře.“

„Je rozmazlený až běda.“

„Tak by to přesně mělo být.“ Val se napřímila, šla kousek chodbou, zastavila se u dveří s cedulkou „Vyhlídka“ a stiskla kliku. Otevřela Sladeovi dveře do útulného pokoje s načervenalou podlahou z dubových prken, šikmým stropem a krbem z malovaných dlaždic. Dvojité dveře se otevíraly na soukromý balkón, který měl skutečně výhled do bylinkové i květinové zahrady a také na střechu přilehlého domku, v němž bydlela Valerie. Bylo to až příliš blízko, aby jí to bylo milé.

„Krása,“ prohlásil a hodil tašku směrem ke skříni, zatímco Bo čenichal po pokoji.

„V našem penzionu nejsou povoleni domácí mazlíčci.“

„Chceš ho donutit spát v autě?“

„Měla bych. Ale asi udělám výjimku. Může spát se mnou.“

Sešpulil rty. „Pokud si bude někdo stěžovat, dej vědět.“

„Pokud si bude někdo stěžovat, zvládnu to,“ opáčila. „A kdybys něco potřeboval…“

„Ano?“

„Zavolej Freyu.“ Vyšla z pokoje a Bo jí běžel v patách. Pečlivě za sebou zavřela. Celou cestu po schodech slyšela Sladeův hluboký chechot.

Když Val rozrazila dveře oddělující kuchyni od jídelny, Freya stála u dřezu. Měla ho plný talířů namočených v mydlinkách a na vařiči probublával jablkový kompot; vůně skořice se mísila s dezinfekcí, kterou Freya vytírala ráno podlahy.

Otevřela myčku a začala do ní skládat nádobí. „Jsi v pořádku?“ ohlédla se přes rameno. „Hej – pes v kuchyni!“ Z omytého talíře kapaly mydlinky. Ukládala ho dospod myčky.

„Rozhodně ne,“ prohlásila Val, panovačně luskla prsty a vykázala psa na druhou stranu dveří. Vyšel ven s ocasem staženým mezi nohama.

„Panebože, cítím se jako nelida,“ povzdychla si Freya.

„On to přežije.“

„Doufám. A co ty? Chceš něco k pití?“

„Ještě není poledne.“

„A proč podle tebe vymysleli Bloody Mary?“

Val zavrtěla hlavou a zaslechla osamělé volání lelka, které pronikalo otevřeným oknem. Nyní tady byl lelek vzácný. Val se zachvěla. „Myslím, že to překonám. Nebo se alespoň pokusím.“ Teď měla zrovna hodně práce. Chtěla Montoyovi předat všechny Camilliny e-maily a pak zahájit vlastní vyšetřování sestřiny vraždy. Znovu se jí sevřelo srdce a rychle mrkala, aby se jí po tvářích nekoulely slzy. Uvědomila si, že spolu s vyšetřováním bude nevyhnutelně muset naplánovat pohřeb a uložit sestru k poslednímu odpočinku.

Pokud je to možné.

Nalezne Camille pozemský klid a projde nebeskou branou?

Nebo je její duše odsouzena k věčnému zatracení?

14. kapitola

„Co se to tady sakra děje?“ Bentz byl podrážděný a nemínil to skrývat. Jeli s Montoyou mustangem z nemocnice. Opíral se loktem o otevřené okno vyhřátého auta a klimatizace sváděla nerovný boj s vedrem. „Připadá mi, že sis ze mě udělal partnerku na setkání abiturientů, krucinál!“

„Jo, přesně tak.“

„Nech toho. Tak v prvé řadě jaká je míra pravděpodobnosti, že budeš znát oběť?“ zeptal se Bentz a zvedl ukazováček. „A krom toho i jeptišku, která ji našla?“ Další prst vystřelil vzhůru. „A to pomíjím kněze, se kterým údajně spala.“ Třetí prst se připojil k prvním dvěma. „Zapomněl jsem na někoho?“ zabručel Bentz.

„Zatím ne.“

„Hm!“ Bentz byl jednoznačně naštvaný a také patrně strašně unavený. Případ jim zabral většinu noci a Bentz měl doma malé dítě. Jeho dcera Ginny, která se narodila vloni o svátku Všech svatých, neměla ještě ani osm měsíců a od začátku trpěla na bolesti bříška, takže se v noci často budila.

„Kristepane,“ láteřil Bentz. „Kdo ví, kolik jich ještě vyleze?“

„Snad už nikdo.“

„Určitě projdi seznam všech lidí jakkoli propojených se svatou Markétu. Možná tam vydoluješ ještě pár dalších dávno zapomenutých přítelkyň.“

„Projdu to.“

Se znechuceným odfrknutím našel v kapse bundy balíček žvýkaček a jednu si vytáhl. Poukázal na zjevný fakt: „Pokud byla Camille Renardová doopravdy těhotná, máme na krku dvojnásobnou vraždu.“

„Super.“

„S tvým přítelem O’Toolem jako hlavním podezřelým.“ Smotal plátek žvýkačky a strčil si ho do úst. „Věříš mu, že je taťka?“

Montoya ucedil: „Já mu ani nevěřím, že je kněz.“

„Nelíbí se mi to.“

„Mně taky ne.“

„Jeptišky nebývají těhotné.“

„Jo, obvykle se o to postará ten slib celibátu,“ přikývl Montoya a odbočil na rohu, kde osamělý saxofonista hrál blues malé skupince posluchačů a obal na nástroj měl otevřený před sebou. Blýskalo se mu v něm pár mincí.

„Věříš, že něco měl s  další jeptiškou, před Camille Renardovou?“ zeptal se Bentz a mhouřil oči proti slunci.

„Nevím, co si mám myslet, ale prověříme to. Zarosterová už po tom jde.“

„Tak co je s tím chlapem? Proč se dal na kněžskou dráhu, když je tak na ženský?“

„Kdo ví?“

„Jo, jasně, já jim prostě celý ten slavnostní řeholní slib s celibátem nežeru. Připadá mi to jako další způsob, jak dostat všechny do průseru. Prostě to není přirozené. Ať už beru Boha v potaz nebo ne.“

Montoya nereagoval, pokračoval v jízdě a mozek mu jel na plné obrátky stejně jako motor auta. Přemýšlel o Camille Renardové, jak skončila zpátky v New Orleans v klášteře. A těhotná. Usoudil, že skutečně počala dítě, nebyl důvod, proč by jim její sestra lhala, obzvláště když pravdu vyjeví pitva.

„Víš, celé to místo činu působilo nepatřičně,“ prohlásil nakonec Bentz s pohledem upřeným z okna.

„Zinscenovaně.“

„Jeptišky přece nenosí svatební šaty ani šperky.“

„Mimochodem O’Toole říkal, že nosí svatební šaty, když skládají řeholní slib. A jak byla položená u oltáře s kapičkami krve na šatech kolem krku…“

„Rituální,“ podotkl Bentz.

„Úchylné.“

Bentzovi zabzučel telefon. Zvedl ho, zavřel okno, a snížil tak hladinu hluku v autě.

Montoya přestal sledovat Bentzův jednostranný rozhovor ve chvíli, kdy předjel kočár tažený šedým oslem. Projížděl kolem řeky a snažil se zasadit roztříštěné úlomky vyšetřování dohromady. Camille jako oběť, oblečená v roztřepených svatebních šatech, uškrcená, to bylo zjevné. Kdo si přál její smrt? Kdo by se pustil do tak prapodivných složitých manévrů, aby ji zabil a ještě vystavil její tělo u oltáře? Otec jejího nenarozeného dítěte?

To vypadalo nepravděpodobně.

Tedy někdo jiný. Někdo, kdo bydlel v klášteře? Nepřítel zvenčí? Co její švagr Houston? Montoya sevřel volant křečovitěji. Slade Houston nevypadal jako příliš pravděpodobný kandidát na vraha, ale Frank O’Toole také ne. Pokud jde o otcovství nenarozeného dítěte – přijmeme-li jako fakt, že sestra Camille byla skutečně těhotná –, byl O’Toole skutečně otcem nebo to byl někdo jiný? Montoya ucítil bodnutí u srdce. Měl výčitky svědomí. Jeho vlastní románek s Camille byl náhle velmi bolestnou vzpomínkou.

Bentz zaklapl telefon a vůz zpomalil na červenou. „Volali ze soudního,“ informoval Montoyu hlubokým rozčileným tónem. „Předběžná pitevní zpráva Camille Renardové. Zdá se, že jde o asfyxii, tedy udušení, v důsledku škrcení, na což jsme přišli sami. A ano, byla těhotná. Máme to potvrzeno ze dvou zdrojů.“

Montoya znovu křečovitě sevřel volant. Vzpomněl si na Camille v kapli, jak bylo její tělo naaranžováno, kuličky růžence propletené mezi prsty. „Kdo tedy, krom Valerie Renardové, věděl, že je Camille těhotná?“

„Nejpravděpodobněji otec dítěte. Možná jedna, dvě kamarádky. Možná dokonce matka představená nebo nějaký kněz krom O’Toola. Někdo, ke komu mohla jít ke zpovědi.“

Montoyu už to napadlo. „Jenže tajemství bylo patrně uzavřeno ve zdech kláštera a mimo ně o něm věděla jen sestra.“

„Pokud lidé nedělají klepy – a to dělávají často.“ Bentz hněvivě zíral z okna. „V laboratoři srovnávají krevní skupiny – Camillinu a plodu. Potřebujeme vzorek i od O’Toola, abychom ho vyloučili nebo potvrdili.“

„A od všech dalších, kdo ji znali.“

„Myslíš znali v biblickém smyslu?“ Bentz vrhl pohled Montoyovým směrem, nevyřčené otázky se vznášely v horkém ovzduší auta.

„Byla přece jeptiška, prokristapána!“

„Zbouchnutá.“

Na semaforu naskočila zelená a Montoya dupl na plyn.

„Nepřekvapilo by mě, kdyby tě kapitán z případu stáhl,“ zamyslel se nahlas Bentz. „Není moc časté, že vyšetřovatel zná nejen oběť a jednoho z podezřelých, ale zároveň i osobu, která zločin objevila a nahlásila.“ Pokýval hlavou. „Tohle se kapitánovi zamlouvat nebude.“

„Mně se to taky nezamlouvá,“ povzdechl si Montoya.

„A co ta sestra Lucy?“

„Lucia,“ opravil ho Montoya a vzal zatáčku příliš rychle, až zakvílely pneumatiky. Cítil Bentzův významný pohled a rozpoznal otázky, které se začaly formulovat v jeho očích.

Panebože, to je zmatek. Nedokázal si představit Franka O’Toola jako vraha. Jenže na druhou stranu stejně tak nevěřil, že se hvězda fotbalového mužstva stane knězem. Ani po hrůzách smrtelné nemoci jeho sestry.

Stávají se i divnější věci.

„Hádám, že se ho zeptáš.“ Montoya zabrzdil a pustil před ně pomalý minibus plný dětí. Z oken vlály balónky a k velké radosti školáků sebou cukaly ve větru. Každou chvíli se ozývaly salvy smíchu a veselý jásot. Jakmile je hlučné vozidlo předjelo, odbočil na parkoviště a zastavil.

„Na tomhle případu je divné, že se podle všeho točí kolem tebe,“ rýpl si Bentz a natáhl nohu. Trochu přimhouřil oči, protože ho zabolelo staré zranění, které ho kdysi vyřadilo z činnosti a téměř stálo život jeho starší dceru.

„Na tomhle případu je hodně divných věcí.“ Poprvé po několika měsících Montoya zatoužil po cigaretě. Kouřit přestal už před lety, ale když se dostal pod tlak, zjišťoval, že nepřítomně hledá po kapsách neexistující krabičku.

Zatraceně! Bentz měl o těch odkazech na střední školu pravdu.

Montoya vnímal zvláštní pocit déjà vu, jako by se vrátil v čase, aby se pořádně podíval na svůj život, před očima mu defilovaly obrazy z mládí a připomínaly masopustní průvod, v němž byl každou postavou on sám.

Doufal jen, že se už nevynoří nikdo další, koho znal.

„Říkám vám, že se s ní zapletl,“ pronesla sestra Charity vztekle. Byla tak popuzená, že musela rázovat v malé kanceláři otce Paula sem a tam. Stěny lemovaly police s knihami, okna s barevnými sklíčky propouštěla barevné paprsky světla a otec Paul seděl za obrovským tmavým mahagonovým stolem. Dřevo bylo tak naleštěné, že se blýskalo.

„Nevíme to jistě.“

„Já jsem je viděla!“ Sestra Charity se téměř chvěla rozčilením. „Diskrétnost zrovna nepatřila k silným stránkám sestry Camille.“ Za očima cítila tlak silné migrény. „A otec Frank… ten zkrátka nechápal význam slova celibát!“ Nemohla zapomenout na ten druhý incident… Ach, dobrotivý Bože! Smysl pro to, co se patří, měla vypálený hluboko do duše jako cejch.

„Hovořil jsem s arcibiskupem,“ promluvil tiše otec Paul. „Vylíčil jsem mu nastalou situaci.“

Charity zavřela oči. „Jaká hanba pro církev!“ zašeptala.

„Zvládneme to,“ uklidňoval ji Paul a ona viděla v jeho očích únavu. „Neztrácej víru.“

„O mou víru nejde.“ Povzdechla si a zavrtěla hlavou. „Existuje možnost, otče, že Camille byla těhotná.“

Prudce vzhlédl a v pohledu měl nevěřícný výraz a ještě něco – podezření? „Ne,“ zavrtěl hlavou. Bláhový stařec! Jako by mohl sám posoudit, co je pravda.

„Nejsem si jistá, ale vyslechla jsem její rozhovor se sestrou Lucií.“

Vrásky v obličeji se mu prohloubily. „Doufám, že se mýlíš,“ prohlásil. Poté nasadil ochablý úsměv. „Já klepům nepřikládám velkou váhu.“

Pohlédl na hodinky a ona pochopila. Je zaneprázdněný. Rozhovor skončil. Schovával hlavu do písku v naději, že průšvih znovu vyžehlí ona. „Promluvím s otcem Frankem,“ navrhl vlídně, jako by jejich rozhovor mohl něco změnit.

Charity cítila, jak v ní všechno vře. Obrátila se zády k němu i k jeho pokřivenému pohledu na „situaci“, jak se o záležitosti neomaleně vyjadřoval. Chápal vůbec význam vraždy sestry Camille? A jejích důsledků pro klášter svaté Markéty? Jistěže ne. Kdykoli v minulosti nastala nějaká „situace“, musela se o ni postarat sama.

Šla energicky, spěchala průchodem mezi křídlem, kde bydlel otec Paul, a svým milovaným klášterem. Přejížděla prstem po starém zdivu, v němž bylo skryto více než cihly a malta. Léta, ba století. Klášter byl nositelem historie. Když se soustředila, málem vycítila lásku, odhodlání i obavy všech, kdo kráčeli před ní těmito chodbami, které přestály hurikány, povodně i politické zvraty.

Došla na vzdálený konec chodby bez oken a zamířila ke své kanceláři. Náhle zaslechla, jak na ni někdo volá.

„Velebná matko!“ ozval se melodický hlas sestry Zity. Byla vysoká a pružná, byť štíhlé tělo ukrývala pod hábitem. V obličeji příjemně snědého odstínu jí zářily inteligentní oči a nikdy ani na vteřinu nepůsobila sestře Charity potíže.

„Ano, mé dítě?“ usmála se vřele.

„Přemýšlela jsem o svatém Elsinoru,“ promluvila zachmuřeně. „Pracovala jsem se sestrou Camille v sirotčinci od chvíle, kdy odešla sestra Lea, a teď…?“ Obrátila dlaně vzhůru.

„Aha,“ hlesla Charity. „Po skonu sestry Camille musíme zaplnit mnoho prázdných míst. Nechceš se zeptat třeba sestry Maury nebo Lucie… nebo možná i Edwiny? Třeba by s tebou některá šla.“ Povzbudivě se usmála. „Přestože se sirotčinec stěhuje do nové budovy, můžeš mi věřit, že my od svaté Markéty, se na jeho chodu budeme podílet dál. Dohlédnu na to. Pojď nyní se mnou.“

Odvedla vysokou ženu ke své kanceláři, a jakmile se ocitly uvnitř, posadila se matka představená za stůl, odemkla velkou zásuvku a vytáhla rozvrh služeb. Jak říkala Zita, sestra Camille měla v rozvrhu na následující den práci v sirotčinci ve svatém Elsinoru, což bylo přímo přes jezero Pontchartrain a vlastně blíže do Slidellu než do New Orleans. Místo velmi drahé srdci sestry Charity. Jen velmi nerada viděla, že se starobylé dveře sirotčince zavírají, ale už o tom bylo rozhodnuto a stěhování bylo jisté.

„Takže… Ano, v úvahu připadají Maura nebo Devota. Obě tam poměrně pravidelně pracovaly. Lucia…, tu z toho zkusíme vynechat. Za posledních čtyřiadvacet hodin si toho užila dost.“

„Promluvím s nimi,“ nabídla se Zita.

„Výborně.“ Potom automaticky dodala: „Bůh ti žehnej, mé dítě.“

Zita odešla a sestra Charity zůstala znovu sama, seděla v kanceláři a jedinou útěchou jí zde byl portrét současného papeže a kříž. Prožívala nyní v mnoha ohledech neklidné časy. Když byla před lety mladá novicka, ještě před Druhým vatikánským koncilem, který mnohá pravidla změnil, všechno bylo mnohem snazší, všemu rozuměla lépe. Ano, panovala přísná disciplína, ale neexistovaly žádné rozostřené hranice ani zpochybnění toho, co se od ní očekávalo.

Dnes… dnes jí připadalo, že jasné není vůbec nic.

15. kapitola

Val neměla šanci vrátit se k normálnímu životu.

Nic normálního na něm už nebude, napovídal jí hlásek v jejím nitru, když vyšla ven zadními dveřmi svého domku a usedla do subaru. Uvnitř bylo horko, měla pocit, jako když si sedá do rozpálené trouby. Klimatizace fungovala při nejlepší vůli sporadicky. Nastartovala, zapnula si pás a otevřela okno, aby zachytila sebemenší závan chladnějšího vzduchu.

Slade ještě neodjel – soudě podle jeho auta stále zaparkovaného na stejném místě. S ním se ale vypořádá později.

Momentálně měla na práci něco jiného.

Chtěla se zastavit na policii a odevzdat kopie e-mailů, které dostala od Camille. Hned nato si hezky od plic promluví s otcem Frankem O’Toolem, s tím odporným prolhaným mizerou.

„Val!“ uslyšela za sebou Sladeův hlas, když vyjížděla z krátké příjezdové cesty na silnici. Koutkem oka zahlédla, jak rázným krokem míří ke svému pick-upu.

Zaváhala, ale nevšímala si ho. Neměla na něj náladu a na nějakou debatu už vůbec ne. Nezpomalila dřív než na Charles Avenue. Tam se zapojila do provozu, předjela turistický autobus s nákladem zvědavců, kteří si prohlíželi elegantní sídla oddělená zahradami od silnice lemované alejí stromů. Cvakaly fotoaparáty, oblíbeným objektem byl pastelově zbarvený viktoriánský dům se střešní terasou a filigránskými ozdobami.

Val se teď nechtělo zaobírat se Sladem. Později. I když jeho příjezd do New Orleans byl zcela zbytečný. A co měly znamenat ty řeči o usmíření? Směšné! Snažila se přehlížet slabý ženský hlásek ve svém nitru, který jí napovídal, jak je úchvatný a jak je romantická jeho tvrdohlavá odhodlanost, s níž urazil dlouhou cestu až z městečka Bad Luck.

„Osina v zadku,“ zamumlala a připomněla si, že nebýt Sladea a nebýt nepříjemného odhalení před dvěma lety, Camille mohla být ještě naživu. Zaťala zuby, a když zpomalila na červenou, pohlédla do zpětného zrcátka na auta za sebou a zadívala se co nejdál až k vedlejší uličce směrem k penzionu Briarstone. Samozřejmě. Slade čekal na odbočení na hlavní ulici St. Charles a zařadil se s fordem do kolony. Auta se různě předjížděla a za ni se nacpalo elegantní černé BMW.

Příliš si luxusního kabrioletu za sebou nevšímala, protože pozornost upírala výhradně na manžela a na jeho otřískané auto. Že by ji Slade sledoval?

Není pochyb.

Ach, pro lásku boží, proč ale?

Ucítila svíravý pohyb v okolí srdce a na chviličku si uvědomila, že mu na ní záleží, že by nejel až z východního Texasu, kdyby k ní už nic necítil, že minulost je minulost a…

Najednou se za ní ozval pronikavý klakson.

„Hej, madam, zelenější už to nebude!“ Frajírek v kabrioletu ukazoval na semafor.

Val šlápla na plyn, znechucená sama sebou, že jí myšlenky na Sladea narušily koncentraci.

BMW na dalším úseku našlo způsob, jak ji předjet, řidič šlapal na plyn, až motor burácel, aby nastínil svou nespokojenost, a ona zareagovala překročením povolené rychlosti. Prolétla městem jako střela.

V myšlenkách se znovu vrátila ke Camille a zabolelo ji u srdce. Původně se domnívala, že ji zavraždil Frank O’Toole, ale teď, když měla trochu času na přemýšlení, si tím Valerie nebyla tak jistá. Frank byl kněz, který porušil slib celibátu, ano, to byla pravda. Jenže připravit o život nejen ženu, s níž spal, ale také vlastní dítě? Je to vůbec možné? Přestože v sobě měl lidskou vášeň, byl Frank O’Toole přece jen katolický kněz a vražda byla smrtelný hřích.

Jenže když ne Frank O’Toole, tak kdo?

Krátká cesta ke katedrále svaté Markéty trvala nekonečně dlouho, a když zajížděla mezi auta, aby zaparkovala podél silnice, začaly znovu odbíjet zvony. Uvědomila si, že je poledne. Od chvíle, kdy stála u kuchyňského okna a dělala si starosti o Camille, neuplynulo ani dvanáct hodin. Tehdy vycítila, že se děje něco špatného, ale netušila, že by sestra mohla stát na prahu smrti a vydechnout naposled. Valerie v duchu viděla Camillino nehybné zahalené tělo na studeném lehátku v nemocniční márnici a modlila se, aby jí ten obraz v mysli vybledl a zmizel.

Dodala si odvahy a zavřela okno.

Tohle asi nedopadne moc dobře.

Vypadá to spíš zatraceně špatně.

Jakmile zamkla subaru, přeběhla silnici mimo přechod k obrovské budově z kamene a cihel, jejíž věže se tyčily k nebesům jako v nábožném vytržení. Hlavní část katedrály byla dobře dvě stě let stará, přetrvala války, hurikány i skandály. Klášter svaté Markéty doplňovaly rozsáhlé zahrady a byl obehnán plotem z tepaného mřížoví a obrovskými sukovitými duby. Katedrála byla připomínkou dávných věků, dokonale uzavřeného společenství jeptišek, světa uzavřeného do sebe.

Podél silnice dnes neparkovaly žádné televizní přenosové vozy, a pokud byla v areálu kláštera stále ještě policie, Val neviděla žádná auta s majáčky. Masivní vrata do katedrály byla stále přelepena žlutou policejní páskou označující místo činu a pošlapaná zahrada byla důkazem nájezdu stovek nohou ze včerejší noci, kdy bylo zahájeno vyšetřování.

Vyšetřování vraždy Cammie.

Ach bože.

Šla podél železných tyčí plotu kolem kostela a mířila k brance v zadní uličce, o níž se jí Cammie jednou zmínila, o vchodu používaném dodavateli a občas i jeptiškami, které tu a tam z kláštera odcházely.

Branku našla vedle osamělého dubu.

Dobře zamčenou.

Zaplavil ji podivný pocit, mrazivý závan, po němž jí naskočila husí kůže a nemohla si pomoct, aby nevzhlédla k temným oknům budovy. Vypadala jako kruté oči, shlížela na ni a téměř jako by ji varovala před vstupem.

Stačilo jí být zde a už se jí zmocnil pocit, že porušila nějaký zákaz. Pokud se jí podaří projít touto zamčenou branou, vstoupí na půdu, kde nemá co pohledávat.

No a? Může být něco horšího než vražda Cammie? Vzpamatuj se!

Zaslechla pleskot křídel a zahlédla černou siluetu havrana, který zakřičel a vzápětí přistál na chrliči ve tvaru démona s ohrnutými rty, a Val prolétlo hlavou, zda to není zlé znamení.

Kdepak, jen náhoda, bujná představivost inspirovaná příliš mnoha horory, které ji jako malou děsily do morku kostí.

Kupříkladu jako příšera s planoucíma očima a řadou drobných zoubků, která tě honí, když máš noční můry?

Rychle si dodala odvahy, našla zvonek a stiskla ho.

Při čekání se snažila ignorovat dojem, že ji sledují skryté oči.

Nikdo neotvíral.

„No tak, honem,“ zašeptala a znovu stiskla tlačítko zvonku, tentokrát déle. „Haló! Je tam někdo?“ zvolala.

Čekala dál a v uličce za sebou ucítila mírný vánek, jako mrazivý dech v zátylku. Obrátila hlavu a podívala se dozadu s jistotou, že někoho přistihne, jak na ni zírá z druhé strany úzké zadní uličky.

Nikdo.

Dokonce ani kočka se neprotáhla mezi popelnicemi lemujícími domy. Byla tady úplně sama, i zvuky městského ruchu k ní doléhaly jen z velké dálky. Mhouřila oči a dívala se vzhůru k štíhlým věžím a štítům staré stavby, ale nikoho neviděla číhat ve stínech, žádné skryté oči nesledovaly každý její pohyb. Mezi klášterními budovami na druhé straně branky se vinula štěrková cestička a byla úplně prázdná.

A přesto…

Zamrazilo ji.

Pohybující se stíny způsobené vánkem ve větvích stromů způsobily na zemi zvláštní efekt, jako by se tam pohybovaly světelné tečky nebo jako by tudy rychle prošel nějaký duch.

Přestože teplota vzduchu dosahovala ke třiceti stupňům, naskočila jí husí kůže. „No tak, pojďte někdo otevřít,“ bručela si tiše pro sebe a stiskla zvonek potřetí.

Za chviličku přispěchala k brance štíhlá černoška v hábitu. Valerie ji sledovala mezi černými mřížemi.

„Co si přejete?“ zeptala se jeptiška. Byla vysoká a působila elegantně. Dívala se na Val přes tepané mříže plotu a rty se jí zvlnily trpělivým úsměvem. „Doufám, že nečekáte dlouho. Jsem sestra Zita.“

Zita. To jméno znělo povědomě. Cožpak Camille neříkala, že pracují společně se Zitou a ještě s další jeptiškou, sestrou Louise, ve svatém Elsinoru?

„Ráda bych mluvila s otcem O’Toolem a hlavní vchod do katedrály je zamčený,“ snažila se nezacházet do velkých podrobností Val. Potom dodala: „Jsem Valerie Renardová. Camillina sestra.“

„Přijměte mou upřímnou soustrast,“ pronesla jeptiška, ale ani se nepohnula, aby branku odemkla. V temných očích měla jednoznačně podezíravý záblesk a dívala se někam za Val, jako by měla dojem, že by s ní mohl někdo být. „Nemám nikoho pouštět dovnitř. Truchlíme a…“

„Já také,“ přerušila ji podrážděně Val. Nepochybovala o tom, že klášter je do jisté míry uzavřen, že jeptišky, kněží a všichni jakkoli spojení se svatou Markétou jsou obezřetní a dávají si pozor na policii i novináře. Všichni v klášteře se zřejmě obávali o svou bezpečnost. Matka představená jim určitě přikázala, aby s nikým nemluvili, což byla poněkud nová forma přísahy mlčenlivosti. A nejen proto, že by mohli nějak narušit vyšetřování, ale také kvůli znovuobnovení intimity a posvátnosti kláštera. Pokud Camille hodnotila přístup matky představené správně, pak sestra Charity měla sklon proměnit klášter v pevnost, aby se vyhnula rozdmýchání plamenů skandálu. „Prosím. Vím, že otec O’Toole byl mé sestře… blízký.“

„Je mi líto.“ Znovu ji poctila snad až přespříliš trpělivým úsměvem s náznakem obav. „Skutečně ani nevím, kde otec O’Toole vůbec je. Kdybyste mi nechala své telefonní číslo, třeba vám zavolá.“

„Třeba?“ zopakovala Valerie.

„Nemohu mluvit za něj.“

„A co vy?“ zeptala se Val a změnila taktiku. „Vy jste s ní pracovala ve svatém Elsinoru, že?“

„Někdy.“ V obličeji se jí zračil smutek. „S vaší sestrou jsem neměla nijak blízké vztahy,“ prohlásila, když mraky zakryly slunce.

S touhle ženou se nikam rychle nedostane. „Tak tedy dobrá. Prosím, dovolte mi promluvit si s otcem O’Toolem.“ Val neměla v úmyslu nechat se odbýt. Zaslechla, jak se blíží kroky, těžké, ale energické. Štěrk na cestičce skřípal.

„Co se děje?“ ozval se příkrý hlas a za rohem se objevila mohutná žena oblečená v naškrobeném hábitu. Byla vysoká a silná, chovala se panovačně a zpoza brýlí si ji měřila pronikavým pohledem. „Sestro Zito?“

„Jen jsem tady vysvětlovala, že…“

„Jsem Valerie Renardová,“ přerušila ji Val. Vmžiku jí došlo, že autoritativní žena s řezavým hlasem je sestra Charity, matka představená, o níž se Camille neuctivě vyjadřovala jako o bachařce. Val jejímu přísnému pohledu neuhnula a všimla si v jejích očích náhlého záblesku jakéhosi citu, ale matka představená ho rychle skryla. „Camillina sestra.“

Zita ustoupila a velebná matka přimhouřila oči, jako by se snažila vysledovat pokrevní příbuzenství a pátrala po podobnosti obou sester. Zastavila se jen pár centimetrů od brány. A v jejím hodnotícím pohledu bylo i cosi dalšího. Strach?

„Ráda bych mluvila s otcem O’Toolem,“ naléhala Val.

„Aha.“ Přikývla. „Jsem sestra Charity, místní matka představená.“ Obličej jí maličko změkl a sestra Zita se zachovala, jako by uposlechla nevyslovených příkazů velebné matky, rychle odešla a nechala s ní Valerii o samotě. Sestra Charity se poněkud vzpamatovala. „Všichni po sestře Camille nesmírně truchlíme. Přijměte prosím mou upřímnou soustrast. Je načase pevně se opřít o svou víru, dítě.“

„Právě proto bych chtěla hovořit s otcem O’Toolem,“ lhala Val, jako by se nechumelilo. Sice před ní stála matka představená, bylo však jasné, že chce Valerii obelstít.

Znovu nasadila blažený mírumilovný úsměv, který se jí však neodrazil ve výrazu očí. „Otec Frank momentálně není přítomen.“

„Počkám.“

„Nemyslím, že je to dobrý nápad.“

„Proč ne?“

„Probíhá zde policejní vyšetřování.“

„Cožpak si myslíte, že o tom nevím?“ Val se pokoušela skrýt podrážděnost. Byla unavená, zoufalá, vynervovaná. Matky představené už začínala mít plné zuby, i když se to snažila nedat najevo. Vycítila, že s netrpělivostí se na sestru Charity nesmí. Protesty by tuto jeptišku obdařenou železnou vůlí jen ještě více posílily v jejím odhodlání. „Chcete vidět můj průkaz totožnosti?“

„O to nejde,“ zavrtěla hlavou Charity.

„O co tedy?“

Když po někom něco chceš, raději mu maž med kolem úst, než abys ho nalévala octem, připomněla si Val slova své babičky. „Podívejte, sestro Charity, já vím, že je to teď pro všechny tady těžké.“ Sáhla do kabelky a napůl očekávala, že ji jeptiška zarazí. Když však nic nenamítala, prostrčila plotem řidičský průkaz, aby se na něj mohla podívat.

Matka představená jí vytrhla průkaz z prstů a stále si Val pečlivě prohlížela jako nějakého vetřelce. Nakrčila čelo a pevně sešpulila rty, pozorně četla údaje na kartičce, jako by hledala známky padělání. Skutečně si velebná matka myslí, že by si Val nechala padělat řidičák, jen aby se dostala do kláštera? To snad ne!

Vteřiny plynuly, ale Val se nemínila nechat zastrašit mlčením. Podívala se jeptišce do očí, aniž uhnula nebo zakolísala.

„Dobrá,“ povzdechla si nakonec matka představená. „Pojďte dál.“ Váhavě odemkla branku a vpustila Val dovnitř. „Teď jsme si dost užili s novináři a s policií,“ vysvětlila a vrátila Valerii řidičský průkaz. Brána se vzápětí zabouchla a sestra Charity vykročila jako první po pěšince přes rozkvetlou zahradu. „Jen pojďte. Můžete počkat u mě v kanceláři. Nemám tušení, kde otec O’Toole je ani jak dlouho asi… Ach!“ Matka představená se zastavila u kašny uprostřed zahrady a Val do ní málem vrazila.

Charity upírala pohled na klenutou chodbu vedoucí do kláštera. Ve výklenku se skláněl nějaký vysoký muž a poslouchal drobnější ženu stojící přímo před ním.

Val se sevřel žaludek, protože poznala impozantního a pohledného otce Franka O’Toola.

Zmetek!

V útrobách se jí všechno svíralo, ale nemohla nic dělat, jen se snažila udržet klid, i když zírala na toho podvodníka oblečeného v kněžském rouchu se vším všudy – se sutanou i tuhým bílým kolárkem.

Byl zabraný do rozhovoru a nakláněl se k mladé jeptišce stále níž, jako by si nevšiml Valerie ani muže na vzdáleném konci zahrady, který se shýbal ke kohoutku, zahradní hadici stočenou u nohou.

Podobně se chovala mladá novicka – nevnímala nic než kněze. Vypadala jako hypnotizovaná, rozkošnou tvářičku obracela vzhůru a v hnědých očích měla výraz čirého obdivu. Na drobném nosíku hrstku pih a nazrzlé vlasy stažené do krátkého copu. Nesměle se usmívala, v ruce bílou růži.

Val měla dojem, že se pozvrací.

„Sestro Asterie?“ zašeptala sestra Charity natolik hlasitě, aby ji bylo slyšet.

„Ach!“ Dívka sebou při pohledu na matku představenou cukla a pak rychle uskočila jako opařená. Upustila květinu a prudce se přes zuby nadechla. Bílé okvětní plátky se rozpadly na cihlové podlaze klášterní chodby a sestře Asterii se v místech, kde se bodla o trn, objevila na prstě kapička krve velká jako špendlíková hlavička. „Velebná matko, já… neslyšela jsem.“ Strčila si prst do pusy a sála. Mezitím se k ní blížila sestra Charity s Valerií v patách. Okamžitě si prst z pusy vytáhla, nervózně polkla a rychle si nasadila šátek a čepec. Obojí předtím nechala ležet na zemi u růžového keře v zahradě.

„Pokud nás omluvíte…,“ promluvila sestra Charity. „Otec O’Toole má návštěvu.“

Drobná jeptiška zrudla tuctem odstínů červené. „Jistě. Ano…, ehm… Ano.“ Spěšně odešla.

Valerie ji sledovala, jak odchází, a v hloubi duše jí bylo jasné, že sestra Asterie je zkrátka jen další bezbranná žena lapená do tenat otce Franka O’Toola zvaného Zmetek.

Matka představená bez komentáře přistoupila ke knězi, lem její černé sukně smetl bílou růži na podlaze, podrážkou ji navíc rozdrtila. „Toto je Valerie Renardová, sestra naší Camille. Ráda by si s tebou promluvila, otče.“

Frank O’Toole se napřímil, ale smutný výraz mu z obličeje nemizel, ani když upřel pohled na Valerii. Pohrávala si s ní bujná fantazie nebo skutečně jen na vteřinku zahlédla v jeho očích nenávistný plamen? Pokud ano, uhasl v okamžiku, kdy se trochu vzpamatoval.

„Valerie. Ano,“ přikývl. „Čekal jsem vás.“

16. kapitola

Montoya ze sebe shodil bundu a usadil se ke stolu, aby odpověděl na několik telefonických vzkazů a na e-maily. Přečetl si rukou sepsaný seznam zaměstnanců, dobrovolníků a stálých obyvatel farnosti svaté Markéty a zatraceně upřímně litoval, že farnost nemá počítač. Na dalším listu měl seznam lidí, kteří byli přítomni v klášteře a kostele v den smrti Camille Renardové, ale situace s počítačem se bohužel opakovala i s bezpečnostními kamerami. Koneckonců šlo o klášter, a navíc nesmírně technicky zaostalý. Udělal si poznámku, aby se poptal na sestru Leu, další jeptišku údajně zapletenou s otcem Frankem O’Toolem, a hledal farnost svaté Markéty na internetu, aby získal nějaké základní informace. V tu chvíli dovnitř vstoupila Inez Santiagová, vyšetřovatelka z týmu techniků ohledávajících místo činu.

Santiagová ještě neměla ani třicet a byla obdařena dokonalým tělem tanečnice, vypadala úchvatně, patřila k typu žen, po nichž se muži ohlížejí, když projdou kolem nich. Měla ostrý pohled, v hnědých vlasech zářivě červené proužky, sebevědomý krok. Montoya měl podezření, že mimo práci je pěkná divoška, ale když byla v kanceláři, chovala se zcela věcně a profesionálně.

„Máte něco?“ zeptal se Montoya, když se do dveří kanceláře vmáčkl i Bentz, který šel pár kroků za Santiagovou.

„Jenom základní věci. Už jsem vám oběma poslala e-mailem fotografie místa činu i oběti, ale napadlo mě, že byste možná chtěli nějaké fotky, tak jsem vám něco vytiskla.“ Otevřela obálku ze silného papíru. „Jakmile budu mít další výsledky testů, také je pošlu. Podle předběžného odhadu se zdá, že to bylo jediné místo činu, nikde jinde v klášteře není krev ani důkazy o potyčce – pokud můžeme zatím soudit. Také víme, že do svého pokoje šla kolem jedenácté.“

„V pokoji se nenašlo nic?“ zeptal se Montoya.

Bentz zavrtěl hlavou. „Nic, co by tam být nemělo, přinejmenším podle mého ohledání. Moc se tam toho nenašlo, protože měla jen pár osobních věcí. V malé skříňce složené civilní šaty, osobní věci a boty srovnané na dně maličké skříně snad velikosti poštovní známky, kam si věšela řeholní roucha. Všechno velmi uspořádané.“

„A pyžamo?“

„Noční košile. Složená na poličce ve skříni.“

Santiagová dodala: „Nechala jsem Marsoletovou udělat taky pár fotek jejího pokoje.“ Rozprostřela před ním na stole několik snímků. Fotografie byly jasné a ostré, střízlivý pokojík kontrastující s uměle naaranžovanou Camillinou mrtvolou.

Montoya se díval na krvavé skvrny kolem výstřihu svatebních šatů – dokonalé oblé kapičky. „Chci, abychom se soustředili na tu krev,“ podotkl a ukázal na šaty. „Udělal to tam schválně.“

„Nějaký vzkaz?“ Bentz nebyl zcela přesvědčený.

„Jo. Nebo nás tím chce svést na falešnou stopu.“ Montoya si pozorně prohlížel zvláštní vzor. Provokuje snad vrah vyšetřovatele nějakým skrytým vzkazem? Škádlí je zvláštním vodítkem nebo se snaží zakalit vody a namířit jejich pozornost opačným směrem? Montoya uslyšel další kroky těsně předtím, než do dveří strčil hlavu Brinkman, páchnoucí od právě vykouřené cigarety a s papírovým kelímkem kávy.

„Vy jste teda v noci ale chytli případ…“ Brinkman na oddělení pracoval dlouhá léta. Kostkované sako už mu bylo o velikost menší, zvyšující se pihovaté čelo lemovaly vlasy o maličko delší, než bylo obvyklé, ale jako policista byl chytrý. Odhodlaný. Ověnčený vyznamenáními. Jak o sobě sám dost často říkal, ‚znal svý sračky‘. „Hele, hoši, a víte, že vaše oběť byla zbouchnutá, jo?“ Významně zvedl obočí.

„Slyšeli jsme,“ ucedil Bentz.

„Ježíši, jak se to stalo? Byla přece jeptiška, prokrista.“ Ochraptěle se zachechtal a skončil záchvatem kašle. „Nějaký výklenek ve zpovědnici? Co?“ Upil z kelímku. „Co je s váma, hoši? Vždycky se navážíte do jeptišek nebo kněžích, ne?“

„Otec John nebyl kněz,“ zdůraznil Montoya. Narážel na jejich starší případ, v němž hrál hlavní roli sériový vrah oblečený v sutaně, který terorizoval New Orleans.

Brinkmanův škleb od ucha k ucha naznačoval, že on to tak nebere, jenže on nikdy s nikým nesouhlasil. V zásadě byl pěkný kretén.

„Pověz nám něco, co nevíme,“ ucedil Bentz a netvářil se pobaveně.

„Co třeba krevní skupina plodu?“

Najednou si Brinkman vysloužil jejich naprostou pozornost.

Vyhrkl: „B minus.“

„Což znamená?“ zeptal se Montoya.

„Dost,“ zašklebil se Brinkman. „Matka, Camille Renardová má A plus. Takže fotřík mimina týhle jeptindy musí být hlavně rh minus. Což zužuje výběr.“

Santiagová se na Brinkmana zadívala. „Nejde jen o rh faktor,“ zdůraznila. „Pokud má dítě B minus, otec musí mít skupinu B nebo AB. Což jsou obojí vzácné skupiny. Zhruba dvě procenta populace, i míň podle mého.“

Brinkmanovi bylo úplně jedno, že ho Santiagová strčila do kapsy, pokud jde o znalosti biologie. Byl na sebe stále dostatečně pyšný. „Jo a ta krev na kytlici toho kněze, nebo jak se tomu sakra říká, je taky A plus.“

„Sutana.“ Santiagová byla jednoznačně znechucená. Bylo zjevné, že nebýt v Montoyově malé kanceláři, nikdy by se k Brinkmanovi tak nepřiblížila.

Montoyovi to bylo jedno. „A plus? Jako oběť? Takže Frank možná není otec?“

Brinkman zamrkal, na vysokém čele mu jasně vystupovaly kapičky potu. „Bingo! Vypadá to, že tady máme vítěze.“

Montoya si to promýšlel. „Škoda že neurychlíme zjištění DNA. Máme něco, pokud jde o omamné látky?“

Brinkman zavrtěl hlavou. „Moc brzo.“

„A jak to vlastně víte?“ vyptávala se Santiagová.

„Mrknul jsem na to, než jsem vyšel nahoru.“ Zazubil se. Vychutnával si skvělý pocit, že je pánem situace.

Montoya se ještě ozval: „To je všechno? Víc nemáme?“

„Vlastně máme.“ Brinkmanův škleb se ještě o něco rozšířil, takže vycenil zuby zažloutlé léty kouření a konzumace kávy. V očích mu blýskaly potměšilé jiskřičky. „Dole je chlápek, co si chce s tebou promluvit. Taky dělá neuvěřitelnej bordel.“

„Kdo?“ Montoya byl najednou vyvedený z míry. Cosi z Brinkmanova poťouchlého přístupu věštilo pěkný průšvih.

„Jo, fakt dělá pěknej virvál. Hezky sere recepční. Věděla, že máš hromadu práce, ale chytla mě, když jsem vyrazil po schodech nahoru.“

„Oukej, nechám se poddat,“ povzdechl si Montoya. Všiml si, že mu bliká telefon na stole, což znamená vzkaz. „Kdo to teda je?“

„To je na tom právě nejlepší.“ Brinkman skutečně zářil jako sluníčko, vychutnával si nastalý okamžik, hezky ho prodlužoval. Což byl další varovný signál. Znovu upil z kelímku, ale pohled pořád upíral na Montoyu. „Tvrdí, že se jmenuje Cruz. Cruz Montoya.“

Špatný pocit, který měl Montoya celý den, se najednou zhoršil. Už se natahoval pro bundu, když Brinkman dodal: „Tvrdí, že je tvůj brácha.“

Val to pochopila.

Stála v horku poledního slunce v zahradě kláštera a došlo jí, proč se všechny ženy včetně Camille kolem toho kněze tak natřásají.

Frank O’Toole vypadal úplně kýčovitě – vysoký, snědý a dokonale pohledný jako hollywoodský herec. Se svým skromným úsměvem, humorem a inteligentníma jiskřícíma hnědýma očima a kolárkem kolem krku, který jasně naznačoval nedosažitelnost, byl dokonalým zosobněním zakázaného ovoce.

Sexy, ale neškodný.

No jistě…

„Myslím, že potřebujeme být sami,“ řekl sestře Charity, která jen stáhla koutky, zaváhala, jako by se chtěla přít, ale pak si to rozmyslela.

„Jistě, otče.“ Energicky odešla, až rozhýbala větvičky zimolezu u cesty. Široké dvojité dveře se za ní zabouchly.

Jakmile v zahradě osaměli, otec O’Toole ukázal na krátkou lavičku pod stříškou ambitu. „Neposadíme se tady?“ navrhl. „Nebo pokud byste chtěla více soukromí, můžeme jít dovnitř.“

„Tady je to v pohodě,“ kývla, ale neposadila se. Zůstala stát u kašny, kde roztahovala křídla socha anděla s vázou v podpaží, z níž plnila vodní plochu pod sebou. Pod průzračnou hladinou se blýskaly zlaté rybky.

Zdálo se, že Valerie a O’Toole jsou sami. Dívala se na zahradu kláštera, kde bydlela její sestra, nějak si zde Camille nedokázala představit. Ačkoli všechny budovy okolo nich byly oddělené, katedrála, menší kaple, klášter a nízká cihlová budova byly propojeny zastřešenými ambity a průchody, které obklopovaly zahradu a účinně oddělovaly farnost od města.

Několik stromů jim skýtalo stín i soukromí. Mezi rozkvetlými záhony poletovali motýli a bzučely včely.

Panoval zde klid.

Velebné ticho.

Ideální místo k meditaci.

A přesto měla neustále pocit, z něhož jí naskakovala husí kůže. Měla dojem, jako by ji někdo nepřetržitě pozoroval.

„Takže,“ ozval se otec O’Toole. „Jak vám mohu pomoci?“

Ideální začátek. „Camille mi pověděla, že s vámi udržovala vztah.“ Otec Frank zaťal zuby, odvrátil pohled a okázale sledoval směr letu drobného ptáčka přes vysokou zahradní zeď.

Na okamžik sevřel rty mezi zuby a nakonec řekl: „Musím zodpovědět hodně otázek.“

„Prozradila vám, že je těhotná?“

Kněz povzdechl, široká ramena mu poklesla, jako by na ně dolehla neviditelná zátěž. „Já… tedy… my oba jsme neměli nechat dojít věci tak daleko.“

„To bych řekla. A vy jste zde navíc v roli autority, tedy osoby, které se svěřovala, ba dokonce zpovídala. Neměl jste právo…“

„Já vím!“ odpověděl hlasitě, ale pak zvedl ruku, aby se do něj tak ostře už nepouštěla. „Věřte mi, já vím, co chcete říct, a nedivím se vám. Bylo to nevhodné a my… Věděl jsem, že se to blíží. Byl jsem člověkem, kterému věřila, autoritou, knězem, který složil přísahu celibátu.“ Dlouze a zoufale se nadechl. „Byla to… hrozná, hrozná chyba.“ Do obličeje mu přímo svítilo slunce, tehdy na okamžik vypadal mnohem starší, jako by mu tím přiznáním přibyla léta. „Pokud to pro vás bude útěcha, chci, abyste věděla, že jsem ji miloval.“ Pohledem se znovu vrátil k Val a ona pocítila mírné zachvění ve vzduchu, zvláštní elektrický výboj, který nedokázala přesně vystihnout.

„A dítě?“

Zavřel oči a bolest mu znovu zbrázdila jeho krásné rysy. Zašeptal: „Ubohé neviňátko.“

„To byli oba,“ konstatovala, protože se ještě nechtěla nechat příliš ošálit jeho projevy kajícnosti. „Jak má sestra, tak má neteř nebo synovec!“ Víc ze sebe vypravit nedokázala, aby ji nezradil hlas a aby zvládla zadržet slzy, které se jí draly do očí. Tento muž, oblečený v černém hábitu a zahalený rouchem lítosti, byl důvodem, proč Camille zemřela.

„Je mi to nesmírně líto. Kdybyste jen věděla, jak se cítím… hrozně…, cítím vinu… i hřích. Modlil jsem se k Otci Všemohoucímu a prosil ho, ať mi ukáže směr a pomůže.“

„Jako předtím? Se sestrou Lilou nebo Lily nebo…?“

Vyčkávala, sledovala, jak nervózně polyká, ohryzek na krku mu poskakoval nahoru a dolů.

„Sestrou Leou.“ Zavřel oči. Na čele se mu objevily krůpěje potu.

„Co se jí stalo?“

Rozechvěle povzdechl. „Odstěhovala se.“

„Kam?“

„Na západní pobřeží. Někam do oblasti kolem San Franciska myslím.“

„Kvůli vám?“

Pevně zavřel oči, jako by trpěl bolestí. „Ano.“

„Vy to zkrátka nechápete, že? Složil jste slib věrnosti zákonům církve a porušil jste jej hned s několika ženami.“

„Ano, vím,“ promluvil tiše a sevřel rty. „A věřte mi, konám pokání za své hříchy. Pykám za ně.“

„Jak?“ Nevěřila svým uším. S jakou sebestředností o všem hovoří! „Má sestra je mrtvá, otče. Stejně tak její nenarozené dítě. A víte, co si myslím?“ zeptala se ho, naklonila se k němu a probodávala ho pohledem. Než stačil odpovědět, pokračovala: „Myslím, že pro vás představovala velkou nepříjemnost, a přestože se s vámi už rozcházela, zabil jste ji.“

„Cože? Ne!“ Zpopelavěl, jako by utrpěl šok.

„Ne?“

Zvedl dlaň. „Vražda? To myslíte vážně? A co to povídáte o rozcházení? Vždyť jsme spolu v pravém smyslu nechodili…“ Znovu si dlouze a bolestně povzdechl. „Sestry Camille je mi skutečně líto. Ano, je pravda, že jsme spolu něco měli, ale nezabil jsem ji. Nemohl bych…, nikdy… Ne. Myslíte to vážně?“ Nevěřícně mu klesla čelist.

„Smrtelně.“ Pokračovala ve svém nátlaku, poháněna vnitřní bolestí. „Jak by to vypadalo, kdyby kněz ve vašem postavení přiznal sexuální vztah, ba dokonce otcovství dítěte?“

„Nijak dobře, ale…“

„O vše byste přišel. Zbavili by vás kněžství. Velmi pravděpodobně by vás exkomunikovali, nemám pravdu? Vyhodili na ulici jako nepotřebný krám!“

V černých očích mu vzplál hněv a zdálo se, že se v zahradě citelně ochladilo. „Nezavraždil jsem ji,“ zopakoval, sevřené rty se mu téměř nehýbaly. Zbrunátněl vzteky a k jejímu překvapení ji popadl za ruku a naklonil se k ní. Potom zašeptal: „Miloval jsem ji. Přísahám na to vám i Otci Všemohoucímu. Nikdy bych jí neublížil. Nikdy!“ Jeho jistota byla téměř přesvědčivá. Téměř. „Přísahám na svůj život, Valerie, nikdy bych neublížil ani jí, ani dítěti.“ Měl planoucí pohled. Přímo žhnoucí. Křečovitě ji svíral. „Miloval jsem ji.“

„Stejně jako milujete sestru Asterii?“

„Cože?“ Znovu pootevřel překvapením ústa. „Myslíte, že já…“

„Popravdě nevím, co si mám myslet, ale má sestra do vás byla zamilovaná a teď je mrtvá. Další žena, sestra Lea, kvůli vám odešla.“

Dlouze se nadechoval. Do obličeje se mu vracela normální barva.

„A před malým okamžikem jsem viděla, jak k vám další dívka vzhlíží jako ke svatému obrázku, jako byste jí nemohl nikdy ublížit.“

„Ne. Sestra Asteria a já…“ Pustil ji a na chviličku zavřel oči a pomalu kroutil hlavou. „Je mi to velmi líto,“ opakoval. „Opravdu velmi líto…“

„Mně taky.“

Když znovu oči otevřel, jemně jí sáhl na rameno. „Není to tak, jak si myslíte, Valerie,“ prohlásil tajuplně. „Vůbec ne.“

„Vy nevíte, co si myslím.“ Znovu to ucítila. Děsivé tušení, že ji někdo pozoruje, že skryté podezíravé oči sledují každý její pohyb.

Pokradmu vzhlédla k vysoké zvonici. Číhal tam snad někdo? Nebo napínal zrak, aby něco zahlédl přes průsvitná sklíčka vitrážových oken kaple? Nebo se ukrýval v hlubokých výklencích starobylých chodeb ústících do této soukromé zahrady?

Vánek jí čechral vlasy, ale zvláštně výhrůžně, téměř se jí ježily a na zlomek vteřiny jí probleskla hlavou strašidelná postava z jejích nočních můr.

Děsivá.

Smrtící.

„Jste v pořádku?“ zeptal se hlubokým hlasem.

Ne. Nikdy v pořádku nebude.

„J-já… Ano.“

Opravdu si myslela, že by tento člověk dokázal zabít ženu, kterou podle svých slov tak vášnivě miloval? Nebo už Val začínala podobně jako tolik bláhových dívek před ní věřit tomuto až příliš pozemskému knězi oděnému do sutany a kolárku?

Pomalu se vyprostila z jeho sevření, což v něm pouze probudilo další příval výčitek svědomí. „Věřte mi, Valerie, Camille bych nedokázal ublížit. Nikdy.“

„Pokud ne vy, otče, tak kdo?“

„Nevím.“

Panebože, opravdu se tak strašlivě zmýlila?

Zavrzání rezivějící branky Val probralo. Prudce vzhlédla. V nekonečných záhybech černého hábitu spěchala po pěšince mezi rozkvetlými denivkami a hyacinty matka představená.

Široký obličej sestry Charity byl stažený do přísného výrazu nelibosti, s každým jejím krokem o sebe ťukaly kuličky růžence. Mířila přímo k nim. „Paní Renardová?“ promluvila úsečně beze stopy vlídnosti.

Val se k ní obrátila.

„Promiňte, že vyrušuji, ale chce vás vidět váš manžel.“

17. kapitola

Cruz Montoya trpělivostí nikdy neoplýval.

Možná tak rychlostí rozhodování.

A určitě líbivým vzhledem.

Také schopností vyklouznout z průšvihu, byť v něm vězel až po uši – to dozajista.

Trpělivostí však nikoli. Momentálně postával ve vstupních prostorách policejní stanice, pohledná, ale naštvaná recepční ho probodávala pohledem a podsaditý seržant s křivým sestřihem na ježka mu blokoval vstup na schodiště a k výtahu do druhého patra. Cruz se mohl zbláznit. Nesnášel davy, ze srdce nenáviděl tlačenice a tady se tomu nemohl vyhnout. Policisté, svědkové, podezřelí, novináři, všichni přicházeli a odcházeli, naháněli je dovnitř ve skupinách – a on musel v tak nesourodém davu jen čekat. S tím se nedokázal vyrovnat. Navíc nikdy nebyl bůhvíjakým příznivcem policie, vliv autorit mu šel na nervy a v uzavřených prostorách trpěl klaustrofobií.

„Už jde,“ oznámil mu mohutný seržant a pohlédl na dalšího člověka, který přicházel k pultu, postaršího muže, který se těžce opíral o hůlku. „Počkejte tady.“

Seržant ve službě i recepční se už zmínili o neskutečné podobě Cruze a Diega, kterého označovali slovem detektiv nebo příjmením Montoya, ovšem nikam dál se nedostali. Jeho obličej, podobně jako ten bratrův, nebyl zrovna propustkou, která by mu umožnila přístup na oddělení loupeží a vražd.

Cruz měl sto chutí zavolat na mobil matce, ale vtom zahlédl na schodech bratra, kterému při chůzi hlasitě ťukaly podpatky. Diego byl o pár let starší a o pár centimetrů menší než Cruz, trochu silnější, ale pevný jako skála. Měl tmavou bradku, v jednom uchu se mu blýskal kamínek náušnice. V jejich rodině Diego zdědil nejvíce rysů po kterémsi jejich indiánském předkovi, který zanechal kdysi dávno nesmazatelnou stopu v jinak hispánském rodokmenu. Diego se od jejich posledního setkání příliš nezměnil a pořád ještě nosil oblíbenou černou koženou bundičku, ačkoli v New Orleans už nastávalo léto. Venku panovalo vedro a vlhko.

„Haló!“ křikl Diego na seržanta v recepci poté, co uhnul policistovi strkajícímu neskutečně hubeného muže skupinkou lidí u paty schodiště. „To je v pohodě. Tohohle mizeru si zapíšu na sebe.“

Obtloustlý seržant se pousmál, mávl na Cruze, ale kyselá recepční ani nevzhlédla. Měla plné ruce práce s vychrtlou ženou s vykotlanými zuby a rozcuchanými vlasy, která neúnavně trvala na tom, že se chce vidět se „svým mužským“. Což byl možná ten odváděný hubeňour. Není divu, že se ocitl tady.

„Diego!“ zavolal na něj Cruz jménem, které jeho bratr používal jako přezdívku na střední škole.

Rychle se objali a bok po boku odešli.

„Diego?“ zopakoval ironicky oplácaný seržant a pobaveně se culil. „Nejmenoval se tak pravým jménem Zorro? Kde má teda masku a klobouk?“ Zvedl ruku a neviditelným mečem načrtl do vzduchu velké písmeno Z.

„Nebo ten hispánskej kluk v seriálu pro mimina,“ zacvrlikal další hlas. „Utíkej, Diego, utíkej!“

„Ne, jmenovalo se to Diego, do toho!“ upřesnila další žena. „Já to přece musím vědět. Byly mi dva roky. Myslím, že jsem každý díl viděla minimálně pětkrát.“

„Ani nevíš, cos vyvolal za pozdvižení,“ bručel Montoya na adresu Cruze. „Já jsem tady…“

„Jo, jasně, detektiv, vím. Slyšel jsem.“ Cruz s ním šel nahoru po schodech. „Málem jsem musel prodat svýho prvorozenýho, abych se k tobě dostal.“

„Žádnýho nemáš, co kecáš!“

„Anebo o něm aspoň nevím,“ připustil. „Kde to teda jsme? Na policejní stanici nebo v nějakým posraným soukromým klubíku? Nemáš náhodou za úkol sloužit veřejnosti?“

Diego odfrkl. „Máme teď velký případ.“

„Slyšel jsem,“ přikývl Cruz. „Jeptiška.“

Diego si ho změřil. „Poznals to jméno?“

„Žádný jsem neslyšel. Pořád se jenom opakovala ta známá fráze ‚Jméno nebude zveřejněno, dokud se o smrti neuvědomí nejbližší příbuzenstvo‘.“

„Aha…“ Diego zaváhal.

„Co je?“

Podmračeně pohlédl na hodinky. „Co kdybych tě pozval na oběd?“

Na oběd? Co to má znamenat? „Hele, stačilo by, kdybys přikázal tomu vašemu pistolníkovi, ať mi vrátí motorku!“

„Tebe odtáhli?“

„Jo, kruci. Nějakej debil v uniformě. Jenže policajti si myslí, že je kradená. Před měsícem jsem ji koupil od jednoho chlápka v Oregonu. Čistá ručka, žádný dluhy. Jenže nemám papíry a prošla mi mezitím technická.“

„To se dá vyřešit fakticky snadno.“

„Hm, zkus s tímhle vyrukovat na toho vašeho nasranýho superpoldu Burgesse,“ ucedil Cruz naštvaně při pouhé vzpomínce na policistu na motorce, který ho dohnal. Přes sto kilo, s černou helmou a ještě černějším rozpoložením, hezky zostra si Cruze podával úplně od začátku.

„Ty vado, musels ho pořádně nasrat.“

Cruz se podrbal za uchem. „Jo, možná.“

„Překročils rychlost?“

„Na sedumdesátce stovkou.“

„A pak jsi byl ještě drzej. To nebylo chytrý, bratříčku.“ Diego měl i nyní tu drzost se uculit. „Teď jsi holt ve velkejch sračkách s velkým V, co? A najednou potřebuješ pomoct.“

„Proto jsem tady.“

„A já myslel, že se ti zastesklo.“

„No jo…“ Cruz na něj upřel planoucí pohled. „Chtěl jsem se na tebe přijet podívat, vlastně na to tvý mimino, ale…“

„Ale nejdřív ses dostal do průseru.“ Montoya zavrtěl hlavou, černé vlasy se mu pod zářivkami modravě leskly. „Některé věci se prostě nikdy nezmění.“

Slade ji sledoval? Až ke svaté Markétě? Opravdu? Val se sevřelo srdce. „On je tady?“

„Ve vestibulu.“

Skvělé. „Díky.“

„Čeká.“

Nechte ho čekat. „Chápu.“

Matka představená se tentokrát rozhodně nemínila nechat odradit, obzvláště ne někým, kdo nebyl nijak spjatý s církví.

„Paní Renardová…“

„Prosím, říkejte mi Val.“

„Ano, tak tedy Valerie, ocenila bych, kdybyste to s panem Houstonem vyřídila. Požádala jsem ho, aby počkal, ale on z toho nebyl nadšený.“ Branka se znovu se zaskřípěním otevřela. „On totiž není…“ Sestra Charity se otočila za zvukem a přitiskla si ruce na hruď. „Ach ne!“

Val se podívala stejným směrem na Sladea. Vešel dovnitř za nějakou jeptiškou, která spěchala zahradou. Vysoké kovbojské boty mu na štěrkové cestičce vrzaly a vypadal zde velmi nepatřičně, asi jako divoký mustang uprostřed oceánu.

V obnošených džínách a košili s rukávy vykasanými k loktům vyděsil drozda z větvičky myrtového keře.

Sestra Charity sevřela ústa ještě křečovitěji a nad náštěvníkovou nedisciplinovaností se celá naježila.

Otec O’Toole ztuhl, i on sevřel rty a zíral na vetřelce.

Nicméně jeptiška vedoucí Sladea mezi květinami a keři se blaženě usmívala. Vysoká, maličko pokulhávající, ve staromódním hábitu, který doplňoval nejen šátek, ale i čepec. Měla naprosto hladký obličej s krásnýma temně modrýma očima. Je možné, že ji Val zná? Připadala jí povědomá…, ale vlastně asi ne. „Omlouvám se, že vyrušuji,“ promluvila, „ovšem pan Houston byl velmi neodbytný.“

Velebná matka byla zjevně rozrušena. „Vyřídím to, sestro Devoto.“

Devota maličko strnula a po té ledové sprše jen stáhla koutky. „Omlouvám se, matko představená…“

„Nebyla to její vina,“ hlásil Slade a upřel na sestru Charity pohled. „Sledoval jsem vás a ona mě jen dohonila.“

„A otevřela bránu.“ Charity zavrtěla hlavou. „Ponechej nás laskavě o samotě, sestro Devoto,“ požádala vysokou ženu, která byla z jejího tónu naprosto otřesená.

„Jistě,“ špitla jeptiška a odspěchala se skloněnou hlavou, jako by se nemohla dočkat, až projde dveřmi kláštera.

Jakmile se za ní dveře zavřely, Charity obrátila svůj mrazivý pohled na Sladea. „Požádala jsem vás, abyste počkal, pane Houstone.“

„Ano, madam.“ Slade roztáhl koutky v neodolatelném rošťáckém úsměvu od ucha k uchu. „Jenže čekání není moje nejoblíbenější disciplína.“

Sestra Charity se nenechala zmást a ani v nejmenším okouzlit. Promluvila na Valerii: „Vaše ztráta mě velmi mrzí. Opravdu upřímnou soustrast. Ale i my jsme zde utrpěli ztrátu. Potřebujeme trochu času, abychom urovnali naše životy a trochu se vzpamatovali. Tak bezprostředně po tragédii by nám nyní ze všeho nejvíce pomohlo, kdybychom měli trochu soukromí.“

„Policie vám ho zřejmě nedopřeje,“ konstatovala Val věcně. „Má sestra byla zavražděna, velebná matko. Probíhá zde tudíž vyšetřování závažného zločinu.“

„Pochopitelně,“ vmísil se do hovoru otec O’Toole. „A my plně spolupracujeme.“

Matka představená ze svých pozic neustupovala. „Nechť se věci řeší, nicméně vy nejste vyšetřovatel, paní Renardová. Nyní všichni potřebujeme zejména trochu času na duchovní očistu.“

„Sestro,“ snažil se matku představenou uklidnit O’Toole. Trochu strnula.

Slade podotkl: „My se potřebujeme dozvědět pravdu.“

Charity se znaveně usmála. „A ta přichází pouze přes milosrdenství Boží.“

„Myslíte toho pánaboha, co prohlásil oko za oko a zároveň nezabiješ? Toho myslíte?“ pustil se do ní Slade.

„To snad není nutné,“ zastal se matky představené O’Toole, ale mohutná jeptiška se ihned dotčeně bránila, zašustila hábitem a stáhla koutky. „O milosrdném Otci nikdy nesmýšlím jako o pánubohu.“

„A já zase nemluvím o takzvané pravdě ve smyslu duchovního zjevení,“ pustil se do ní Slade, když zahradník smotal hadici a zmizel pod klenbou chodby. Velké zadní dveře do katedrály se otevřely a dvě jeptišky v hábitech prošly zahradou.

Jedna byla mohutné postavy a tiše si prozpěvovala, zatímco druhá byla hubená a bledá a za silnými skly brýlí se mračila.

„Sestro Louise,“ vyštěkla matka představená.

Obě ženy se u kašny vyděšeně zarazily. Náhle bylo slyšet jen zurčení vody. Vyšší jeptiška si ihned přestala prozpěvovat, zrudla v rozpacích a zeptala se: „Ano, velebná matko?“

„Buďte tak hodné, ty i sestra Maura, a dopřejte nám trochu soukromí.“

„Já… my… nevěděly jsme, že tady někdo je…“ Louise pohlédla na skupinku lidí, jako by je viděla poprvé. Tvářila se jednoznačně šokovaně. „Ach ano. Velmi se omlouvám. Jistě.“

„Počkat!“ Val obešla sestru Charity. „Vy jste sestra Louise,“ obrátila se k ženě, která si předtím prozpěvovala. „Vy… jste pracovala s mou sestrou.“

„Omlouvám se…“ Louise vrhla ustrašený pohled na matku představenou. „Nevím, o čem mluvíte.“

„Jsem Camillina sestra. Valerie.“ Upírala na jeptišku pronikavý pohled. „A ráda bych si s vámi promluvila.“

Louise se znovu zadívala Valerii přes rameno. „Já nevím.“

Zdálo se, že sestra Maura přímo mizí pod čepcem, jako by se do něj stahovala a chtěla se ukrýt za své narudlé kudrnaté kadeře vyčnívající zpod okraje.

„Pracovala ve svatém Elsinoru.“

„V sirotčinci. Ano. Ráda pracovala s dětmi. Jako já,“ odpověděla sestra Louise. „Obě nás velice mrzelo, že se to tam zavře. A sestra Camille, ta měla plnou hlavu hledání svých biologických rodičů.“

„Počkat. Cože?“ strnula Val. „Vždyť ona přece ví…, věděla, kdo byli naši skuteční rodiče.“

Louise zachytila pohled matky představené. „Nesmírně mě to mrzí, asi jsem se spletla. Myslela jsem, že pátrá po svých kořenech do doby, kdy byla ze svatého Elsinoru adoptována.“ Louise ustupovala, couvala směrem ke klášteru. „Spletla jsem se.“

Val obě jeptišky sledovala, jak spěšně prošly ambitem k vysoké budově na opačné straně zahrady, naproti katedrále. Zřejmě se tam nacházely jejich cely. Jakmile zmizely ve stínech, sestra Maura se ještě ohlédla přes rameno, ale nezpomalila. Odešla za svou vyšší společnicí.

Val náhle napadlo, zda Camille vůbec doopravdy znala. Existovalo tolik rozporů, tolik věcí, které o své sestře nevěděla a nechápala je! Vždyť Cam nikdy, co si Val pamatovala, neměla ráda společnost dětí. A přesto s nimi pracovala v sirotčinci, a navíc sama otěhotněla. K tomu všemu přece obě znaly identitu svých skutečných rodičů. Nebyla zahalena žádným tajemstvím.

„Co se to tady děje?“ obrátila se k matce představené.

„Nic, ujišťuji vás.“ Znovu nasadila chabý úsměv. „Camille byla jen velmi, velmi zmatená mladá žena.“

Něco na tom všem nesedělo. Zvony hlasitě odbíjely, jejich zvuk se rozléhal zahradou a jeptiška, která sem Valerii před chvílí přivedla, sestra Zita, znovu přišla do zahrady.

„Omlouvám se, matko představená, ale máte schůzku,“ připomněla sestře Charity Zita, téměř jako by se dohodly.

„Kdybyste nás laskavě omluvila,“ loučila se velebná matka. „Jdeme pozdě.“

„Počkejte chviličku. Ráda bych si popovídala s někým ze sestřiných přátel a spolupracovnic. Vím, že si byla blízká se sestrou Lucií.“

„Uvidíme, co se dá dělat,“ prohlásila matka představená s mrazivým úsměvem.

„Já již opravdu musím do nemocnice,“ loučil se i Frank.

Val viděla, že nyní stojí proti pevné zdi, a tak se vzdala. Tady už nic nezmůže.

Alespoň ne dnes. Vycházela ze zahrady s více otázkami než odpověďmi. Matka představená ji popudila, vůči otci Frankovi chovala obrovskou zášť a pořád byla pěkně nabroušená na Sladea, že ji sem sledoval.

Došla k bráně, Slade jen krok za ní, ale samozřejmě už bylo zase zamčeno. Jako v nějakém pitomém vězení.

„Zařídím to,“ nabídla se rychle sestra Zita. Val se obrátila ke Sladeovi, za nímž spěchala jeptiška. Zita se hned omlouvala: „Nezlobte se na velebnou matku.“ Vytáhla z hlubokých kapes hábitu klíč a vsunula ho do zámku. „Všichni jsou velice rozrušeni.“ Otevřela masivní bránu z tepaných železných tyčí a pohlédla Val do obličeje. „Přijměte mou soustrast.“

„Děkuji,“ kývla Val a sevřelo se jí hrdlo. Pokud šlo o hněv, dokázala se ovládat, ale laskavé zacházení ji dovádělo na pokraj zhroucení. I když šlo o ženu, jejíž hlas byl zbaven emocí stejně jako pohled.

Brána se za nimi zabouchla.

Val se naposled ohlédla přes mříže do zahrady, ale byla již opuštěná.

Přesto měla při posledním pohledu na vnitřek kláštera stejný podivný pocit, který ji trápil už předtím. Zvedla pohled k budovám kolem kláštera a zachytila nepatrnou známku pohybu na horním balkoně. Kdosi tam postával na prahu, rozmazaná postava oděná v černém, která splývala s temným stinným pozadím.

Zježily se jí vlasy.

Zamrkala.

Na balkoně bylo náhle prázdno. Zvláštní…

Připomněla si, že je to přece klášter, svaté místo. Přes to všechno měla stále prapodivný strach, že ji sleduje nějaký dravec… Snažila se podivné myšlenky zaplašit. Přesvědčovala se, že je obětí své bujné fantazie a že je vyděšená kvůli vraždě Camille.

18. kapitola

Cruz naprosto nevěřícně zíral na svého staršího bratra. „Lucia Costová je v klášteře svaté Markéty jako jeptiška?“ opakoval nechápavě. Seděli v boxu v malé restauraci nedaleko policejní stanice. Cruz na jednom konci stolu, Montoya naproti. Podnik byl poměrně slušný, na dlouhém pultu měli vystavenou nabídku nejrůznějších salátů a uzenin. Ve vzduchu byl cítit pach přepáleného tuku z příliš používané fritézy a jen pomalu ho rozháněly líné větráky u stropu. „Ona je tady,“ – Cruz ukázal prstem na stůl – „v New Orleans?“

„Hm,“ zahučel Montoya, ukousl sousto své obrovské obložené bagety a pohledem přelétl od bratra ke skleněným dveřím lokálu. Pod proužkovanými markýzami procházeli po ulici lidé, malátní v odpoledním horku.

„To jsou sračky.“

„Když to říkáš.“

Cruz byl vždycky trochu divoký, pomyslel si Montoya a pak usoudil, že to není zdaleka tak divné, jak to zní. Všichni jeho sourozenci, bratři i sestry, prožili dosti bouřlivé dospívání, každý po svém.

Cruz měřil téměř sto devadesát, byl vyšší o několik centimetrů než Montoya a působil spíše svalnatě než štíhle. Černé vlasy mu sahaly až na límec kožené bundičky a očím temným jako noc nic neuniklo. Po střední škole strávil pár let v armádě, pak se dostal na vysokou a přivydělával si v baru a také jako řidič nákladního auta. Někdy v průběhu té doby si nechal potetovat předloktí a také získal licenci soukromého detektiva. „Devatero řemesel, desátá bída,“ prohlašoval o sobě vždycky. Měl husté obočí a několikrát zlomený nos, nikdy nepřestal vypadat jako chuligán a zjevně se ani nezbavil svého typického přístupu k životu.

„Víš, pořád jsem ji hledal. Jako šílenec. Hned po té autonehodě. Jenže pak se všechno zvrtlo s jejím tátou a já to vzdal. Když se člověk dívá do hlavně bouchačky, má to pak tyhlety důsledky.“

„Páni, zpomal. Zkus to vyprávět od začátku.“

Cruz odfrkl a otřel si ubrouskem horní ret a knírek. „No jo, chodili jsme spolu. Ona ještě studovala na střední a já jsem ji zrovna dokončil. Tys už chodil na vejšku.“

„To si ještě pamatuju.“

„Přihlásil jsem se k letectvu, ale ještě mi zbývalo pár týdnů do nástupu, a tak jsem se v zásadě jen tak poflakoval, nic jsem nedělal, všem akorát lezl na nervy. Jen jsem se chtěl vyhýbat průserům.“

„A to se ti nepovedlo.“

„No jo… Prostě jsme si s Lucií jednou večer vyjeli. Řídil jsem… možná moc rychle…“

„Možná?“

„Krucinál, tak jo, vždyť kolik mi bylo? Osmnáct? Asi jsem přemýšlel, jak se dostanu Lucii pod sukni, nedával jsem dost pozor a ten pitomý srnec přeskočil plot a ocitl se uprostřed silnice. Tam strnul. Byla mlha. Do hajzlu, snažil jsem se mu vyhnout, strhl jsem volant a dostal jsem smyk, protože jedno kolo sjelo z krajnice.“

Montoya si to pamatoval. Když Cruz smykem objel srnce, auto sjelo z vozovky, prorazilo drátěný plot a skončilo ve stromě. Hlavní náraz dostala strana spolujezdce. Dveře byly úplně pokroucené, okno rozbité.

„Panebože, bylo to hrozné.“ Cruzův tmavý pohled změkl. „Nejdřív strašně křičela a křičela a pak… nic.“

Montoya si vzpomínal, že dostala ránu do hlavy. Cruz si zlomil zápěstí, což odložilo jeho nástup k letectvu, a také se trochu pořezal, protože se rozbilo i přední sklo. Jizvička nad levým okem mu autonehodu stále připomínala.

Lucia takové štěstí neměla, protože ji ze strany do hlavy uhodila větev stromu. Montoya si další podrobnosti nedokázal vybavit, jen to, že byla v kómatu, ale přežila.

„Jel jsi s ní do nemocnice, že?“

„Jo a chodil jsem tam, dokud mi její fotr nezakázal ji navštěvovat. Přesvědčil zdravotní sestry a doktory, že jsem persona non grata, a prohlásil, že nemocnici zažaluje, když mě k ní pustí.“ Cruz zaťal zuby. „Phillip Costa byl cvok, sakra, to přece víš, že? Vyrukoval na mě s tou bouchačkou.“ Dlouze se napil piva. „Kristepane, to byla hrůza. Snažil jsem se k ní dostat, než jsem narukoval. Od kámoše jsem se dozvěděl, že se z kómatu probrala. Jenže zmizela.“ Luskl prsty. „Takhle.“

„Myslel jsem, žes byl super detektiv, ne?“

„Tehdy teda ne. Vyšel jsem ze střední a nevěděl jsem ani prd, co si počnu se životem. A ona se prostě a jednoduše vypařila – jako by fakt zmizela z povrchu zemského. Její fotřík odvedl skvělou práci, jak ji schovával, a já jsem nevěděl, kde ji mám hledat. Myslím, že se panu Costovi ulevilo, když mě konečně přijali na základní výcvik.“

„Rozhodně měl radost, že se dcerka přestala stýkat s průserářem jako ty.“

„Jo, ale jak ji nechal zmizet…“ Přimhouřenýma očima se díval na svou láhev, ale podle Montoyova odhadu neviděl jantarový mok, ale něco daleko za ním, kdesi ve vzdálené minulosti. „Ty vado, to je divný. Fakt divný.“ Znovu se napil. „Vždycky jsem přemýšlel, kde skončila, ale jako jeptiška…?“ Zavrtěl hlavou a rty mu zvlnil zamyšlený úsměv. „To by mě ani nenapadlo.“

Dveře do restaurace se otevřely a do boxu vedle nich zamířila dvojice mužů. Byli hlasití, povídali si a smáli se, hlavně nad nejnovějšími výsledky baseballu.

Montoya si čistě ze zvyku nové příchozí rychle prohlédl. Scházeli se sem na oběd stálí zákazníci, primitivové se zlatými zuby, prošedivělým strništěm, v baseballových kšiltovkách.

„Víš,“ povzdechl si Cruz a pohlédl na oba muže, ale pak pohled odvrátil. „Myslel jsem, že může být třeba klidně mrtvá.“

„Kdepak. Vypadá až příliš živě.“

„To je fajn vědět.“ Dopil pivo. „Fakt moc prima.“ Zamračil se a odstrčil od sebe košík se zbytky svého sendviče a hranolků.

„Nikdy ses ji nepokoušel vyhledat?“

„Potom, co jsem narukoval k letectvu, už ne. Jaký by to mělo smysl?“

„Třeba jen ze zvědavosti.“

„V té době už to pro mě byla minulost. Stará láska. A pravdou je, že Lucia byla vždycky trochu divná.“ Cruz zamával na číšnici, aby mu přinesla další pivo. „Byla hezká, sexy, ale… bylo na ní cosi divnýho. Skoro jako kdyby mi dokázala číst myšlenky. Z toho jsem byl podělanej strachy.“

„Myslíš, že byla senzibil?“

„Říkej tomu, jak chceš. Měla prostě ty svoje divný pocity.“

Montoya to chápal. Bentzova žena Olivia byla podobně nadaná, a dokonce díky svým zvláštním schopnostem pomohla Bentzovi před lety vyřešit případ.

„A krom toho v nemocnici, když jsem ji ještě mohl chodit navštěvovat a ona tam ještě ležela, prostě… v kómatu… jednou na chvilku otevřela oči a dívala se na mě. Pohybovala se jí pusa, ale nemluvila, jen se snažila artikulovat. Nevím to jistě, ale myslím, že řekla slovo nebezpečí.“ Cruz uchopil láhev piva zrovna ve chvíli, kdy před něj číšnice postavila další Lone Star s dlouhým hrdlem.

„Ještě něco?“ zeptala se beze špetky nadšení.

Montoya zavrtěl hlavou, zamračil se a ona se odploužila k vedlejšímu stolu.

„Probrala se, aby řekla slovo nebezpečí?“ divil se Montoya.

Cruz nakrčil čelo. „Možná jsem si to jenom všecko vymyslel.“ Zvedl plnou láhev. „Kdo ví?“

„Jasně. To neví nikdo.“

„A co je důležitější – komu na tom záleží?“ Jakmile si dlouze lokl, postavil láhev na stůl a opřel se o něj lokty. „No a teď, když jsme prokličkovali opičí dráhou vzpomínek, co kdybys vymyslel, jak mi vydyndat zpátky motorku?“

Poslední, čím se Val chtěla zabývat, byl její manžel. „Jsi trochu mimo, když mě takhle sleduješ,“ pronesla, když společně přecházeli trávník ve stínu katedrály. „Neměls sem chodit.“

„Jo, jasně, to jsme dva.“

Když se snažila otevřít dveře, přibouchl je velkou rukou a zastoupil jí cestu. „Cos tím chtěla docílit, Val?“ zeptal se přísně.

Snažila se mu vykroutit a zjistila, že si ji měří očima, které jí kdysi připadaly tak zneklidňující a sexy, zvláštně modré, měnící se podle jeho nálady. „Potřebovala jsem si promluvit s O’Toolem.“

„To je záležitostí policie. Bylas přece policajt, Val. Dobře to víš. Nech to profesionálům.“ Obličej měl jen pár centimetrů od jejího. Zatraceně blízko. Srdce jí v hrudi uhánělo jako o závod a myšlenky se zatoulaly na zakázaná místa. Jako kdyby si onu fyzickou blízkost také uvědomil, ustoupil o krok a otočil se ke katedrále, kde spěchaly dvě jeptišky v hábitech, šátcích i čepcích rychle za roh. „Kam se poděly jeptišky v civilu?“ zamyslel se nahlas. „Myslel jsem, že černobílá už vyšla z módy.“

„Myslím, že to závisí na každém řádu nebo diecézi nebo jak se to jmenuje, možná se to liší farnost od farnosti. Vlastně nevím. Do kostela jsem přestala chodit před dávnými lety.“ Vzpomněla si na sirotčinec, na temné chodby, na zármutek a osamělost, pak s nemalým úsilím vzpomínky zaplašila, vyhnala je ze svého podvědomí, protože je tam neočekávala, tak temné a zneklidňující, až se do ní bolestně zarývaly.

„Takže tenhle klášter svaté Markéty může být zastaralý, jak se mu zachce?“

„Myslím, že do toho má co mluvit arcidiecéze. Camille mi říkala, že takhle to u svaté Markéty bývalo vždycky a vyhovuje to tak většině jeptišek – hlavně té roztomiloučké matce představené,“ ušklíbla se. „Dělá se to, co řekne ona.“

Slade přimhouřil oči. „Skok do jiného století, to je můj názor.“

„Na ten se tě ale nikdo neptal,“ připomněla mu. „Plus ještě jedna věc. Nezamlouvá se mi, že mě sleduješ.“

„Taky mě to napadlo,“ roztáhl koutky v obličeji porostlém strništěm.

„Fakticky, Slade, nic ti do toho není. Proč jsi mě sledoval až sem, proklouzls dovnitř, a navíc jsi jim sdělil,“ – kývla ke katedrále ve chvíli, kdy kolem nich projel cyklista – „že jsme manželé…?“

„To jsme.“

„Už to nebude trvat moc dlouho.“

„Manželství je instituce, kterou katolická církev bere velmi vážně. Napadlo mě, že by mi mohlo otevřít několikery dveře, a nemýlil jsem se.“

„No, tak teď jsou zavřené,“ podotkla Val a ohlédla se na hlavní vstup do katedrály obehnaný žlutou policejní páskou, která se třepotala v mírném vánku. Rozvlnil i dlouhé cáry takzvaného španělského mechu na pokroucených dubech, strážcích posvátného místa. „Na závoru plus visací zámek.“

„Člověk se neubrání dohadům, jaká tajemství asi stará katedrála ukrývá.“

„Amen,“ pronesla, ačkoli pokud šlo o klášter svaté Markéty, nedávala vinu nikomu krom Franka O’Toola.

Odfrkl a suše se zasmál. „Vracíš se do penzionu?“

„Ne, hned ne.“ Zavrtěla hlavou a vklouzla do vyhřátého auta. „Musím hodit pár věcí na policii.“ Zabouchla dveře a otočila klíčkem v zapalování. Starý motor se s kašláním probudil k životu. Pro jistotu ještě stáhla okénko, aby mu to bylo stoprocentně jasné. „Opravdu nepotřebuju doprovod.“

Zaváhal a pak energicky přikývl. „Tak jo. To je opodstatněný požadavek. Uvidíme se doma.“

Doma? „Panebože, Slade, nemáš nic lepšího na práci?“ vychrlila na něj. Neodpustila si drobné popíchnutí. V autě se spustila klimatizace a rozvířila horký vzduch. „Nemáš nějakého mladého volka k ocejchování? Nebo psa k vyvenčení nebo děravý plot, který potřebuje opravit?“

Roztáhl koutky od ucha k uchu, bílé zuby mu blýskaly v opáleném obličeji. „No, drahá, přesně to teď právě dělám, ne? Potřebuju spravit ploty mezi sebou a svou ženou.“

„Ušetři mě,“ ušklíbla se, našla na palubní desce sluneční brýle a nasadila si je. „Hele, tady se nacházíš na posvátné půdě, kovboji. Radši si dávej pozor na jazyk. Pánubohu by se to nemuselo líbit, sešle na tebe blesk a na místě tě sežehne!“

V okamžiku, kdy jí ta slova splynula ze rtů, pomyslela na Camillinu mrtvolu naaranžovanou u oltáře poté, co z ní vyprchal mladý život.

„Musím jet,“ prohlásila. Než ji stačil zdržet ještě další chvilku, zařadila rychlost. Jakmile ustoupil, vyjela na prázdnou silnici a nechala ho stát za sebou pod stromem, který vrhal stín na popraskaný asfalt.

Štíhlé boky, nízko posazené staré džíny, opálené ruce – zkrátka texaský rančer každým coulem.

A ty ho pořád miluješ, ozýval se v ní zarputile ten protivný tichý hlásek.

„Ani omylem,“ řekla nahlas.

Milovat Sladea Houstona bylo naprosto šílené – po všem, co provedl. To přece nemůže, rozhodně ne, žádné návraty!

19. kapitola

„Pověz mi ještě jednou, jaký že máš problém se Sladem,“ nadhodila téma Freya, která se nakláněla nad sporák, protože vytahovala z trouby upečené dobroty. Kuchyň přímo božsky voněla teplými sušenkami s vanilkou. Jakmile Val ten závan ucítila, zakručelo jí v břiše. Uvědomila si, že celý den nic nejedla.

Našla skleničku a hodila do ní několik kostek ledu z mrazáku, pak z lednice vytáhla džbán z limonádou. „Chceš taky?“ zeptala se Freyi, ale ta zavrtěla hlavou a kývla k snídaňovému pultu. Na místě u okna tam stála velká sklenice s ouškem.

„Už jsem si udělala ledovou kávu.“ Postavila plech s vanilkovými sušenkami na sporákový rošt. „Vyhýbáš se tématu. Ptala jsem se na Sladea.“

„Jo, já vím. Se Sladem mám spousty problémů,“ připustila. „Bezpočet.“

„Hmm.“

Zadní vchod do kuchyně byl otevřený a Val viděla přes ochrannou síť proti mouchám chlupatou hromádku, což byl Bo. Tiše seděl na zápraží a nakukoval do kuchyně. Byl tak soustředěný, že si vůbec nevšiml toulavého kocoura plížícího se přes dvorek. Kocour Merlin s dlouhým ocasem bleskurychle zmizel za živým plotem.

„Ztrácíš pohotovost,“ obrátila se Val k psovi. Při zvuku jejího hlasu naklonil hlavu a zvedl se do sedu, aby lépe viděl.

„Jsi nepřehlédnutelný!“ usmála se.

Panebože, jak se jí po tom starém psisku stýskalo!

Když vyšla ven a síťka ve dveřích se za ní hlasitě zabouchla, radostně už vrtěl ocasem a pravidelně jím tloukl do prken na podlaze. „Hodnej kluk,“ prohodila a láskyplně ho drbala za ušima. „Ale to ty víš, co?“

Freya na ni z kuchyně houkla: „Chybíš mu.“

„To si myslím.“

„Jenže já nemluvím o psovi.“

„Aha. Myslíš Sladea?“ Zavrtěla hlavou. „Pochybuju.“ Val si nedokázala představit, že by se Sladeovi mohlo po někom stýskat. A už vůbec ne po podezíravé manželce, skálopevně rozhodnuté rozvést se s ním.

„Poznám to.“ Freya se objevila na druhé straně průsvitné síťky ve dveřích, s obrovskou sklenicí v ruce.

„Ha ha! To říká žena, která se dvakrát rozvedla.“

„A jednou rozešla se snoubencem.“

„Spíš s přítelem, se kterým sdílela domácnost.“

„Ani mi to nepřipomínej.“ Freya vyšla ven a opřela se o zábradlí. „Ale mám své zkušenosti a dobře si všímám, jak se ten chlap na tebe kouká.“

„Tak dost! Pochopila jsem, jasný?“ Val si přitiskla studenou sklenici k čelu, aby trochu zmírnila nastupující bolest hlavy. Přivřela oči a na krátkou chvilku se před Freyou, Sladem i celým zatraceným světem uzavřela. „Když jsem se nastěhovala, neměly jsme náhodou takovou dohodu, že si nebudem strkat nos do srdečních záležitostí?“

Žádná odpověď.

„Freyo?“ naléhala Val. „Přesně si pamatuju…“

„Dobrá, dobrá. Jen prostě tvrdím…“

„Já vím, co tvrdíš, a slyším dobře.“ Otevřela oči, povzdechla si a pak se ze sklenice dlouze napila.

„Chceš vanilkovou sušenku?“

„Naléhavě. A ty?“

„Jednoznačně. Hned jsem zpátky a pak mi povíš, co se ráno všechno stalo.“ Odskočila od zábradlí a zamířila dovnitř, zatímco Val dopila sklenici a přemítala o tom, jestli se jí od rána vůbec něco povedlo. Nějak jí stále vycházela jedna velká nula. Otec Frank nic nového neřekl, matka představená mluvit vůbec nechtěla a s detektivem Montoyou se minula, a tak kopie e-mailů nechala u jeho kolegy, který na téma Camille mlčel jako hrob. A ještě do toho Slade… Sakra, za jaký konec to s ním má vlastně vzít?

Bolest ponížení, kterou si prožila před dvěma lety, se v prudkém přívalu náhle vrátila a doprovázelo ji známé bodání v oblasti srdce. Když se dnes ohlédla zpět, uvědomila si, že se celá záležitost tehdy odehrávala ve stylu „jedna paní povídala“, tedy něco tvrdil Slade, něco Camille, a Val zkrátka věřila sestře, že Slade po ní nejen vyjížděl, ale dokonce jí o Vánocích vklouzl do pokoje a do postele. Podle Camille se „vlastně nic nestalo“, jenže to tvrdila natolik váhavě, že o tom Val pochybovala. Sestra do ní zasela semínko podezření a to rychle zakořenilo. Slade měl Camille vždycky v oblibě a flirtovali spolu. Ach bože, o co jde? Vždyť už je dávno po všem! Val se s manželem rozvádí a Cammie je mrtvá. Kroužila skleničkou v dlaních, sledovala, jak se ledové kostky roztančily, a přemítala, jestli nebyla vůči sestře moc příkrá a na manžela příliš tvrdá; až podezřele ochotná uvěřit nejhoršímu.

Policajtka do morku kostí.

No jo, i tato část jejího života je už pryč. Z policejního sboru odešla, když se odstěhovala z Texasu. Tehdy oficiálně ukončila dráhu detektiva. Až do této chvíle.

Zvyk je železná košile. Hlavně když ti zavraždí sestru.

Vrahem musí být Frank O’Toole.

Kdo jiný?

Instinkt jí napovídal, aby se dál nedívala.

Hlava jí připomínala, ať nahlédne za hranice zjevného.

Myslela na svou sestru. Cammie měla potíže, o tom není sporu. Ačkoli neslyšela všechny podrobnosti o sestřině smrti, dozvěděla se dost na to, aby dospěla k přesvědčení, že Camillina vražda nebyla náhodným činem. Svatební šaty… Byl to Camillin nápad? Nebo ji převlékl někdo jiný? Někdo blízký? Noční košili nechala ve svém pokoji. Všechno, co Val o vraždě své sestry věděla, ji navádělo k přesvědčení, že Camille zabil někdo blízký.

Teď musí přijít jen na to, kdo to byl, a všechno dokázat. Rychle. Čas běží a obecně se ví, že když není vražda vyřešena do osmačtyřiceti hodin po jejím spáchání, šance na vyřešení případu se sníží na polovic.

Což znamená, že je načase zmáčknout O’Toola. Ačkoli slovům kněze o tom, jak Camille miloval, téměř věřila, přesto měla stále dojem, že ji musel zabít on.

Zločin z vášně.

Policisté ji informovali o tom, že se Camille bránila, ale jinak jí o vraždě nic bližšího nesdělili. Z vlastní zkušenosti věděla, že policie zadržuje veškeré informace vedoucí ke skutečnému vrahovi – jediné osobě, která o vraždě věděla vše do poslední podrobnosti. Jí bylo známo jen to, že Camille uškrtili kolem půlnoci v kapli. Nic víc. Stále měla dojem, že O’Toole je nejpravděpodobnějším podezřelým, ale potřebovala konkrétní důkaz, který by ho se zločinem pojil.

Nebo musela prokázal jeho nevinu.

Dá se to vůbec provést?

Pokud ano, kdo jiný sestru nenáviděl tak moc, aby ji zabil?

Nech vyřešení na policii. Nebylo to náhodou tvým heslem? Když pracovala na policejním oddělení, nesnášela, když se jí do vyšetřování pletli amatéři.

Jenže toto bylo něco jiného. Ona není amatér, ani náhodou. Má zkušenosti s vyšetřováním zločinů a nyní je obětí její sestra! Nemůže posedávat a čekat, až policisté, jako je Montoya a Bentz, začnou vyšetřovat do hloubky.

Ne. Val se ujme vedení.

„Já tvrdím, že čerstvě upečené dobrůtky vyléčí téměř jakýkoli splín,“ zavolala z kuchyně Freya a vzápětí se objevila s talířkem vanilkových sušenek. Postavila ho na servírovací stolek vedle křesílka.

Ačkoli Val uměla zájem své kamarádky ocenit, obě věděly, že neexistuje způsob, jak utišit bolest ze ztráty sestry, z konce mladého života. A když šlo navíc o vraždu…

Freya se zakousla do sušenky a vydechla: „Áách… Líp se mi snad nikdy nepovedly…“

„Není nad skromnost.“ Val také kousla do teplé sušenky a v ústech se jí ihned rozplývaly kousky čokolády a pekanové ořechy jí křupaly mezi zuby. Bo k ní vzhlédl velkýma smutnýma očima a začal slintat.

„Tady máš,“ sáhla Freya do kapsy a podala mu psí suchar, ale ten Bo olízl se zjevně nepatrným zájmem.

Pro Freyu bylo typické, že se snažila potěšit každého. „Tak poslyš, Val, hoďme všechny staré směšné sliby stranou a vysyp to. Proč si sakra myslíš, že chlápek, kterého sis vzala, je zplozencem pekla?“

Slade seděl kousek od řeky v hospůdce ve Francouzské čtvrti a dával si druhé pivo. Chtěl se trochu seznámit s městem a došlo mu, že by bylo vhodné na pár hodin penzion opustit a po jejich posledním střetu u katedrály poskytnout Val trochu prostoru.

Dokonce si zajel až do svatého Elsinoru, farnosti na druhé straně mostu klenoucího se přes jezero Pontchartrain. Kdysi bíle omítnutá budova ztmavla a do zdí se po letech zažrala špína. Převislé větve obrovských vrb přepadaly přes zdi, jimiž byl obehnaný sirotčinec, klášter i farní škola sousedící s kostelem. Místo nepůsobilo nijak vlídně, vypadalo opuštěně, všude už bylo zavřeno.

Slade však zahlédl jedny dveře pro údržbáře otevřené dokořán, a tak vklouzl do chladivého tmavého prostoru sirotčince a procházel většinou prázdnými chodbami. Vrýval si do mozku rozložení jednotlivých prostor. Pár dveří bylo pochopitelně zamčeno a Slade se vyhýbal místům, odkud slyšel hlasy. I tak se mu podařilo udělat si všeobecnou představu o rozlehlé budově, všiml si umístění farní kanceláře a kanceláře ředitelky sirotčince. Nacházel důkazy o pobytu dětí, několik hraček a pomalované popraskané stěny. Zahlédl i letáček přilepený na okně, který oznamoval konání dobročinné dražby a informoval, že budova je odsouzená k zániku a sirotčinec se přestěhuje. Havarijní stav byl přímo hmatatelný – praskliny ve zdivu, skvrny vlhkosti u stropu, pach zatuchliny pronikající i přes štiplavý odér dezinfekce. Svatý Elsinor připomínal svatou Markétu; působil starobyle a chmurně, v posledních smrtelných křečích.

Vyšel po rozvrzaných schodech do druhého patra a posléze seběhl po vnějším schodišti a prohlížel si žalostné hřiště a snažil se zapamatovat si rozložení místností a propojení mezi budovami. Dokonce sáhl na kliku několika zamčených dveří, ale neměl čas na pokusy o vylomení zpuchřelých západek.

Alespoň prozatím.

Ve svatém Elsinoru se nezdržel dlouho, nechtěl se nechat přistihnout a být nucen odpovídat na hloupé otázky typu, proč vešel dovnitř. Neměl nejmenší chuť cokoli vysvětlovat. Ano, potřeboval nahlédnout do chátrající budovy a na její pozemky, do míst, kde Valerie a Camille po krátkou dobu bydlely, než je adoptovali Renardovi. Jenže v jeho zvědavosti bylo i něco víc. Camille nedávno ve svatém Elsinoru pracovala, věnovala se dětem ze sirotčince, což bylo místo, o němž Val mluvila jen velmi zřídka.

O co tam šlo?

Po výletu přes jezero Pontchartrain do svatého Elsinoru se Slade vrátil do města a zamířil přímo ke svaté Markétě. Neustále počítal vzdálenost a čas. Nedokázal přesně stanovit, o co mu jde, ale cítil v kostech, že ať Camille dělala ve svatém Elsinoru cokoli, bylo to důležité. Co povídala ta mohutná jeptiška – Louise –, která s ní do sirotčince chodila? Že Camille ráda pracovala s dětmi? Že se snažila najít své kořeny?

Když přitom údajně o svém životě věděla všechno!

Val to šokovalo.

Tudíž má cenu podívat se tomu na zoubek.

Jakmile ověřil vzdálenost ze sirotčince do kláštera svaté Markéty, projel si další neworleanské čtvrti – některé ještě postižené hurikánem Katrina, opuštěné, prázdné jako evakuovaná válečná zóna, což byl dlouhodobý důsledek zničení hurikánem i několik let po katastrofě.

Věnoval dost času poznávání města, kde strávila dětství jeho žena a nyní ho nazývala domovem.

Ta myšlenka ho přímo bodla u srdce a uvažoval o tom, jestli se po Camillině vraždě Val vůbec někdy na jeho ranč u městečka Bad Luck ještě vrátí.

Asi ne.

Jakmile soukromou prohlídku města dokončil, skončil v baru Plug Nickel, stejně skvostném jako jeho název – Děravý groš.

Barmanka zrovna utírala zjizvený bar a vystavovala na odiv tetování, které jí zřejmě pokrývalo každý centimetr odhalené kůže. Měla nepřirozeně vysoko vyčesané vlasy, převázané rudým šátkem. Byla oblečená jen v tílku a kraťasech, takže se každý mohl pokochat obrazci a vzory táhnoucími se přes paže až ke krku a dolů k nohám. Pavučina, která jí dosahovala ke krku, jí prozatím ještě nevystoupila až k obličeji.

Podle jeho odhadu to bylo dobré.

„Chcete ještě?“ zeptala se a obdařila ho zářivým úsměvem. Odnesla prázdnou misku od brambůrků a postavila před něj plnou.

„Zatím jsem nedopil.“

„Pak dejte vědět.“ Vtáhla do sebe kouř z cigarety a vzápětí ji rychlým pohybem típla do popelníku u automatu na limonádu a vydala se k dalším zákazníkům. Dvě ženy kolem dvacítky se smály nad sklenkami s vínem. O kousek dál si další osamělý chlapík pochutnával na skotské a opakovaně sledoval odraz dvojice žen v zrcadle za barem.

Lahve se blýskaly v matném světle jako drahokamy a Slade za sebou slyšel ťukání kulečníkových koulí, protože dvojice mužů v džínech a tričkách obsadila jeden stůl a hrála biliár.

Televize připevněná v koutě téměř u stropu byla naladěná na místní stanici. Ve zprávách o páté právě hlásili velký trhák: u svaté Markéty byla zavražděna jeptiška.

A sakra!

Všechny svaly v těle se mu napjaly.

Hlasitost televize byla příliš ztlumená, aby něco přes šum hovoru v baru pořádně slyšel, ale to nejdůležitější zachytil. Hlasatel stál před katedrálou a vysvětloval podrobnosti zločinu. Následoval detailní záběr na policejní pásku na dveřích do katedrály a vzápětí portrét Camille. Na fotografii nebyla oblečená jako jeptiška. Slade ten obrázek znal. Přes pět let stará maturitní fotografie. Stejný snímek měla Valerie vystavený na krbové římse na ranči, když tam ještě bydlela.

Slade zaskřípal zuby; na obrazovce se objevilo několik černobílých fotografií jeptišek a reportér rychle odříkával historii kláštera.

Barmanka si všimla, jak televizi hypnotizuje.

„Šílenost,“ ucedila a sypala led do tří prázdných skleniček. Kostky hlasitě cinkaly. „Který normální člověk by chtěl zabít jeptišku?“ Nalila na led pořádné panáky vodky. „No vážně!“

„O normálního člověka tady nejde,“ prohlásil osamoceně sedící muž na baru. Potom dodal: „Ona teda vůbec nevypadá jako jedna z jeptišek, které mě učily na základce.“ Usmál se v naději, že zaujme dvojici dívek opodál.

Jenže ty si ho nevšímaly a televize jakbysmet.

Slade mlčel. Camillina krása nebyla v souvislosti s její smrtí důležitá.

Přestože byla za jejího života důvodem zkázy.

V duchu ji znovu viděl, když s ní byl naposledy – dlouhý dokonalý krk, tmavé vlasy splývající v hustých vlnitých pramenech až k obnaženým ňadrům, plným, oblým, s velkými růžovými bradavkami v pozoru, žadonícími o dotek jeho prstů a jazyka.

Mezi těmi ňadry visela dlouhá zauzlovaná šňůra perel a pronikavá elektrizující modř jejích očí přímo žhnula příslibem erotiky, která mu dráždila představivost. Tato dívka otevřela dvířka do temných zákoutí, které měly zůstat navždy uzavřené.

Byl předvečer Štědrého dne, déšť bičoval okna, vál ledový východotexaský vítr. Všude hořely svíčky a slyšel sborový zpěv. „Svatá noc…,“ šeptaly hlasy a rozléhaly se rančem. Camille se oddávala svádění.

A rozpoutala válku dobra a zla.

Do horoucích pekel se vším!

Zprávy přešly k další reportáži a Slade dopil pivo. Nechal na baru pár mincí, kývl na potetovanou barmanku a energicky vyšel do vedra pozdního odpoledne.

Obraz Camille ho pronásledoval až ven, a přestože se ho snažil zbavit, neustále se znovu objevoval, podobně jako ona v jeho životě. Mihotající se duch. Smrt jen zjitřila jeho dojem, že je Camille blizoučko, že ho nikdy nenechá na pokoji.

Slade prošel podél několika bloků k řece, záměrně kráčel rychle. Téměř nevnímal kolemjdoucí, skupinky mladých lidí, všichni se sluchátky napojenými na iPod nebo brebentící do mobilu. Krom toho kolem něj proběhl zpocený sportovec, soustředící se na svůj podvečerní trénink, následovali dva zarostlí bezdomovci s batůžky a v pletených čepicích, žebrající o trochu drobných. Místní kolorit ho přestal zajímat, v duchu bloumal všude jinde, jen ne tady.

Vzduch byl těžký, dusné parno doslova cítil na kůži, bylo mnohem tíživější, než na jaké byl zvyklý v kopcovité krajině, kterou nazýval domovem.

Na zvýšeném břehu řeky se zastavil a sledoval lodě nejrůznějších velikostí, parníky pěnily kalnou vody široké temné řeky Mississippi. Slunce se sklánělo k západu a každou chvíli hrozilo, že se ponoří za obzor. Nebude to trvat ani pár hodin.

Stíny se prodlužovaly, ale horko letního dne přetrvávalo, jako by sálalo ze země. Vracel se k autu a pomalu nastoupil do vyhřáté kabiny.

Ještě předtím, než se oddal rozptylujícím myšlenkám, věnoval v mysli trochu prostoru Val. Vztekala se, že ji sledoval do kláštera, ale v očích měla ještě něco jiného, něco, co ho přece jen trochu povzbuzovalo.

Jenže co přesně vlastně chceš?

Manželství bez důvěry?

Rozluku?

Rozvod by byl možná nejlepší řešení – čistý řez. Oba byste mohli začít znovu.

Jejich vztah a posléze svatba připomínaly oheň ve vyprahlém lese. Všechno šlo rychle. Po požáru nic nezbylo. Vše bylo odsouzeno k dohoření.

Seznámili se, když zašel na místní oddělení policie, aby v kanceláři šerifa nahlásil, že pohřešuje dobytek. Předpokládal, že byl ukraden. Když mu policista ve službě zdvořile vysvětlil, že někoho na ranč pošlou, aby věc vyšetřil, očekával prošedivělého zástupce šerifa s narůstajícím bříškem a léty zkušeností. Namísto toho vystoupila z policejního džípu v celé své kráse Valerie Renardová. Uniforma jí dokonale seděla, dávala vyniknout sportovní postavě a naznačovala všechny důležité křivky. Zrcadlové brýle jí skrývaly horní půlku obličeje, čelo stínil klobouk, rudé vlasy měla stažené dozadu. Nijak příliš se nemalovala, ale ihned se přistihl, jak o ní sní, jako by byla striptérka převlečená za policistku. V té chvíli se domníval, že si z něj vystřelili jeho bratři.

Když však nevytáhla želízka, aby ho „zatkla“, ale naopak ho zcela profesionálně zahrnula věcnými otázkami na téma zmizelého dobytka, musel přijmout fakt, že je to policistka, která koná svou práci. Byla pečlivá, ale dvacet kusů nikdy nenašla; se vší pravděpodobností se staly oběťmi tlupy zlodějů, kteří se přehnali krajem.

Policistka ho nicméně velmi zaujala. Brzy ji povýšili na detektiva. A když se konečně odvážil pozvat ji na rande, překvapila ho rychlou odpovědí. „Jasně, kovboji. Proč ne?“

Existovaly desítky důvodů, proč ne, ale oni je všechny ignorovali. Vyspala se s ním na třetím rande, další měsíc se přistěhovala na ranč a o měsíc a půl později mu řekla své ano. Jejich láska hořela jasným plamenem a hnala je přímo do záhuby.

A tu zosobňovala její sestřička Camille Renardová, mladší a ještě divočejší verze Valerie, žena odhodlaná – jak se při zpětném pohledu jevilo – rozbít jim manželství.

Nakonec i po své smrti byla Camille stínem, který visel nad jejich vztahem.

Valerie se rozhodla věřit spíše své sestře než manželovi. O co tehdy krucinál vůbec šlo?

A teď je Camille mrtvá.

Zamžoural do zapadajícího slunce, sledoval, jak remorkér tlačí nákladní člun proti proudu. Vypadalo to jako nemožný úkol, ale remorkér přesto pomalu postupoval. Pomalu ale jistě.

Slade jen doufal, že bude mít podobné štěstí.

20. kapitola

Když Val náležitě vysvětlila Freye, že si ve skutečnosti nemyslí, že by Slade byl ďábel, ale jen Luciferova pravá ruka, strávila několik dalších hodin shromažďováním veškerých informací o své sestře. Ačkoli už nechala kopie Camilliných e-mailů na policii, udělala si další výtisky, které uložila do složky.

Vytvořila časovou osu Camillina života, počínaje narozením, přes smrt biologických rodičů, krátký pobyt v sirotčinci, až po následnou adopci, a sepsala všechny adresy, kde kdy bydlely. K tomu sestavila seznam škol, do nichž chodily, a dále sloupec jmen Camilliných přátel a milenců, tedy alespoň těch, které si pamatovala. Nejprve si vybavila jen křestní jména, ale jakmile se podívala na internet a prošla seznamy žáků příslušných škol, byl soupis poměrně úplný.

Z tohoto seznamu se chtěla setkat s Camilliným bývalým snoubencem, studentem práv z Tulaneovy univerzity jménem Brandon Keefe. Val neznala podrobnosti jejich vztahu a rozchodu až na to, že se Keefe s Camille rozešel a do roka se oženil se svou dávnou přítelkyní.

Na střední měla Cammie nejlepší kamarádku Georgianu Pagano, která odešla na vysokou do Kalifornie, a Val si vzpomněla, že se provdala za muže, s nímž se seznámila v Los Angeles.

Pokud šlo o nepřátele, Val žádná jména nenapadla. Není pochyb, že Cammie uškodila velké spoustě lidí, ale zhruba v posledním roce se upřímně snažila svůj život napravit. Vždyť dokonce vstoupila do kláštera, pro boha živého! Měla tedy být v bezpečí!

Jenže jak to bylo ve skutečnosti? Opravdu se Camille snažila upřímně věci napravit?

Podařilo se jí přece otěhotnět.

S nikým jiným než s knězem.

Což Val připomnělo, aby na seznam připsala zaměstnance kláštera svaté Markéty počínaje sestrou Lucií, nejlepší kamarádkou Cammie. Cam tvrdila, že Lucia je zajímavá a jiná a že má jisté psychotronické schopnosti a umí předvídat, což jí připadalo fascinující. Jednou se zmínila o svém podezření, proč Lucia odešla do kláštera. Podle Camille prchala od své tajné minulosti.

Přesně jako Cammie.

Jenže Camillin zločin nebyl žádným tajemstvím: románek s manželem vlastní sestry. Val se v nitru všechno sevřelo při vzpomínce, jak na sestru ječela: „Vypadni! Dej nám ksakru pokoj!“ Není divu – vždyť Camille přistihla v její ložnici se Sladem! Brzy nato se sama sbalila a vypadla z ranče. V hloubi duše považovala své manželství za skončené. Dokonce i nyní jí vzpomínka na Sladea s Camille – kristepane, s její vlastní sestrou! – drásala starou ránu v duši.

„Hajzl jeden,“ zaklela polohlasem a pokoušela se soustředit. Nesmí své mysli dovolit, aby se zatoulala bůhvíkam a uvízla v osidlech otázek typu „co by bylo, kdyby“.

Co kdyby ses neprovdala za Sladea?

Co kdybys Cammie tehdy po prázdninách nenabídla, aby k vám šla bydlet?

Co kdyby tě té noci nezavolali k nehodě?

Co kdyby ses nikdy o manželově nevěře s vlastní sestrou nedozvěděla?

Co kdybys polkla hořkou pilulku, potlačila hrdost a pokusila se s ním rozumně promluvit?

Co kdyby Cammie nikdy neodjela z Bad Luck…?

„Přestaň!“ okřikla se. Takhle se nikam nedostane. Setřásla ze sebe staré melancholické vzpomínky a přinutila se potlačit zoufalý smutek a znovu myslet jako policistka.

Vzpomínala na jeptišky, o nichž se Cammie zmiňovala: sestra Edwina, kterou považovala za „hotovou ledovou královnu“, a Angela, podle Cammie „hloupá husa“ nebo „jediná spravedlivá“. Dosti podivný popis, kdyby ovšem nezazněl z úst Camille s jejím zvráceným smyslem pro humor.

„Copak nejsou všechny jeptišky hodné a spravedlivé?“ zeptala se Val sestry při jedné z jejích prvních návštěv penzionu Briarstone a Cammie se usmála s uličnickou jiskrou v oku. Stály ve Freyině bylinkové zahradě nedaleko trojice ptačích budek posazených na různě vysokých kůlech a slunce svítilo tak silně, že mhouřily oči.

Cammie se hlubokým hlasem uchechtla. „Jistěže je většina jeptišek hodných. Strašně hodných. To se pojí s klášterem. Angela spadá do kategorie hodných, ale kupříkladu Edwina?“ Cammie rozhodila rukama a zavrtěla jimi v nerozhodném gestu. Povahou vysoké jeptišky si nebyla jistá. „Nijak zvlášť. A sestra Devota?“ Cammie obrátila oči v sloup. „Neustále v roli oběti.“ Sama pro sebe přikývla a dodala: „Stejně jich je tam ještě pár, ve kterých se nevyznám. Irene si někdy hraje na mistra světa a jde si za svým hlava nehlava. Pokud má dědictví země připadnout tichým, tak Irene zdědí velký kulový. V jednu chvíli je jako ruský voják a pak vzápětí laskavá a klidná. Irene je fakt divná.“

Cammie se na chvilku zamyslela. „A sestra Zita je tak… tichá. Vždycky všechny sleduje. Až z toho skoro mrazí. Vždycky je strašně mlčenlivá, dokud ovšem není načase přikyvovat matce představené. Zdá se, že se snaží získat u sestry Charity plusové body nebo možná i u kněžích nebo u Boha. Kdo ví? Prostě mi to jen nepřipadá upřímné, ale já bych měla radši mlčet.“ Přešla k jedné ptačí budce a nakoukla do otvoru. „Nikdo doma, co?“

„Ještě ne. Takže… máš tam nějaké kamarádky?“ zeptala se Valerie.

„Z té skupiny? Jenom Lucii, ale možná jen z toho důvodu, že jsme chodily na stejnou střední, chápeš, takže máme společnou minulost,“ – naznačila ve vzduchu uvozovky – „přestože jsme o sobě tehdy vlastně ani nevěděly.“ Připustila: „Dobře vycházím s Angelou. Ona je podle mého fakticky roztomilá. Vlastně není možné, aby ji člověk neměl rád.“

„Myslíš ‚jedinou spravedlivou hloupou husu‘?“

„No jo. Možná jsem to s tou husou přehnala.“

„Ty že bys někdy něco přehnala?“ provokovala ji Valerie.

„Jasně, moi, věř anebo nevěř. Ale Angela mi připadá přirozená. Opravdická. Pokud jde o Mauru, tou si tak jistá nejsem.“

„Proč ne?“

„Prostě nevím. Jen takové tušení. Maura je knihomol. Tichá. Má tlusté brýle a nikdy – doopravdy vůbec nikdy! – se neusmívá.“ Po očku pohlédla na Val. „Někdy mi připadá, že třeba vůbec není naplněna Duchem svatým. Nezdá se mi, že by si v životě užívala radosti.“

„Třeba je jenom uzavřená.“

„Možná,“ zašeptala Camille. „Ale do jedné teda fakticky vůbec nevidím. Do Asterie. Působí jako naivka a snílek, jako kdyby věřila na pohádky a proměny žabáků v prince a tyhlety romantický kraviny.“

„A stala se jeptiškou?“ To vypadalo dost divně.

„Kdo ví, proč šla do kláštera… Sestra Edwina mi povídala, že prý byla Asteria zasnoubená s chlapíkem, co spáchal sebevraždu, a tak Asteria vstoupila do kláštera. Podle Edwiny měla na vybranou buď jít do kláštera a oddat se Bohu, nebo do blázince…“

„Nedramatizuješ to?“

„Každý má dramatický životní příběh. Teda až na sestru Charity. Ta hlásá, že chtěla být jeptiškou už od svého prvního přijímání. Chápeš to?“

Camille se odmlčela a hlasitě povzdechla. „Asi bych neměla dělat klepy o žádné z nich. Hrozně nerada bych slyšela, co by ony povídaly o mně.“

„Klášter svaté Markéty mi v tvém podání připadá spíš jako střední škola,“ poznamenala Val.

Cammie se rozesmála, ale beze stopy veselí v hlase. „Tys to furt nepochopila, co?“ zavrtěla hlavou. „Jasně že je klášter jako střední! Celý svět připomíná střední školu. Stačí se rozhlídnout.“

Cože? „Možná tvůj svět.“

„Svět každého,“ přesvědčovala ji Cammie. „A věř mi, klášter je úplně to samý. Stejný zasedací pořádek, stejné autority, stejné partičky. Jenže to tam funguje jako v dívčí škole.“ V tom okamžiku odvrátila pohled, zamračila se a zkrabatila obličej.

Val si stále dokázala sestru představit přesně tak, jak toho dne vypadala: oblečenou v obyčejných šatech – normálních šedých kalhotách a bílé halence, beze stopy líčení, černé vlasy svázané do tlustého copu, který v odlescích slunce přecházel do modré. Camille přešla k lavičce a posadila se. Vypadala neskutečně smutně.

„Nemusíš do toho jít,“ navrhla jí Val. „Třeba nejsi stavěná na to být jeptiška.“

„Já vím.“ Cammie zkřivila ústa do žalostného sebelítostivého úsměvu. „Jenže když už s něčím začneš…“

„Není to pro tebe.“

„Chápu. Jasně. Šla jsem do kláštera z úplně pitomých důvodů.“ Nadzvedla si cop a upravila gumičku, aby jí hustý pramen nepadal do obličeje. „Dělám si z ostatních jeptišek srandu. Ale některé ženy jsou tam tak oddané Bohu a jejich víra je tak neotřesitelná, až lituju, že také tak pevně nevěřím. Modlím se každý den, abych uvěřila, ale… nevím.“ Zavrtěla hlavou a mezi obočím se jí objevily jemné vrásky. „Sestry jako Louise, Angela nebo Dorothy, ty patří do kláštera. Přestože jsou napůl zamilované do otce O’Toola – to je mladý sexy kněz a všechny sopranistky se z něj můžou zbláznit.“ Zazubila se. „Možná i já.“ Odloupla kousek oprýskávající barvy z kůlu pod budkou.

„Ale vážně,“ pokračovala. „Jsou moc hodné. Vem si třeba Louise. Patří k těm lidem, co mají za každou cenu dobrou náladu. To mi hlava nebere. Má i hudební sluch. Pořád si prozpěvuje nebo pobrukuje, což dovádí velebnou matku k šílenství. Bomba.“ Camille se usmála, jako by ji ta myšlenka pobavila. „Někdy se mnou chodí pracovat do svatého Elsinoru.“ Pokradmu na sestru pohlédla. „Já vím, podle tebe bych se měla sirotčinci vyhýbat, ale já myslím, že je to dobré místo, kde by člověk měl začít splácet.“

„Opravdu?“ Svatý Elsinor nepatřil k místům, na které by bůhvíjak ráda vzpomínala. Farnost daleko od centra New Orleans, vybudovaná na mírném výběžku, propojená s klášterem svaté Markéty, spojovala je především péče o děti v sirotčinci.

„Opravdu.“ Camille blýskla zářivým úsměvem. „Hele, snažím se. Ale…“ Pokrčila rameny a úsměv jí z tváře postupně mizel. „Pravdou je, že ve skutečnosti dost bojuju, abych se zapojila.“

„Více než ostatní?“

„Kdo ví? Spousta ostatních také nevypadá na typické jeptišky. Vezmi si Irene. Byla baletkou, chápeš? Primabalerínou. Tak si to srovnej. Sportovní, silná, a ne zcela ukotvená.“

„Podle mého nic takového jako jeptiška-primabalerína neexistuje,“ zavrtěla hlavou Val.

„Nemělo by.“

„Jak to myslíš?“

„Podle mě má svou temnou stránku.“ Camille zvážněla. „Možná ji máme všichni.“ Přimhouřila oči a sledovala, jak vysoko nad nimi krouží jestřáb. „Pravdou ovšem je, že jsou všechny přesvědčeny o správnosti svého konání – zapadají tam.“

„Ale ty ne?“

„Hm. Já ne.“

„Nikdo tě tam přece nedrží násilím. Máš spoustu času na rozmyšlenou.“

„A kam bych šla?“

„Kamkoli, Cammie. Jsi mladá a krásná a chytrá jako čert. Pokud chceš složit řeholní slib, dobrá. Pokud je život v klášteře pro tebe ideální, vynikající. Ale pokud si myslíš, že tam nepatříš, tak odejdi.“

Camille odvrátila pohled a zadívala se přes voňavý trs rozmarýnu kamsi daleko, kam viděla jen ona. „No, jenže v tom je právě ten problém, víš? Myslím, že nepatřím nikam…“ Vytáhla sluneční brýle a zakryla si oči tmavými skly.

Val to trhalo srdce. „Moc mě to mrzí,“ zašeptala se staženým hrdlem, protože si uvědomila své provinění. Vždyť i ona sehrála roli v sestřině rozhodování. „Neměla jsem tě tehdy v noci vyhodit. Měla jsem si s tebou promluvit, naslouchat ti.“

„Ne, tos neměla.“ Camille se při tom pomyšlení ušklíbla. „Byla jsem s tvým manželem. A to je něco, o čem by matka představená neslyšela ráda. Vyzpovídala jsem se ze svých hříchů knězi, ale…“

„Sestře Charity jsi lhala.“

„Jen jsem vynechala některé informace, nic víc.“ Camille hlasitě popotáhla, jako by přemáhala slzy, jenže když se Val chtěla přesvědčit, zda nepláče, měla oči zakryté brýlemi, takže nic neviděla.

„Všechno to byla chyba.“

„Můj životní příběh,“ prohlásila Camille a pak spěšně odešla brankou ze zahrady ven.

Nyní, téměř o rok později, se Valerii bolestivě svíralo srdce při pomyšlení, jak mohla zachránit sestře život. Kdyby onoho dne reagovala jinak, změnilo by to Camillin osud?

Patrně ne. Jenže vinu stále cítila, visela nad ní a nikdy zcela nezmizela.

Val si zapsala pár poznámek o Camilliných komentářích ohledně obyvatelek svaté Markéty a doplnila je o své pocity z lidí, s nimiž se toho dne setkala. Pak si namátkou vybavovala další jména, která si předtím zapsala: otec Paul Nelad, Regina St. James, Terri Sue, jejíž příjmení nevěděla. Zkrátka ti, o nichž se občas Camille zmínila. Civilní zaměstnanci kláštera. Mezi nimi byli ještě i další, různí dobrovolníci a podobně, ale jejich jména neznala. V duchu se nabádala, ať si nezapomene vyžádat úplný seznam zaměstnanců kláštera. Náhle jí padlo do oka jméno Franka O’Toola naškrábané do poznámkového bloku, kam si ho zapsala už dřív.

Když si ho vybavila, usoudila, že otec Francis O’Toole je záhada. Byl příliš pohledný, aby neupoutal pozornost, příliš výrazný, aby člověku vypadl z hlavy. Přemítala, jaké to asi musí být chodit k němu ke zpovědi, a to pomyšlení ji zneklidnilo.

Propiskou namalovala kolem jeho jména kroužek a stále ho obtahovala, přepisovaná linie tmavla, jako by si ho vytyčovala coby cíl.

Vždyť o to šlo, ne?

Kdo jiný by si přál smrt její sestry?

Kdo jiný v sobě měl tolik vášně?

To Valerie nevěděla.

Když ovšem hleděla na jeho jméno v poznámkovém bloku, zapřisáhla se, že to zjistí. A brzy.

21. kapitola

O několik hodin později seděl Montoya u pracovního stolu. Bratra už uklidnil navrácením motocyklu. Než Cruz nastartoval harley, znovu nadhodil téma Lucie Costové, ale Montoya mu nic víc neprozradil, protože nemínil mařit vyšetřování. Už tak bylo dost ošemetné, že on sám vyšetřuje vraždu Camille Renardové. Kdyby na oddělení neměli zoufalý nedostatek lidí, určitě by se uvažovalo o jeho stažení z případu.

Pro tuto chvíli na něm však stále pracoval.

Jenže jaká existovala reálná šance, uvažoval, že dvě ženy, s nimiž on a jeho bratr na střední chodili, skončí v klášteře svaté Markéty jako jeptišky?

Prakticky nulová.

Nulová.

Do mužských i ženských klášterů v Louisianě vstupovalo stále méně lidí. Přesto Lucia i Camille vstoupily do řeholního řádu, který byl dokonce i podle obvyklé úrovně považován za zastaralý.

Celé odpoledne ze své kanceláře slyšel, jak ostatním policistům vyzvánějí telefony, všichni psali do počítače a oddělením se rozléhal šum hovoru jen občas přerušený krátkým výbuchem smíchu. Ačkoli klimatizace tiše hučela, teplota dosahovala hodně nad dvacet stupňů, prostory vyhřívalo i teplo lidských těl, zářivek a elektronických přístrojů svádějících boj s chladicím systémem.

V jedné chvíli mu prolétla kolem otevřených dveří pružnou rychlou chůzí Lynn Zarosterová, jedna z bystrých mladých policistek v hodnosti detektiva. S každým krokem se jí natřásala hříva černých kudrnatých vlasů. Jednou rukou si tiskla k uchu mobil, v druhé držela láhev dietní koly a při každém pohybu jí trošku vybryndala.

„Já vím, já vím. Hele, je mi fuk, co ten debilní hajzl tvrdí,“ chrlila do telefonu. „Povídám ti, že má prdel napůl v chládku. Tomu zmetkovi už přečetli práva – já osobně jsem mu je přečetla! – a on sdělil, že to pochopil. Promluv si se zástupcem Mottem. Ten všecko slyšel.“ Spěchala dál chodbou, podpatky jí klapaly, a jak se vzdalovala, ztratil ji z doslechu.

Jenže teď už všechno utichalo, v práci zůstalo jen pár detektivů z denní směny, kteří nadpracovávali hodiny.

Montoya obrátil pozornost zpět k případu. Ťukal tužkou o stůl zalitý svitem počítačové obrazovky, na níž měl fotografie z místa činu vraždy Camille Renardové. Zapisoval si poznámky do bloku – otázky, na něž chtěl získat odpovědi.

Kdo ji zabil? Kdo měl motiv a příležitost?

Kdo ji před smrtí viděl jako poslední?

Proč na sobě měla svatební šaty, sakra?

Jaký měl význam pravidelný vzor kapiček krve na výstřihu šatů?

Proč jsem měl dojem, že mi matka představená ani ostatní z kláštera svaté Markéty nechtějí nic prozradit?

Měl jen nejasné teorie, nedotažené nápady, ale nic konkrétního. Snad jen dojem, že otec Frank je podezřelý číslo jedna.

Frank O’Toole.

Zavřel oči a snažil se představit si muže, kterého znal od mládí, jak utahuje škrtidlo kolem krku jeho bývalé milenky stále větší silou, až se jí zastaví srdce, to vše uprostřed kaple, kde pohodí mrtvolu u oltáře, před nímž se s ostatními tolikrát modlil.

A pak co? Vyklouzne ven do deště, aby ji vzápětí objevila sestra Lucia? Nedávalo to smysl, ale koneckonců většina vražd není bůhvíjak dokonale naplánovaná.

Rozhodl se soustředit na to, co věděl. Uvědomil si, že odpovědi mohou být klidně pohřbené někde v jeho poznámkách nebo v poznámkách ostatních policistů. Měl výpovědi od všech lidí nějak spojených s klášterem a farností, krom nich i od několika dalších ze sousedství, kteří byli o půlnoci venku. Jeden z nich, pan Sylvester, venčil psa. Měl výpověď i od dvou mladistvých, kteří si užívali v autě na příjezdové cestě u domu opodál. Mladí milenci – polonazí, v autě se zamlženými okny – byli vyděšení do morku kostí, když na ně zabušila policie, a tvrdili, že si ničeho neobvyklého na pozemcích kláštera nevšimli.

Měl výpovědi od všech jeptišek a zaměstnanců; většinou spali a nic neslyšeli. Jiných verzí bylo málo – pouze od Lucie Costové, která „něco zaslechla a sešla dolů zjistit, co se děje“, a matky představené, Charity Variscové, jež vyběhla z kanceláře poté, co uslyšela křik sestry Lucie o pomoc. Sestra Louise připustila, že zhruba v té době šla na toaletu, a sestra Irene byla vzhůru, ale v posteli, protože měla starost o svého nemocného otce. Neslyšela nic, ačkoli má celu téměř vedle sestry Lucie. Otec Paul si četl a otec O’Toole šel navštívit churavého pana Wembleyho. Zahradník Neron Lopez, jediný další muž bydlící v klášteře, byl ve svém pokoji nad garážemi. Energický sedmdesátník sledoval noční talk show na jedné z pouhých dvou televizí v areálu kláštera. Druhá patřila otci Frankovi.

Pouze tři lidé přiznali, že věděli o Camillině těhotenství: otec Frank, Valerie Renardová a Lucia Costová. Ti všichni se ve svých výpovědích o nenarozeném dítěti zmínili. Matce představené se Camille nesvěřila – dle tvrzení sestry Charity.

Bylo snad dítě důvodem Camilliny vraždy? Nebo existoval nějaký jiný motiv, který měl být teprve odhalen? Další tajemství?

Znovu si Luciinu výpověď přečetl. Právě ona narazila na otce Franka venku v dešti, když šla hledat otce Paula. Podle jejího prohlášení O’Toole tvrdil, že je za Camillinu smrt zodpovědný, a údajně vyslovil něco ve smyslu „To je všechno má chyba, Bůh mi odpusť“.

Montoyovi to znělo jako přiznání.

Montoya odložil výpovědi stranou a uvědomil si, že bude muset některé jeptišky vyslechnout znovu, zejména Lucii Costovou. Co ji to vlastně vzbudilo? Co přesně slyšela? Výkřik? Volání o pomoc? Něčí kroky na chodbě? A byla si jistá Frankovým přiznáním viny? To si zase bude muset ujasnit s knězem, společně s tuctem dalších otázek. Ze sousedů nic použitelného nevymáčkli, ale stálo by za pokus ještě s nimi promluvit. Navíc bude muset odehrát další kolo s matkou představenou a otcem Paulem. A s její sestrou Valerií chce také ještě prohodit slovo. Přeposlala mu pár e-mailů, které jí Camille napsala, a pak se ještě osobně zastavila s vytištěnými verzemi. Hezky svědomitá; ovšem měla dobrý důvod, vždyť jí zavraždili sestru.

Při čtení e-mailů si připadal jako voyeur. Vztah mezi sestrami byl zjevně napjatý z důvodu, který jasně neformulovaly. Poslední zpráva od Camille byla nejprůkaznější – zdálo se, že je v hluboké depresi.

Rozmyslela jsem si to. Už to u svaté Mark. nevydržím. Odcházím. Však víš proč.

Evidentně pochybovala o sobě i o svém rozhodnutí stát se jeptiškou.

Žádné překvapení.

Není sporu, že se cítila pod dost silným tlakem na to, aby chtěla z kláštera odejít. Šlo výhradně o milostný románek a těhotenství nebo o něco víc? Nabízela se jasná odpověď. Čekala přece dítě a odhalilo by se tajemství jejího sexuálního vztahu s otcem O’Toolem, což by ji značně pošpinilo v očích mnohých, kteří věřili v posvátnost slibu čistoty.

Jenže to může být i jinak, napadlo ho. Kroutil propiskou mezi prsty. Těhotenství třeba byla jen zástěrka.

Hluboce se zamyslel. Poškrábal se na bradě.

E-maily ho trápily, protože u svaté Markéty nebyl žádný počítač; klášter skutečně představoval krok zpět do jiného století. Podle údajů na vytištěných kopiích pocházela většina Camilliných mailů z BlackBerry, jenže to byl další moderní přístroj, který byl u svaté Markéty tabu. Pár mailů přišlo z knihovny nedaleko kláštera.

Montoya ověřoval údaje, aby se ujistil, že BlackBerry je registrovaný na Camille Renardovou, která ho i platí. Rád by se podíval na výpisy z účtu a volaná čísla jeptišky, která se navenek vzdala pozemských statků, mezi něž dle jeho názoru patřily počítače, mobily a podobné přístroje.

BlackBerry zatím nenalezli.

Další malé tajemství.

Poznamenal si všechny anomálie Camillina života, všechno, co nezapadalo do řádu archaické instituce, v níž bydlela, ani do denního rozvrhu činností, jehož se měla držet. Těhotenství. Svatební šaty, v nichž byla zavražděna. E-mailová pošta sestře. Dokázal ještě pochopit, že v klášterech se asi nejmodernější technice příliš nedaří, ale svatá Markéta byla zastaralejší než ostatní kláštery. Přesto Camille e-mailovala, možná posílala i zprávy z telefonu. Věděl, že takto komunikovala s Valerií – ale s kým ještě?

Brzy měl dostat do ruky seznam telefonních hovorů. Pozorně si ve svém počítači prověřil, zda už mu náhodou nepřišly.

Zatím ne.

Snažil se dát dohromady pár posledních dní života sestry Camille, avšak bez většího úspěchu. Trávila svůj čas dosti podobně jako ostatní řádové sestry – podle přísného rozvrhu činností, mezi něž patřily modlitby a díkůvzdání, mše, doba určená k meditaci, přípravě pokrmů a účasti při společných jídlech. Krom toho i trocha domácích prací a sestra Camille navíc pomáhala v klášterní bylinkové zahradě. Podle matky představené se Camille odvážila i mimo zdi kláštera a pracovala v sirotčinci ve svatém Elsinoru na opačné straně jezera Pontchartrain.

Z Montoyova pohledu to vypadalo, jako by její návštěvy svatého Elsinoru byly jedinou příležitostí, kdy opouštěla klášter.

Potkala snad svého vraha venku?

Nebo šlo o někoho, s kým se důvěrně znala, koho vídala často v areálu svaté Markéty za zamčenými branami?

A co třeba v sirotčinci, v prastaré instituci, z níž byly Camille s Valerií adoptovány? Podle jeho poznámek tam Camille pobývala jako malá, jenže Valerie byla o pět let starší. Ta by si mohla něco pamatovat. Pro Camille byl však pobyt v sirotčinci jen nejasná šmouha v paměti. Mělo nějakou důležitost, že tam v poslední době pracovala jako dobrovolnice, nebo šlo o pouhou shodu okolností?

Pohlédl na papíry na stole. Na vrcholu jedné hromady ležela výpověď Franka O’Toola. Jeho alibi na první pohled sedělo, ale zasluhovalo si i druhý pohled. Obzvlášť ve světle jeho emotivního doznání sestře Lucii.

Z chodby k němu doléhaly protesty nějakého lumpa, který se zaklínal, že je nevinný, a žádal, aby mu sundali pouta.

Některé věci se nikdy nezmění.

Montoyovi zazvonil mobil a na displeji spatřil své domácí číslo a na malé obrazovce také Abbyin obličej.

„Ahoj,“ zahlaholil.

„Nazdárek.“

K uklidnění mu stačil jen zvuk jejího hlasu. Pohodlně se opřel. „Co se děje?“

„Klasika: plínky, zvratky, prádlo a taky přetrvávající nedostatek spánku díky tobě a Benovi.“

Uchechtl se a zívnul. Měl za sebou dlouhou noc i den. Čtyřiadvacetihodinové nasazení už cítil. Bolela ho záda i šíje.

„Takže…,“ pokračovala, „mě jen napadlo, jestli vůbec přijdeš domů na večeři. Ono už se totiž začíná stmívat, chápeš?“

Neskrýval se v té otázce ironický osten?

„Jo, a mimochodem tvému synovi vyrostly za dobu tvé nepřítomnosti všechny zuby a začal chodit.“

A jéje. Ironie na plné pecky!

Montoya se neubránil dalšímu uchechtnutí, přestože v jejím hlase už znělo naštvání. „Vtipná dáma.“

„Umím být vtipná, když musím.“

Pohlédl na hodinky. „Jo. Dorazím.“

„Fantastické! Myslíš, že bys mohl cestou vzít láhev vína a bochník chleba? Třeba francouzského nebo italského.“

„Jedině když mi zkroutíš ruku,“ zasmál se. Pak ještě dodal: „Fakt bolestivě. Anebo jinou část těla, kterou máš radši.“

„Třeba nos?“ vypálila pohotově.

„Něco ti povím. Dnes v noci si budeš moct vybrat.“

„Sliby chyby. Hlavně mi zavolej, až budeš odcházet, a já podle toho uchystám večeři.“

„Jsi rozjetá.“

„Pro jistotu.“ Zavěsila a on zůstal s úsměvem sedět. Jo, s takovou ženou má jednoznačně kliku. Opravdu. Pohlédl na fotku Abby na svém stole – tiskla k sobě maličkého Benjamina v peřince, sama měla nahá ramena. Upřel na syna láskyplný pohled. Na fotografii malý Ben spal, tmavé řasy mu spočívaly na boubelatých tvářích, klidný obličej rámovaly tmavé vlásky.

Montoyovi se sevřelo srdce pocitem, o němž nevěřil, že by ho někdy mohl poznat.

„Ahoj!“ strčil do kanceláře hlavu Bentz. „Jdu si znovu promluvit s Velkým otcem. Napadlo mě, jestli se nechceš připojit.“

„Teď?“ Montoya pohlédl na hodiny na stole.

„Je to zaneprázdněný muž.“

„To jsme všichni. Takhle označuješ O’Toola? Velký otec?“

„Jo, ale asi předčasně. Ještě to vlastně nevíme.“

Montoya odstrčil židli na kolečkách od stolu a sáhl po bundě. „Myslím, že to brzy zjistíme.“ Krev už byla zpracovávaná v laboratoři. Výsledky testů DNA zatím nepřišly, ale vzorek krve, který si Frank O’Toole váhavě uráčil nechat odebrat, brzy odhalí, zda je možným kandidátem.

A pokud není, pomyslel si Montoya, zkontroloval zbraň a vsunul ji do pouzdra, ocitneme se zase na začátku.

Ve tmě, kdy hoří jen svíčky a je otevřené jediné okno, aby dovnitř vpustilo závan noci, věším sutanu na háček. Dávám si načas, ohřívám olej a pak pomalu vtírám hedvábnou tekutinu do své nahoty; jsem pomazaný, přejíždím si dlaněmi po svalech. Pod kůží se mi rýsují pevné dlouhé šlachy a dokonale se napínají, když je masíruji.

Ramena a břicho, tvrdé a vypracované.

Boky a stehna samý sval; ve světle svíček se krásně lesknou. Hýždě oblé, svaly zaťaté.

Dívám se na svůj obraz v úzkém zrcadle.

Vysoký.

Pohledný.

Téměř dokonalý.

Ale pár kazů se najde.

Jeden je v rameni, kam se hluboko do tkáně zavrtala kulka a zůstala tam tak dlouho, dokud jsem nenašel sílu ji vyprostit. Stále tam mám ještě prohlubeň, důlek, který mi kazí skvělý vzhled kůže, ale už je malý, téměř neviditelný. Vlastně se nic vážného nestalo.

Druhá nedokonalost je mnohem závažnější.

Pravá noha.

V místech, kde by pod kolenem měly být vyboulené lýtkové svaly, mám jen změť šlach, potrhaných vazů a zjizvenou kůži. Vtírám si olej do dávných ran a připomínám si, že jsou to jizvy ze souboje, válečné zranění způsobené v boji za vyšší cíle.

Důvod, proč jsem pozdržel svou misi.

Dlouhé roky jsem věnoval rehabilitaci nohy, odhodlaný k dokonalé chůzi bez chybičky, ba i k běhu, ke skrytí své nedokonalosti před světem.

Až dokud nenadejde čas.

Přejíždím prsty přes zubatou jizvu, hnětu zmučené svalstvo pod kolenem, natírám starou ránu.

Čekal jsem.

Byl jsem trpělivý.

Nyní vím, že jsem se dočkal odměny.

Bůh mě volá.

Čekání je u konce.

Pokleknu čelem k zrcadlu.

Zhluboka se nadechnu. Myslím na ženy.

Na všechny ženy s vyzývavými úsměvy, provokativními pohledy, vlhkými rty a dvojsmyslnými řečmi. Svůdnice a běhny, sirény i poběhlice, všechny si myslí, že budou právě ony natolik výjimečné, že poruším svůj celibát právě s nimi…

Kdyby tak věděly…

Chvěly by se vzrušením?

Hnaly by se za potřebou nechat se pokřtít v kalných vodách?

Jistěže ano.

V temnotě se usmívám, vzpomínám na jejich hříchy, živočišné a vášnivé, na pulzující tkáň, vůni chtíče smísenou s parfémem a potem, která se vznáší ve vzduchu.

Cítím tlak ve slabinách.

Krev se mi začíná pěnit.

Mé mužství ztopoří, cítím, jak v něm tepe.

Myslím na všechna ta úchvatná otevřená ústa, překvapení a touhu probleskující v dávno mrtvých očích.

A pak se modlím.

22. kapitola

Otec Frank se příhodně vypařil.

A vypálil Bentzovi rybník. Montoya si všiml kolegova poraženeckého výrazu a toho, jak zatínal zuby, když přes kovovou bránu hleděl na sestru Charity.

Ani matka představená, která na zazvonění přišla osobně, neměla nadvakrát radost. Neměla vůbec radost.

„Otec Frank je v nemocnici,“ prohlásila. Sevřela rty a v očích zvětšených za skly brýlí se zračilo tiché opovržení. Měřila si je přes kované mříže brány. „Měl jste si smluvit schůzku.“

„To jsem udělal,“ upozornil Bentz.

Nakrčila prošedivělé obočí. „Odvolali ho do nemocnice.“ Zasunula ruce do rukávů hábitu, jako by čekala, až odejdou.

Bentz se nemínil vzdát.

„Když už jsme tady, mohli bychom si stejně dobře promluvit s ostatními lidmi z našeho seznamu.“

„Jenže je už pozdě, alespoň tady pro nás v klášteře, a s otcem O’Toolem mluvit nemůžete. Proč se tedy nevrátíte zítra v nějakou lepší hodinu?“

„Právě teď je lepší hodina,“ pustil se do ní i Montoya. „Dokud lidé všechno mají ještě čerstvě v hlavě.“

Bentz přikývl. „Krom toho se možná mezitím ukáže otec O’Toole.“

Zdálo se, že jim chce oponovat, dokud Bentz nezačal odříkávat jména zaměstnanců kláštera, s nimiž si potřebovali promluvit.

„Dobrá,“ souhlasila nakonec. Zamračila se, odemkla bránu a strnule odkráčela, aby našla všechny, kteří museli být znovu vyslechnuti.

Montoya se rozhodl promluvit si přímo se sestrou Lucií bez ohledu na to, že se kdysi vzdáleně znali. Chtěl vidět na vlastní oči její reakci, až se jí zeptá na kamarádku. Nyní seděli proti sobě v téže místnosti, kde ani ne před čtyřiadvaceti hodinami vyslýchal Franka O’Toola. Stejný svícen na zdi, matné světlo, poškrábaný stůl a nepříjemný pocit, že se pravda skrývá v tmavých koutech mimo jeho dosah a uniká pryč ze světla.

„Ty si nepamatuješ, co tě probudilo?“ zeptal se Montoya a nahlédl do poznámek.

Sestra Lucia zavrtěla hlavou a nervózně proplétala prsty. Byla bledá a vypadala, jako kdyby chtěla být naprosto kdekoli, jen ne v této místnůstce při policejním výslechu.

Dveře do chodby nechali otevřené dokořán, takže dovnitř pronikalo trochu chladivého vzduchu z tmavého průchodu. Montoya chtěl dveře zavřít. Podezíral matku představenou, že se prochází v doslechu, a její přítomnost měla na ostatní jeptišky mrazivý dopad.

Na druhé straně kaple seděl v podobné místnosti Bentz a vyslýchal obyvatele kláštera – jeptišky i civilní zaměstnance –, jejichž výpovědi potřebovaly ujasnit.

„Ne,“ prohlásila. „Nepamatuju si na žádný konkrétní zvuk, který by mě vzbudil. Byl to jen pocit.“ Nervózně se kousla do rtu a on viděl, že je opravdu špatná lhářka. „Možná jsem…, ehm…, zaslechla ve spánku nějaký hluk, něco se mi zdálo, co já vím. Nebylo to ale nic, co bych dokázala konkrétně popsat.“

„Výkřik?“ tlačil na ni.

Divoce zavrtěla hlavou. „Ne.“ Zrudla a odvrátila pohled.

„Volání o pomoc?“

„Ne!“

„Kroky?“

Podívala se mu do očí a v pohledu měla zoufalství a smutek. „Omlouvám se,“ zašeptala.

S takovou se nikam nedostanou. Zkusil nový směr. „Tak dobrá. Promluvme si o otci O’Toolovi. Potkalas ho té noci v ambitu?“

„Ano. Spíš on potkal mě. Klepala jsem na dveře otce Paula a do světla vstoupil otec O’Toole. Vyděsil mě.“ Znovu se vrátila k vysvětlování, jak se mladší kněz znenadání objevil za jejími zády.

„Bylas nejbližší kamarádkou sestry Camille?“ nadhodil nové téma Montoya.

„Možná.“ Pokrčila rameny. „Aspoň jedna z kamarádek. Jsme tady všechny kamarádky.“

O tom pochyboval. „Právě tobě se svěřila se svým těhotenstvím. Bylas jediná.“

Lucia zalétla pohledem daleko od něj. „Ano,“ špitla rozpačitě. „No, víš, chodily jsme spolu do školy, ačkoli jsme se tehdy moc nekamarádily.“

„Prozradila ti, že to dítě je Franka O’Toola?“

Nakrčila hladké čelo. „Nikdy ho nejmenovala.“

Montoya si udělal poznámku.

„Ale rozhodně řekla, že s otcem dítěte měla…, ehm…‚ poměr – toto slovo použila. Což bylo dost jasné, když byla těhotná,“ shrnula to sestra Lucia.

„Jméno otce O’Toola ale nezmínila?“

„Ne.“ Lucia těžce polkla. „To určitě ne, ale já jsem je…, párkrát jsem je viděla. Jak se… objímali…, líbali. Když si mysleli, že se nikdo nedívá.“

Rozpačitě uhnula pohledem.

„A ostatní je také viděli?“

„Asi jo.“ Znovu zvedla ramena, ale tělo měla strnulé. Jako by chtěla vyskočit z vlastní kůže. „Snažili se chovat diskrétně, ale… však víš…, vždycky tady někdo je.“

„Jak se sestra Camille cítila? Myslím v souvislosti s těhotenstvím,“ zeptal se Montoya.

„Podle mě byla… vyděšená. Tvrdila, že neví, co bude dělat, ale že asi bude muset pryč z kláštera.“

„Byla odhodlaná si dítě nechat?“

„Cože? Ach!“ Vytřeštila oči. Pochopila, že se ptá na možnost Camillina násilného ukončení těhotenství. „No jasně, byla odhodlaná mít dítě a vychovat ho. Nikdy by neudělala nic, čím by to ukončila. Vůbec nic. Ani náhodou!“ Lucia energicky vrtěla hlavou. Vášnivě. Nyní rozhodně nic nepředstírala. „Sestra Camille byla sama adoptovaná a chtěla za každou cenu najít své biologické rodiče. Myslím, že nevěřila, že jsou mrtví. Kvůli tomu dítěti a… Ach ne, nikdy by neudělala nic, čím by mu ublížila. Chtěla ho vychovat.“ Lucia vzdorovitě zvedla drobnou bradu, jako by cítila potřebu zachránit kamarádčinu pověst.

„Vyvíjela na otce O’Toola nějaký nátlak?“

„Nevím… Mluvila s ním, ale nikdy fakticky neřekla nic jiného než to, že bude mít dítě. Pokud se ptáš na to, jestli ho žádala, aby odešel z kláštera a vzal si ji, tak o tom nic nevím.“

„Jak vzal informaci o jejím těhotenství?“ vyzvídal Montoya.

„Prý ho to rozčílilo.“

„Jak rozčílilo?“

Zavrtěla hlavou. „Nevím. Asi byste se na to měli zeptat jeho.“

„Taky se zeptáme.“

„Podívej, on ji nezabil,“ přesvědčovala ho. „Přísahal mi, že to neudělal!“

„Ty ses ho ptala?“

„Ne, jistěže ne. Prostě mi to pak řekl.“ Objasnila, o čem si povídala s knězem, ale Montoyovi se zdálo, jako by se přitom stahovala do sebe, jako by věděla, že nemá nic prozradit, že by tím nějak zradila jak Camille, tak otce Franka.

Montoya si uvědomil, že udělal chybu, když ji vyslýchal sám. Sestra Lucia byla vyděšená. Nervózní. Možná i proto, že byl muž, patrně i proto, že se tak podobal Cruzovi. Kdyby ji vyslýchala policistka, dost možná by k ní byla otevřenější.

Zeptal se na BlackBerry nebo na nějaký jiný mobil.

„O tom nevím nic, ale měla deník, myslím. Nebo možná jen poznámkový blok,“ připustila váhavě Lucia.

Deník. Tam by se něco dalo najít… Bentz na něj ale při prohlídce Camillina pokoje nenarazil.

Montoya se zeptal sestry Lucie, co o deníku ví, ale ta ho prý nikdy nečetla. Věděla jen o jeho existenci.

Další slepá ulička, pomyslel si Montoya. Výslech uzavíral s více otázkami než odpověďmi. „Děkuji,“ rozloučil se nakonec.

Zdálo se, jako by Lucii klesla ramena úlevou. Evidentně měla radost, že má rozhovor za sebou.

Když vyšli ze dveří, spatřili sestru Charity, jak rázuje chodbou, probírá se kuličkami růžence, zatíná zuby a pevně svírá rty.

„Skončili jste?“ zeptala se přísně. Pronikavý pohled očí zvětšených skly brýlí se upíral na Montoyu.

„Ještě ne.“

Zavrtěla hlavou, lem šátku se jí otřel o zadní stranu hábitu. „Zde se nacházíme v domě našeho Pána,“ pronesla tiše, „ne v místnosti pro výslechy. Uvědomuji si, že děláte svou práci, ale podobná narušování našeho řádu opravdu nemíníme podporovat.“ Na okamžik však mírně roztála, uvolnila strnulé držení těla a prosebně na něj pohlédla. „Samozřejmě chceme, abyste odhalil vraha sestry Camille. Musí se zodpovídat před soudem. Ale za jakou cenu to má být? Všechny mé řeholnice jsou mimo sebe, všude kolem nás se náhle plíží podezíravost. Klepy, výmysly a strach v našem klášteře vystřídaly naději, lásku a víru.“ Dlouze a nesmírně znaveně povzdechla. „Věřím v sílu Všemohoucího, i v Syna a Ducha svatého, že nám z této situace pomohou. I když děláte svou práci, prosím, věnujte domu Páně úctu, které je hoden.“

„Snažíme se zde jen vést vyšetřování.“

„Chápu, detektive, ale za jakou cenu?“ Vrásky v obličeji měla toho dne výraznější, obvykle bojovný duch se zdál být poražen.

Montoya pocítil k velebné matce záblesk soucitu, ale nemínil ustoupit. Nesmí couvnout, dokonce ani kvůli samotnému Ježíši Kristovi. „Tyto záležitosti vyžadují čas, sestro. Vím, že chcete, abychom odvedli řádnou práci.“

„Řádnou?“ Pobouřeně sešpulila rty. „Pojďte se mnou,“ vybídla je a odhodlanými rychlými kroky, s rozevlátým hábitem za sebou ho vedla do kaple, kde prudce otevřela dveře. „Tomuto říkáte řádná práce?“ Nevěřícně zvedla obočí a pak teatrálně ukázala na vnitřek malého svatostánku.

Většinu povrchů pokrýval prach na zjišťování otisků. Byl všude – na dřevěném povrchu lavic i na polstrovaných klekátkách. Bible a zpěvníky byly rozházené. Všude panoval nepořádek.

„Musíme se věnovat vyšetřování.“

„Ještě jednou opakuji, detektive, toto je svatostánek Boží. Bez ohledu na to, jaké ukrutné zvěrstvo zde bylo spácháno, toto místo je svaté. Vysvěcené. Nezapomínejte na to.“

Se znechuceným výrazem odešla a rychle spěchala pryč, než jí stačil položit další otázky.

Rozhodl se, že ji nechá trochu vychladnout, a vydal se hledat Bentze. Bylo mu řečeno, že šel znovu pátrat do cely sestry Camille. Sestra Devota ho doprovodila do klášterního dormitáře, kde se nacházely pokoje jeptišek. Vedla ho úzkou chodbou bez oken osvětlenou pouze svícemi pověšenými na stěnách ve svícnech, které by se klidně hodily i do středověkého žaláře. Vyvolávaly zdejší ponurou atmosféru zatuchlý pach a dlouhé stíny nebo spíše fakt, že zde přišla o život mladá žena rukou stále neznámého vraha?

Sestra Devota ukázala na Camillinu celu, kde našel otce Paula a sestru Edwinu – vysokou jeptišku se skandinávskými rysy, která hlídkovala na chodbě a střežila Bentze.

Uvnitř malého pokojíku sváděla bitvu temnota s chabým světlem lampičky. Panovala zde zhruba stejná útulná atmosféra jako v hrobce. Povlečení stáhli kriminalisté z laboratoře, aby ho prozkoumali.

Bentz právě odsunul lůžko, aby si prohlédl podlahu pod ním. „Říkal jsem si, že se podívám ještě jednou,“ oznámil mu Bentz a rozsvítil displej mobilu, aby bylo lépe vidět na podlahu. Přestože zde svítila lampička, místnost byla tmavá jako krypta.

„Nenašels čirou náhodou nějaký deník?“ zeptal se Montoya. Nakláněl se k Bentzovi a mluvil potichu, aby ho nikdo neslyšel.

„Ach jistě, tak se to dělá! Najdeme deník a hned se nám rozlouskne případ a odhalíme pachatele. To se stává dnes a denně,“ dodal sarkasticky a vzhlédl k holému popraskanému stropu. „Zatím jsem na něj nenarazil.“

„No jo, to jsem si myslel.“ Montoya se narovnal a zalétl pohledem k nadýchaným obláčkům prášku na snímání otisků prstů, který byl nanesený na rovných stěnách. Cítil v kostech, že tady nic nenajdou. Absolutně nic.

Obešel malé tvrdé lůžko. Na tomhle miniaturním kavalci snad Camille s Frankem O’Toolem nemohla obcovat? Připadalo mu to nepravděpodobné, ale možné bylo všechno. Když zvítězí vášeň, všechny obvyklé předpoklady musí jít stranou. Zdravý rozum v takovém případě zkrátka vyletí komínem.

Jenže když prohmatával matraci, něčeho si všiml. Chyběl jeden knoflík, jímž se přidržovalo prošití náplně matrace. Bylo to obvyklé. Uniklo to pozornosti. Přesto si natáhl rukavici a strčil prst do maličké dírky, kterou vytvořily nitky utrženého knoflíku.

Špičkou prsty nahmatal nějaký hrbolek, nepatrný uzlík v látce. „Co je to?“ zeptal se a všiml si, že matraci někdo sešil drobnými stehy. Vytáhl kapesní nůž s několika čepelemi a tou nejmenší velmi opatrně, aby předmět poškodil co nejméně, rozpáral ručně sešitý otvor.

Sáhl dovnitř a nahmatal okraj nějakého složeného papíru. Pomalu vytahoval dlouhou tenkou obálku, maličko zmačkanou, jak byla nacpaná pod potah matrace.

Zvenčí nebyla žádná adresa, ale obálka byla zalepená a přes chlopeň, kterou byla uzavřená, měla červenohnědou skvrnu.

„Krev?“ zeptal se Bentz.

„Vypadá to tak.“

Bentz prohlásil: „Může to být otisk prstu.“

„Jasně.“ Montoya se s rozlepováním nenamáhal. Na obálce mohou být sliny, krev nebo otisky. Znovu použil nejtenčí čepel nože a rozřízl obálku. Opatrně z ní vytáhl jediný list papíru, dopis adresovaný jen „Mému milovanému“ a podepsaný iniciálou „C“.

Odstavce mezi oslovením a prostým podpisem tvořeným jediným písmenem byly psány křečovitým, zdánlivě chvatným rukopisem a popisovaly do nejmenších detailů to, co pisatelka toužebně očekává od svého milence. Tento dopis nebyl nijak květnatý a kýčovitě romantický. Naopak. Byl žádostí o sexuální praktiky, velmi konkrétní, svědčící o silném poutu k adresátovi.

Překvapilo to dokonce i ostříleného veterána Montoyu.

„Je to rukopis sestry Camille?“ zeptal se a matka představená znechuceně přelétla pár řádků se rty sevřenými do úzké čárky.

„Mohl by být,“ připustila. Vzápětí z ní maska odporu spadla a vystřídala ji lítost. Pokřižovala se. „Camille byla zmučená duše.“

23. kapitola

Val seděla v oblíbeném křesle, nohy složené pod sebou, poznámky o Camille na nedalekém stolku. Rozhostila se noc, v místnosti hořela osamělá lampa a televize naladěná na zpravodajský kanál tiše poblikávala. Bo ležel stočený do klubíčka u křesla a hlasitě chrápal. Právě dotelefonovala s detektivem Montoyou a zpracovávala jeho informace, když vtom pes obrátil hlavu k francouzskému oknu a tiše zavrčel.

„Nech toho,“ okřikla ho, ale Bo vyskočil a přitiskl nos ke sklu. Znovu zavrčel hlubokým varovným tónem.

„Co blbneš?“ podivila se. „Kašli na to.“

Jenže pes stál u okna jako přibitý, chlupy na zádech zježené, pysky ohrnuté a vrčel dál.

„Co se děje?“ Zhasla světlo, aby ji nebylo v pokoji vidět, a přešla k oknu. Opatrně vykoukla ven do tmy.

Zahradu osvětlovala lampa z verandy a několik solárních svítidel vydávajících matné modravé světlo podél pěšinek na trávnících. Staré duby vrhaly pokroucené stíny, ale všechno se zdálo být v pořádku. Z oken Freyina bytu se linulo příjemné světlo, i na hlavní chodbě se svítilo, a dokonce také v jednom z pokojů pro hosty. Nejvyšší patro, kde bydlel Slade, však zůstávalo temné.

„Nic to není,“ uklidňovala psa a snažila se přesvědčit i sama sebe, že Bo zachytil pach vačice, která přišla pytlačit na zahradu, nebo mývala nebo třeba sousedovic kocoura.

Přesto i ona pociťovala mírnou nervozitu, byla neklidná. Rozechvěle znovu rozsvítila a zašla do kuchyně, v mikrovlnce si ohřála vodu a našla sáček s čajem.

Zrovna se usadila zpět do křesla a trochu zklidnila rozjitřené nervy, když Bo nastražil uši a tiše dlouze zavrčel.

„Tak dost,“ okřikla ho. „Jasný?“ Jenže najednou zaslechla zvuk motoru nákladního auta. Nemusela se ani dívat z okna, aby věděla, že se vrátil Slade.

Vynikající. Ještě toho trochu. Jako by nestačilo všechno ostatní. Od telefonátu s detektivem Montoyou přemýšlela o sobě. Ohlížela se zpět na svůj život.

Na chviličku zavřela oči a překonávala nepatrné nutkání kdesi v hloubi svého nitra, naprosto směšnou ženskou rozechvělost, kterou v ní Slade stále dokázal vyvolat.

Přestaň s tím bojovat. Buď ráda, že ho tady máš. Třeba ti dokáže pomoct najít Camillina vraha. A jestli ne, poskytne ti aspoň morální podporu.

Pohrdavě si v duchu odfrkla. Morální podporu? Muž, který se jí pokusil svést sestru?

To je snad vtip…

Co když ale Cammie lhala a všechno si vymyslela? Cožpak si Val už nepřipustila, že je to velmi reálná možnost? Tak či onak jednání se Sladem bude složité.

Bo se mohl zbláznit, vrtěl ocasem, kňučel u dveří. No jistě. Mezerou mezi žaluziemi sledovala Val Sladea, jak vystupuje z auta. Namísto aby zamířil k hlavní budově, obrátil se a rázoval přímo k jejímu domku.

„A je to tady,“ vydechla a vyšla ke dveřím právě ve chvíli, kdy na ně zabušil. Bo se mohl zbláznit, musela tedy odemknout závoru a otevřít.

Slade stál na verandě přímo pod světlem, oddělovala je pouze síťka proti hmyzu ve dveřích. Jeho obličej byl popelavý a ztrhaný, měl zaťaté zuby a strniště na bradě. Znaveně se na ni usmál, vlastně jen zvlnil rty do křivé čárky. „Tak co? Mělas pro sebe dost prostoru?“

„Pořád jsi tady, že?“

Přítomnost Sladea Houstona se skutečně nedala přehlédnout. Ramena měl široká téměř přes celé dveře a připomínal jí tím, jak mohutné a svalnaté má tělo. „Buď milá,“ žadonil.

„Já jsem vždycky milá.“

Roztáhl koutky. „Přesně tak. Milí lidé pozvou ty, kdo jim stojí na prahu, bez problémů dál.“

Bo vykvikl, ale po Sladeově příkrém pohledu se utišil.

„Tak jo,“ přikývla a otevřela rám se síťkou, který trochu zavrzal, a ustoupila stranou. „Pojď dál. Něco pro tebe mám.“ Přešla ke stolku, kde si všimla několika prošlých upomínek na hromádce s účty, kterou už dlouho přehlížela. Zvedla velkou obálku od svého advokáta. „Na tomhle pracuju,“ prohlásila. „Návrh žádosti.“ Podala mu obálku a on jen pohlédl na zpáteční adresu. „Musí se doladit nějaké podrobnosti, a když už jsi tady…“ Pokrčila rameny, snažila se v sobě zmobilizovat hněv, potřebu odstřihnout všechna pouta, zoufalou snahu dát mu najevo, že si nemíní jediným mizerným manželstvím zničit celý život. Nedokázala to však. Všechny její vášnivé emoce vychladly se ztrátou Cammie.

„Mám už jedno předvolání v autě.“ Hodil obálku na konferenční stolek. „Teď není vhodná chvíle.“

S tím měl pravdu. „Jen abys znal můj výchozí postoj.“

„Oukej, chápu.“ Výraz obličeje mu ztvrdl. „Ale momentálně nás čeká větší sousto, nemyslíš?“

Přikývla. „Fajn. Bezva. Příměří. Protentokrát.“ Mávla ke křeslu. „Jen jsem chtěla, aby mezi námi bylo jasno.“

„Přímo průzračně jasné.“

„Prima.“ Vstoupila do malého kuchyňského koutu a přes rameno zavolala: „Mám čaj, kávu nebo limonádu.“ Otevřela lednici a nenápadně nakoukla do pokoje, kde se Slade skláněl k psovi a drbal ho za ušima. Při tom známém pohledu se jí maličko sevřelo srdce. Kolikrát ho viděla přesně v této poloze na verandě jejich velkého, starého, porůznu přistavovaného ranče. Díky zapadajícímu slunci za zády se proměnil v malebnou siluetu. Slade v předklonu drbal psa, pak si rázně zul zaprášené boty a vstoupil do kuchyně. Stejný obrázek viděla snad stokrát.

Když přišel domů, nikdy ji nezapomněl políbit. Buď jí rychle vlepil pusu na tvář, nebo, což bylo častější, ji sevřel do náručí a vášnivě ji políbil. „Myslím, že máme čas na rychlovku,“ zašeptal jí do ucha a myslel to napůl vážně. Cítila z něj seno, koně a prach a v prvním roce jejich manželství na jeho nabídku obvykle kývla. Nechápavě však odpovídala: „Na cože máme čas?“ Pak se rozesmála, a než se nadála, zvedl ji a nesl do ložnice a tam se s ní miloval – a vůbec ne ve spěchu.

Jindy přišla domů z práce a našla na vařiči bublat něco jen stěží poživatelného a Slade tancoval kolem hrnců. Jakmile zaslechl její kroky, ohlédl se přes rameno, pak v předstíraném překvapení zvedl ruce, jako by se vzdával. „Jsem nevinný, detektive,“ prohlásil a tvářil se náramně proradně, v očích mu blýskala hříšná temná jiskra.

„O tom pochybuju,“ odpovídala mu většinou. A on se vzápětí jako na povel prudce otočil, za zády přitiskl ruce k sobě, jako by očekával pouta, ale mohl si vykroutit krk, jak se po ní ohlížel rošťáckým pohledem. „Spoutej mě tak či onak.“

A zase skončili v posteli.

Jak je tedy možné, že přešli od lehkovážného zamilovaného pubertálního škádlení přímo k tomuto utrpení – naprosté nedůvěře a neustále doutnajícímu hněvivému vzteku?

Odpověď zněla prostě:

Camille.

Val se mu podívala do očí a přemýšlela, zda i on bolestně klopýtá po nerovné cestě vzpomínek. „Je tady i pivo.“

„To bude fajn.“ Přišel za ní do kuchyně, vzal si z její natažené ruky Coors a odšrouboval uzávěr. Dlouze se napil a zamířil do obývacího pokoje. Usadil se na malou pohovku, ona na své křeslo. Složila si nohy pod sebe, jak bylo jejím zvykem, a usoudila, že patrně nebude nijak nebezpečné svěřit se mu s posledními novinkami o Camille.

„Před malou chvilkou jsem mluvila s detektivem Montoyou.“

„Něco nového?“

„Žádné odpovědi,“ povzdechla. „Jen další otázky.“ Prozradila mu, že policie hledá mobil a deník nebo zápisník. „Vím, že nějaký telefon měla, a vlastně mě nikdy ani nenapadlo, že by to mělo být divné, jenže bohužel nemám tušení, kde je teď. A taky nevím vůbec nic o deníku.“ Nevěnovala pozornost svému rychle chladnoucímu čaji a dodala ještě: „Nejpodivnější věc, o které se znovu zmínil, je to, že Camille údajně hledala naše biologické rodiče. Už jsem to slyšela předtím, ale nevěřila jsem tomu. Vždycky jsme věděly, že naši rodiče zemřeli. Byli vzdáleně spříznění s Nadine a Genem, tedy s našimi adoptivními rodiči, kteří nás brali na hřbitov k jejich hrobům.“

„Nikdy jsi to nezpochybňovala.“

„Ne.“ Pomalu vrtěla hlavou a zvedla hrnek. „Adoptovali nás ze svatého Elsinoru, když jsme byly ještě úplně malé, a nikdy jsem neměla důvod pochybovat, že naši rodiče opravdu zemřeli.“

„Ovšem Camille ho měla.“

„Asi jo.“ Valerie stále zpracovávala novou informaci. „Jenže to je šílenost. Vždyť nám pravdu o našich rodičích nikdo netajil. O své adopci jsme věděly a celý život jsme znaly identitu svých biologických rodičů.“

„Určitě?“

„No jasně.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“

Upila čaje. Závěry, k nimž docházel, se jí ani za mák nezamlouvaly. „Z toho všeho, co nám bylo řečeno…“

„A nikdy tě nenapadlo, že by Gene a Nadine Renardovi mohli lhát?“ zvedl skepticky obočí. „Lidi si něco vymýšlí v jednom kuse, hlavně když je to staví do dobrého světla.“

Spatřila v jeho očích pochyby a rychle se odvrátila, protože se v ní všechno vzpíralo tomu uvěřit. To není možné. Musí to být nějaká chyba! Kolikrát jí její matka Nadine vyprávěla historku o jejich adopci, o tom, jak bojovali s úředním šimlem, aby si Valerii a Camille mohli osvojit a mít jako vlastní? Vzpomínala na svého otce u kuchyňského stolu, jak si vybavoval minulost, jak mluvil s knězem a žádal, aby mu dovolil adoptovat pokrevní příbuzné.

„Dnes jsem tam byl,“ prohlásil Slade a přehodil výhybku do přítomnosti.

„Kde?“ divila se. „Ve svatém Elsinoru? Proč?“

„Potřeboval jsem nějak zabít čas.“

„Asi jsi zabíjel hodně času. Je to pěkně daleko.“ Vzpomínala na vysoké zdi kolem hřiště u školy a na bíle natřený kostel, kde nikdy nezvonily zvony. Zvonice byla prázdná a stejně zchátralá jako ostatní budovy.

Pokrčil rameny. „Farní úřad byl zavřený. Našel jsem však toto.“ Podal jí letáček s informací o nadcházející dobročinné dražbě, která byla inzerovaná jako galavečer konaný výhradně za účelem získání finančních prostředků na nový sirotčinec.

„A důvodem, proč jsi tam zašel, je…?“ Věděla, že dnes rozhodně sirotčinec nenavštívil žádnou čirou náhodou.

„Tak především jsi naprosto jasně naznačila, že potřebuješ trochu prostoru. Rozhodl jsem se tedy stáhnout, nechat tě na pokoji a navštívit některá z míst, o nichž ses zmiňovala, míst spjatých s tvou minulostí. Projel jsem kolem vašeho domu a taky kolem školy.“

Najednou znervózněla. Naskočila jí husí kůže. Snažila se přičarovat své minulosti laskavější tvář, ale vybavovaly se jí pouze zamlžené obrazy a pocity zmatku a strachu, nepochopení, co se stalo rodičům, a také obav o mladší sestru. Vzpomínala na ruce, které se jí dotýkaly ve snaze ji uklidnit, a nezřetelné hlasy, jež se jí pokoušely vysvětlit, že rodiče zemřeli. V hlavě se jí objevovaly rozmazané obličeje se soucitným nebo ustaraným výrazem, tichý šepot a slova, která ji měla ukonejšit, když byla vystrašená a osamělá.

„Všechno bude v pořádku,“ šeptala nějaká starší žena a hladila ji po rameni.

„Není na nás zpochybňovat Boží vůli,“ pronesl varovně jakýsi muž ve zdobeném plášti, asi kněz.

„Cesty Boží jsou nevyzpytatelné,“ hlásala další žena, tentokrát s namodralými naondulovanými vlasy.

Jenže Valerie věděla jen jedno – že život už nebude jako dřív. A pak se zničehonic objevili Gene a Nadine Renardovi, zachránci, kteří se rozhodli adoptovat nejen ji, ale také její sestřičku. „Všechno je naprosto nereálné,“ připustila a upírala pohled do hrnku, oproti jehož bílé glazuře čaj vypadal tmavě.

Slade se jí zeptal: „Pamatuješ si vůbec na své biologické rodiče?“

„Jistě. Když umřeli, byly mi čtyři. Skoro pět.“

Ale opravdu si na ně pamatovala?

Ano, měla v hlavě pár vzpomínek, ale nic konkrétního. Viděla zahrádku za domem s prázdným vybetonovaným jezírkem a oprýskaným piknikovým stolkem a židličkami. Vzpomínala si na matku – nesmírně štíhlou a tmavovlasou –, jak odpočívala pod převislými dlouhými větvemi vrby, kouřila a konec cigarety červeně žhnul. Otec zřejmě neustále pracoval v garáži, rámusil tam a také měli sklep, že? Schody se vinuly dolů do tmavého vestibulu páchnoucího zatuchlinou, se zamčenými dveřmi… Nebo jsou už tyto představy sny? Vymyšlené vzpomínky, které ve skutečnosti neexistovaly?

Vyschlo jí v ústech.

„Vzpomínáš si, že by tví adoptivní rodiče někdy mluvili o návštěvách u tvých skutečných rodičů?“

„Ne. Nebyli si tak blízcí…“ Hlas jí zmlkl a obrátila k němu pohled. „Všechno to přece víš.“ Párkrát se o tom bavili po svatbě.

„Nepamatuju si, že bych někdy viděl fotografie tvých vlastní rodičů.“

„Vždyť to bylo ještě před obdobím počítačů a telefonů s fotoaparáty. A fotky se ztratily…“ Tak jí to alespoň tvrdili. Chtěla Sladeovi oponovat, ale najednou se jí sevřel žaludek. Musela svou představu o svých adoptivních rodičích přehodnotit. Skutečně jí lhali? Hluboce jí to otřáslo.

„Znáš ale jména svých biologických rodičů? Své opravdové příjmení?“

„Ano. Jmenovali se Mary a Michael Brownovi.“

„Běžná jména.“

„Jo, já vím. Ale proč by lhali? Myslím máma a táta – Nadine a Gene. Proč by něco skrývali?“

„Možná se právě na to snažila přijít Cammie.“

„Panebože,“ zašeptala při vzpomínce na sestru. Cammie vždycky měla smysl pro drama a příliš bujnou fantazii.

Slade zvrátil hlavu vzad a Val sledovala, jak mu poskočil ohryzek, když se znovu dlouze napil z láhve. „Možná ji právě proto zabili.“

„Jenže to nedává vůbec smysl. Stalo se to tak dávno…“ Pokoušela se vybavit si nějaká fakta, podrobnosti o smrti svých rodičů. Bylo jí řečeno, že zahynuli při letecké katastrofě. Letěli na jednodenní výlet. Valerii a Camille nechali u přátel. Došlo k tragické nehodě a letadlo se zřítilo. Prarodiče jim již zemřeli, takže malá rodina zdrcená strašnou zprávou musela nějak vyřešit, kdo se postará o děti. Valerii a Camille tedy poslali do svatého Elsinoru, dokud se nerozhodne.

Nakonec se věc skutečně vyřešila. Holčičky si měli vzít Renardovi, protože Nadine byla velmi vzdálená příbuzná Mary Brownové. Byli jedinými příbuznými, kteří měli prostředky a byli ochotní se postarat o batole a předškolní dítě.

„Cammie ti neprozradila, že hledala vaše biologické rodiče?“

„Ne,“ zavrtěla Val hlavou.

„Proč ne?“

„Nemám tušení. Možná proto, že bych se jí vysmála, že je cvok, co honí duchy.“ Hluboko v nitru náhle ucítila pronikavý závan, který pronikl úplně všude a otřásl samotnými základy jejího života, odvál všechny vzpomínky, o jejichž pravdivosti nepochybovala. Jakmile pohlédla na Sladea, sevřelo se jí hrdlo. „Protože pokud měla pravdu, pokud Mary Brownová nebyla naše matka,“ zašeptala a leták jí šustil v prstech, „pak byl celý můj život jedna velká lež.“

„Požehnej mi, otče, neboť jsem zhřešila. Od mé poslední zpovědi uplynul den,“ šeptala sestra Asteria známá slova a křižovala se. Na druhé straně zpovědní mřížky seděl utopen v hlubokém stínu kněz ochotný naslouchat. Naštěstí to byl otec Paul, a nikoli otec Frank. Snažila se zapomenout na své zrychleně bušící srdce, sepjala ruce a zhluboka se nadechla.

Kněz jí šeptal povzbudivá slova, a tak zavřela oči a začala ulevovat svému srdci. „Kdysi jsem se zamilovala do jednoho muže. Ukázalo se, že je ženatý, a jakmile jsem to zjistila, opustila jsem ho.“

Knězův obličej byl skrytý, ve tmě neviděla jeho výraz, ale věděla, že ji sleduje s plnou pozorností. Zcela zaujatě jí naslouchal a ona pokračovala.

„Byla jsem odhodlaná nikdy neudělat tutéž chybu a nikdy se již nezamilovat do smrtelníka, chtěla jsem jít ve šlépějích Ježíše, mého spasitele, protože má síla…“ Cítila, jak se jí oči plní slzami. Hlas jí vypověděl službu. Znovu se rozechvěle nadechla.

„Pomalu, mé dítě. Uspořádej si myšlenky a vyzpovídej se.“

Snažila se o to. Vychrlila ze sebe všechno, co ji trápilo v několika uplynulých týdnech. „Zhřešila jsem myšlenkou,“ přiznala se. „A činy…“ Znovu umlkla a sbírala odvahu. Ať bude trest jakýkoli, jistě bude snazší než vláčet břemeno svých soukromých hříšných tajemství.

Asteria měla dojem, že zaslechla další zvuk, tiché kroky za dveřmi zpovědnice.

Celá ztuhla.

Není možné, že by se zde někdo potloukal nebo pokradmu poslouchal. Ne, její zpověď je pouze mezi ní a knězem…

A přesto měla dojem, že někoho slyšela, spíše vycítila něčí přítomnost. Velmi blízko. Nezaslechla snad tlumený povzdech?

Její neklid sílil. O přítomnosti cizí osoby byla již naprosto pevně přesvědčena.

Přítel nebo nepřítel?

Polkla.

„Pokračuj, mé dítě,“ pobídl ji kněz ochraptělým šeptem a Asteria se snažila uklidnit svou představivost. Odjakživa se dostávala do potíží kvůli příliš bujné fantazii, snům a nočním můrám. Byly její zkázou.

Nyní však těsně po smrti ubohé sestry Camille její obavy nabobtnaly a vlastní hříchy náhle vyvstaly jako hrozivé přízraky a drásaly jí nervy.

Potřebovala se zbavit svých tajemství, vyzpovídat se z hříchů, které ji svazovaly.

Snažila se tedy nevšímat si vlastního zděšení, potila se hrůzou a cítila, jak jí krůpěje potu stékají po zádech.

Je přece sama ve stánku Božím, jen s otcem Paulem, kvůli uložení pokání. Dlouze vydechla a znovu se rozpovídala; v duchu se stále přesvědčovala, že je v bezpečí.

Tady jí nikdo nemůže ublížit.

Jenže se přesvědčovala marně.

24. kapitola

„Pes může zůstat s tebou,“ prohlásil Slade, když nesl prázdnou láhev od piva k Val do kuchyně. Její malý útulný domek v zahradě, tak odlišný od různě poslepovaného ranče v Texasu, měl pro něj příchuť domova. Uvědomil si proč. Kvůli přítomnosti Valerie.

„Necháš mi ho?“ zavolala na něj z obývacího pokoje, v němž stále ještě tiše hrála televize.

„Na noc.“

Bo zvedl hlavu, ale polohu nezměnil. Ležel na koberečku u Valeriiných nohou. Vstala z křesla a Bo okamžitě vyskočil, připraven vyrazit kamkoli za ní.

Nepodobá se ti náhodou? zamyslel se Slade. Rozčilovalo ho, jak je vůči Val zranitelný. Měl pro ni slabost. Bratři se nemýlili. Měla ho pořádně omotaného kolem prstu.

„Možná si ho nechám napořád,“ nadhodila.

„Ani omylem.“

Viděl, že ho provokuje, v oříškových očích jí jen jiskřilo. Kristepane, tohle mu strašně chybělo, jak uměla ve zlomku vteřiny proměnit výraz ze zamyšleného v pobavený.

„Domluvíme si to u soudu při projednávání otázky opatrovnictví psa.“

„Zůstane se mnou na ranči. Dojednáno.“ Slade zamířil ke dveřím a proradný Bo se za ním ani neohlédl. Bylo jasné, že ta němá tvář visí na Valerii úplně stejně jako Slade.

„Páni, miluju, když mi chlap radí, co mám dělat,“ šklebila se. „Nebo jak se mají věci řešit. Jako bych si o svém životě nedokázala rozhodovat sama.“

Viděla, jak se mu zvedl koutek do úsměvu. Dálkovým ovládáním vypnula televizi a přiblížila se těsně k němu. Bradu měla zvednutou v jednoznačně vzdorovitém úhlu.

„Trochu přidrzlá, co?“

„Přidrzlá? Tak označuje počítačová generace samostatné ženy?“

„Tak jo. Chceš boj? Máš ho mít. Tvoje věc.“ Nicméně už se vesele šklebil a nejraději by vyhověl provokativnímu pohledu jejích očí, popadl ji do náruče, zvedl vysoko nad zem a odnesl do ložnice, které si všiml přímo naproti pokoje přes malou chodbu. Otevřenými dveřmi totiž zahlédl její postel, zaznamenal známou předložku na dřevěné podlaze. Jenže si uvědomoval, že kdyby na ni jakkoli tlačil, jen by urychlil její rozhodnutí rozvést se, to bylo jisté. Když Val na jeho pomyslně hozenou rukavici nereagovala, otevřel dveře. Ochranná síť však byla stále zajištěná na zástrčku.

„Stejně bys prohrál,“ ucedila.

Panečku, ta si o potrestání přímo říkala. „Dávej si bacha, Valerie.“

„Na co?“ Znovu zvedla obočí a vysunula bojovně bradu.

„Mohlo by mi přeskočit v hlavě a pak bych tě na místě…, jak to říct? Zmermomocnil?“

Zaúpěla. „Co to má jako znamenat? Předvedl bys mi, kdo je tady pánem? Panebože, ušetři mě…“

„Takže dojednáno. Můžeš si na noc nechat psa, ale…“ Varovně na něj pohlédl. „Pořád patří na ranč.“

„Jasně. Když to říkáš,“ pokrčila rameny a bylo jasné, že to myslí ironicky.

„Pokud jde o zítřek, myslím, že bychom měli zajít do sirotčince, když tam bude otevřeno kvůli dražbě.“

„Měli bychom?“ opakovala nechápavě.

„Ano, my oba. Ať se ti to líbí nebo ne, jsem tady a jsem do toho zapletený.“

„Nic z toho nemusíš dělat.“

„Jasně, ovšem já chci.“

Zaváhala. „Poslyš, Slade, neměj pocit, že mě nutně musíš chránit. Jen kvůli tomu, že ještě nejsme rozvedení. Jsme manželé, ale to neznamená, že do všeho skočíš rovnýma nohama nebo budeš mým mluvčím nebo ochráncem nebo co já vím, co sis vymyslel. Zvládnu to sama. Byla jsem policajt. Detektiv, pamatuješ?“

„Jo. Detektiv, co má noční můry.“

„Ty mají všichni. Jde to ruku v ruce s  prací.“

Slade si tím nebyl jistý. Val sice neměla noční děsy často, ale trpěla na ně. Věděl o tom. Probouzel se jejími výkřiky, často cítil, jak je celá zpocená a chvěje se strachy od hlavy k patě. Pokoušel se ji uklidnit, objal ji, šeptal, že všechno bude v pořádku, ale ona vždycky trvala na tom, že si půjde lehnout do obývacího pokoje. Tam se schoulila do klubíčka na gauči, přikryla se starou dekou a se psem po boku upírala zrak na vyhasínající uhlíky v krbu.

Nikdy neměla nic proti tomu, aby se k ní a k psovi připojil, ale vždycky nejprve potřebovala pár minut o samotě, aby se vzpamatovala. Odmítala mu vyprávět, co přesně se jí zdálo, a mávala nad svými sny rukou s odvoláním na pracovní stres.

Postupně ji začal podezírat, že lže, když se ho snaží uchlácholit. Její noční děsy podle něj klidně mohly být vyvolány hrůzami, jichž byla svědkem při provádění pracovních povinností, ale zároveň dozajista pronikaly do jejího podvědomí mnohem hlouběji, než si přiznávala.

Nyní již stála velmi blízko. Stačilo natáhnout ruku a dotknout se jí, odhrnout jí neposlušný pramen krásných tiziánových vlasů z tváře, obejmout ji kolem krku a přitáhnout k sobě. Odolal však. Namísto toho se jen zeptal: „Takže jsme domluvení na zítřek?“ Samozřejmě byl přesvědčen o nutnosti nechat vyšetřování na policii. Měli by se pokusit nezasahovat do vyšetřování, nechat emoce stranou, ale bylo mu jasné, že Val nemíní vycouvat. S její povahou a zkušenostmi s pronásledováním zločinců by rozhodně nenechala vraha své sestry odejít bez boje. Nakonec dospěl k názoru, že společně možná najdou něco, co policii pomůže, ačkoli kdyby to detektivům přiděleným na případ prozradil, nejenže by se mu smáli, ale také by ho i Val vykázali do patřičných mezí.

Bylo to těžké.

Jenže Val byla odhodlaná řešit věc pouze takto.

Viděl v jejím obličeji zaváhání, ale pak nakrčila čelo.

„Prosím,“ naléhal. „Sám mám jisté zkušenosti. A spoustu otázek. Například o Frankovi O’Toolovi a o tvé adopci. Proč do toho Camille začala šťourat? Předpokládáme, že ji zabili kvůli jejímu těhotenství. Bylo tak prapodivné, že porušila svůj slib. Vždyť se zjevně dostala do šlamastyky, navíc s nikým menším než s knězem. Jenže co když její těhotenství s vraždou vůbec nesouvisí?“

„Cože?“

„Pochop, je to pravděpodobné, ano. Těhotenství je něco tak šokujícího a pro jeptišku pobuřujícího, že se zkrátka domníváme, že nic jiného nemůže být důvodem její vraždy. Jenže jde o pouhou spekulaci.“

„A co ty svatební šaty?“

„Přesně. Co měly znamenat?“ Maličko se k ní naklonil. „Já jen tvrdím, že musíme mít oči otevřené a zvažovat všechny možnosti. A myslím, že s tím dokážu pomoct.“ Už už chtěla něco namítnout, když dodal: „Já se na to nedívám tak emotivně jako ty.“

„Já nejsem…“ Dlouze vydechla. „Dobrá,“ vzdala se nakonec, ačkoli nad vidinou jejich spolupráce nijak nejásala.

„Musíš ale souhlasit s tím, že ať objevíme cokoli, hned s tím půjdem na policii.“

„Jasně.“ Na chvilku zavřela oči. „Jen pořád nedokážu uvěřit, že se to vůbec stalo. Přestože vím, že je to pravda, vždycky jsem něco takového považovala za věc, která se stane jiným, chápeš? Ne Camille.“ Povzdechla a objala se. „Nemůžu věřit, že ji už nikdy neuvidím.“

Kristepane, jak rád by ji sám objal, pevně držel a šeptal jí do ucha nejrůznější slůvka útěchy. Jako by poznala, jakými cestami se jeho myšlenky ubírají, dodala: „Budeme spolupracovat, ale pokud jen jedinkrát nadhodíš téma rozvodu nebo odluky nebo manželství, je s naší dohodou konec. Můj názor moc dobře znáš.“

Chtěl se s ní přít.

Hrozně moc.

Jenže věděl, že se Val stále potýká s bolestí a zármutkem. Naklonil tedy jen hlavu a kývl: „Dohodnuto.“

Ještě se obrátil k psovi: „Dobrou noc, zrádce!“ Otevřel síťku ve dveřích, prošel přes verandu a do chladivého nočního vzduchu. Neohlížel se přes rameno ani nečekal, až za ním cvakne zámek. Snažil se hrát podle jejích pravidel.

Pro tuto chvíli. Dokud nepřijdou na to, co se stalo Camille.

Montoyovi bylo jasné, že Abby bude pěkně naštvaná.

Nedivil se jí.

Bylo pozdě. Fakticky pozdě. Věděl to. Jenže objevení dopisu v Camillině matraci rozpoutalo řetěz událostí, v němž hráli roli kolegové z laboratoře, kteří matraci odvezli s sebou, a začalo další kolečko výslechů. Mluvil s otcem Frankem v jeho kanceláři obložené policemi plnými tlustých knih o filozofii, historii a náboženství. Přejel pohledem po hřbetech a spatřil jména jako Friedrich Nietzsche, Sigmund Freud, Mao Ce-tung nebo Thomas Jefferson. A to byly jen ty nejbližší. Obklopovaly ho stovky dalších.

Knězův stůl byl prázdný až na několik fotografií členů jeho rodiny, z nichž některé Montoya poznával. Nade dveřmi visel krucifix a další za stolem. Na jedné stěně byla i zarámovaná kopie obrazu Ježíše s planoucím srdcem.

Po předložení dopisu otec Frank jen zavřel oči a odtáhl se od něj, jako by snad čekal, že se slova z papíru promění v ďábla v lidské podobě.

„Ano,“ odpověděl na otázku, zda se domnívá, že dopis psala Camille.

Ne, nemyslel si, že by byl určen pro něj, ale neměl tušení, pro koho mohl být.

No skutečně. Pro koho?

Nebo snad Frank O’Toole lhal a snažil se přenést vinu někam jinam? Nebo snad byla sestra Camille zapletená ještě s jedním milencem? A právě on měl jistou sexuální úchylku – na pouta a demonstrace nadřazenosti? Nebo jím byl skutečně otec Frank? Jakmile vyšli z budovy, Bentz připustil, že podle něj ten chlap „lhal přes své ukázkově ortodonticky srovnané zuby, jako když tiskne“.

Jenže pokud měla tedy Camille jiného milence, kdo to byl?

Ta otázka mu vrtala hlavou už od chvíle, kdy našel dopis. Rozhovor s otcem Frankem a sestrou Charity nic neosvětlil. Jakmile velebné matce položil otázku na téma alibi otce Franka, který měl navštívit nemocného starce Arthura Wembleyho, Charity odvrátila zrak, jako by jí bylo trapné lhát, ale knězovu verzi potvrdila.

Charity Variscová se určitě dala označit za loajální.

Montoya se nyní snažil na celý případ zapomenout. Vyhnat ho z mysli alespoň na pár hodin.

Světla předních reflektorů mustangu dopadla na přízemní domek, k němuž odbočil. Typické jižanské stavení, dlouhé a bez chodeb. Zaparkoval na příjezdové cestě u vchodu a vypnul motor. Shrábl na jednu hromadu věci na místě spolujezdce, vzal je do náruče, zamkl auto a přeběhl přes malý dvorek. Celou ulici lemovaly podobné domy. Sousedův pes, přátelský dalmatin, se vrhl přes zimostrázový živý plot oddělující předzahrádky.

„Ahoj, hochu,“ pozdravil ho Montoya a zastavil se, aby psa podrbal. V tu chvíli se otevřely dveře sousedního domu.

„Apollo?“ zavolala psova panička, žena ve středním věku v županu a trepkách. Rozhlížela se z verandy. Rozžhavený konec její cigarety rudě zářil do tmy noci. „Ke mně, ale honem! Domů! Brzo se dá do deště. Mazej zpátky!“

„Radši jdi domů, nebo budeš ve stejným průšvihu jako já,“ poradil Montoya psovi. Apollo naklonil hlavu na stranu a pak vyrazil jako střela, bez potíží přeskočil keře a hnal se na verandu k čekající paničce.

„Co blbneš? Jak si to představuješ – utéct z našeho dvorku?“ kárala ho Montoyova sousedka, ale smála se. Ještě chvíli psovi domlouvala, ale nakonec otevřela ochrannou síťku ve dveřích a pustila ho dovnitř. Apollo neváhal a vřítil se domů. Žena Montoyovi zamávala, típla cigaretu do jednoho z květináčů, které jí lemovaly verandu, a pečlivě za sebou zamkla.

Je načase nechat se seřvat.

V Montoyově domě byla tma, nezůstalo svítit ani venkovní světlo nade dveřmi.

To nevěstilo nic dobrého.

Odemkl dveře a do nosu mu pronikl voskový pach nedávno sfouknutých svíček, jímž prolínala vůně sýra, česneku a ryby.

Rozsvítil světlo a spatřil, že na malém jídelním stole je stále ještě prostřeno pro dva. Lesklé bílé talíře na stole čekaly na ozdobných zlatých mělkých talířích a výrazném pruhovaném prostírání. Vedle malé skleničky s růžovými okvětními plátky stál svícen se třemi kdysi vysokými bílými svícemi se zčernalými knoty. Vosk stékající po svících byl ještě měkký.

Není pochyb, že je v pořádném průseru.

„Do prdele,“ zabručel.

Položil na kuchyňskou linku klíče, láhev merlotu a bochník chleba a hned zamířil do zadní části domu. Měl ho rozšířený, protože se mu podařilo koupit vedlejší parcelu, a tudíž propojil dva řadové domky. Samozřejmě ho musel po hurikánu Katrina radikálně opravit a celé stavení renovovat, ale s výsledkem byl spokojen.

Pode dveřmi ložnice spatřil mihotavou světlou čárku. Televize.

Uvnitř zakňučel pes a zaškrábal na dveře.

Paráda. Další průser.

Pomalu dveře otevíral a Hershey se z nich vyřítil jako tornádo, drápy škrábal podlahu, Montoya najednou viděl jen hnědé chlupy a vlhký jazyk. Pes ho divoce očichával, asi z něj cítil pach Apolla. „No tak, prosím tebe,“ poplácával psa Montoya a obrátil k němu na chvilku pozornost, než strčil hlavu do ložnice.

„Trošičku pozdě,“ prohlásila Abby z postele. Byla podložená několika polštáři a neodtrhla pohled od televize. No jasně. Je pěkně napružená. Měla vlasy vyčesané na temeno hlavy a na sobě velké tričko. U hlavy jí ležel stulený kocour Ansel. Na Montoyově polštáři. Abby stiskla tlačítko Pauza a konečně na něj pohlédla.

„Jo. Fakt promiň.“

„Mně se neomlouvej,“ vyjela na něj zostra. Panečku, byla vzteky doslova rozžhavená doběla. „Pověz to svému synovi, až ho příště uvidíš. Doufejme, že k tomu dojde ještě v tomto tisíciletí.“

„Byl jsem v práci.“

„Vždycky jsi v práci.“

„Tam jsme se seznámili,“ připomněl jí, vklouzl vedle ní a naklonil se, aby ji políbil za ucho. Odtáhla se, znovu se opřela, a když se mu podívala zpříma do očí, odpověděla: „Vzpomínám si.“ Mluvila už trochu méně škrobeně. „Jasně,“ přikývla a hlas jí poněkud změkl. „Věř mi, nechci se chovat jako kráva, ale víš přece, že teď máme rodinu.“ Pohled, který na něj upírala, v sobě měl stejnou vášeň jako vždycky, ale tentokrát v něm bylo i něco víc. Ačkoli se ze všech sil snažila hněvem zamaskovat to, jak ji ranil, viděl, jak je dotčená.

„Když jsme se brali, byla domluva jasná.“

„Já vím.“

„Takže se teď nesmíš rozčilovat.“

„Ale jasně že můžu! Pravidla se změnila. Máme dítě.“

„Když už o něm mluvíme…“ Montoya vyskočil z postele a vyrazil ze dveří.

„Ne, ach to ne! Reubene! Jestli ho probudíš, přísahám, že tě zabiju,“ zavolala za ním hlasitým divadelním šeptem.

Montoya jí nevěnoval pozornost. Dveře do dětského pokoje byly dokořán a on vstoupil dovnitř. Postýlku ozařovala měkkým světlem noční lampička. Benjamin spal, ale Montoya neváhal, zvedl ho do náruče a nesl ho do ložnice, kde Abby znovu pustila televizi. Slyšel nahraný smích a pokračování nějakého sitcomu, který nepoznával.

„Říkala jsem ti…“

„Psst.“

Zatímco Montoya houpal dítě v náručí, vklouzl s ním do postele. Ansel zamňoukal na znamení protestu, seskočil na podlahu a vyklouzl z pokoje.

Malý Ben zívl, obnažil holé dásně, ale oči neotevřel. Hlavičku měl porostlou tmavými vlásky, na některých místech mu vypadaly a jeho ručičky i nožky byly buclaté. Víc se podobal otci než matce, ale to se samozřejmě může časem změnit. Montoya v to doufal.

Abby vypnula zvuk a obrazovka ztichla. „Tak jo,“ kývla. „Omluva se přijímá.“

„Fajn.“

„Ale stejně se mi to nezamlouvá.“

Znovu se rozpoutalo další kolo dohadů, které doutnaly pod povrchem celé měsíce. „Co chceš, abych dělal? Mám vrátit odznak? Jít dělat ochranku do supermarketu?“

„Nebuď hlupák. Jen si myslím, že na oddělení můžeš sehnat i bezpečnější práci s pravidelnější pracovní dobou.“ Odhrnula si neposlušný pramen vlasů z očí a jemně pohladila syna po tváři. „Co třeba něco v kanceláři?“

„Z toho bych na místě zcvoknul.“

Povzdechla si, ale vyfoukla dech nosem a opřela si čelo o jeho. Dítě leželo na posteli mezi nimi. „Jo, asi jo.“

„Hele, tohle je moje práce, Abby. Já prostě honím zločince.“

„A náramně se ti to líbí.“

„Jo.“ Bylo mu jasné, jakou otázku mu vzápětí položí, a tak ji uťal dřív, než zazněla: „Hlavně mi neříkej, ať si vyberu. To není fér! Jabka a hrušky. Dobře víš, co pro mě ty a Ben znamenáte.“

„Ale…“

„Žádné ale. Tak to prostě je. Jsem přesvědčen, že můžeme mít rodinu a já zároveň můžu dělat svou práci.“

Usmála se, ale v očích měla smutek. „Víš, že tě miluju, a jo, žrala jsem ti roli vzpurnýho policajta a strašně jsem se do tebe zabouchla. Jasně, přiznávám, ale krucinál, teď nejde jen o nás dva. Ben potřebuje tátu. Já potřebuju manžela. Hra se změnila.“ Obrátila oči v sloup. „Kristepane, fňukám tady jako hysterka, ubohá ženuška, která se snaží manipulovat svým manželem. To mě vážně štve.“

„Tak přestaň.“ Lehce ji políbil a změnil téma: „Koupil jsem chleba a víno.“

„Ty jsi borec!“

„Možná bychom to, cos uchystala, mohli sníst zítra večer.“

„Mořské plody Alfredo?“ Nakrčila nos. „Druhý den už nejsou dobré.“

„Promiň.“

Přikývla. „Ale trochu jsem dala Cruzovi.“

Montoya při zmínce bratrova jména prudce cukl hlavou.

Abby mu to vysvětlila: „Zastavil se, aby mrknul na Bena, ale nemohl zůstat na noc.“

„To je mi ale překvapení!“

„Máte překvapení v rodině.“

Montoya kývl: „Tak jo. Jsi naštvaná. Chápu.“ Obrátil dlaně ke stropu. „Co chceš, abych udělal, Abby?“

„Nevím.“

„Zítra si vyrazíme. Seženem Benovi hlídání.“

„Ha ha ha, to určitě. Uprostřed případu.“ Dobře věděla, že slibuje nesplnitelné. Toho večera se poprvé skutečně usmála a v očích jí vesele zablýsklo. „Myslím, že to bych už nerozdýchala.“

„Ach jo, ty jsi nevěřící Tomáš…“

„To jsem celá já. Fajn, vyhlašuju příměří. Budiž ti odpuštěno,“ prohlásila a svalila se z postele. To na ní bylo skvělé – nikdy se nevydržela zlobit dlouho. Ach jistě, dokázala se rychle rozžhavit doběla, ale stejně rychle to z ní vyprchalo.

Vyskočila na nohy. „Myslím, že právě v tomhle ohledu hraju dokonale roli milující ženušky.“

„Paráda.“

„Ty se postarej o svého syna a já ti ohřeju večeři.“

„Nemusíš…“

„Přesně řečeno. Nemusím.“ Zastavila se mezi dveřmi, bosá, jednu ruku na klice, a probodávala ho pohledem. „Ale já vím, žes venku honil zločince, aby bylo naše město bezpečné, že? Takže ti tady podávám olivovou ratolest, protože vím, že dokážu vybuchnout jako prvotřídní mrcha. Dobře víš, že plně chápu důležitost tvé práce. A teď se hrozně moc snažíš zjistit, kdo zabil tu ubohou jeptišku.“

Založila si ruce na prsou a opřela se ramenem o dveře. „Poslyš, vím, že být policajtem máš zkrátka v krvi, jasný? Jenže někdy si prostě nemůžu pomoct. To, co děláš, mě děsí do morku kostí. Jsou noci, kdy nemůžu spát ještě ani nad ránem, protože nejsi doma a mně pomalu přeskakuje v hlavě. Představivost mi frčí na plné obrátky. Bojím se, že se ti něco stalo a už tě nikdy neuvidím a… a Ben nepozná svého otce a tak…“ Pohlédla mu do očí pohledem plným tichého temného strachu. „Nemůžu si pomoct, Reubene,“ přiznala. „To pomyšlení mě k smrti děsí.“

25. kapitola

V místnosti byla tma, jen náznak měsíčního světla pronikajícího v úzkém paprsku snad nejmenším oknem na světě. Horko celého dne se usídlilo nahoře pod trámy; vlhké vedro zachycené v malém prostoru.

Ozval se hlas nějakého nočního ptáka, jehož volání znělo v tichu města naříkavě. Edwina nechala sklouznout noční košili z ramen k nohám a vzápětí se vysoukala i z kalhotek.

Obrátila se a dívala se na svůj odraz v popraskaném zrcadle opřeném o zeď na půdě. Byla nahá, měla bílou hladkou pleť, její tělo se utápělo napůl ve stínu, napůl odráželo bledý svit měsíce. Prasklina v zrcadle nedokonale rozdělovala světlou a tmavou polovinu jejího odrazu a připomínala jí, že je pouze služebnicí Boží a že je navždy poznamenaná hříchem.

Světlý cop přehozený přes rameno jí koncem šimral na špičce drobného ňadra. Měla stále svalnaté vypracované tělo, štíhlý pas, široká ramena, útlé boky. Bylo vidět jednu malou tmavou bradavku, druhá se skrývala ve stínu. Chomáček světlých chloupků v rozkroku jí  odraz prasklého zrcadla také dělil napůl.

Polkla a zaplašila veškeré pochyby, sáhla před sebe, tápala po zadní části zrcadla, pak našla hřebík vystupující ze silného dřevěného rámu kolem skla a nahmatala hladký kožený bičík, který tam visel ve skrýši.

Křečovitě sevřela ohlazené držadlo a vytáhla devítiocasý bič ven.

Klesla před zrcadlem na kolena. Polohlasem se pomodlila a pak zvedla strašný mučicí nástroj vysoko nad hlavu, devět řemínků s tvrdými drobnými uzlíky na koncích se houpalo vysoko ve vzduchu.

„Odpusť mi,“ zašeptala a pomyslela na všechny své hříchy. Bylo jich tolik! Tak závažných! Než sem přišla a než se naučila, jak přijímat nejvyšší stupeň rozhřešení, žila v nesmírném hříchu.

Bylo jí řečeno: „Musíš překonat bolest a strach. Musíš vyniknout nad všechny smrtelníky a pykat za své hříchy…“

Stejně jako tolik nocí předtím na sebe hleděla do zrcadla a ohnula zápěstí.

„Vítej, bolesti, odpuštění našich hříchů.“

Dokázala to. Statečně udělala prudký pohyb zápěstím.

Švih!

Bič dopadl na holou kůži.

Ssss! zasvištěl vzduchem.

Plesk!

Kožené řemínky s uzlíky se jí zakusovaly do kůže jako sršni.

Bodaly.

Rychle.

Prudce se nadechla.

Neuhýbej.

Nevykřikni.

Neopovažuj se zavřít oči.

V hloubi duše věděla, že ji někdo pozoruje, že si její činnosti někdo všímá.

Kdo ji sleduje?

Netušila.

Jedny oči? Dvoje? Desatery?

Nedokázala hádat.

Na tom nezáleží.

Vydechla a napřímila ramena.

Pak znovu zvedla bič a udělala rychlý pohyb zápěstím.

Místností se rozlehlo ostré zasvištění.

Val usoudila, že je příliš pozdě, aby obvolávala známé se svými prosbami, ale hned ráno, jakmile se rozední, začne telefonovat. Sama nedokázala na internetu některé věci dohledat, ale ty jí může ověřit její bývalý partner od policie přes policejní připojení. Jedna spolubydlící z koleje pracovala léta na FBI, takže existovala šance k odhalení pravé totožnosti Mary a Michaela Brownových. Val zjistí, kdo vlastně byli.

Od vyhlášení příměří se Sladem před několika hodinami byla pohroužená do práce na internetu, snažila se z něj vydolovat informace, ale žádný směr pátrání nepřinesl kýžené výsledky. Nemohla však úplně přehlížet své závazky vůči Freye ani povinnosti spolumajitelky penzionu, a tak se přinutila vzít útokem účty, nejnaléhavější zaplatit a nakonec zanést aktuální informace do kalendáře na webových stránkách penzionu Briarstone.

Odsud, z kanceláře ve svém domku, obstarávala obchodní stránku související s vedením penzionu. Ve chvílích, kdy nepomáhala Freye s hosty, kontrolovala rezervace, aktualizovala webové stránky, platila účty, udržovala si přehled o místních kulturních akcích a turisticky zajímavých místech a také si dopisovala s ostatními penziony v oblasti.

Bezdrátové připojení umožňovalo přístup k internetu z pokojů v hlavní budově, takže hosté mohli používat své počítače. Penzion však neposkytoval počítačové služby, neměl žádné business centrum, a pokud jde o televize, ty byly pouze dvě – u Freyi v bytě a zde, u Val v ložnici. Freya měla pro vedení starobylého zájezdního hostince svou vizi, tudíž zachovávala Briarstone co nejautentičtější vzhledem k období, kdy byl postaven, aniž by však obětovala moderní vymoženosti. Vybudovala tedy koupelny pro každý pokoj a všude nechala pochopitelně zavést elektřinu. Nicméně pokud jde o elektronické přístroje, snažila se jejich počet udržet na minimu.

Val se z domku také připojovala k internetu bezdrátově a dnes večer počítač naštěstí ztratil signál jen párkrát, což bylo mnohem lepší než obvykle. Nyní počítač zaklapla a vyšla ven na verandu, kde byl cítit vlhký vzduch s vůní řeky a noci. Mračna znovu zakrývala měsíc i hvězdy, schylovalo se k bouři. Opírala se o zábradlí a pohlédla směrem k hlavnímu domu, v němž Slade pomáhal Freye čistit ucpaný odtok v kuchyni. Bohužel nestačilo jen odšroubovat sifon, ale bylo zapotřebí vypůjčit si od instalatérů takzvané péro a zanesené potrubí jím prorazit.

Slade dokázal vyměnit i některé otlučené kryty elektrických zásuvek a spravil náladové světlo ve vstupní hale. Díky tomu všemu si Freyu velmi naklonil.

„Manuálně zručný a krom toho pohledný,“ shrnula Freya, když odvážela velký vysavač do nedaleké skříně, zatímco si Val dávala přestávku ve svém neúspěšném pátrání.

Val nechtěla zabředávat do dalšího hovoru o svém – již zanedlouho bývalém – manželovi, a tak nahlédla do kuchyně, kterou se linuly vůně hořčice, slaniny a jablek. Pekl se speciální jižanský chléb na ráno.

Jenže před Freyou nebylo úniku. Jen si utřela umyté ruce a vrátila se do kuchyně, aby nakoukla do trouby. „Jo, chápu, proč jsi tak odhodlaná pustit ho k vodě,“ konstatovala Freya ironicky.

„Nezačínej zase.“ Val neměla na podobné řeči náladu.

„Ach ach, jsme popudliví, co?“

„Ach ach, jsme až moc zvědaví, co?“

Freya se rozesmála a zvedla ruce, jako by se vzdávala. „Dobrá, dobrá. Chápu. Mluvit o Sladeovi je zakázáno. Vzpomínám si na dohodu.“

„Fajn.“ Val přešla do prádelny, vyndala ze sušičky poslední ručníky a složila je. Teprve poté se obrátila na cestu k domovu.

Nyní již stála na verandě a udělala pár kroků k rohu, odkud viděla nejvyšší patro hlavní budovy. V pokoji, který si pronajímal Slade, se stále svítilo.

Přikázala mu vypadnout z města, ale neuposlechl. Vlastně se zdálo, že o to víc lpí na svém setrvání v New Orleans. Měla by snad pociťovat hněv, že je ještě tady.

Namísto toho – jak bláhové! – se cítila bezpečněji, jistěji.

Jenže pokud šlo o chlapy, připomínala si v duchu, když na střechu verandy zaťukaly první kapky deště, vždycky se chovala jako pitomec.

Ve zprávách bylo všechno špatně.

Úplně špatně.

Samozřejmě.

Jenže pročpak bych měl čekat něco víc?

Můj malý skrytý pokojík osvětluje pouze jediná svíčka. Dívám se na starobylou televizi. Je skutečně znepokojující, že reportéři mohou být tak nekompetentní.

Pracují stejně mizerně jako policie.

Při pomyšlení na detektivy přidělené na můj případ se mi svírá žaludek. Reuben Montoya a jeho partner Rick Bentz. Podezíraví policisté, kteří s přimhouřenýma očima kladou nebezpečně cílené otázky. Muži bez víry. Odvracím se od obrazovky, abych pouze vyslechl zprávu o tom, co se přihodilo sestře Camille: nešťastné oběti nějakého sadistického zabijáka.

Což mě přiměje k úsměvu a vysílám rychlou modlitbu díků Otci nejvyššímu za to, že mě obdařil nadprůměrnou inteligencí.

Kdyby jen věděli…

Obrátím se k televizi a dívám se do hlasatelčina umělého obličeje.

„Dělej,“ šeptám tiše a nemohu se dočkat, až uvidím obrazový materiál a vyslechnu si zprávy. Nemám trpělivost na smutný tón slov, jimiž opěvuje zesnulou.

Krásná Camille.

Camille lhářka.

Camille zavržená.

Chápala sestra Camille pojem náboženské uvědomění?

Ne.

Brala vážné své sliby?

Jistěže ne.

Nakonec se na obrazovce objeví fotografie Camille v hábitu, vypadá svatě, mezi prsty probírá růženec.

Tak neuvěřitelné rouhání!

Když sleduji její andělské podobizny v televizi, jen tak tak dokáži tu věrolomnost tolerovat. Přesto ve mně zůstává touha a vzpomínám si na dotek jejího těla, mučivou, ale rozkošnou horkost jejího šepotu na mém uchu, uličnický úsměv a zářivou hříšnou jiskru v  pohledu.

Ach…, tak se jí znovu dotknout…

Spočinout s ní v hříchu…

Zavírám oči. Cítím její dech na obličeji. Přímo se dusím touhou. „Camille,“ šeptám a zoufale zatínám ruce v pěst. Uvažuju o sebebičování – hladkým bičíkem, který tak pronikavě zasadí bolestivou ránu –, ale pro dnešní večer to zavrhuji. Nemám čas.

V této chvíli je dostatečným trestem má touha.

Jenže trestů bude víc.

Čas zúčtování.

Když otvírám víčka, znovu vidím rozmazaný obraz v televizi.

Při zprávě o její smrti se ve mně všechno svírá. Při vší chvále na Camillinu adresu se mi chce zvracet – jako by byla skutečně svatá, jako by vykročila na cestu kanonizace a měla být prohlášena za světici.

Což je rouhačství nejvyššího stupně.

Do svatosti měla zhruba stejně daleko jako Jezebel.

A probouzela stejně tolik pokušení.

Její úsměv, nevinné vzezření – jaký podvod! Nedokážu tu potupu déle snášet. Rozhněvaně televizi vypínám.

„Shnij v pekle,“ šeptám, když obraz bledne a černá.

Jenže Camillin obličej zůstává v mé představivosti, pronásleduje mě i ve chvíli, kdy sfouknu svíčku. Duši mi pročísne bolest, spalující jako plameny v pekle, a rve mě na kusy.

Pak slyším smích. Naprosto zřetelně, jako by byla stále po mém boku.

Svírá se mi žaludek, vycházím z pokoje a v marném úsilí zabránit jí, aby mě po smrti pronásledovala jako duch, zamykám dveře.

26. kapitola

Gracie Blancová potřebovala hotovost. Zase měla zpoždění s placením nájmu a ten úchylák, správce domu jménem Harold Horwood, který měl tu odvahu říkat si McHorny, tedy Pan Nadržený, podle postavy z oblíbené televizní show – jak jinak –, na ni tlačil, nabízel jí, že se za zvláštní privilegia stane jejím pasákem. „Ty jsi kurva a mně kurevsky stojí. Chápeš? Jde to k sobě!“ prohlásil v domnění, že je neskutečně vtipný.

Paráda.

Dokonce ani nevypadal tak úplně špatně – měl rovné, téměř černé vlasy a vždycky opálenou pleť, ale z jeho vystupování se jí zvedal žaludek. Musí se přestěhovat jinam.

Všechny pokusy Harolda Horwooda zahájit kariéru pasáka vyšly naprázdno. Grace byla nezávislá. Nepotřebovala, aby jí nějaký chlap řídil živnost, jak to Pan Nadržený tolikrát nazval. Jako kdyby její celoživotní ambicí bylo předvádět kousky v posteli.

Potřebovala nové bydlení a novou práci. Problém spočíval v tom, že u Horwooda platila nízký nájem a ve své práci byla dobrá. Nedokázala by zkrátka vydělávat stejnou částku jako barmanka nebo servírka v nonstopu.

Šla po Bourbon Street, kolem blikala světla reklam. Davem procházela v botách na vysoké platformě a v minikraťasech. Lidé do ní vráželi. Tady se za ní nikdo znovu neotočí; téměř splývala s davem valícím se ulicí, a tak odbočila směrem k řece a minula několik bloků, procházela se po méně rušné třídě, kde chodilo méně lidí a policisté nehlídkovali tak často.

Zde mohla auta projíždět a pravá totožnost se dala ukrýt ve stínech.

Zastavila se pod pouliční lampou, zapálila si cigaretu a zamířila ke svému oblíbenému rohu. Někdy se musela o území dělit, což bylo v pořádku; cítila se bezpečněji, když o ní věděla nějaká další dívka z branže. A navíc u sebe měla i mobil, kdyby se něco zvrtlo špatným směrem nebo došlo k násilí.

Noc byla teplá, ale dusná, déšť se zjevně nemohl dočkat, až se spustí z oblohy. A tak částečně i proto, že byla zoufalá a potřebovala se vrátit do bytu s trochou hotovosti, nechala sklouznout bundičku z ramene.

Věděla, že v tričku bez ramínek a černé kožené sukni vypadá nejlépe. Udržovala se, hlídala si váhu i útlý pas, ale zadeček měla „vyšpulený“, nicméně nijak velký, jen dost na to, aby upoutala pozornost. Vlasy byly stále ještě husté a lesklé, spadaly jí ve volných nazrzlých vlnách téměř až k pasu. Zákazníci její vlasy milovali. Ach jistě, a také ňadra, ale jejich pozornost přitahovaly právě ty rozcuchané ohnivé vlasy.

Tak schválně…

Opřela se o sloup pouliční lampy a zhluboka vtáhla dým z cigarety. Kolem ní pomalu projelo několik aut. Po každém se dívala s viditelným zájmem, ale žádné nezastavilo a nestáhlo se ani okénko. Nemělo cenu na ně volat.

Pak kolem projela partička mladíků. Měli černý dvoudveřový lexus, doslova se otřásal rytmem hudby a basy duněly i přes zavřená okna. Když objeli blok a dostali se k ní podruhé, zastavili, řidič otevřel okno a z něj se vyvalil dým marihuany.

Pomalým krokem přistoupila ke dveřím řidiče. Poďobaný chlapec, který nevypadal dost starý ani na to, aby měl řidičský průkaz, svíral volant tak křečovitě, až mu zbělely klouby. Málem na ni nedokázal pohlédnout.

V autě seděli nacpaní ještě čtyři další chlapci.

„Kolik?“ zeptal se řidič nervózně a mladíček na místě spolujezdce měl dost rozumu, aby ztlumil rapovou hudbu.

Prohlížela si skupinku a pomyslela na svého mladšího bratra v Duluthu. Byl starší než tihle, ale ne o moc. „Pětikilo za číslo,“ prohlásila, protože měla svou úroveň. Nezletilí nadržení hošíci do jejího ranku nespadali – hlavně když jich byla celá skupina. To věstilo velký průšvih.

„Cože?“ Ve světle pouliční lampy řidič vypadal, jako by si právě nadělal do kalhot.

„Kurva! Ani omylem!“ zvolal černošský mladík ze zadního sedadla. „To je normální okrádačka, člověče.“

„Běžná cena.“

„Pekelná.“

„Pekelně běžná. Radši běžte domů.“

„Ta kurva se nás snaží oškubat!“ prohlásil další chlapec, který seděl ve stínu na zadním sedadle, takže mu neviděla do tváře.

Nemínila se s nimi dohadovat.

„Grupáč není zadara,“ namítla.

„Tos ještě neviděla, co mám mezi nohama, děvenko,“ zavrněl hoch ze zadního sedadla, jako kdyby byl bůhvíjak výjimečně obdařený.

Už začínalo hustě pršet, tak prohlásila: „Tak já teda ukážu vám, co mám, jo?“

„Jasně, kotě,“ kývl chlapec ze sedadla spolujezdce.

Skvělé.

Vytáhla mobil. „Pokud nechcete, abych zavolala svýmu pasákovi, tak byste se radši měli vocaď pakovat. Chápete, je to pěknej tvrďák.“

„My… máme padesát babek,“ vykoktal jeden z nich. Ježíšikriste, ten snad ještě ani nemutoval. „Nestačí to na kouření? Můj brácha Jesse má narozky.“

„Všechno nejlepší, Jesse,“ popřála oslavenci. „Kolik ti je?“

Kluk se zrzavými vlasy tiskl tvář k oknu na zadním sedadle.

„Osumnáct,“ prohlásil jeho kamarád skrytý ve stínu.

Málem se rozesmála. Jessemu nemohlo být snad ani patnáct. Takže je po legraci. Hodila nedopalek na zem, zašlápla ho vysokou platformou a vytočila na telefonu falešné číslo. Když odpověděl mužský hlas – díkybohu –, tak pronesla: „Jo, to jsem já, Lene. Mám tady problémek… Jo, na svým obvyklým rohu. Nějací nezletilí hošani mě otravujou… Jasně, přiveď bouchače Ralfa. A honem.“

„Dělá si z nás prdel, hoši.“ Znovu se ozval ten, kterému neviděla do tváře. Chytrolín.

„Byl bych rád, kdyby na nás vystrčila prdel,“ prohlásil černoch. „Hezky bych se jí na ni podíval.“

Grace se rozhlédla po ulici, jako by někoho čekala. To řidiči stačilo. Otvíral a zavíral pusu jako ryba na suchu. „Padáme. Táta mě zabije, jestli se s jeho fárem dostanu do sebemenšího průseru.“

„Pořádná kundička!“ Hoch bez obličeje nebyl z odjezdu nadšený, ale řidič šlápl na plyn, prudce vyrazil a málem projel stopku na plný plyn.

Už to málem vzdala, když přibrzdil stříbrný sedan, který už několikrát objel blok a naštěstí se objevil znovu. To bylo ono, její poslední šance. Hrozilo, že jí déšť totálně zničí účes i make-up.

Auto přibrzdilo na rohu a okénko stáhl muž v tmavých brýlích. Žádná marihuana. Žádní testosteronem nabití puberťáci. Ani rap, jen tichý šum rozhlasové talk show.

„Chceš se pobavit?“

„Vždycky.“ Nasadil záhadný úsměv.

„Bude tě to něco stát,“ varovala ho, ale on už přikyvoval; scénář zjevně znal. Dokonce ani nemrkl, když svou standardní sazbu navýšila o dvacet babek.

Panečku, už se teda pořádně rozpršelo. Stěrače se mu na předním skle divoce míhaly.

„Musí to být u mě,“ upřesnila.

„Jistě. Nastupte si.“

Spěšně obešla auto a posadila se vedle něj. Auto vonělo čistotou, necítila v něm kouř, tak si nezapálila, jen ze sebe vychrlila adresu. Řídil klidně, nemluvil. Byl oblečený celý v černém, bundu zapnutou až ke krku. Slyšela jen šustění stěračů, sykot pneumatik na vlhké vozovce a tichý zvuk hlasů z rádia. Dodržoval povolenou rychlost, nikam se nehnal, až dojeli ke starému činžovnímu domu, kde bydlela. Dvoupokojový byt měla v prvním patře, nedaleko zadního vchodu. Proběhla po jeho boku deštěm, na vysoké platformě jí to moc nešlo. On si stále nesundával brýle, což jí připadalo zvláštní. Jenže Gracie byla zvyklá na nejrůznější podivíny, někteří ani nechtěli sex; stačilo jim pouze si povídat nebo sledovat, jak se dráždí sama, nebo… cokoli jiného. Pokud se ve svém oboru něčemu naučila, pak to bylo zjištění, že se nedá poznat, co kunčofta rozvášní.

Zatraceně, všude v chodbě bylo cítit poctivou italskou omáčku na špagety paní Rubinové, což znamenalo, že ve vzduchu čpěla taková porce česneku, která by udržela na uzdě i nejžíznivější upíry. A televize u ní řvala, že se chodbou rozléhalo každé slovo její oblíbené noční soutěžní hry. Paní Rubinová byla nahluchlá a přehnaně přátelská, až to hraničilo s vlezlostí. Na této straně domu byla Graciinou jedinou sousedkou. Od druhé strany je oddělovalo skladiště úklidových potřeb, výtah a schodiště.

Gracie se za zápach neomlouvala. Věděla, že u jejích dveří pomine. Vždycky si dobře zajistila, aby její pokoje prostoupila vanilka a pižmo, vůně svíček a tyčinek, které ve svém malém bytě často zapalovala.

Rychle odemkla dveře a vešla dovnitř.

Zákazník vstoupil za ní, a když zapalovala svíčky, slyšela ho, jak si svléká bundu.

„Platbu přijímám předem,“ promluvila jemně a dotkla se plamínkem zapalovače zčernalého knotu vysoké vonné svíce.

„Já vím.“ Měl hluboký, téměř melodický hlas a ona spíše vycítila, než že by ho viděla, jak vytahuje peněženku, otevírá ji a pokládá peníze na malý servírovací stolek u okna. Pak zaslechla, jak se zatáhly žaluzie.

Odložila zapalovač. Spoustu jejích zákazníků nějaká příjemná atmosféra vůbec nezajímala, ale ona měla ráda měkké světlo a příjemné teplé vůně. Shodila ze sebe bundu, obrátila se a málem se jí zastavilo srdce, když spatřila kněžský kolárek, který byl do té doby skrytý pod límcem bundy.

„Ty jsi… kněz?“ zeptala se, ačkoli na tom nezáleželo. I bohu oddaní muži byli jen muži, a navíc její zákazník ani nemusel být nutně kněz. Kolik takzvaných doktorů se jí už připletlo do cesty? Přitom ani nepoznali, kterou část stetoskopu si mají strčit do uší.

Neodpověděl, jen si odložil, svlékl si kalhoty a pečlivě je poskládal, totéž udělal s košilí a kolárkem. Světlo svíček dopadalo na jeho svaly a zdůraznilo jejich tvrdou šlachovitou strukturu. Byl to silný a pohledný muž, byť mu přes brýle neviděla do očí.

Klidně by se mohl živit jako manekýn, pomyslela si, až na strašlivou jizvu na jedné noze, špatně srostlou, rudou a nepravidelnou. Zdálo se, že v ní pulzuje krev. Snažila se nepřemýšlet o tom, co ji asi způsobilo. Nějaká vážná motocyklová nehoda?

Možná něco horšího.

V duchu se zachvěla a zahlédla koutkem oka bankovku, kterou zasunul pod prázdnou vázičku na stole. Stodolarovka…, ale poškozená – oči Benjamina Franklina byly začerněné. Naskočila jí husí kůže, ale v duchu se přesvědčovala, že to zvládne. No a co? Stodolarovka je poškozená. Utratí ji stejně snadno jako úplně novou. A ideálně s ní zaplácne díru – dlužnou částku za nájem pro Harolda. Aspoň jí dá pokoj.

Obrátila pozornost ke své práci.

Penis mu ochable visel.

„Vezmi si tohle,“ vybídl ji. Když k ní přistoupil blíž, zahlédla ve světle svíček záblesk – malé skleněné kuličky, které svíral v prstech pravé ruky.

Růženec?

Co to má znamenat?

Očekával snad, že poklekne a pomodlí se s ním?

Dobrá úchylnost.

„Neřekls ještě, co chceš,“ promluvila. Byl už tak blízko, že ji mohl políbit, stáhnout z ní tričko nebo sukni.

Kdyby chtěl.

„Poslušnost,“ promluvil tiše a naklonil se k ní. Lehce ji líbal na krk. „Naprostou a úplnou poslušnost.“

„Udělám, co budeš chtít,“ zašeptala s úsměvem. Natáhla ruce a objala ho kolem krku. Pod jemnou látkou trička jí prosvítala ňadra a bradavkami se mu svůdně otírala o hruď hustě porostlou tmavými chloupky. „Všechno je na prodej… i poslušnost.“

„To jsem si myslel.“ Jeho úsměv se maličko pokřivil, když ji pozpátku tlačil dveřmi do ložnice.

Má snad v ruce ještě něco? Měla pocit že ano. Krom růžence něco svíral.

„Svlékni se.“

„V pohodě.“ Aspoň se konečně dostali k věci. Předvedla mu rychlý striptýz, doufala, že mu vlije alespoň trošku života do jeho mužství, ale to se ani nehnulo, dokonce ani když si nadzvedla ňadra a nechala bradavky vyčnívat mezi prsty.

Věřili byste tomu?

„Vypadáš nádherně,“ vrněla a vemlouvala se jeho mužskému egu.

Neodpověděl, jen postavil na postel malé rádio a zapnul ho. Znovu se ozvala noční talk show, která hrála v autě. Pak jí téměř metodicky, jako by šlo o rituál, přetáhl růženec přes hlavu a nechal jí ho viset na ňadrech, kuličky ještě sálaly teplem jeho dlaně.

Pro dobro svého obchodu mu dovolila, aby ji políbil. A trochu hrubě polaskal.

Když dopadli na vybledlý přehoz na staré matraci, pokoušela se ho trochu rozohnit, přejížděla mu po těle jazykem, vzdychala, hladila ho na všech místech, která u jiných mužů zaručovala okamžitou a prudkou reakci.

Tentokrát se zklamala.

Skvělé. Dnes si bude muset své peníze tvrdě zasloužit. Žádné překvapení. Aspoň že vypadal dobře. Zvedla ruku, aby mu sundala brýle, ale on ji popadl za zápěstí.

„Nedotýkej se jich!“

„Aha, jasně, dobrá.“

„Myslím to vážně.“ Hlas mu zněl ochraptěle a Gracie poprvé ucítila, jak se jeho penis pohnul.

„Říkám dobrá.“

Panečku, tohle se ubírá divným směrem. Raději se ho rychle zbavit, honem honem a vykopnout ho ven. Znovu ho začala líbat, prováděla různá kouzla, ale on se odtáhl a jen se na ni díval přes černá skla brýlí. „Ty jsi děvka,“ prohlásil.

Rozhodla se hrát na jeho notu. Kdo ví, jaké fantazie ho rozvášní? „A ty máš děvky rád, že, otče?“

„Opovrhuju jimi.“ Jeho přirození se skutečně probouzelo.

„Takže mě chceš potrestat?“ zeptala se. Panebože, je to snad masochista? No, snad by to mohla zvládnout. Převalila se, vystrčila zadeček a pak se koketně ohlédla přes rameno skrz závoj divokých nazrzlých kudrnatých vlasů. „Zlobila jsem?“ pokračovala v jeho scénáři. „Zhřešila jsem? Potřebuju naplácat?“ Našpulila rty.

Zkřivil ústa do nepříjemného úsměvu. Plácl ji vší silou přesně na hýždě.

Zaječela.

„A to je jenom začátek,“ prohlásil a pevně jí utáhl růženec kolem krku; kuličky byly ostřejší, než čekala, zarývaly se jí do kůže.

„Hej!“ pokoušela se vykřiknout, ale z úst jí nevyšel ani hlásek. Vydávala pouze chrčivé zvuky. Celou svou vahou ji tlačil dolů na matraci, tiskl jí obličej do polštáře.

Zmocnila se jí panika.

Bránila se. Kopala. Snažila se ho setřást. Cítila, jak se mu konečně postavil, jeho erekce byla tím větší, čím víc se bránila.

Panebože, je to úchyl, vraždící úchyl!

Plíce měla v jednom ohni, síly ji opouštěly, cítila jeho přerývaný dech na uchu a z tranzistoru se tiše linul zvuk hlasu do pokoje, který byl každým okamžikem tmavší.

NE! NE! NE!

Gracie pomyslela na svého bratra v Minnesotě, na to, kdy naposled viděla svou matku, a pak jen nechápavě uvažovala o tom, proč tomuto zvrácenému knězi věřila.

Panebože, pomoz mi, pomyslela si.

A pak se propadla do nicoty.

27. kapitola

„Váš chlapec je obšancovanej právníkama,“ prohlásil Brinkman, když Montoya vstoupil následujícího dne do kantýny. Nebyly to zrovna zprávy, po nichž by Montoya tak časně ráno prahl, a rozhodně ne z úst chlápka, který detektivům svou nepříjemnou povahou nedělal zrovna dobrou reklamu.

Montoya od Brinkmana popuzeně odstoupil, podrážky mu zavrzaly na čerstvě naleštěné podlaze. Po noční uklízečce zůstával ve vzduchu přetrvávající odér nějakého čistidla s vůní jehličí a momentálně se do něj mísilo příjemné aroma ranní kávy.

Několik policistů si rychle odneslo svou první porci kofeinu; pár se jich naklánělo nad stoly pokrytými novinami a časopisy. Než zamířili do kanceláře, srkali horký nápoj, pročítali titulky a vyměňovali si ironické poznámky. Na jednom kulatém stole v kantýně ležela otevřená krabice s piškotovými dortíky v miskách z pečicího papíru a kolem posledních šesti dortíků ozdobených bílou polevou a čokoládovým drobením se všude válely drobečky a zmačkané papírové misky.

Když Montoya nereagoval, Brinkman dodal: „Však víš, ten kněz. Vypadá to, že jeho fotřík je nějaký velký zvíře mezi právníkama.“

Montoya si na Frankova otce vzpomínal. Vysoký, štíhlý, vždy v kvalitním obleku nebo sportovních kalhotách s dokonalými puky a tričku s límečkem. I když šel třeba jen na basketbalový trénink některého ze svých dětí nebo na utkání v americkém fotbale, Raymond „Buzz“ O’Toole vypadal každým coulem jako úspěšný právník. Vynikající golfista, milovník skotské. Syn ho nesmírně zklamal, když dal přednost evropské formě fotbalu před americkou.

Montoya si uměl představit, jak byl starý Buzz určitě na mrtvici, že se jeho syn, nyní služebník boží, zapletl do tak špinavého skandálu.

Jen ucedil: „Myslel jsem, že Buzz O’Toole se zabývá majetkovým právem. O trestní nikdy ani nezavadil.“

„No jo, jasně, ale má kámoše na nižších místech, než je sám.“ Brinkman se mračil na téměř prázdnou konvici s kávou. „Třeba v té firmě, kde dřív dělal tvůj švára.“

Cole Dennis byl v podstatě Abbyin švagr, nikoli jeho, ale Montoya na upřesňování detailů neměl náladu. A už vůbec ne s Brinkmanem, který vždycky chtěl jen někoho rozhodit.

Pitomec.

„Největší bomba je, že jsem mluvil s advokátem a ten trval na nevině svého klienta, protože náš milý otec Frank má krevní skupinu 0 plus.“

„Pak tedy není otcem dítěte.“

Montoyu zaplavila vlna úlevy. Nedokázal uvěřit tomu, že by Frank O’Toole někoho zabil. Alespoň ne ten Frank O’Toole, kterého si pamatoval.

„To neznamená, že s ní neležel,“ prohlásil Brinkman. „A teď mluvím i v biblickém smyslu toho slova. Víme přece, že s ní šoustal. Ale třeba zjistil, že si to rozdává i s jinejma, a bouchly mu saze. Oddělal ji.“

„Když si předtím zajistil, aby na sobě měla svatební šaty?“

„To je fuk. Třeba ho to rajcovalo.“ Brinkman nasadil slizký úsměv.

„Blbost. To je moc promyšlené.“

„Jeden nikdy neví. Prostě teoretizuju.“

„Potřebujem fakta,“ ucedil Montoya.

„Pár jsem ti jich poskytl. Nemusíš ani čekat na výsledky analýzy DNA, abys hned začal na roli otce dítěte hledat jiného chlapa. Páni, když jsem byl malý, jeptišky nebyly takovéhle čilé šťabajzny. Musel jsem se spokojit s holkama převlečenejma za jeptišky – víš, co myslím, podkolenky a plisované sukně…“

„Panebože, přestaň, prosím,“ nevydržela to jedna policistka. Vrhla po Brinkmanovi útrpný pohled, zatímco si dávala do ledničky krabičku s obědem. „Chovejme se jako dospělí.“

Montoya s ní souhlasil. Neměl na Brinkmanovy sexuální fantazie čas. Měl dost práce se svými. Včera dokázal s Abby všechno pěkně urovnat a součástí urovnávání bylo i vášnivé milování hodně podobné tomu, jaké zažívali před narozením malého. Stačilo mu jen na to pomyslet a hned cítil erekci. Raději si tedy podobné myšlenky zakázal. Aspoň se ale probudil v dobré náladě a Brinkman, jak se zdálo, byl odhodlaný mu ji zkazit.

„Vraťme se k O’Toolovi,“ přerušil Brinkmanův úlisný sled myšlenek.

„Jenom opakuju, že se do toho zapletl jeho právník.“ Brinkman se naklonil přes poloprázdnou krabici s dortíky a dodal: „Otravný jak osina v prdeli.“ Pak jeden minidortík sebral. Přešel ke konvici, zvedl ji a zamračil se. Hrstce policistů stále ještě setrvávajících v kantýně oznámil: „Pokud tady ještě někdo chce kafe, tak má smůlu.“ Přestože zjevně doufal, že někdo hozenou rukavici zvedne a uvaří další konvici, nikdo se nevymrštil, aby se toho chopil.

Lynn Zarosterová, jedna z nejmladších žen mezi detektivy, vstoupila právě v té chvíli do místnosti a viděla, že Brinkman zvedá prázdnou konvici. Zamrkal na ni a usmál se.

Okouzlující.

Jenže ona mu na to neskočila. „Aha, jasně, hoďme to na ženskou, protože práce v kuchyni patří ženám, co? Vlez mi na záda, Brinkmane!“

„Hej, mluvím jen o podělaný konvi s kávou.“

„Jasný.“ Lynn se obrátila na patě a odkráčela ven. Krátké černé kudrnaté vlasy se jí rozhorleně natřásaly.

„Nejde o to, že jsi ženská. Jde o to, že jsi v tom lepší než já,“ volal za ní Brinkman.

„Jasně.“

Policistka, která se na Brinkmana obořila před chvílí, ho zpražila pohledem, který určitě musel uvrhnout jeho duši přímo do horoucích pekel, a také odešla.

Celou situaci sledoval Louis Brounier, ten jen zavrtěl hlavou, vstal a posbíral své papíry. Mohutný statný černoch se širokým obličejem a bílými vlasy se sice už nepohyboval tak mrštně jako kdysi, ale tmavé oči zachytily úplně všechno, včetně Brinkmanovy směšné nepříjemné situace. Způsobil si ji sám. „Heleď, Brinkmane,“ houkl Brounier. „Třeba by ses mohl přemoct a uvařit si kafe sám, ne?“

„Polib mi prdel, Brouniere.“

„Spíš ti ji nakopu.“

„Hele, řeším případ,“ naříkal Brinkman.

„Jenom jeden? To máš kliku.“

„Brouniere, víš, že umíš člověka fakticky dožrat?“

„Jen tě informuju, že práci máme všichni.“ Brounier si strčil noviny do podpaží a volnou chůzí vyšel z kantýny. Ještě si pod vousy bručel: „Kretén…“

Brinkman křikl: „Slyšel jsem to!“

„Skvělé.“

Brinkman uzmul další dortík a ukázal na krabici: „Co se vůbec slaví?“

„Peggy z oddělení pohřešovaných osob má narozeniny,“ ucedil koutkem úst Del Albright. Opíral se o pult a pročítal sportovní stránku. „Přinesla je Rita. Možná bys mohl jeden pro Peg nechat.“

„Proč?“ Brinkman ukousl půlku dortíku a s plnou pusou zahuhlal: „Dyť furt drží dietu.“

Montoya toho měl plné zuby. Nechal hloupý rozhovor být a odešel do kanceláře, kde začal prohlížet šanony a znovu ověřovat časový rozvrh závěru života Camille Renardové.

Jejích posledních čtyřiadvacet hodin nebylo nijak výjimečných. Většinu dne strávila v klášteře, vyšla z něj asi jen na šest hodin do práce ve školce v sirotčinci.

Pokud se setkala s O’Toolem nebo jiným mužem, udělala to diskrétně.

A dopis zašitý do matrace nikdy neposlala. V laboratoři tento provokativní neodeslaný dopis stále zkoumali. V jejích žádostech o sexuální praktiky byl jakýsi zoufalý, téměř prosebný tón.

Proč se z ní kruci stala jeptiška? Montoya byl přesvědčen, že většina duchovních v sobě nosí nenaplněnou sexuální touhu. Vždyť celibát je pěkně proradný. Abstinence je téměř nemožná.

Lidé jsou sexuální stvoření.

Aby člověk dostál slibu celibátu, musí být jeho přesvědčení daleko silnější, než jsou jeho přirozené zvířecí pudy. Skutečně věřil, že většina členů katolického duchovenstva dokázala své pudy potlačit. Jenže se mezi nimi vyskytlo pár těch, kteří to nedokázali.

Mezi ně zjevně patřila i sestra Camille.

Věděla to a uvažovala o odchodu z řádu.

„Příliš pozdě,“ zašeptal, plně zaujatý záhadou, kterou Camille Renardová zosobňovala.

Čekal na pitevní zprávu, několikrát zvedl telefon a usilovně přemýšlel, kdo je otcem Camillina dítěte. Někdo z farnosti? Možná otec některého z dětí, s nimiž pracovala? Nebo nějaký civilní zaměstnanec kláštera? Clifton Sharkey byl kupříkladu údržbář ve svaté Markétě, čtyřiapadesát, otec šesti dětí a dědeček tuctu vnoučat. Pak tam pracoval Elwin Zaan, dvaačtyřicetiletý správce budov. Oba s neprůstřelným alibi na dobu Camilliny smrti.

Říkal si, že nic nedává smysl. Dopil kávu přesně ve chvíli, kdy e-mailem dostal pitevní zprávu. Odsunul hrnek stranou, otevřel si přílohu s fotografiemi a pročítal popisky. Nepřekvapilo ho, když koroner potvrdil, co naznačovalo předběžné ohledání. Camille Renardová byla v osmém nebo devátém týdnu těhotenství a zemřela v důsledku asfyxie, tedy kvůli nedostatečnému přísunu vzduchu způsobenému škrtidlem, jehož povrch byl nerovný. Odřeniny a řezné rány na krku byly místy hlubší, otisky zřetelné.

Jenže i zde se vyskytla jedna zvláštnost. Soudní lékař objevil na Camilliných zádech jizvy, tenké čárky, které se křížily přes sebe a pokrývaly jí ramena i záda; většinou byly zhojené, určitě nesouvisely se smrtícím útokem.

Zamračil se, udělal si poznámku a četl dál.

Když zprávu podrobně zkoumal, přepadly ho ošklivé vzpomínky, vybavily se mu hrůzné fotografie z jiného případu, kdy byly oběti zavražděny podobným způsobem. Napsal do počítače jméno tehdejšího vraha a právě v tom okamžiku se ve dveřích kanceláře objevil jeho partner.

„Otec John,“ poznamenal Bentz, jakmile pohlédl na obrazovku.

Montoya při zmínce o sériovém vrahovi, který před lety terorizoval město, strnul. „Je mrtvý. Postaral ses o to. Vzpomínáš?“

Ukázal na monitor počítače, kde se objevila první oběť sériového vraha známého jako otec John. Místní prostitutka Cherie Bellechampsová měla tu smůlu, že narazila na zvráceného, psychicky narušeného šílence, jenž se převlékal za kněze, a dočkala se příšerného, ba hrůzného konce.

„Možná.“

„Kriste na nebi, otec John musí být mrtvý!“ Montoya pomyslel na nebezpečného vyšinutého vraha, vysokého, pohledného muže s mrzkou zálibou v děsivých vraždách. Bentz ho přece zastřelil u močálu! Není to tak?

„Stejná vražedná zbraň.“ Bentz dospěl k témuž závěru jako Montoya. Camille Renardovou zabili růžencem použitým jako škrtidlo.

„Ježíšikriste, snad nechceš zabrousit právě tam?“ Montoyovi se nezamlouvalo, že se ho pomalu zmocňuje mrazivý strach. „Kolik už je to let? Deset? Dvanáct?“

„Asi tak.“ Bentz se zamračil.

„Jenže otec John zabíjel prostitutky nebo ženy, které považoval za děvky.“ Montoya stále kroutil hlavou.

„Možná do té kategorie spadá i jeptiška, která je v jiném stavu, ne?“

„Vždyť je mrtvý, člověče!“ Montoya se jednoznačně domníval, že je Bentz naprosto mimo mísu.

„Jeho tělo se nikdy nenašlo.“

„No jasně, do prdele, no a co? Vždyť přece skončil v močálu, ne? Dostals ho!“ Montoya cítil, jak se mu zvyšuje krevní tlak. Chtěl, aby ten hajzl byl mrtvý. Navždy. „Krom toho je v tomto případě zcela odlišný modus operandi. Vrah nezanechal žádnou stodolarovku se začerněnýma očima Benjamina Franklina. Ty přece pohazoval ten úchylák, ne? Nikdo si nestěžoval na kněze pobíhajícího na veřejnosti ve slunečních brýlích. A co je nejdůležitější – Camille Renardová nebyla znásilněna. Nenašly se na ní stopy pohlavního styku – podle pitevní zprávy. Otec John své oběti znásilňoval, krom toho že je zabil.“

„Máš pravdu,“ připustil Bentz. „Ale stejně…“

„Povídám ti, že tohle není práce sériového vraha,“ přesvědčoval ho zaníceně Montoya. „Tahle vražda,“ poklepal jedním prstem na pitevní zprávu Camille Renardové, „je osobní. Vrah ji znal.“

Bentz si rozpačitě popotáhl kravatu. Podle zarudlých očí a bledého obličeje se dalo odhadnout, že nespal celé dny, což byla patrně pravda. Bentzova malá dcerka trpěla nadýmáním a Bentz i jeho manželka Olivie toho moc nenaspali. „Jen mě to tak napadlo.“

„To byl teda blbý nápad,“ ucedil Montoya. Aby dokázal své tvrzení, otevřel na počítači znovu obrázek Camille Renardové – její fotografii, kde byla v zažloutlých svatebních šatech u oltáře. Pak umístil obě fotografie vedle sebe – Camille vedle zuboženého těla Cherie Bellechampsové, která ležela s roztaženýma rukama i nohama na špinavém prostěradle na posteli v laciném motelovém pokoji. Krom toho měl k dispozici i jiné fotografie a prohlédl si je na obrazovce ve snaze najít jakékoli pojítko s ostatními oběťmi šílence otce Johna – pokud tedy žije.

„Doufám, že je mrtvý,“ pronesl zaníceně Bentz a odtrhl pohled od obrazovky. „Mám jedno vodítko. Našel jsem bezdrátové připojení, které využívala Camille Renardová a od poskytovatele jsem dostal záznamy o jejím BlackBerry. Telekomunikační společnost mi je dnes ráno poslala.“

To byl dobrý začátek. „Měls čas si je projít?“

„Hm.“

„No a?“

Bentz položil Montoyovi na stůl seznam telefonních čísel. „Většinu toho jsme očekávali – hovory sestře a O’Toolovi samozřejmě. Pak do sirotčince, kde pracovala, a dokonce hovor sem,“ ukázal na číslo v seznamu, „na farní úřad svaté Markéty.“ Sjel prstem níž k dalšímu číslu. „Jediné číslo s otazníkem je na předplacený mobil. Chápeš to? Už jsem mluvil s někým z obchodu, kde byl ten mobil koupený, samozřejmě za hotové, a osoba, která ho zaplatila, nebyl nikdo jiný než Camille Renardová.“

„Takže měla dva mobily?“

„Pokud se za ni někdo nevydával. Anebo ho koupila a předala někomu jinému,“ přemýšlel Bentz. „V obchodě jsou bezpečnostní kamery a záznamy z nich archivují několik měsíců. Dneska bych si ještě rád prošel záznam ze dne, kdy někdo ten mobil koupil, jen abych se ujistil, že to byla Camille. Pokud se za ni někdo vydával, budeme mít vodítko. A pokud to byla Camille Renardová, kde sakra ten zatracený mobil je?“

„Asi schovaný s jejím BlackBerry a deníkem.“ Montoya se zamračil a prohrábl si vlasy. „Na člověka, který se má vzdát pozemského majetku, ho sestra Camille měla poměrně dost.“

„A pak dítě, které čekala. Znovu jsem to kontroloval a Brinkman má s  krevní skupinou pravdu. Hledáme muže se skupinou B nebo AB. Jedině ten mohl být otcem.“

„Zjevně to není Frank O’Toole.“

Bentz přikývl.

„To by mělo pátrání zúžit.“

„Jo. Stačí jen zjistit, s kým dalším Camille spala.“ Ohlédl se na monitor s fotografií krásné jeptišky. „Na řeholnici měla zatraceně rušný společenský život. Není divu, že se v posledním mailu sestře svěřila, že si všechno rozmyslela a má v plánu z kláštera odejít.“

Montoya poťukal tužkou o stůl. „Tak kdo ji sakra zbouchnul?“

28. kapitola

„Jenom bych si s ní chtěl promluvit,“ prohlásil Cruz a blýskl svým nejroztomilejším úsměvem. Poposedl na nepohodlné židli v kanceláři sestry Charity. Z kláštera mu naskakovala husí kůže, připomínal mu dobu, kdy proseděl dlouhé hodiny v šeru chodeb s lesklým linoleem, páchnoucích dezinfekcí, zatuchlinou a vlastním nervózním potem, zatímco čekal na ředitele, až vyřkne ortel a trochu odvěkého vyvrhele Cruze Montoyu napraví.

Dnes seděl v kanceláři připomínající hrobku a stará jeptiška vůbec nepodléhala jeho pokusům okouzlit ji.

„Nejsme tady na dívčí koleji, pane Montoyo,“ prohlásila a sevřela rty do nesouhlasného výrazu. „Jsme v klášteře. Všichni zde mají své povinnosti a úkoly. Žijeme prostý život v oddanosti Bohu a podrobujeme se přísnému řádu. Pokud vás sestra Lucia bude chtít kontaktovat, určitě vám napíše nebo zavolá ve svém volném čase.“ Obličej sestry Charity byl jako vytesaný z ledu, oči za brýlemi pozorné a nebezpečné jako oči jestřába. Složila si ruce na stole. Pod kůží jí prosvítaly namodralé žíly a přesto její prsty vypadaly dostatečně silné, aby zlomily dlouhé pravítko vejpůl. „Když mi necháte telefonní číslo, postarám se, aby ho dostala.“

Cruz jí to nevěřil ani omylem. Sestra Charity byla jednoznačně ze staré školy, tedy spíše dozorkyně než zosobnění milující matky.

Informace o něm by rozhodně nikomu nepředávala.

Oba to věděli.

Mezi nimi se vznášela lež.

V jedné věci však měla pravdu – svatá Markéta s tvrdými dřevěnými židlemi, krucifixy na stěnách a tichými střízlivými chodbami byla vzdálená na míle daleko od jakékoli dívčí koleje, do níž kdy v životě vstoupil.

Matka představená nakonec prolomila mlčení. „Víte, připadá mi zajímavé, že jste přijel navštívit sestru Lucii právě nyní, po naší nedávné ztrátě sestry Camille. Případ vyšetřuje váš bratr a najednou jako z udělání“ – zvedla lehce prsty ze stolu, jako kdyby naznačovala výbuch pod nimi – „se ukážete vy.“

„Přijel jsem k bratrovi na návštěvu. Když jsme si povídali, zmínil se, že je Lucia u vás. Nejde o žádný zločin, sestro.“

V pronikavém pohledu se skrývala značná dávka inteligence, ústa se však zkřivila do krutého výrazu. „Proč ji tedy chcete vidět?“

„Je to osobní.“

„Vskutku?“ Poctila ho netrpělivým úsměvem, který však nepronikl do výrazu očí. Cruz vyrůstal v silně katolické rodině a s podobnými jeptiškami se nesčetněkrát setkal. Některé byly stoicky klidné, jiné měly rády legraci, další vypadaly jako zosobnění Ducha svatého a pak se vyskytovaly i takové jako sestra Charity – dvojnice zupáků z vojenského cvičení. Ty neustále hovořily o pravidlech, poslušnosti a trestu. Cruz si nemohl pomoct, aby mu nezačalo vrtat hlavou, kde asi má sestra Charity slabé místo. Jaký je její životní příběh? Odkud pochází? Jak je možné, že skončila tady, u svaté Markéty, s Lucií?

„Můžete se mi svěřit, pane Montoyo.“

Opravdu? „Jak jsem se zmínil, je to osobní.“

Vstala s dlouhým útrpným povzdechem a naznačila tím, že jejich schůzka nebude pokračovat. „Pak si myslím, že jsme tady skončili. Určitě dám sestře Lucii vědět, že jste se zastavil.“

Další lež.

Cruz vstal právě ve chvíli, kdy se ozvalo tiché zaklepání na dveře.

Koutky úst sestry Charity se podrážděně stáhly a vytvořily se kolem nich vrásky. „Nyní mě prosím omluvte,“ pronesla úsečně. „Jsem zaneprázdněná žena. Víte, co se říká o díle Božím? Že nikdy nekončí. Nu, je to skutečně pravda, pane Montoyo.“

Ozvalo se další zaklepání a do kanceláře strčila hlavu recepční, jedna z civilních zaměstnanců kláštera, s rozježenými namodralými vlasy, oblečená v polyesterovém olivově zeleném kostýmku. „Omlouvám se, velebná matko.“ Nervózně pohlédla na Cruze. „Máte telefonní hovor. Sestra Simone ze svatého Elsinoru.“

„Děkuji vám, Eileen. Vezmu si to. Pan Montoya je na odchodu.“

To pro něj bylo jasné znamení.

Když recepční odešla, sestra Charity se přesunula zpět ke stolu a sáhla po sluchátku černého telefonu, obrovitého monstra, reliktu snad ze šedesátých let. „Bůh s vámi,“ prohlásila tiše, když Cruz odcházel.

Prošel kolem neskutečně štíhlé recepční a vrtalo mu hlavou, proč mu kostel a klášter, stánek Boží, připadají tak pekelně děsivé.

Máš jen bujnou fantazii.

Vyrazil k hlavním dveřím a pak se zastavil, když zaslechl hlasy. Společně zpívaly. Věděl, že by neměl vyrušovat – matka představená mu připomněla, že se nachází na místě útěchy a uctívání Boha –, jenže on její varování hodil za hlavu.

Co nejhoršího se mu může stát?

Vyvedou ho za ucho ven?

No a?

Zavolají policii?

Nesmysl. Z čeho by byl obviněn? Z nedovoleného vstupu? Ani omylem.

Potichoučku šel za tóny oslavné písně, kterou znal z dětství, a připadal si provinile, jako by spáchal nějaký dosud nepojmenovaný hřích. Za ohybem chodby zněl zpěv hlasitěji.

Prošel pootevřenými dveřmi.

Za doprovodu klavíru zpívaly hlasy sborově Ave Maria, píseň se rozléhala malou místností a linula se na chodbu. Ženské hlasy spojené ve víře a písni.

Nakoukl dovnitř.

Skupina asi dvaceti jeptišek, všechny v černých hábitech, zpívala v krásném souznění, rozestavěná na vyvýšeném pódiu. Všechny zpěvačky upíraly pohled na vysokou jeptišku, která dirigovala obrácená zády ke dveřím.

Lucia Costová stála v přední řadě uprostřed a její hlas zněl jasně a čistě.

Cruzovi se sevřelo srdce. Příliš se nezměnila. Stále byla drobná a malá, obličej bez vrásek. Měla velké oči s hustými řasami a klenutým obočím, zasazené nad výraznými lícními kostmi, které se sbíhaly v malou zvednutou bradu.

V duchu ji viděl uvězněnou mezi pokrouceným plechem karoserie svého auta, jak jí po tváři stéká pramínek krve. Černé vlasy měla slepené a zplihlé, oči v sloup. Zanedlouho se jen na chviličku probrala a hlasem plným bolesti zašeptala: „Nebezpečí…“ Pak omdlela.

Zaplavil ho pocit viny a cítil, jak mu jizva na obočí pulzuje.

V té chvíli Lucia přelétla očima od dirigentky ke dveřím a zapomněla zpívat; při pohledu na Cruze jen vytřeštila oči. Dvě jeptišky vedle ní – vysoká černoška a menší žena s velkými brýlemi – se hněvivě zamračily.

Lucia zbledla a snažila se obrátit pozornost ke sbormistryni, která ťukala taktovkou do pultíku před sebou. Zpěv ustal, hlasy umlkly a klavír také náhle ztichl.

Ťuk, ťuk, ťuk.

„Sestry, prosím!“ promluvila dirigentka ostře. „Soprány? Děje se něco? Sestro Lucie?“

„Ne,“ odpověděla Lucia a její hlas zněl Cruzovým uším tak povědomě, jako by se s ní rozloučil teprve včera. „Já… nějak jsem se ztratila.“

„Tak dávejte pozor!“ Znovu se ozvalo zaťukání. „Od refrénu,“ přikázala sbormistryně. Chodbami se rozezněl klavírní akord a ženské hlasy se znovu pustily do zpěvu.

Rozhodl se počkat.

Proč ne?

Vždyť skutečně to nejhorší, co by se mohlo stát, by bylo, že ho vyhodí. Tak ať. Sestra Charity to tady možná vede, ale přece ho nemůže za neuposlechnutí rozkazu nějak tělesně potrestat? Je přece jeptiška, pro všechno na světě!

Založil si paže na hrudi a pohodlně se postavil u dveří; ramenem se opíral o zeď.

Zpěv ustal zhruba po dvaceti minutách a vystřídalo ho šoupaní nohou. Jeptišky se najednou vyhrnuly na chodbu a kolem něj náhle šustily hábity a vlnily se šátky a bílé čepce. Když je viděl takto zahalené, téměř je od sebe nedokázal rozeznat.

Několik z nich se při pohledu na něj zarazilo.

„Já jsem sestra Irene. Mohu vám pomoci?“ zeptala se vysoká žena a měřila si ho zvědavýma šedýma očima.

„Rád bych mluvil se sestrou Lucií,“ poprosil Cruz a našel pohledem Lucii, která se tvářila, jako by se nejraději propadla do naleštěné podlahy.

„To je tedy velmi neobvyklé,“ ucedila intelektuálsky vyhlížející jeptiška v brýlích.

„Pst, sestro Mauro!“ okřikla ji jiná. Byla hezká, s pravidelnými rysy a příjemným úsměvem. „Myslím, že to sestra Lucia zvládne sama. Já jsem sestra Devota.“

„Ale v této části kláštera nemá nikdo cizí co dělat!“ trvala na svém sestra Maura.

Obtloustlá jeptiška s růžovými tvářemi se zachichotala. „Prosím tebe, Mauro, uklidni se.“

„Neuklidním, sestro Angelo,“ zrudla přísná Maura.

Přistoupila k nim Lucia, celá pobledlá. „Promluvím s ním. Je to…, ehm…, starý rodinný přítel. Cruz Montoya.“ Vrhla po něm pohled, jímž ho probodla jako ocelovým hrotem, a pak přes zaťaté zuby představila další jeptišku. „To je Zita.“ Kývla k mladé černošce stojící opodál.

„Já jsem Edwina,“ ozvala se sportovně vypadající žena s výraznými severskými rysy a hluboko zasazenýma modrýma očima, jimiž si ho podezíravě prohlížela.

Vzápětí se rychle představily i ostatní. Když jim prozradil své jméno, oplácaná Dorothy propletla prsty a v koutku jednoho oka se jí objevil nervózní tik. Louise s notami v rukou se na něj laskavě, byť tázavě usmála.

„Pojď se mnou,“ vybídla Lucia Cruze. „Můžeme si promluvit na zahradě.“ Vedla ho dolů po schodech, zadní chodbou a vysokými dvojitým dveřmi do zahrady, v níž zurčel vodotrysk v kašně.

Jakmile se za nimi zavřely dveře, Lucia se k němu prudce otočila. „Co tady sakra pohledáváš?“

„Hledám tě.“

„Po tak dlouhé době?“

„Zmizelas.“

Měřila se ho pohledem. „Já vím. Schválně.“

„Proč?“

„Proč?“ Obrátila oči k nebi. „Protože jsem tě už nechtěla vidět.“

„Tos mi klidně mohla říct.“

„A ty bys určitě v klidu odešel…“

Zaváhal. Vzpomněl si na pocit viny, který se ho po nehodě zmocnil, připomněl si, jak nesmírně ji miloval. Pokud to tedy bylo to správné slovo. Tehdy se mu v hlavě mísily pocit viny, touha a láska.

„Vidíš?“ Zlehka mu položila ruku na rameno. „Jdi pryč, Cruzi. Složím řeholní slib. Po zbytek svého života budu služebnicí Boží.“

„Opravdu?“

„Ano.“ Hlas jí zněl pevně, a ačkoli si všiml záblesku pochyb v jejích očích, stála vedle něj zpříma se vztyčenou hlavou. Měl dojem, jako by slunce zakryl mrak, byť na rozkvetlé keře nepadl žádný stín. „Běž,“ naléhala, jako by i ona vycítila tu změnu.

„Jen jedna otázka.“

„Jaká?“

„Proč ses rozhodla stát se jeptiškou?“

„Není to jasné, Cruzi?“ zeptala se. „Kvůli tobě.“

Sevřelo se mu hrdlo, ale vzal ji za loket a otočil k sobě. „A cos chtěla říct tehdy, když jsi v noci po té nehodě zašeptala slovo nebezpečí?“

„To jsou dvě otázky.“

„Fajn, lhal jsem.“ Křečovitě sevřel v prstech silnou látku jejího hábitu. „O jaké nebezpečí šlo?“

Nervózně si olízla rty a vyvolala u něho okamžitou reakci. V duchu zaúpěl. Nahlas se jí jen zeptal: „Lucie?“

„Ty a já, Cruzi, když jsme spolu, je to nebezpečné a…“

Viděl, jak polkla.

„A zahrávali jsme si s tím nebezpečím jen tím, že jsme spolu chodili.“ Teď lhala. Poznal to podle jejích strojených pohybů a vyššího témbru hlasu. Dívala se na něj tmavýma inteligentníma očima. „Už mě nech jít a dej mi pokoj. Už tě nikdy nechci vidět. Chápeš to, Cruzi? Nikdy.“

Ani na okamžik jí to nevěřil. Překvapil sám sebe, protože ji bezmyšlenkovitě přitáhl k sobě a prudce políbil na rty. Hned ucítil, jak jeho tělem prostupuje vášeň. Lucia při polibku vzdychla, otevřela ústa.

Zavřel oči a na okamžik ucítil, jak se uvolnila, jak něžně tiskne rty k jeho, laská ho jazykem a na vteřinku se o něj opřela. Podlehla ohni, který mezi nimi odjakživa plál.

Zasténal a pevně ji sevřel.

Jenže vzápětí se proměnila.

Celá strnula. „Ne!“ zašeptala, odtáhla se a zděšeně na něj zírala. „To se nesmí stát!“ Rychle couvala, jako omámená. „Ne…, ach ne…“ Kroutila hlavou rychle ze strany na stranu, až se jí vlnil šátek.

„Počkej!“ Nemínil ji znovu ztratit. Rozhodně ne teď, když měl tolik otázek, tolik neujasněných pocitů. „Lucie…“

„Myslím to vážně.“

Znovu ji popadl za loket. „Tak mi zavolej.“

„Ne.“

Pro každý případ ze sebe vychrlil své telefonní číslo, snadno zapamatovatelné, protože končilo letopočtem jejího narození. „Nezapomeneš ho.“

„Zapomenu,“ namítla a vytrhla mu ruku ze sevření. „Odejdi, Cruzi, a už se sem nikdy nevracej! Nikdy!“ Málem zakopla, klopýtala co nejdál od něj, dveřmi už proběhla.

Cruzovi se stále bouřila krev v žilách. Ohlédl se a spatřil na balkóně sestru Charity. Velmi přísně na něj shlížela a v obličeji měla výmluvný výraz. Pod čepcem vypadala bílá jako křída, s rysy zkřivenými v nesouhlasném zamračení…, ne, bylo v tom ještě něco víc. Znechuceně si ho změřila, jako by spatřila něco nevýslovně odporného.

Když se mu zadívala přímo do očí, pokřižovala se a Cruz se mohl jen dohadovat, proč mu tak nevinné gesto připadalo jako hrozba.

29. kapitola

Když Val se Sladem zamířili na farnost svatého Elsinora, bylo už pozdě odpoledne. Slunce částečně zakryté mračny viselo nízko na obloze a hrozilo, že se znovu spustí déšť. Slade jel k sirotčinci, odkud byly adoptovány Valerie a Camille.

Val většinu dne strávila kancelářskou prací, registracemi hostů a zpracováním rezervací přes internet. Také pomohla Freye v kuchyni a s prádlem i úklidem pokojů, které nestihla uklízečka na částečný úvazek. Ačkoli se v penzionu nepodávaly obědy, večer byla hostům k dispozici nabídka vína, sýrů a slaných tyčinek, a navíc jedna z Freyiných specialit z trouby. Dnešního odpoledne vyráběla hromady svých proslulých pralinek a zázvorových sušenek. Pokoji hostů se linuly vůně zázvoru a vanilky.

Kdykoli jindy by Valerie podlehla pokušení a vůně by ji vyprovokovala k ochutnání ještě teplé sušenky, ale dnes neměla zájem a v duchu se zaobírala spíš tím, jak je možné, že se svět stále ještě otáčí a lidé pokračují ve svých životech, když Camille leží v márnici a čeká, až Valerie zařídí pohřeb.

Zatím nebyla ničeho podobného schopná, vnitřně ještě nepřijala, že sestru už nikdy neuvidí, neuslyší její smích a nikdy na ni nezamrká, když udělá narážku na něco, čemu rozuměly jen ony dvě.

„Musíš to překonat,“ nabádala se, ale smutek v ní stále vězel, vyčkával kdesi na samotném okraji jejího vědomí, vždy připraven sehrát hru s jejími emocemi.

Raději se tedy neustále věnovala práci.

A dnes ať dělala, co dělala, měla po ruce mobil, protože napůl doufala, že zavolá Montoya a sdělí jí, že dopadl Camillina vraha.

Jenže to bylo mnohem složitější, než si původně myslela.

Když Val poprvé slyšela o Camillině vraždě, byla si jistá, že sestru připravil o život Frank O’Toole, ale čím víc o tom přemýšlela, tím méně pravděpodobný jí jako vrah připadal. Viděla mu na očích, že není schopen nikoho zabít. Vždyť s ním mluvila a on se tak nechutně doznával ke svému zoufalství z Camilliny smrti.

Kněz se vášnivě zapřísahal, že Camille miloval. Valerie mu téměř věřila, byť si to jen velmi nerada přiznávala.

Téměř mu věřila.

Jenže když ne Frank O’Toole, pak tedy kdo? Kdo nenáviděl Camille tak silně, aby ji zavraždil v kapli, oblečenou do svatebních šatů?

Ten, kdo k ní choval zavilou nenávist.

Ten, kdo chtěl na něco upozornit.

Ten, kdo měl přístup do farních budov a klášter znal.

Ten, kdo by dokázal Camille přimět, aby se chovala podle jeho přání.

Někdo dostatečně silný, aby nad ní měl vládu.

„Zatraceně,“ zašeptala, když zvážila všechna fakta a s každou minutou se jí zmocňoval dojem, že Camillin vrah prchá stále dál a dál. Nesmí dopustit, aby zmizel. Musí přispět k jeho odhalení.

Jela se Sladem autem ven z města po dálnici I-10 směrem na severovýchod, po mostě přes klidné vody jezera Pontchartrain. Nad vodou se míhali racci a kroužili na obloze, po níž přecházely mlžné mraky, které zakrývaly slunce jako závoj.

Cestou se Val svíral žaludek a potily se jí dlaně.

Nejprve uviděli kapli – bíle natřenou cihlovou budovu s okny z olovnatého skla –, jejíž zvonice se zvedala vysoko k zamženému nebi. Při bližším ohledání si všimla, že ve věži jsou praskliny a některé skleněné výplně v oknech jsou zatlučené překližkou, bílý nátěr je zašedlý a téměř smytý deštěm.

Když Slade zajel na nerovné parkoviště, přes plot viděla, jak na starém hřišti skotačí několik dětí. Val se v duchu přesvědčovala, že je se svými obavami směšná, vždyť svatý Elsinor je přece obyčejná farnost se sirotčincem a lidé, kteří zde pracují, jsou bohabojní a hodní.

Na hřišti se ozývaly vysoké hlásky, pištění a smích a rozléhaly se i do tichého okolí kláštera. Vstup lemovaly vysoké stromy, jejichž listí a pokroucené větve vytvářely zelený baldachýn, jímž pronikalo slunce jen v úzkých paprscích a malovalo světlé tečky na zemi a popraskaných cestičkách směřujících ke starým otlučeným dveřím do sirotčince.

Val si v duchu nadávala do pitomců a pomalu kráčela po širokých schodech do dvorany prodchnuté příjemnou vůní teplého chleba a skořice, pronikající i do tmavých chodeb. Spatřila dveře kanceláře farního úřadu, stále prosklené neprůhlednými zrnitými tabulkami. Otevřela je a u stolu před rozsvícenou počítačovou obrazovkou spatřila nějakou ženu. Když se Sladem vstoupili, žena vzhlédla. „Mohu vám nějak pomoci?“ zeptala se, vstala a podala jim ruku. „Jsem sestra Philomena, recepční.“ Měla rozzářené oči, široký úsměv a pevný stisk. Byla oblečená v kalhotách a lehkém svetříku, vlasy sestříhané do moderního účesu.

Na hony vzdálená od ponurých černých postav jeptišek, které si odsud Val pamatovala z doby před třiceti lety.

Představila se a o Sladeovi prohlásila, že je její manžel. Nenamáhala se vysvětlováním jejich složitého vztahu. „Jsem sestra Camille Renardové. Pokud vím, pracovala tady.“

„Ach jistě. Nesmírně s vámi soucítíme.“ Sestra Philomena vypadala upřímně. „Camille byla sluníčko.“

Val po tom komplimentu ucítila v očích slzy. Jeptiščina slova ji překvapila, stejně jako její vlastní reakce na ně. Jak se postupně vynořoval sestřin nový obrázek, byla vděčná, že v Camille viděl dobré stránky ještě někdo jiný kromě ní. „Děkuji,“ vydechla. Na Sladea se ani nepodívala.

Odkašlala si. „Velmi ráda bych si promluvila s některými jejími kolegyněmi.“

„Nebo s knězem?“ nabídla sestra Philomena. „Víte, otec Thomas ke všem přistupuje s velkým porozuměním a může vám po ztrátě blízké osoby pomoci.“

Val sem sice nepřišla hledat duchovní útěchu po sestřině smrti, ale to sestra Philomena nemohla vědět. „Možná později. Teď bych ráda mluvila s jejími kamarádkami. Vím, že sem chodívala často.“

„Jistě,“ kývala sestra Philomena. „Měly bychom začít s matkou představenou.“ Otočila se a jemně zaklepala na dveře vzadu, vklouzla do nich a za pár vteřin se vrátila s drobnou ženou, která jí spěchala v patách.

Mohla měřit nanejvýš sto padesát centimetrů, měla prošedivělé kudrnaté hnědé vlasy a na sobě tmavomodrou sukni a sako stejné barvy doplněné bílým tričkem. Zdálo se, že z ní energie přímo čiší. Opálený obličej brázdily vrásky, protože trávila dlouhé hodiny na slunci, a kolem krku se jí na drobném řetízku houpal zlatý křížek. Na špičce malého nosu jí seděly brýle na čtení.

„Přijměte mou upřímnou soustrast,“ prohlásila ihned poté, co se představila jako sestra Georgia a uchopila Valeriinu ruku do obou svých dlaní. V obličeji měla starostlivý výraz. „Teď nastaly těžké časy pro nás pro všechny. Pojďte ke mně do kanceláře, promluvíme si.“

Šli tedy za ní do malé místnosti, kde jim ukázala na odřená křesla před svým stolem. Místnost byla dost přeplněná, ale zalévalo ji světlo z několika oken. Z jednoho se otevíral výhled na uzavřené hřiště, nyní bez dětí. Celou jednu zeď lemovala knihovna a u květináče s trsem tmavých orchidejí stál starobylý glóbus ve stejně letitém dřevěném podstavci.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se matka představená, když se všichni usadili.

„Ráda bych získala nějaké informace o své sestře,“ vysvětlila Val. „Vím, že tady jistou dobu pracovala, a doneslo se mi, že pátrala po našich biologických rodičích.“

„Ach ano, byla přímo posedlá tím, aby přišla na to, kdo vlastně byli.“

„Jenže my jsme to věděly! Já si na ně pamatuju!“ Val poté opakovala příběh, který jí o jejich adopci vyprávěli. Matka představená trpělivě naslouchala, nepřerušovala ji, jen se občas zadívala na Sladea, který seděl na židli vedle Valerie.

Jakmile Val domluvila, sestra Georgia přikývla: „Všechny záznamy o adopcích byly samozřejmě dávno zapečetěny. Nemohla jsem Camille pomoci jinak než dobrým slovem, podobně jako to dělám s většinou lidí, kteří sem přijdou hledat odpovědi.“ Maličko se zamračila. „Pokud jde o věrohodnost příběhu, který vám předložili…“ Pokrčila rameny.

„Ale vy to můžete zjistit.“

„Ano, ovšem složila jsem přísahu. Jak jsem řekla, záznamy jsou zapečetěny.“

„Tak najděte způsob, jak je odpečetit,“ přemlouvala ji Valerie a uvědomovala si, že tato laskavá jeptiška je svým způsobem stejně nesmlouvavá jako sestra Charity. „Je to můj život“ – ukázala si palcem na hruď – „a myslím, že existuje jistá pravděpodobnost, že má sestra byla zavražděna kvůli tomu, co zjistila!“

Obličej velebné matky se ani nepohnul.

„Prosím. Vy to dokážete pochopit. Musím se dozvědět pravdu.“

„Samozřejmě. Jde jen o to, že mám jistou zodpovědnost. Závazek, chcete-li…“

Slade si sáhl do kapsy a v tu chvíli mu zazvonil mobil. „Promiňte,“ omlouval se rychle a sestra Georgia jen sevřela rty. „Nezlobte se,“ dodal a vyběhl z kanceláře. Val jen slyšela, jak říká: „Haló? Zatraceně! Který kůň? Poslyš jsem pořád v New Orleans. Zavolej veterináře…“ A pak jeho hlas utichl, protože se za ním zavřely dveře.

„Jak se vyrovnáváte se svou ztrátou?“ zeptala se velebná matka, když se znovu dostala do klidného rozpoložení. V obličeji se jí zračily obavy. „Vím, jak je to obtížné.“

„Ano,“ přitakala Val, ale neměla náladu mluvit o zármutku, bolesti ani o přípravách pohřbu. Přijela si sem pro odpovědi, a ačkoli byla tato matka představená vřelejší a laskavější než sestra Charity, byla stejně nepřístupná. Maličko tedy rozčilení utlumila, zklidnila se a řekla: „Opravdu bych ráda viděla záznamy o svém narození a chtěla bych si promluvit s lidmi, s nimiž Cammie pracovala, s kýmkoli, kdo by mohl mít nějakou představu, co se jí asi stalo.“

„Nevěnuje se tomu náhodou policie?“

„Jistě, ale…“ Val zatínala a uvolňovala pěsti, jak se pokoušela najít nějakou jinou cestičku k soucitu této ženy. „Sestro Georgie, máte nějaké sourozence?“ zeptala se. Už ji unavovalo, jak ji velebná matka neustále odmítá.

Sestra Georgia přikývla. „Ano. Pět.“

„A co byste dělala, kdyby jeden z nich… Který je nejmladší?“

„Bratr Patrick.“

„Co kdyby Patricka někdo chladnokrevně zavraždil? Nesnažila byste se udělat všechno, co je ve vašich silách, abyste předvedla vraha spravedlnosti?“

Georgia zvedla koutky do chabého trpělivého úsměvu. „Chápu vaši potřebu něco udělat, hledat informace, případně způsob odplaty, ale někdy je nejlepší nalézt pouze vnitřní klid prostřednictvím Boha-Otce.“ Sestra Georgia se natáhla přes stůl a uchopila Valerii za ruku. „Někdy to je jediný způsob, jak najdeme odpovědi. Já bych se ze všech sil snažila důvěřovat Boží moudrosti.“

Val ruku odtáhla. Podobného uklidňování už měla dost. Sebejistých ohleduplných slov, která ji měla uchlácholit. Žádná konkrétní nabídka pomoci.

„Nežádám tolik.“ Neuhýbala před pohledem matky představené a ze všech sil se snažila neplakat, neječet ani zoufale nehrozit k nebesům. Namísto toho se jí podařilo udržet klid, stejný umělý klid, který musela zachovat, když dělala v Texasu detektiva u policie. „Je to osobní tragédie nejen pro mě, ale také pro církev. Já jen hledám odpovědi, snažím se pochopit sestřinu smrt. Nepokouším se plést do práce policie ani žádným způsobem mařit autoritu církve.“

Georgia dlouze povzdechla a poťukala prsty o stůl. Pak se zatvářila, jako by se s Valeriinou žádostí smířila. „Skutečně vás chápu,“ odpověděla se zdánlivým soucitem. „A jsem si jistá, že někteří z těch, kdo pracovali se sestrou Camille si s vámi milerádi promluví.“ Napsala na papírek několik jmen a vložila ho do letáku, totožného s tím, který Slade odsud už sebral. „Nemůžu vám otevřít naše záznamy, a i kdybych to chtěla udělat, zabralo by to nějaký čas. V archivech jsou čtvrt století staré písemnosti, ty, které jsme měli před nástupem počítačů. Jsou uloženy ve sklepě, myslím. Nejsem si ani úplně jistá.“

Val si pomyslela, že to je lež, ale nechtěla se s matkou představenou přít – prozatím.

Georgia se laskavě usmála. „Upřímně doufám, že přijdete na dobročinnou dražbu. Jako dítě adoptované ze svatého Elsinoru k nám máte zvláštní vztah a my vybízíme všechny jakkoli spojené se sirotčincem, aby se zúčastnili.“ Zvlnila rty do úsměvu, ale oči se jí nesmály. „Bude to… , tedy nerada říkám slovo zábava v období, kdy máte smutek, ale řekněme jen, že půjde o smysluplný projekt. Byli bychom nesmírně rádi, kdybyste se dostavila. Vlastně…“ Sáhla do horní zásuvky a našla obálku, z níž vysunula dvě vstupenky. „Náhodou tady mám několik vstupenek zdarma. Prosím, přijďte jako mí hosté.“ Podala Valerii lístek, leták a vstupenky, a pak dokonce zašla tak daleko, že ji vyprovodila chodbami a cestičkami spojujícími farnost, hřiště a zahradu.

Pro Val bylo pouhé setrvání za zdmi svatého Elsinoru obtížné. Ačkoli se budovy trochu změnily, stále ze sebe nemohla setřást pocit, že se pohybuje proti proudu času, a zažívala znovu hrůzu, kterou vnímala jako předškolní dítě, které právě ztratilo rodiče a které sem přivedli.

Samotný sirotčinec byla patrová budova s řadami vysokých oken. Z ní jí naskakovala husí kůže. Na společný pokoj si vzpomínala jen matně – ve dne světlá, zářivě bílá místnost, ale v noci, když se zhaslo, se proměnila v temnou strašidelnou kobku. Nad každou železnou postelí visel kříž a povlečení bylo silně naškrobené a hrubé, páchlo po bělicím prostředku. Velmi živě si vzpomínala, jak ležela v posteli, přikrývku přes hlavu, a slyšela zvuk kroků v chodbě, gumové podrážky vrzaly na podlaze, temné stíny se míhaly kolem a ona tiše plakala a stýskalo se jí po rodičích.

Byla vyděšená k smrti a děvčata na pokoji na ni jen hleděla vytřeštěnýma znepokojenýma očima. Většina jeptišek, které zde tehdy nosily hábity, byla laskavá. A přestože všechny měly plné ruce práce, nějak ji přes den zabavily. Pár z nich však zřejmě nemělo na práci s dětmi vlohy.

I na hřiště si pamatovala jako na místo, kde se cítila opuštěná a rozpačitá. Místní děti měly své party, kastovní systém, v němž byla coby nejnovější přírůstek přehlížena nebo se cítila jako cizinec.

Dnes se jí nad hlavou shlukovaly mraky, které zastínily slunce. Pohlédla na klouzačku, tobogan z ohýbaného plechu, a vzpomněla si na jednu panovačnou dívku, jen stěží starší než ona, která stála u žebříku. „To je moje,“ zavrčela s úšklebkem dívenka. Když Valerie vycouvala, neobratně vyšplhala nahoru a tahala za sebou nohu v sádře, na kterou se jí podepsala většina starších dětí.

Val dokonce oddělili i od její mladší sestry, což ji stresovalo nejvíc. Hrozně se bála, že malou Camille už v životě neuvidí. Renardovi je naštěstí adoptovali obě.

A teď je zpochybněno dokonce i to!

Lucia hodila do poštovní schránky tlustou obálku a automaticky se pokřižovala.

Hotovo. A je to.

Téměř slyšela tichý smích sestry Camille. „Věděla jsem, že neumíš dodržet slib,“ řekla by a v inteligentních očích by jí zasvítila jiskřička. „Z tebe se teda vyklubala kamarádka…“

Ach bože…

Lucia byla takovým zklamáním!

„Promiň,“ zašeptala a málem vrazila do asi tříletého chlapečka, který utekl mamince, jež držela další dítě a k tomu balancovala s taškou papírových plen a třemi krabicemi. Chlapeček bleskurychle zamířil k matce, schoval se za jejíma nohama a velké oči upíral na Lucii. Chabě se na něj usmála. „Bůh s vámi,“ pozdravila jeho matku a spěšně vyšla ze dveří. Připadala si jako podvodnice, jíž také byla.

Venku ji ihned oslepilo slunce a zalilo ji vedro. Přestože se mraky snažily slunce zakrýt, byla vysoká vlhkost a Lucia se potila. Kvůli počasí nebo z nervozity?

„Víš, jaký je tvůj problém?“ zeptala se jí jednoho dne Camille, když se procházely chladivými temnými chodbami vedoucími od kaple.

„Můj problém?“

„Nemáš smysl pro opravdové přesvědčení.“ Camilliny šmolkově modré oči potemněly jako rozbouřené moře. „Bojíš se, Lucie. Kdybych směla hádat, tipovala bych, že před něčím – nebo někým – utíkáš.“

„Ne, já…“

„Ale jo, určitě,“ trvala na svém Camille. Naklonila se blíž a zašeptala Lucii do ucha: „Prozradím ti ale malé tajemství. Utíkáme všechny.“ Tehdy se narovnala a zazubila, rty se jí zkroutily do nenápadného vševědoucího úsměvu. „Každopádně ti důvěřuju natolik, že ti svěřím do úschovy tohle.“ A pustila z výšky do Luciiných rukou své drahocenné vlastnictví. „Neztrať to.“

Lucii se sevřel žaludek. Obelhávala sama sebe, když se snažila přesvědčit, že není zbabělec. Ale Camille měla pravdu.

Při pohledu na Cruze Montoyu a při rozhovoru s ním si to uvědomila. Dokonce i nyní za denního světla, když pružně kráčela po ulici plné lidí, cítila, jak jí rudnou tváře a zrychluje se jí tep. Stačilo jen vzpomenout si, jak se jeho tmavé oči zavrtávaly do jejích, mlčky ji pobízely, připomínaly jí, co všechno měli společného. A dal jí své telefonní číslo, které si tak naivně přímo vypálila do mozku. Jako by mu někdy měla zavolat!

„Pomoz mi,“ zašeptala a udělala krok do silnice.

Ozval se klakson.

Nadskočila leknutím a zahlédla rychle jedoucí obrovské auto.

„Dávej bacha!“ zařval někdo, když zavrávorala dozadu a patou zakopla o obrubník.

Obrovské pneumatiky zahvízdaly, až přehlušily bublavý zvuk motoru.

Začala padat, jakoby zpomaleně. Zahlédla ještě velké SUV připomínající nestvůru s vyceněnou tlamou chladiče, jeho reflektory vypadaly jako velké skleněné oči lemované chromem.

Nějaké silné paže ji sevřely a strhly zpět na chodník. Špinavé SUV projelo jen pár centimetrů od ní. Udělalo smyk a zase směr srovnalo, kličkovalo hustým provozem, až vypadalo rozmazaně – špinavá karoserie a okna z kouřového skla.

Srdce jí tlouklo, málem vyskočilo z hrudního koše, do krve se jí ihned vyplavil adrenalin a strach. Lucia cítila, jak silné paže poněkud povolily stisk. A právě v té chvíli jí do nosních dírek pronikla známá vůně vody po holení.

„Ach ne,“ vydechla a obrátila se. Hleděla přímo do temných zpytavých očí Cruze Montoyi.

30. kapitola

Valerie se pohybovala po svatém Elsinoru, mírně naštvaná, že se Slade zatím nevrátil, a snažila se ze sebe setřást temné vzpomínky. V sirotčinci se setkala s několika jeptiškami a učitelkami. Učitelky většinou nebyly jeptiškami a jeptišky, které pracovaly s Camille, nenosily hábity. Když se Val zmínila o oděvu sestře Georgii, žena přikývla. „Nelpíme tolik na starých tradicích jako u svaté Markéty. Náš kněz, otec Thomas, je poměrně pokrokový a já jsem také jednou z těch, kdo odložily hábity a čepce a zastaralé šaty ponechaly minulosti. Každému, co jeho jest, samozřejmě, ale doufám, že jsme moderní a i oděvem projevujeme svou přizpůsobivost dnešní době. Naším cílem je samozřejmě sloužit Bohu, ale myslím si, že mu nevadí, když se ve službách Nejvyššímu cítíme maličko pohodlněji.“

Val držela krok s energickou matkou představenou, kráčela svižně, ale stále se rozhlížela po Sladeovi. Zdálo se, že při telefonování úplně zmizel. Což bylo divné. Podle toho, co do telefonu říkal, usoudila, že mu volal některý z bratrů, aby probral nějaký problém s koněm, ale taková věc se dala zvládnout snadno a rychle. Pokud však Slade nemusel potíže ještě zkonzultovat s veterinářem, předákem na ranči nebo s někým jiným.

Nicméně vyhlédla z okna a spatřila Sladeovo auto zaparkované na místě, kde ho zanechali. Usoudila tedy, že ať se stalo cokoli, vyřídí to a přidá se k nim.

Velebná matka Valerii představila několik lidí, dvě jeptišky a kuchařku, ale nikdo z nich jí nesdělil víc než slova útěchy a vlídné vzpomínky na Camille.

„Rozkošná dívka, která měla ráda děti,“ prohlásila vysoká, neskutečně hubená kuchařka, když házela špinavou zástěru do koše a věšela na háček síťku na vlasy.

„Pomáhala mi na ošetřovně, kdykoli bylo třeba,“ kývala souhlasně starší jeptiška, sestra Rosaria, kterou objevily, jak kontroluje zásoby léků v uzamykatelné skříňce v ordinaci. Zamračeně počítala lahvičky a krabičky, ale po příchodu Val se svou činností ustala a neváhala s ní prohodit pár povzbudivých slov. „Pokud šlo o Camille, vždy se dalo spolehnout na to, že nám s dětmi pomůže.“ Vzhlédla přes skla úzkých brýlí na čtení. „Dětem můžete napovídat cokoli, ale ony zkrátka injekce z hloubi duše nesnášejí.“ Unaveně se usmála. „Camille mi chybí a vyjadřuji vám i vaší rodině opravdu upřímnou soustrast.“

Val cítila, jak se jí svírá hrdlo. Vyšli z ošetřovny na chodbu, která, jak ze vzpomínek věděla, vedla do kaple.

„Ach, tady ji máme,“ prohlásila matka představená, když prošly kolem okna s výhledem na hřiště. „Sestra Simone si byla s Camille velmi blízká.“ Rychle zamířila ke dveřím vedoucím ven, kde sestra Simone sbírala míčky a pálky, které někdo zapomněl uklidit.

Simone měla světle hnědou pleť a kudrnaté černé vlasy. Měřila nejméně sto sedmdesát pět centimetrů, působila mohutně a její tmavé oči byly mírně podezíravé. Něco si pobrukovala, jakousi populární písničku, kterou Valerie nedokázala hned zařadit, ale jakmile k ní došly, rázem ztichla.

Sestra Georgia je představila a vysvětlila, že Val je Camillina sestra. Sestra Simone ihned posmutněla a vyjádřila Valerii soustrast. Potom dodala: „Camille mi bude opravdu moc chybět. Nikdy nepřišla pozdě, vždycky se usmívala.“

„Sestro Georgie?“ zavolala ode dveří recepční. „Tady jste! Máte telefon.“

„Promiňte,“ omlouvala se chvatně matka představená. „Hříšníci nebudou míti klidu. Neříká se to tak?“

„Nemají pokoj svévolníci,“ upřesnila biblický citát sestra Simone. Kudrnaté vlasy měla rozčepýřené a usmívala se, takže jí v tmavé hladké tváři krásně vynikaly bílé zuby. „Tak či onak.“

„Ano, jistě,“ kývla roztržitě sestra Georgia. „Nevadilo by ti, kdybys Valerii provedla?“

Než Simone stačila odpovědět, matka představená odspěchala a vešla dovnitř.

„Myslím, že jste mě dostala na starost,“ ozvala se Val, „ať chcete nebo ne.“

„Sestro, jste v pořádku?“ zeptala se světlovlasá žena Lucie, která byla stále šokovaná z toho, co se přihodilo, a z faktu, že Cruz, který ji nepřestával držet, jí pravděpodobně zachránil život, jinak by ji přejelo auto.

Uvědomila si, že se na ni lidé stále dívají – ne, vlastně na ně oba. Byl oděná v úplném řeholním rouchu – šátek, čepec, škapulíř – a Cruz byl v tričku a džínách a objímal ji podezřele dlouho poté, co ji strhl ze silnice.

„Jsem v pořádku… v pořádku,“ ujistila ženu a pár dalších kolemjdoucích – dva černošské mladíky, kteří po ní podezíravě pokukovali, světlovlásku se dvěma dětmi a skupinku děvčat, která všechna pevně tiskla k uším mobily. Stálo tam i několik mužů v oblecích a neuvěřitelnou náhodou i kněz, který hovořil s bezdomovcem tlačícím nákupní vozík. Lucia by se nejraději propadla. „Já, ehm…, asi jsem se zamyslela.“ Přinutila se k úsměvu na blondýnku a cítila, jak rudne.

Na semaforu pro chodce se rozsvítila zelená a většina lidí přešla silnici, ustaraná žena pevně svírala děti za ruku a spěchala do parku na opačné straně, kde bylo mezi duby a živým plotem ze svěže zelené myrty vidět hřiště s houpačkami a dalšími atrakcemi.

Lucia za ní nešla, ale zhluboka se nadechla a pak obrátila pozornost ke Cruzovi, svému zachránci. „Takže co tady děláš?“ zeptala se přísně a nervózně pohlédla na budovu pošty. „Sleduješ mě?“

„Jo.“

Ach, panenko Maria, ještě tohle! Proč teď? Vlastně proč vůbec?

Jeho ústa ji přiváděla k šílenství, byla tak sexy a ty bělostné zuby… V duchu se vyplísnila, že si toho vůbec všimla.

„Proč?“

„Třeba abych tě zachránil od smrtících SUVéček?“

Málem se rozesmála. Málem. „A doopravdy?“

„Protože když jsme spolu mluvili naposled, řeklas mi, ať se držím dál, něco jako navždycky.“

„Jsi nemožný.“

„Součást mého kouzla.“

„Přesně tak.“ Stále ještě otřesená z toho, že ji málem přejelo auto, vyrazila pomalu po chodníku, pryč od osudného rohu a těch několika zbylých lidí, kteří po ní stále vrhali zvědavé pohledy. Rychle procházela kolem výkladních skříní a přitom se přesvědčovala, že má nervy napjaté k prasknutí kvůli adrenalinu stále kolujícímu v jejím krevním řečišti a že to s Cruzem nemá vůbec nic společného. Ale samozřejmě si zase lhala do kapsy.

Lhaní se stávalo jejím zlozvykem. Nepříjemným.

K jejímu údivu s ní Cruz srovnal krok. „Myslím, že teď jsme si kvit, že?“

„Jsme si kvit?“ zavrtěla hlavou. „Já si nevedu záznamy.“

„Jasně.“

Nechtěla se od něj nechat chytit. „Pořád jsi mi neprozradil, proč mě pronásleduješ.“ Pomyslela na balíček, který právě odeslala, a zpotily se jí dlaně. Panenko Marie, je strašlivá lhářka! „Myslela jsem, že mé vyjádření znělo naprosto jasně. Neměli bychom se vídat.“

„Já vím, ale myslel jsem, žes byla v takové melodramatické náladě.“

„No a? Myslela jsem to vážně.“

„Nevěřím.“

Zapomněla, jak ji umí popuzovat. „Věř, čemu chceš,“ pokrčila rameny a nejraději by si dala facku, že ho vůbec políbila, že mu dala sebemenším náznakem najevo svůj nepolevující zájem. „Hlavně mi dej pokoj.“

Zastavila se pod markýzou malého obchůdku s oděvy a zachytila jejich odraz ve výloze. Byl nejasný, jako negativ nakopírovaný na obrázek s nabídkou letních šatů. Muž a žena. On v rozdrbaných džínách a vybledlém tričku, ona ve svém dlouhatánském hábitu se šátkem. Podivný pár, a přesto mezi nimi bylo něco víc. Náznak skrývaných citů v ruměnci v jejích tvářích, intenzita jeho pohledu.

Vzpomínka na zakázaný polibek.

Podíval se jí do očí a Lucii se rozbušilo srdce, až cítila pulz někde v krku. Odvrátila se, zamrkala a zachytila ve skle odlesk čehosi jiného, stejně znepokojivého jako oblaka shlukující se nad jejich hlavami.

Rozmazaná podoba muže v taláru – vlastně kněze ve slunečních brýlích. Strnula. Na tom člověku bylo něco podivného.

„Co je?“ zeptal se Cruz a v tom zlomku vteřiny, kdy k němu obrátila pozornost, odraz kněze zmizel. Ohlédla se přes rameno k parku.

„Viděls ho?“

„Koho?“

„Toho kněze.“

„Jakého kněze? Co pomáhal na rohu bezdomovci?“ Cruz se zadíval stejným směrem jako ona do pustého parku.

„Nevím,“ povzdychla a napadlo ji, že to byla všechno jen hra její obrazotvornosti, ale přesto měla tu scénu vypálenou do mozku. Byla mrazivá jako suchý led a stejně tak zahalená oparem.

Podobně jako v noci před dávnými lety.

Seděla u Cruze v autě, rádio hlasitě hrálo. Vzpomínala si na tu situaci, jako by to bylo včera, poslední večer jejího mládí, obrovské nadšení z toho, že je s ním, že dělá něco nebezpečného, že se vzepřela otci… Tehdy byli ještě děti – tedy dospívající – a svět pro ně představoval obrovské, nezměrné, vzrušující místo, kde se jejich budoucnost táhla až kamsi donekonečna.

Přesně v tom okamžiku spatřila ve světle Cruzových reflektorů srnce, zvíře s dlouhýma nohama strnulé strachy ve stoupajícím oparu, světelné paprsky se mu odrážely ve velkých očích připomínajících korálky.

V uších jí zazněl hlas hrubý jako smirkový papír: „Ďáblův syn je poslem smrti.“

Zaječela, pneumatiky se dostaly do smyku, ohnula se osa, zaskřípěly prohýbané plechy. Slyšela řinkot skla. Po páteři jí se sykotem přejížděl proud paniky a bolesti…

Když se nyní dívala na pustý park, pocítila stejné mrazení, z předzvěsti temného, neznámého nebezpečí jí naskočila husí kůže.

„Musím jít,“ prohlásila a vzhlédla ke Cruzovi, k jizvě na jeho obočí, svědectví oné noci.

Popadl ji za ruku. „Lucie, prosím…“

Věděla, že se bude navždycky smažit v pekle, ale přesto se postavila na špičky a lehce ho políbila na tvář. Snažil se zachytit její rty svými, ale ona se odtáhla. „Cruzi, jestli mě miluješ, prosím…, nesleduj mě.“ S těmi slovy od něj odstoupila, přeběhla ulici a vešla do parku.

Neohlížela se, ale cítila v zádech Cruzův pohled jako těžké závaží, které jí tížilo ramena.

31. kapitola

„Takže vy jste Camillina sestra,“ pohlédla na hřišti sestra Simone na Val. Strčila si ruce do kapes kalhot a kývla hlavou, jako by se svými slovy souhlasila. „Prý jste si byly blízké.“

Dokud mezi nás nezaťal klín Slade Houston. „Ano, byly.“

„Je tak smutné, že zemřela,“ povzdechla Simone. „A myslím to opravdu vážně. Já jsem Camille milovala. Byla požehnaná naprosto dokonalým rošťáckým smyslem pro humor. Nechápu, proč vstoupila do kláštera.“ Na chviličku se zadívala Valerii do očí a poté odvrátila zrak. „Nemám dojem, že by se tam hodila.“

„Proč?“

Sestra Simone pokrčila bezvýrazně rameny a sledovala, jak si vosa staví maličké hnízdo pod listím břečťanu. „Camille mi nepřipadala jako tradiční typ jeptišky, která dodržuje přikázání za každou cenu. Zdála se mi víc… nezávislá. Žena s vlastním úsudkem.“

Amen.

Simone zřejmě byla první, kdo Camille skutečně chápal. Val napadlo, že její tajemství uchová, ale pak si uvědomila, jak je to směšné. Pravda vyjde díky sdělovacím prostředkům velmi rychle najevo a bude se šířit farností jako požár. Val usoudila, že se mnohem pravděpodobněji dozví pravdu, pokud bude upřímná.

„Věděla jste, že je těhotná?“

Sestra Simone jen vytřeštila oči. „Ach, svatá Marie, Matko boží,“ vydechla a zavrtěla hlavou. „Já… bála jsem se toho… Ne, nevěděla jsem o tom.“

„Ale je vám známo, že se zapletla s otcem Frankem O’Toolem?“

„Slyšela jsem, že je…, že má něco s nějakým knězem.“ Simone sklopila tmavé oči k zemi. „Nevím, jestli jsem to vlastně chtěla vědět. Jednou se mi Camille pokoušela svěřit, ale rozmyslela si to a pak jsem ji viděla odcházet s nějakým knězem.“

„S otcem O’Toolem?“ chtěla se ujistit Val.

Simone pokrčila rameny a vypadala rozpačitě. Kousala se do rtu a vzhlédla ke zvonici, kolem níž kroužily vlaštovky na pozadí shlukujících se mračen. „Nevím. Byla tma a stál ke mně zády, ale byl vysoký a stavbou těla otce O’Toola připomínal.“

„Přicházel sem za ní…, myslím Frank O’Toole…, přicházel sem často? Setkával se s ní?“

„Nevím jistě. Byl… býval tady s otcem Thomasem pochopitelně na mši a navštěvoval sirotčinec a nemocnici stejně jako řada jiných. Svatý Elsinor je jedinečný, skutečná komunita.“

Valerii se sevřel žaludek. Věděla to. Pamatovala si to. Žila tady, byť jen krátce.

„Podle sestry Camille jste byla její jediný žijící příbuzný,“ vzpomínala Simone, když přecházely přes pusté hřiště, kde se ve vánku pohupovala osamělá houpačka a chmurně vrzala.

„Ano, naši rodiče zemřeli a nemáme další sourozence ani blízké příbuzné. Jenže Camille hledala naše biologické rodiče.“

Simone zamrkala a výraz obličeje jí strnul. „Věděla jste to? Myslela jsem, že je to její tajemství.“

„Byly jsme si blízké,“ naznačila Val a poněkud přeháněla. „Vím, že tady prověřovala archivy a snažila se přes počítač zjistit, jestli lidé, o nichž nám bylo řečeno, že jsou naši biologičtí rodiče, jimi skutečně byli.“

Simone sevřela křížek na krku do prstů a přikývla.

„Pověděla vám o tom něco?“

„Ne,“ zavrtěla Simone hlavou. „Ale…“ – ohlédla se přes rameno a nakrčila čelo – „já…, ehm…, pomáhala jsem jí s počítačem a vím, že měla nějaký notes.“

Deník! Val se rozbušilo srdce. Konečně měla dojem, že se někam dostává.

Simone si odkašlala, jako by znervózněla, že prozradila příliš mnoho.

„Víte, kde je?“

Jeptiška zaváhala, jako by sváděla vnitřní bitvu, ale nakonec odpověděla: „Máme tady své skříňky. Je to poměrně nové opatření kvůli krádežím. Škola rozhodla, že těch pár osobních věcí a vybavení, které potřebujeme k učení, by se mělo zamykat.“ Vedla Valerii kolem spirálovité klouzačky a prohlubně v písku, kam dopadaly tisíce dětských nožek.

Jen její ne.

Zvedl se závan větru, znovu rozhýbal řetízky na hřišti, které zacinkaly, a Valerie měla co dělat, aby se ve vzpomínkách nepropadla do nejtemnějšího období svého života. Zde, na tomto místě, kde se bude navždy cítit vyděšená.

„Tudy,“ vyzvala ji sestra Simone a přerušila Valeriino zasnění.

Val se v duchu přesvědčovala, ať se nechová směšně, a uvědomila si, že jeptiška uskladnila pálky a míčky do koše na verandě a drží jí otevřené dveře. Šla tedy za ní do starých známých chodeb, nyní vymalovaných jiným vzorem i barvou, ale ošoupané dlaždice na podlaze byly stejné a ani dveře se za více než třicet let nezměnily. U vchodu do tělocvičny panovala horečná činnost, dobrovolníci již připravovali dražbu, která se měla konat za několik dní. V průběhu slavnostní večeře zorganizované v hotelu tři bloky odsud, budou povoleny prohlídky sirotčince, než zavře své brány navždy. Proto nyní dobrovolníci přetvářeli tělocvičnu ve výstavní sál předmětů darovaných do dražby.

Valerie v tělocvičně nikdy nestrávila příliš mnoho času, protože když přišla do svatého Elsinoru, byla ještě malá.

Když ji dnes sestra Simone prováděla chodbami, zrychlil se jí tep. Vzpomínala na děti, jak na ni civěly v den, kdy… Jak se jmenovala žena, která ji sem přivedla? Theresa… nebo Tonia? Ne, tak to nebylo, ale Valerie si dobře vzpomínala na jeptišku, která dostala za úkol ubytovat ji v sirotčinci.

Sestra Ignatia ji vlekla právě touto chodbou. Ostré nehty zarývala Valerii do paže, jak ji postrkovala před sebou. Chodba jí připadala nekonečná, tmavá a strašidelná.

„Pospěš, honem, holčičko!“ rozkazovala stará jeptiška oblečená v tmavém hábitu, těžké tmavé sukně jí při rychlé chůzi šustily. Ignatia Valerii připomínala starou paní, která šlapala na kole v tornádu v pohádce Čaroděj ze země Oz. Prohnala ji temnými chodbami tak rychle, že za ní Val musela utíkat. „Neprozradili ti, že lenost je hřích?“

Val cestou míjela mnoho zavřených dveří, a přestože jí tehdy ještě nebylo ani pět, vrtalo jí hlavou, zda se za ní dostane malá Camille. Co s ní udělají? Spatří Val sestru ještě někdy?

Ignatia nakonec předala Valerii do pokoje sestry Anne.

Sestra Anne byla naprostým opakem Ignatie. Přivítala vyděšenou Valerii s otevřenou náručí, laskavým výrazem a nesmírnou trpělivostí. Byla milá a příjemná, četla dětem pohádky a dovolila jim, aby jí seděly na klíně. Ani jednou nikdo nebyl potrestaný za to, že si hrál s jejím škapulířem, čepcem nebo růžencem.

„Bůh dítka požehnal darem zvědavosti,“ vysvětlila Anne nesouhlasně se tvářící zakyslé Ignatii, když Valerie probírala v prstech korálky rudé jako krev.

„Spíš proklel,“ zamumlala starší jeptiška, ale nic Anne nevytkla. Pokud šlo o děti, Ignatia strpěla poklidnou autoritu sestry Anne. Valerii se zdálo, že Ignatia byla jen ráda, že se zbavila odpovědnosti při péči o malé rarášky.

To bylo před třiceti lety.

Nyní sestra Simone otevřela dveře a zamračila se. „Divné,“ zvedla obočí. „Toto jsou jedny z mála dveří, které zamykáme. Hmm.“ Prošla kolem dlouhého stolu k pultu, pod nímž byly skříňky na osobní věci. Před jednou se zastavila a pak jen tiše konstatovala: „To taky není zamčené. Zvláštní…“

Prudce otevřela dveře skříňky a Valeria nakoukla dovnitř.

Skříňka zela prázdnotou.

Přesně jako matka Hubbardová, pomyslela si a stáhlo se jí hrdlo, protože si vzpomněla, jak sestra Anne četla říkanku chlapcům i holčičkám rozsazeným u jejích nohou v pokoji jen malý kousek odsud.

„Nechápu,“ kroutila hlavou Simone.

„Má klíče ještě někdo jiný?“

„Ano, samozřejmě. Sestra Georgia, Philomena, údržbář a pár dalších lidí.“

„Otec Thomas?“

„Jistě.“

Tolik tedy záruka soukromí, napadlo Valerii hořce. „Chybí něco z vaší skříňky?“ zeptala se.

„Myslím, že ne. Proč? Aha. Podíváme se.“ Odemkla další skříňku a Val uvnitř zahlédla pár knih a krabičku barevných fixů. „Přesně jak jsem to tady nechala.“ Zkusila další a tam byla zase klubka žluté příze a dvoje pletací jehlice a na nich kousek něčeho, co vypadalo jako dětská přikrývka.

„A co otec Thomas?“ zeptala se Val.

„Ach, ten nemá skříňku,“ odpověděla Simone, když se zvedala. „Má svou kancelář.“

„Je tady?“

„Asi ne. Má se od zítřka účastnit nějaké konference, tak si myslím, že dnes brzy poránu odletěl.“

„Ale máte klíč?“

„Cože? K jeho kanceláři? Ach to ne.“ Zdálo se, že ji Valeriin nápad vyděsil. „Samozřejmě ne.“

Val se chtěla zeptat Simone, zda by jí neukázala kancelář kněze a neodemkla její dveře, pokud by byly zavřené na zástrčku, ale rozmyslela si to. Krom toho kdyby přišlo na to probírat se věcmi otce Thomase, raději by to dělala sama. Ne že by měla nějaký důvod kněze z něčeho podezírat, ale možná – jen možná – pokud Camille potřebovala s někým mluvit o svém vztahu s otcem Frankem, možná by se obrátila pro radu na někoho mimo farnost Franka O’Toola.

O tom musí popřemýšlet.

„Je to podivné,“ opakovala sestra Simone, když vedla Valerii do přední části komplexu budov.

Val uvažovala, co se asi přihodilo Sladeovi. Od chvíle, kdy přijal telefonát, který ho přinutil odejít z kanceláře, už uplynula hodina.

„Co je podivné?“ zeptala se Val. Jí připadalo podivné všechno. Neexistovalo zde nic konkrétního, hmatatelného.

„Dnes jsem volala do svaté Markéty a mluvila jsem se sestrou Charity o věcech sestry Camille – a teď jsou pryč.“

„Kdy jste tam volala?“

„Před pár hodinami.“ Simonino dokonalé obočí se téměř spojilo, jak krčila čelo. „Říkala, že pro věci někoho pošle, ale nikdo se mi nehlásil.“

„Možná bychom se mohly podívat do počítače a zjistit, co našla.“

„Nevím, nevím.“

„Byli to i mí rodiče,“ naléhala Val.

„Počítače ve farnosti jsou soukromé, tedy pouze pro využití farního úřadu, ale… budu se muset zeptat sestry Georgie.“

V tom okamžiku Val konečně zahlédla Sladea, jak rychle prochází chodbou a zasunuje telefon do kapsičky košile.

„Připravená k odchodu?“ zeptal se Val a natáhl velkou ruku, aby se představil sestře Simone. „Slade Houston. Valeriin manžel.“

„Těší mě,“ kývla na něj Simone, když ji Val představila.

„Sestra Simone byla kamarádka Camille a ukazuje mi to tady.“

„Promiň, že jsem to propásl,“ usmál se mírně křivým úsměvem, který ji svou přitažlivostí tolik popuzoval. „A teď, když nás omluvíte, už opravdu musíme jít.“

Zachytila jeho pohled a nijak se nebránila, přestože neměla pocit, že by tady skončila – byla si jistá, že se někde v těchto temných chodbách skrývá odpověď na otázky spjaté s Camillinou smrtí. „Mohla byste mi laskavě dát vědět, až zjistíte, co se stalo s věcmi mé sestry?“

„Matka představená se vám určitě ozve,“ ujistila ji sestra Simone, když Slade rázoval k východu s Valerií v patách.

„Co se s tebou děje?“ divila se Val, jakmile se ocitli venku. Nad nimi se kupily bouřkové mraky, všude se rychle stmívalo. „Stalo se snad něco na ranči?“

U auta jen sešpulil rty. „Všechno v pořádku.“

„Ale já myslela, že ti volali…“

„No jo, ale to byla výmluva. Volal jsem si sám.“ Vyskočil za volant a ona vedle něj na místo spolujezdce.

„Cože jsi udělal?“

„S matkou představenou ses dostala do slepé uličky. Staré známé kličky a výmluvy. Napadlo mě, že si pro změnu já najdu výmluvu, proč odejít, a znovu se porozhlédnu kolem. A tak jsem předstíral telefonát.“

„Ty máš fakt pekelné nápady,“ kroutila hlavou, zatímco na kapotu stařičké fordky zabubnovaly první kapky. Prudce dopadaly na střechu.

„Beru to jako kompliment.“

„Ber.“ Svým podvodem ji překvapil. „Našels teda něco?“

Otočil klíčkem v zapalování a motor se hlučně probral k životu. „Jo.“ Podíval se do zrcátka a najel na silnici.

Maličko se jí zrychlil tep. „Oukej, co teda?“

Pokradmu na ni pohlédl. „Podívej se mi do kapsy u bundy,“ vyzval ji, odbočil na hlavní silnici a pokračoval hustším provozem k jihu.

Už se natahovala za sebe do prostoru za sedačkami, kam hodil bundu. Zalovila mu v kapse a dotkla se igelitového sáčku a v něm hřbetu nějakého zápisníku. V duchu viděla Camillinu prázdnou skříňku. Když vytáhla útlý svazek v hladkých černých deskách, který vzhledem připomínal modlitební knížku, na vteřinku pocítila lítost. „Camillin deník?“

„Vypadá to tak.“

„Tys ho ukradl?“ zeptala se nechápavě. Byla si jistá, že vrah deník sebral, aby skryl svou totožnost.

„Vypůjčil jsem si ho. Budeme ho muset odevzdat policii, až si ho přečteme.“

„Tys to četl?“

„Jen kousíček, abych se ujistil, že to patří Camille.“

„A měl jsi s sebou čirou náhodou igeliťák na důkazní materiál?“

„Našel jsem pár sáčků v zásuvce. Napadlo mě je vzít, nechceme přece znehodnotit důkazy.“

Valerie namáhavě polkla. Přes igelit hladila prsty měkkou koženou vazbu a měla mlhavý pocit, že až otevře první stránku, nahlédne do sestřiných nejhlubších myšlenek a možná i do duše. Zaváhala v obavě, co asi objeví. „Tohle mi přijde nesprávné. Jako když vnikáme na nedovolenou půdu.“

Pokradmu na ni pohlédl. „Myslel jsem, že chceš zjistit, kdo ji zabil.“

„To jo.“

„No a?“

Napřímila se. „Jo. Já vím.“ Když pneumatiky auta zarachotily na mostu přes jezero Pontchartrain, déšť se začal snášet z oblohy v prudších přívalech.

„V přihrádce jsou rukavice.“

„Fakticky?“

„Přece se tomu říká přihrádka na rukavice.“

„Jo, já vím. Ale ty… No nic.“ Otevřela přihrádku a samozřejmě našla kromě baterky, šroubováku, kleští, kapesního nožíku a pytlíku psích sucharů také krabici s latexovými rukavicemi.

„Prohlížím dobytek, však víš. Dávám mu injekce, čistím ho, pomáhám při porodu telat a hříbat.“ Pokrčil rameny. „Náhoda přeje připraveným.“

„Krom toho nikdy nevíš, kdy ukradneš nějaký policejní důkaz, a doufáš, že policii přesvědčíš, žes nic nenarušil.“

„Jo,“ kývl hlavou.

Oběma bylo jasné, že se vyšetřovatelé pěkně naštvou, ale nehádala se, jen vytáhla dvě velikánské rukavice, dychtivě otevřela deník a vstoupila do sestřina intimního světa. Déšť se z oblohy jen lil a hladina jezera se vzdouvala a pěnila.

„Víš, že se dostaneš do pekla?“

Pustil stěrače a zašklebil se. „Fakt myslíš?“

„Jo. Až Lucifer přijde na to, cos udělal, bude pást po tvojí duši. O tom není pochyb.“

„Aťsi přijde!“ Slade na ni pokradmu šibalsky pohlédl, až jí poskočilo srdce. „Něco mi napovídá, že tebe bude hledat taky.“

„Takže nakonec skončíme ty a já společně v ohni pekelném?“

„Jo.“ Zamrkal na ni a přidal plyn. „Ber to jako rande.“

32. kapitola

Malá byla neklidná.

Zase.

„Rostou jí zuby,“ konstatovala Olivia a Bentz se nepřel. Choval dcerku v náručí a chodil s ní po bytě, aby přestala plakat. „Ukaž, vezmu si ji,“ vybídla ho Olivia a odložila stranou příručku, jak se starat o miminko. Přešla do kuchyně, kde z klece skřehotala Chia – papoušek, kterého zdědila po své babičce Virginii Duboisové zvané „Ginny“, podle níž dceru pojmenovala.

„No tak, drahoušku,“ šeptala Olivia. „Nic se neděje.“

Jenže něco se jednoznačně dělo a Ginny to dávala matce výrazně najevo. Olivia však uměla zachovat klid, byť byla Ginny její první dítě. Bentz měl nyní již dospělou dceru Kristi z prvního manželství. Byla o čtvrt století starší než její nevlastní sestřička a za svůj život přivodila Bentzovi nejeden šrám na duši.

Kristi byla od samého začátku pěkný čertík – samý průšvih. Přesně jako její matka. Bentz dceru nesmírně miloval, přestože ho svou divokou povahou dozajista připravila o několik let života. Zažil s ní všechno: od pubertálních úzkostných stavů přes období vzdoru až po životu nebezpečná zranění… Ach bože, upřímně doufal, že Ginnin život bude klidnější a jednodušší.

Kristi už byla vdaná za Jaye McKnighta, který pracoval ve státní kriminalistické laboratoři a přednášel kriminologii na policejní akademii Všech svatých v Baton Rouge. Právě tam se s Kristi znovu po letech setkali. Na střední škole spolu totiž chodili.

Malá se utišila, začala si v matčině náručí pobrukovat a Bentzovo srdce starého romantického blázna se svíralo dojetím. Olivia k němu vzhlédla.

„Vidíš, chce to jen správně pohladit,“ usmála se a Bentz si nemohl pomoct, aby ho nezaplavil příval štěstí. Panebože, jak svou ženu a dceru miluje! I když věděl, že příval citů by v něm dokázalo vzedmout jakékoli malé dítě, tohoto tvorečka miloval až ostudně.

Pomyslel si, jak je komické, že se tak vehementně bránil početí druhého dítěte, s Olivií se kvůli tomu hádal, ale když nakonec otěhotněla, jeho život se změnil k lepšímu. Teď už si svůj svět bez malé Ginny neuměl představit, ať byla jakkoli uplakaná. Po matce zdědila světlé vlásky, zatím jen řídké prstýnky, mezi nimiž jí prosvítala kůže. Vždycky doširoka otevírala oči a zajímala se o svět kolem sebe; taky po čtyřech prolezla celý byt a trápila Chlupáče, jejich stárnoucího voříška – další přírůstek ze zvěřince po Oliviině milované babičce.

Před Bentzem se na obzoru rýsovala léta nezkaleného štěstí.

„Fajn,“ přikývl. „Vyhrálas. Jsi fakticky lepší rodič.“

Olivia se rozesmála a on zamířil do pracovny. Zvedl telefon a zavolal svému zeti. Třeba se Jayovi podaří případ Camille Renardové trochu popostrčit. Čekali na zprávu z toxikologie a Bentz chtěl znovu srovnat krevní skupinu nenarozeného dítěte s krevní skupinou Franka O’Toola, jen pro jistotu.

Když se usadil do ošoupané pracovní židle u stolu, náhle se ho zmocnil neznámý svíravý pocit. Pomyslel na Camille a její dítě, jehož život byl zmařen dřív, než se stačilo poprvé nadechnout.

Maličká Ginny se vymanila z matčina sevření a svým příznačným stylem rychle lezla po čtyřech za ním. Vzhlédla k němu, roztáhla koutky, vycenila dva spodní zuby a byla na sebe zjevně pyšná, že se jí podařilo tátu najít.

Na prahu za ní stála Olivia.

„Pojď sem, kočičko,“ usmál se Bentz a znovu zvedl dceru do náruče, políbil ji na temeno hlavy a posadil si ji na klín. Zatímco se zabývala cupováním malého notýsku, vytáčel Jayovo číslo.

Bylo načase zjistit víc o stavu Camille Renardové v době její smrti. Měla v krvi omamné látky? A co ty šrámy na zádech?

A který z mužů, s nimiž se stýkala, měl takovou krevní skupinu, aby mohl být otcem dítěte?

„Hezky perverzní,“ prohlásil Slade. Seděl u stolu proti Valerii a pročítali ofocené stránky Camillina deníku.

„Mělo by se to spálit,“ povzdechla si Valerie, listovala papíry a sklenku vína nechávala nedotčenou. „Je to moc osobní.“

„Policie to bude potřebovat.“

„Já vím, vím.“ Smířila se s tím, že obsah sestřina života i její nejintimnější myšlenky budou pročítány, ověřovány a opoznámkovány, ale bylo to těžké. Chápal ji. Camille Renardová byla protipólem všeho, čím by měla jeptiška být. Přinejmenším podle jeho názoru.

Opatrně okopíroval stránky deníku na Valeriině hlučné tiskárně, aby originál zůstal pro policii netknutý. Byť očekával, že deník odhalí některé z Camilliných soukromých myšlenek, nebyl připraven na tak detailní popisy jejích sexuálních hrátek. Na stránkách se vyskytlo i pár jmen, jen tu a tam, ale žádné nebylo spojeno s jejími citovými nebo sexuálními vztahy, přinejmenším nikoli přímo. A vyskytovalo se tam něco jako iniciály, možná jen poznámky, které byly nerozluštitelné – přinejmenším pro něj.

Val se konečně napila vína. Tvářila se ustaraně. „Některé poznámky jsou šifrované.“ Zamračila se a ukázala na jeden řádek. Bylo zde zjevně spěšně načmáráno C U N 07436, PK CV. „Co to znamená? To má být součást telefonního čísla?“ podivil se. „Nebo poznávací značka auta?“

„PK CV – třeba pokoj 105?“ přemýšlela hlasitě. „PK jako zkratka pro pokoj a CV římské číslice?“

„Třeba. V klášteře je možná používají. Určitě častěji než venku.“

„Mluvíš o tom, jako by to bylo vězení.“

„Copak není?“

„Ne, podle Camille ne. Tvrdila mi, že je nikdo násilím nenutí zůstávat uvnitř, jen jejich vlastní svědomí a oddanost.“ Při čtení se zamračila a zavrtěla hlavou. „Ale kdo ví?“ prohlásila nervózně. Obrátila jednu ofocenou stránku. „Tady je další: TO BF 2 M a M.“

„BF – nepíšou si puberťáci něco takového jako anglickou zkratku pro nejlepšího kámoše? Best Friend?“

„Fakticky? Ty držíš krok s výrazivem puberťáků? Jak tyhlety věci víš, kovboji?“

„Představ si, my totiž máme na ranči počítače. A vlastním i mobilní telefon. A doneslo se mi už i něco o Facebooku.“ Zamrkal. „Dokonce i v texaském městečku Bad Luck si děti posílají textovky a jsou na Facebooku. Myslím, že to někdy dělají i dospělí.“

„Hmm, chytrý kluk!“

„Každý, kdo žije na téhle planetě a má oči otevřené, zná zkratky jako BF nebo BFF. Dokonce i jeptišky u svaté Markéty, bez ohledu na její starobylou fasádu.“

„Není to fasáda – věř mi.“ Obrátila oči v sloup, ale přesto se jí podařilo vyloudit úsměv. „Fajn, pane SMSkový, pokud je tedy TO namísto Thomas, třeba podle kněze ve svatém Elsinoru, co znamená ten zbytek? Nejlepší kámoš M&Ms? Jako těch lentilek?“

„To je hodně lidí,“ prohlásil s kamennou tváří.

„Vím. Myslím, že se k nim můžu směle řadit.“ Hluboce se zamyslela. „Tom… Myslíš?“

„Že něco měla s knězem ze svatého Elsinoru?“ Zavrtěl hlavou. „Jaká je pravděpodobnost, že našla dva kněze ochotné porušit celibát? Co to o nich vypovídá?“

„Nebo o ní?“

„O ní to už víme,“ prohlásil a Val místo aby se s ním pustila do sporu, který se nedá vyhrát, upila ze sklenky. Nenacházela vysvětlení záhadných poznámek a zahlédla další – vlastně spíš čmáranici. Nakreslené srdíčko a uvnitř něj písmena CELDAL.

Val si nápis prohlížela. Celoval? Nebo jí něco dal? Milenec? Znamenalo to srdíčko něco? A proč v něm není jméno? Povzdechla si. Viděla, že srdíčko je několikrát obtažené a obsahuje pouze jediné slovo.

Ach, Cammie, pomyslela si. Byl to vzkaz nebo jen bezobsažné klikyháky od někoho, kdo snil o svém milenci nebo mu něco věnoval? Nebo že by milenec něco dal jí? Kdo ví?

A nakonec poznámka Matka představená, nic víc, jen půl tuctu malých šipek namířených k dvojsloví na znamení hněvu, jako by Camille sestru Charity skutečně nenáviděla.

Val nenapadalo, jak vyluštit záhadné šifry, které ve skutečnosti nemusely znamenat nic víc než bezmyšlenkovité čmáranice; prolistovala tedy pár dalších stránek. „Ó jé… Ve své hitparádě se dokonce zmínila i o tobě!“ Kroutila úzkou stopkou vinné sklenky mezi prsty a úsměv jí pomalu mizel ze rtů. „Zdá se, že ti dlužím omluvu.“

Camille v deníku přiznávala, že se marně pokoušela svést „obzvláště tvrdohlavého rančera, který bere manželský slib stejně vážně jako své dávné texaské dědictví“.

„Pokud nemyslela nějakého jiného kovboje.“

Upřela na něj pohled. „Koho jako? Traska? Zanea? Když je viděla naposledy, byli oba svobodní. A ona jednoznačně zmiňuje manželský slib.“ Val upila vína a znovu ho upoutala svou krásou, již zvýrazňovala skutečnost, že si neuvědomovala, jak působí úchvatně. Valerie Renardová nebyla stejně krásně rostlá, nápadná ani okázale sexy jako její mladší sestra. Valerie měla odjakživa dar jemnější, klasické krásy spojené se smyslnou inteligencí, která ho vždycky fascinovala.

„Co když v deníku lže?“ zeptal se, opřel se na kuchyňské židli a slyšel, jak dřevo zavrzalo, když se natáhl pro pivo. „Co kdyby napsala, že jsem po ní vyjel a že mi prostě nedokázala říct ne? Věřila bys tomu? Nebo bys mě odsuzovala?“

Val neodpovídala.

„Ona pořád tahá za nitky, Valerie,“ pronesl s tichým hněvem, který se v něm znovu vzedmul poté, co ho už potlačil.

„Co to povídáš?“

„Žes mi měla věřit. Vědělas, že mluvím pravdu, ale nevěřilas mi. Věřilas jí a teď jí věříš zase. Vlastní rukou píše, že to byla lež, a ty jí věříš.“

„Myslela jsem, bůhvíjak ti neudělá mé prozření radost! Jak tě nadchne.“

Zachytil její pohled. V oříškových očích rozpoznal oheň. Cítil, jak jeho vnitřní odhodlání slábne a do plánu vyřídit záležitost mezi nimi podle něj, a ne podle diktátu mrtvé dívky se pomalu vráží klín.

„Tyto stránky“ – ukázal na obzvláště barvité sexuální líčení – „mohou být čirá fantazie.“

„Snažíš se říct, že Camille v deníku lže.“

„Snažím se říct, že by mohla. Nic víc. Neber všechno doslova.“

„Včetně tvé nevinnosti.“

„Jo.“ Zaťal zuby, až ho rozbolely lícní svaly. „Musíš mi věřit, Val. Jen kvůli tomu, jaký jsem. Obhajují mě mé činy. Nikdy jsem ti nelhal. Nikdy.“

Valerie jen polkla. Její pohled zakolísal, pak se odvrátil a on měl co dělat, aby nepřekonal těch pár kroků po odřených prknech na podlaze a nesevřel ji v náručí.

„Fajn…, takže máš pravdu. Tenhle deník může zachycovat jen její představy. Zkrátka čirá fantazie.“ Val nakrčila čelo a skousla si ret. „Jenže já myslím, že není.“ Vrtěla hlavou a přemýšlela nahlas. „Tak především. Cammie mluví o všech svých milencích. A kdo si myslíš, že byl první?“ Znechuceně odložila skleničku s vínem. „Na střední škole?“

Pokrčil rameny. „Nevím.“

„Sportovec. Z velké hispánské rodiny.“

„To může být kdokoliv.“

„Reuben Montoya,“ prohlásila, a když si všimla pochybovačného výrazu ve Sladeových očích, trvala na svém. „Vím to.“

„Říkalas, že spolu chodili.“

„Je nad slunce jasnější, že nezůstalo jen u chození!“ Poťukala prstem na ofocené stránky. „Podle tohohle byl její první. Ještě na střední. Pak následovala hezká řádka milenců, někdy na jednu, dvě noci, všichni bezejmenní; pak je tady ta příhodná zmínka o tobě a nakonec kněz. A my víme, kdo to je.“

„Frank O’Toole.“

„Hajzl,“ ulevila si, odstrčila židli od stolu a přešla do kuchyně, kde jediným hněvivým pohybem vylila zbytek svého vína do dřezu. Bo, zrádce jako obvykle, pomalu vrtěl ocasem a šel za ní. „Montoya by případ vyšetřovat neměl. Je to příliš osobní. A Frank O’Toole by měl sedět za mřížemi.“

„Podle tebe ji určitě zabil on?“

„Ano! Ach…, bože… Ne, asi ne.“ Zavrtěla hlavou a zářivka nad dřezem jí ve vlasech zdůraznila načervenalé tóny. Kolikrát odcházel z ložnice a viděl, jak letní slunce prodírající se oknem rozsvěcuje v jejích rozhozených vlasech doslova ohnivé jiskry? Kolikrát otevřela ospalé oči, přistihla ho, jak se na ni dívá, a pomalu se usmívala, což bylo nepokryté pozvání, které nikdy neodmítl? Stačilo se trochu soustředit a vybavil si vůni jejich povlečení a prostěradel, usušených v horkém texaském slunci, vonících jejím parfémem a sexem. Pocítil svíravý pocit ve slabinách a rychle představu zaplašil.

Teď jednoznačně není vhodná doba.

„A v tom tkví problém,“ promluvila. „Nezdá se, že by Frank O’Toole byl něčeho takového schopen… Já si ho s ní zkrátka neumím představit. Přinejmenším ne takto.“ Pohlédla na stránky na stole a sevřela rty.

Věděl, co tím chtěla naznačit. Sexuální akt, v Camillině popisu spíše temný než milostný, neodpovídal typu muže, který pomáhá nemocným, tráví čas s dětmi v sirotčinci nebo se věnuje budování přístřeší pro potřebné po hurikánu Katrina v New Orleans i na dalších místech. Její milenec byl silný. Sexuální. A zdálo se, že má sadistickou úchylku, která byla spíše krutá než cokoli jiného.

Frank O’Toole?

Jenže kdo doopravdy ví, čeho je jiný člověk schopen?

Navenek normální, uvnitř zvrácený a temný.

Jednou viděl fotografii upjaté drobné, zjevně bohabojné ženy v moderní sukni a saku. Měla blond vlasy až do běla, dokonale upravené do mikáda, a úsměv sladký jako georgijské broskve. Určitě jí táhlo na osmdesát. Ale na dalším snímku byla nahá, celá potetovaná, na každém centimetru kůže piercing, probodnuté bradavky, oholené ochlupení, její výraz se proměnil v divoce sexuální. Sladeovi nepřipadalo podivné, že se nechala potetovat a probodat si celé tělo, ale spíše to, že dovolila, aby ji vůbec vyfotografovali a umístili fotky na internet.

Možná to byla jen montáž z Photoshopu.

Možná k tomu ani nedala svolení.

Možná to byl žert – její hlava na těle někoho jiného.

Jenže na tom nezáleželo. Fotografie se mu vtiskly do paměti a připomínaly mu, že nikdo vlastně neví, co se odehrává v hlavě někoho druhého. Proč by jinak existovalo tolik překvapených sousedů, kteří nemohou uvěřit tomu, že pán odvedle bije svou ženu nebo je pedofil či vrah? Až příliš často se setkával s lidmi přesvědčenými, že obyvatel vedlejšího domu je vynikající soused.

Frank O’Toole mohl tedy být člověk – byť kněz –, kterému se zamlouvalo přivazovat Camille za zápěstí ke kovovým sloupkům postele a polévat ji olejem, a mohl být tím, kdo našel způsob, jak prodlužovat její vzrušení dlouho do noci pomocí předmětů, které lechtaly, působily jí potěšení a zároveň i maličkou bolest. O’Toole mohl být milencem, který jí roztáhl ruce i nohy a bičoval ji po zádech, čímž se vzrušoval, načež se jí zmocnil zezadu a čekal, až se k němu zvedne, hnaná touhou umocněnou výhrůžkami a bolestivými praktikami. Mohl být i mužem, z něhož se nakonec vyklubal Camillin vrah.

„Zasranej úchylák!“ Valerie vypláchla svou skleničku, nepřítomně pohladila psa po hlavě a přešla do obývacího pokoje, kde usedla do oblíbeného křesla. Vzhlédla a podívala se na Sladea, stále ještě usazeného u stolu. „Omlouvám se,“ ozvala se hlubokým hlasem, „že jsem o tobě pochybovala. Že jsem víc věřila jí.“ Propletla si prsty a znovu je rozpletla. „Zmýlila jsem se.“ Hlas jí zněl jako zvláštní šepot.

Měl by přejít přes pokoj a obejmout ji. Představoval si, jak jí zvrátí hlavu, shrne vlasy z tváří a zasype jí polibky víčka, pošeptá něžná slůvka a přijme její omluvu. Nic z toho však nemohl. Prozatím ne. Ještě ne, když je všechno mezi nimi stále bolestné a nevysvětlené.

Jak by bylo jednoduché přitáhnout si její tělo, zvednout ji a přenést do ložnice. V duchu ji viděl nahou pod sebou, rozdychtěnou a vášnivou, jak zvedá boky a on do ní proniká. Vlasy by měla rozhozené na polštáři, ztmavlé potem, ňadra plná, hnědé, neskutečně nádherné bradavky ztvrdlé a bažící po jeho doteku, ústech, polibku a lehkém kousnutí.

Objala by ho nohama a zalapala po dechu, protože by ho cítila tak nesmírně hluboko, a v hrdle by jí uvízl sten, kdyby ji popadl za hýždě a přitáhl k sobě ještě blíž.

Věděl však, že milovat se s ní by bylo aktem divoké posedlosti zaměřeným na smytí bolesti, ukotvení jejich životů, zatímco Camille se nikdy neprobudí do teplého červnového jitra.

Dopil pivo a vstal.

„Myslím, že se potřebujeme trochu prospat,“ prohlásil. Nechal láhev na stole, ale nevykročil k Val. „Kolem osmé nás očekávají na policii.“ Zamířil ke dveřím a zaváhal. „Oba máme o čem přemýšlet.“

Bo vyskočil, pomalu zavrtěl ocasem, naklonil hlavu. „Zůstaň,“ přikázal Slade psovi a ignoroval svou vlastní naléhavou potřebu zůstat v útulném malém domečku se svou ženou.

Krucinál.

Naposled se na Valerii podíval, podařilo se mu vykouzlit pousmání a pak otevřel dveře i ochrannou síťku proti hmyzu a vyšel ven do noci, dusné a temné jako rozlévající se louže horkého černého asfaltu.

33. kapitola

„Je čas,“ pobízel hlas. „Pospěš.“

Sestra Asteria vyklouzla z pokoje a při pomyšlení na to, co přijde, pociťovala lehkou závrať. Zvedla si záhyby dlouhých šatů, aby se jejich lem nedotýkal podlahy a ona mohla bosa spěchat chodbou osvětlenou mihotavými kruhy světla z prastarých nástěnných svícnů.

Opilá radostí, která jí kolovala tělem spolu s krví, maličko klopýtla, ale udržela se na nohou a rychle chvátala k zadnímu schodišti, kam ji kdosi naváděl.

„On už čeká!“

Ano! Dál téměř běžela, reagovala na ostré pobídky, které ji udržovaly v pohybu. U dveří náhle znejistěla a zarazila se.

„Teď!“ Hlas naléhal. Rozkazoval: „Běž!“

Hluboko ve svém nitru pod příkrovem zvláštní, rychle ustupující závrati ucítila první záchvěv strachu, do mozku se jí prodraly obavy, nepatrné připomenutí, že to, co se děje, je špatné, nesmírně špatné.

Pamatuj na sestru Camille, varoval ji slabý hlas odněkud z nejhlubších zákrutů její mysli. Ona si ho však nevšímala. Soustředila se spíš na to, jak se udržet na nohou. S námahou se opřela do dveří a vyběhla do noci. Zářil měsíc, noc byla dusná, vůně gardénií se mísila s těžkou vůní hlíny. Oblázky na pěšince jí odíraly bosá chodidla, ale Asterii to bylo jedno; vlastně bolest necítila. Měla dojem, jako by plula nocí, otevřenou bránou, jako by na ni někdo čekal.

Ženich, samozřejmě.

Joseph!

Vybavila si jeho pohledný obličej, představovala si, jaké by to bylo znovu ho políbit…

Ne, počkat. Joseph ne. To není správné. Nebo je? Na chviličku byla zmatená, měsíční svit jí náhle připadal nějak nakřivo. Proč není v kostele? A pokud si nebere za muže Josepha, kdo na ní bude u oltáře čekat?

Kristus! Vdáváš se za Ježíše, Syna božího. Jsi jeptiška!

Samozřejmě.

Snažila se v sobě obnovit ten příjemný pocit, který ji zaplavil před chvilkou, ale rychle z ní vyprchal a vzápětí po něm se náhle dostavilo stále sílící uvědomění, že byla omámena, patrně drogami.

Ale jak?

„Tudy.“ Hlas bez těla ji poháněl za roh a další branou, která také zela dokořán. Když zavrzaly zrezivělé závěsy, uvědomila si Asteria, že vkročila na hřbitov, kde se kolem ní tyčí hrobky a ze země ční náhrobní kameny. Nad bělostnými náhrobky zavanul lehký větřík, rozvlnil jí šaty a zašustil větvemi okolních stromů. Cáry takzvaného španělského mechu se na sukovitých větvích roztančily jako duchové a ona slyšela, jak jí nějaký hlas syčí do ucha: „Vyjevily se tvé hříchy… všechny tvé hříchy, sestro Asterie.“

„Ne!“ snažila se vykřiknout, ale nevyšel z ní ani hlásek.

Hrůza jí zaťala do duše své spáry.

„Posmívala ses svým slibům.“

Ach, pane Bože.

„Počkejte,“ snažila se artikulovat, ale hlas měla zcela utlumený, jako by byla němá.

„Běž.“

Sestra Asteria klopýtala dál, modlila se o milost, zmocňoval se jí strach. Krev jí tuhla v žilách jako led. Zmrzlá. Nehybná. Připomínala jí, že si tento trest zasluhuje.

Vzpomínka na osud ubohé sestry Camille jí pronikla do mozku ve chvíli, kdy se ozvalo žalostné a zároveň posměšné krákání vrány, která vzápětí s pleskáním křídel odlétla k temné obloze.

Asteria se roztřásla, cítila, jak ji škrábe hrubá látka svatebních šatů, její osud je dozajista zpečetěn. Z očí se jí řinuly slzy a pomyslela na útěk, nejraději by se otočila, prchla mezi hroby a křičela o pomoc.

Jenže nemohla.

Její hlas byl umlčen.

Jejími hříchy.

Dobře jí tak.

Věděla o sestře Camille, doslechla se, že zemřela v podobných šatech. Smrt Camille byla varováním a ona, Asteria, na ně nedbala.

Otče, pomoz mi, prosím, modlila se tiše a znovu zakopla. Když našla rovnováhu, ucítila na zádech dotyk nože, který ji pobízel stále vpřed mezi náhrobními kameny a hrobkami. Přestože postavu zahalenou v černém nebylo jasně vidět, útočníka poznala, nebo si to alespoň myslela.

Srdce jí divoce bušilo, nařizovalo jí uniknout. Chtěla utéct, ale nohy by dokázaly vnitřní nutkání uposlechnout jen stěží. Musela vynaložit veškeré síly, aby vůbec dokázala stát.

Jako nejstarší dcera ze sedmi dětí Asteria vždy dělala, co se jí přikázalo.

Nikdy se na nic neptala.

Nikdy se nevzepřela.

Od dob prvního svatého přijímání upřímně věřila v Boha a v životě zakolísala pouze jednou a na krátkou chvilku. Při té vzpomínce se schoulila.

Joseph.

Byla hloupá holka, sotva šestnáctiletá, a učaroval jí starší muž, tehdy čtyřiadvacetiletý, nebo tak to alespoň tvrdil. Joseph Allard se jí však zapomněl zmínit o své ženě a dceři.

Při pomyšlení, že se zamilovala do ženatého, se jí z toho hříchu zvedal žaludek. Když vyšla pravda najevo, nemilosrdně ho pokárala. Šokovalo ji, že jí lhal, a odmítala vyslechnout jeho chabé výmluvy o tom, jak byl „nešťastný“ nebo „chycený do pasti“ v manželství bez lásky.

Odmítla se s ním znovu setkat. Neuplynul ani týden, a když jeho žena a malá dcerka spaly, potichu se vplížil do garáže, zavřel za sebou dveře, posadil se do auta a nastartoval.

Když se Josephova manželka dozvěděla o jejich vztahu, obvinila Asterii, že z ní udělala vdovu, navíc chudou, bez manželova příjmu. Nezískala dokonce ani jeho malou životní pojistku, protože spáchal sebevraždu.

Asteria se cítila hrozně. Když vycházela ze školy, znovu se utvrdila ve svém rozhodnutí vstoupit do kláštera. Odložila všechny své romantické zamilované sny a zasvětila svůj život Bohu.

Neuvědomila si však, že by se mohla setkat s někým jako otec Frank O’Toole, který se též zaslíbil Bohu. Při pomyšlení na něj se jí sevřelo srdce. Tak nádherný, přitažlivý, prostě dokonalý.

A tak nesmírně sešel z cesty.

Cožpak ji zase pokouší Satan?

Ach ne, ne…, otec Frank ne.

Avšak ocitla se tady, nějak omámená, ve svatebních šatech, a věděla, že na tomto hřbitově zaplatí za své hříchy, zde, mezi hranatými náhrobky, které se tyčily nad zemí jako obrovští dravci.

Srdce jí bušilo tak, až hrozilo, že jí v hrudi vybuchne. Svírala mezi prsty korálky růžence a cítila, jak jí krev v žilách tepe strachy.

Jak se dostala až sem?

Vzlykla a ucítila, jak jí špička nože prořízla na boku chatrné šaty a dostala se až na kůži. Cítila na rozpálené vyděšené kůži chladnou ocel. Snažila se vykřiknout, ale nepodařilo se jí to, vnímala, jak jí horká krev stéká po žebrech. „Ne,“ zašeptala a srdce jí bušilo až v uších.

„Zkus vykřiknout a pošlu tvou duši do pekla,“ vyhrožoval hlas. „Teď sebou hni!“

Spěchala dál, proplétala se mezi hroby, poslouchala příkazy. V myšlenkách zalétla k matce a otci, kteří byli podle všech měřítek mladí, bylo jim málo přes padesát, a stále ještě pečovali o své nejmladší potomky. Hlavou jí prolétla představa celé šestice sourozenců, ale tvářička nejmladší Marie se jí vybavila do detailů. Brzy jí bude osm, měla pihy, kudrnaté vlasy a oči temné, vážné, hnědé. Vzhledem si byly s Asterií nejpodobnější, i upřímnou vírou v Boha, ačkoli Marie byla příliš mladá, aby svou víru chápala.

„Na kolena,“ přikázal hrubý hlas, když došla k hrobu, kde se na ni z náhrobku mračil velký anděl s roztaženými křídly. Socha anděla zakryla měsíc, takže měla tvář ve stínu a jeho výraz neviděla jasně. „Tady!“

Asterii někdo tvrdě srazil k zemi.

Upadla, ostrý štěrk ji bodal přes šaty, rozedřel jí kolena. „Co je odplatou za hřích?“ zeptal se přísně hlas.

Cože? Příšerný strach jí jemnými čepelemi pronikal kůží.

„Odplatou za hřích je totiž…“

Ach, Bože na nebesích! „Smrt,“ pípla a tělo jí zaplavila vlna hrůzy. Začala se tiše modlit, protože hlas ji ještě zcela neopustil.

Otče náš, jenž jsi…

Kolem krku se jí přehodila smyčka.

Ne!

Bojuj, Asterie! Musíš bojovat! Tady ti nikdo nepomůže!

Snažila se vstát, ale tenká, pevná smyčka se kolem jejího krku rychle utahovala a zarývala se jí do kůže.

Pocítila příval paniky, před očima jí vybuchl ostrý rudý záblesk.

Braň se! Uteč! Zdrhni tomu šílenci co nejrychleji!

Pokoušela se ječet. Dýchat.

Škrábala se prsty po krku, snažila se zachytit odporné škrtidlo a vyprostit se.

Ach, prosím, Otče, prosím, zachraň mě, žádala zběsile a nepřestávala se bránit. Jednou rukou mávla ve vzduchu a druhou se škrábala do krku, aby bodavou smyčku uvolnila. Plíce měla v jednom ohni, mozek ječel bolestí. Kdesi na okraji vědomí vnímala temnotu a najednou se rozezněly zvony, jako by z velké dálky.

Ach ne…, prosím… Spasiteli, prosím…

Svíjela se jako přibitá drtivým tlakem v hrudi. Její duše se držela v těle poslední vteřinu, poté se vznesla nad tělo, Asteria viděla svého útočníka, jak kroutí škrtidlem a zarývá jí ostré ocelové lanko do krku. Již z výšky sledovala kapičky krve lemující její hrdlo jako maličké granáty, které se leskly a zvětšovaly. Podlomila se jí kolena, celé tělo ochablo.

Bzz! Cvak!

V tom okamžiku duše úplně unikla a vznášela se vzhůru, v nesouvisejících útržkovitých myšlenkách si uvědomovala, že jí před očima vybuchlo oslepující světlo, o němž mluvilo tolik lidí, světlo, které vede vzhůru. Pane Bože… Znovu se utápěla v temnotě a hustý kalný oblak, který pohltil její bolest, utišil i hrůzu.

Umírá.

Věděla to… útržkovitě, její myšlenky byly neuspořádané.

Jedna otázka jí však projela mozkem jako horký nůž.

Otevřou se jí brány nebes?

Nebo – jak se obávala – bude uvržena na věčnost přímo do nitra pekel?

Sssst!

Lucia prudce otevřela oči.

Ne! Už zase!

Ne dřív, než odejde…

Srdce jí křičelo a i přes chladivý jemný vánek příjemně pronikající otevřeným oknem se potila, kůži pod vlasy měla vlhkou. Sevřela prostěradlo a tenkou pokrývku a modlila se, aby se mýlila, aby ten nepozemský hlas, chrčivý hlas démona v jejím uchu neexistoval.

„Prosím, Otče,“ zašeptala, tělo tak napjaté, že se mohla sotva nadechnout. V duchu viděla anděla se vzepjatými pažemi, jako by sahal k nebesům. „Další už ne…“

Věděla však kdesi ve svém nejhlubším nitru, v tenkém proužku svého mozku, kde se potkával strach s nadějí, že je znovu nucena střetnout se s novou a temnou hrůzou.

Půlnoční zvony odbíjely a tiše, plačtivě zněly nocí.

Ach Bože. Ach Bože. Ach Bože.

V horečném zmatku se převalila z postele, popadla ze skříně hábit a hodila si ho přes hlavu. Jakmile protáhla paže rukávy a lem sukně dopadl na podlahu, strhla chvějícími se prsty ze sloupku u postele růženec a tiše se modlila, zatímco vycházela na předem určenou cestu.

Téměř cítila odporný zápach zla, který se zde vznášel, puch zlého démona, mohla ho stopovat po čichu, byl odporný a přízemní, ale zároveň vábný. Spěšně vyšla ze dveří své cely a temným tunelem chodby ke schodišti.

Nepočítala s tím, že někoho potká, ale když odbočila za roh, málem se srazila se sestrou Edwinou. „Ach!“ vydechla Lucia a položila si dlaň na hruď. „Co tady děláš?“ Společné toalety i sprchy byly opačným směrem.

„Nemohla jsem spát,“ odpověděla Edwina. „A ty?“

„Pojď se mnou. Nedokážu to vysvětlit.“ Zatahala druhou jeptišku za hábit a pokračovala dál, nechtěla příliš usilovně přemýšlet ani si netroufla se Edwině svěřit. „Já… mám dojem, že se děje něco zlého.“

„Máš dojem?“ opakovala skepticky Edwina. „Proč?“

„Nevím. Pojď.“ Seběhla po schodech, aniž se ohlédla. „Pospěš!“ Pleskavý zvuk kroků vyšší jeptišky na schodech Lucii napověděl, že Edwina jde za ní. Bezděky přemítala, proč Edwina zcela oblečená v černém hábitu se šátkem bloudí chodbami, ale neměla čas se tou myšlenkou dlouho zaobírat. Vlastně ani nechtěla zvažovat všechny případné důvody.

„Kam jdeme?“ zeptala se Edwina přísně.

„Já… nevím to jistě.“

„No počkej. Nevíš, cos slyšela ani kam jdeš, ale…“

„Prostě pojď se mnou, jo?“ vyštěkla Lucia. Obvykle nebývala příkrá, ale dnes večer, ach Bože na nebesích, dnes večer být musela. Pokud jde o její příčetnost, sama o ní začínala pochybovat. Neustále však spěchala dál. Doufala, že se mýlí – ach, prosím, ať je to mýlka – a že hlas, který slyšela, zněl pouze v jejích představách, ale chloupky na předloktí zježené strachem jí napovídaly pravý opak.

„Tohle nechápu,“ prohlásila Edwina a hlas se jí zachvěl, když se Lucia ramenem opřela do velkých dveří a vyšla ven. Ucítila závan pachu močálů kolem řeky Mississippi. Měsíc zastínily mraky, díky nimž zmatněl svit hvězd.

Lucia na druhou jeptišku nečekala a spěchala po pěšině, otevřenou branou až na hřbitov.

Bože, prosím, stůj při mně.

Pokoušela se obracet k Bohu bez ohledu na ďábelský šepot, který ji popoháněl kupředu.

Edwina zůstávala pozadu a dohnala ji až na hřbitově.

„Přišlas o rozum?“ Edwina zavrtávala světlé oči do Luciiných, když jim v přímém postupu bránily náhrobky a krypty.

Možná, pomyslela si Lucia, ale neměla čas zvažovat míru své příčetnosti. Neodpověděla, jen zrychlila, nyní téměř běžela. Ačkoli ji démonův hlas již nepoháněl, přesně věděla, kam jde, a bála se toho, co asi objeví.

Prosím, ať se mýlím, uvažovala rozčileně, srdce jí zběsile bušilo a noční vítr jí čechral vlasy. Ať je to omyl!

Luciiny kroky nezaváhaly, když jí zrak padl na sochu anděla, kterého spatřila ve svém vidění. Byl nadpozemsky šedavý, roztažená křídla, paže vzepjaté, pod očima stružky bláta a kamínků jako stopy slz.

Přesně jako ve vidění.

A u paty sochy, před náhrobkem, leželo nehybné tělo mrtvé ženy.

Sestra Edwina odbočila mezi hroby za ní a příšerně zaječela, až Lucii málem praskala hlava.

Mrtvou postříbřilo slabé měsíční světlo. I ona byla jako Camille oblečená v rozedraných svatebních šatech, jejichž průsvitné záhyby zvedaly poryvy větru vanoucího hřbitovem, tiché vzdechy rozhýbávaly větve stromů.

„Otče na nebesích, ne!“ křičela Edwina, když se Lucia skláněla, aby zjistila, jestli je v drobném těle záblesk života. Potom Edwina tiše žalostně zasténala: „Asteria ne…“ Objala se kolem pasu a v pláči padla na kolena.

Sestra Asteria se na ně dívala, ale nevidoucí pohled se upíral kamsi k noční obloze.

Lucia rychle uchopila Asterii za zápěstí, hledala známky života…, doufala…, modlila se.

Jenže nenahmatala pulz.

Asteria nedýchala.

Ležela bez hnutí.

Její duše už patrně stoupala k nebesům.

Lucii se z očí řinuly slzy.

Ze rtů jí splynula modlitba, pravidelnou kadenci slov přerušovaly jen vzlyky.

A půlnoční zvony konečně utichly.

34. kapitola

„Hlavně mi netvrď, že je to zase tvoje spolužačka,“ povzdychl si Bentz, když si Montoya dřepl vedle mrtvé a prohlížel si chladné tělo sestry Asterie. Po smrti měla její pleť namodralý nádech a upřený pohled byl stejně neživý jako hroby na hřbitově kolem nich.

„Moc vtipné,“ ušklíbl se Montoya.

„Takže?“ Bentz to tedy myslel napůl vážně.

„Ne, Bentzi,“ zavrtěl hlavou s úlevou a zvedl se. „Poprvé jsem ji viděl tady v průběhu výslechů.“ Bože, opravdu to bylo před pouhými pár dny? Připadalo mu to jako věčnost.

„Prima.“

Víc než prima. Znát tolik lidí zapletených do vraždy bylo až příliš tvrdé. Nutilo ho to k úvahám, že by snad mohl být společným jmenovatelem. Jenže nyní, se smrtí Asterie McClellanové, se to změnilo.

„Sakra, to je zlý sen,“ zabručel si pro sebe Bentz, když odcházeli z místa, kde koroner rychle prohlížel Asterii, než ji nechal strčit do igelitového pytle a odnést.

Objevila se Lynn Zarosterová a místu činu se obloukem vyhnula. Blýskla po Montoyovi neveselým úsměvem. Nedávno spolu pracovali jako partneři, když se Bentz zotavoval po zranění, které ho málem stálo práci a také život. Jakmile se Bentz znovu vrátil, Zarosterová dostala coby partnera Brinkmana, kterého nesnášela. Byla jedinou osobou na oddělení, která chtěla, aby Bentz odešel do důchodu, protože by mohla znovu začít pracovat s Montoyou.

Lynn prohlásila: „Média chtějí odpovědi. Pronto. Začínají rozvíjet teorie o sériovém vrahovi.“

„Už? Ježíšikriste!“ Bentz zavrtěl hlavou.

„Trošku předčasné ocejchovat vraha jako sériového,“ pokračoval Bentz, ale Montoya nesouhlasil. Co na tom, že podle příruček by to musely být přinejmenším tři oběti s jistým časovým odstupem mezi vraždami? Vždyť kdo vidí do hlavy opravdovému psychopatovi? Není možné je zaškatulkovat. Montoyovi bohatě stačily byť jen dvě jeptišky zabité stejným způsobem, aby mu v hlavě svítil rudý nápis sériové vraždy. Pro něj to znamenalo buď začátek vražedného běsnění, nebo varování, že pachatel už klidně mohl vraždit i dřív.

„Brenda Convoyová je dost neodbytná,“ pokračovala Zarosterová a zamračeně si prohlížela místo činu. Obličej jí ozařovalo několik blesků fotoaparátů a bledé světlo měsíce zahaleného mraky. I Montoya se zamračil. Ctižádostivou reportérku stanice WKAM neměl nikdy v lásce, ale vlastně mu nebyl nijak sympatický žádný novinář.

„Řekla jsem jí, ať si počká na zprávu naší mluvčí,“ krčila rameny Zarosterová, „a ona se zatvářila, jako kdyby kousla do kyselého jablka.“

„Přesněji řečeno jako když vysrala zelený jablko,“ neodpustil si drobnou opravu Brinkman.

Zarosterová zaťala zuby.

Brinkman si toho nevšiml. „A je to zatraceně blbý. Dokonce i Convoyová ví, že nic mít nebude, dokud nepromluví se Sinclairovou.“ Tina Sinclairová byla poslední v řadě tiskových mluvčí jejich oddělení.

„Co tedy máme?“ zeptal se Montoya.

„Zatím nic.“ Dokonce i Brinkman vypadal vyvedený z míry a jeho obvyklý úšklebek v podstatě zmizel. „Tohle je fakt blbý,“ připustil.

„Hej, dovolíte?“ houkla na ně Bonita Washingtonová, šéfka skupiny techniků zkoumajících místo činu. „Máme tady práci.“ Byla to mohutná černoška, která si od nikoho nenechala nic líbit. Vlasy si stáhla z obličeje lesklého potem, v jedné ruce nesla papír s poznámkami a ve druhé malou krabici s nářadím.

„Pardón…,“ zazubil se blahosklonně Brinkman a zjevně se vrátil do starých kolejí. „Jen jsme se pokoušeli dělat svou práci.“

„Tak ji laskavě dokončete,“ opáčila Washingtonová a blýskla po něm zelenýma očima, „a nechte mě dělat tu mou.“ Obrátila se k nim zády a prohodila pár slov se Santiagovou, která rychle pořizovala snímky, blesk fotoaparátu se dychtivě rozsvěcoval a na milisekundy zaléval světlem hrobky a sochy na hřbitově.

Brinkman protáhl obličej. „Někdo vstal špatnou nohou z postele.“

„Slyšela jsem to, Brinkmane, a ano, přesně tak, nemám ráda, když mě někdo vytáhne z baráku uprostřed noci.“ Washingtonová se pomalu blížila k soše, pod níž byla nalezena Asteria.

„No jo, bojovnice za spravedlnost,“ bručel Brinkman. Když se nedočkal reakce, vzdal se svých pokusů o popichování a obrátil pozornost zpátky k případu.

„Tak co tady máme? Tělo našla stejná jeptiška?“ zeptal se Brinkman Montoyi a nervózně hledal po kapsách zmačkanou krabičku cigaret. Zručně si vytřásl marlborku a zasunul filtr mezi rty. Pokračovali v chůzi hřbitovem plným vystupujících náhrobků vybělených sluncem. Zde, v New Orleans, byli mrtví pohřbíváni nad zemí, protože většina města ležela na úrovni mořské hladiny nebo i níž. Nikdo si nepřál návštěvu mrtvé babičky v období povodní, které se ve městě často vyskytovaly a způsobovaly obnažení rakví umístěných pod zem, které zpravidla z míst posledního odpočinku uplavaly. „Jak je to možné, že mrtvolu nachází stejná osoba ještě dřív, než oběť vystydne?“ Nezapálená cigareta mu při řeči poskakovala mezi rty.

„Zatím nevím,“ pokrčil Montoya rameny. „Zjistím to. Nejprve vyslechnu sestru Lucii.“

„Zdá se, že ví víc, než nám říká.“

Dorazili k bráně na hřbitov a vyšli ven. Brinkman cvakl zapalovačem a zastavil se, aby si zapálil. Vůně hořícího tabáku byla svůdně dráždivá, červená špička cigarety svítila do noci jako maličký maják.

„Co ten kněz?“ zeptal se Brinkman.

„Jsem s ním domluvený. Zařídím to, jakmile se objeví jeho právník,“ odpověděl Bentz.

Brinkman vyfoukl obláček dýmu. „Byls už v pokoji mrtvé?“

„Ještě ne. To má na triku Zarosterová.“

„Půjdu s ní,“ prohodil Brinkman. „Matka představená aspoň nedostane infarkt při pomyšlení, že je nějaký chlap sám v ložnicích svatých panen.“ Obrátil se k odchodu a nechával za sebou dýmovou stopu.

„Nesnesitelný,“ ucedil Bentz, když vešli dovnitř.

„Slabé slovo,“ přitakal Montoya a ubíral se k širokým dvoukřídlým dveřím vedoucím do chodby spojující katedrálu s klášterem.

Jakmile byla na číslo nouzového volání nahlášena tragická událost a policisté z příslušného oddělení začali proudit na místo činu, veškerá velebnost a klášterní atmosféra zdi svaté Markéty opustila.

Poklid staré katedrály a jejího okolí se proměnil v blázinec.

Nejen hřbitov, kde bylo nalezeno mrtvé tělo, ale i kaple, katedrála, okolní budovy a samotný klášter byly olemovány policejní páskou nebo přímo uzavřeny. Starými cihlovými budovami korzovala policie. Nablízku zůstávali i zástupci médií, vždy ve střehu; před kostelem vartovali reportéři s kamerami a reflektory a burcovali město z klidu zprávami o další vraždě v ženském klášteře.

Okolnosti téměř totožné s vraždou Camille Renardové.

Další jeptiška.

Další svatební šaty.

Další oltářní pokrývka, kterou velebná matka zakryla obličej mrtvé.

Další kroužek kapiček krve jako korálků na látce kolem krku oběti.

Tentokrát však vrah udeřil na hřbitově, nikoli v kapli.

Proč?

Již se začalo s výslechy, farnost byla uzavřena, všichni z areálu kláštera museli promluvit s policí. Další policejní posily se roztrousily do okolí, stále více jich hlídkovalo v ulicích, všichni doufali, že najdou nějakého podezřelého, nějakou zvláštnost, která by jim pomohla toho mizeru dostat.

Jenže vrah už byl patrně dávno pryč, unikl bůhvíkam ještě před příjezdem policie.

Montoya procházel chodbou do kanceláře matky představené. Tělo bylo opět nalezeno o půlnoci, kdy stále ještě vyzváněly zvony v kostele. První policista dorazil již po osmi minutách, tedy jakmile sestra Lucia stačila zavolat policii a probudit matku představenou – přesně v tomto pořadí, k velké nelibosti sestry Charity.

Sestra Lucia.

Zase.

O co zde vlastně jde? Brinkman měl pravdu – tím, že objevila obě těla, se dostala do podezření. Spolu se všemi otázkami typu „Jak se to stalo?“.

Montoya dorazil dvacet sedm minut po půlnoci. Zaparkoval nedaleko hřbitova ve chvíli, kdy ulicí projížděla dodávka regionálního televizního zpravodajství, hledající místo co nejblíže jednoho z policejních aut.

Tato vražda v sobě měla děsivě surreálný podtón, další vrstvu.

Spolu s ostatními z oddělení byl přesvědčen, že vražda první oběti, sestry Camille, byla samostatným případem. Domníval se, že ji zabili, protože byla těhotná, zapletla se s knězem nebo z nějakých jiných osobních důvodů. Podle jeho přesvědčení byla zamýšleným cílem, nikoli náhodnou obětí, protože ať ji zabil kdokoli, dal si se zločinem načas, zajistil, aby na sobě měla svatební šaty, zabil ji zblízka a život z jejího těla vyprchal přímo pod jeho rukama.

Neočekával však, že se vyskytnou další oběti a že Camille bude patrně jen první trofejí sériového vraha. Páni, na tuto půdu nechtěl zabíhat. Nechtěl si myslet, že se nějaký nepříčetný zabiják rozhodl vybírat si jeptišky.

Navíc ne jen tak ledajaké, ale sestry, které žijí zde, v klášteře svaté Markéty.

Pokud tedy mezi těmi dvěma mrtvými ženami není nějaké jiné pojítko.

Ozvěny jeho kroků se ve starých chodbách rozléhaly, když mířil do prostor vyhrazených pro výslechy. Znovu hodlal strávit časné hodiny nad ránem rozhovory s obyvatelkami kláštera a bude to patrně horší než poprvé.

Tentokrát věděly, že vraha mají ve svém středu.

Zjevně neodešel.

„Probuď se! Sluníčko už svítí! Pojďme!“

Odněkud jakoby z velké dálky doléhal k Val Sladeův hlas.

„Hej, Val!“

Prudce otevřela oči a všimla si, jak okny dovnitř proudí sluneční svit. Slade byl oblečený, vlasy vlhké po ranní sprše, a tyčil se nad ní. Bo, který jí skočil do staré postele s kovovými sloupky k nohám, zvedl hlavu a divoce vrtěl ocasem, protože ho Slade drbal za ušima.

„Kolik je hodin?“ zeptala se, převalila se na bok a pohlédla na hodiny. „Půl sedmé?“ Cítila se hrozně, jako by oka nezamhouřila.

„Dělej, hni sebou.“ Přes pokrývku ji plácl po zadečku.

„No tak! Nač ten spěch? Myslela jsem, žes říkal v osm hodin nebo devět nebo…“ Překvapeně zamrkala a vytřeštila oči. Otupělost ji opouštěla. „Jak ses dostal dovnitř?“

„Freya mi dala klíč.“

„Připomeň mi, ať jí zakroutím krkem.“

„Vlítni do sprchy. Uvařím kafe.“

„Nebo ji možná prostě zastřelím. To bude jednodušší.“

„Honem!“

„Nesnáším, když mi někdo poroučí.“

„Vzpomínám si.“ V hlase mu zazněla špetka nostalgie, ale než ho mohla probodnout pohledem, vyšel z pokoje ven.

Nač ten spěch?

Ne že by necítila naléhavost zjistit, co se stalo Camille, ale celou noc až do časných ranních hodin strávila četbou Camillina deníku, z něhož se snažila pochopit svou sestru, kterou snad doposud vlastně vůbec neznala.

Svalila se z postele a začala si svlékat vytahané tričko. Zachytila svůj obraz ve starožitném zrcadle na poličce a znechuceně se nahrbila, když zahlédla rozcuchané vlasy a zarudlé oči. Ze rtů jí zmizela veškerá barva, pod očima měla obrovské kruhy a pleť pod pihami získala nezdravě bílý odstín. Raději se na sebe dlouho nedívala a zamířila do sprchy. Tam se pár vteřin zabývala mytím vlasů, ale nakonec je stejně stáhla do mokrého culíku. Ještě rychle rtěnku a trochu tvářenky, dotek řasenky a to bylo vše. Hodila na sebe šaty a bosá vyšla do obývacího pokoje vstříc vůni čerstvé kávy. Naproti sedací soupravě vysílala televize se ztlumeným zvukem místní zprávy a Slade zrovna vcházel zadním vchodem do kuchyně se psem v patách.

„Pes dostal nažrat a je vyvenčený. Popadni termohrnek, nalej do něj kávu a letíme.“ Už třímal Camillin deník v igelitovém obalu.

Když si nalila do termohrnku kávu a trošku smetany, zahlédla, jak se Slade za pohovkou zarazil, usrkával povzbuzující nápoj a oči upíral na obrazovku. „Radši se pojď podívat,“ vybídl ji.

Přešla k němu a zastavila se po jeho boku, když kamera zabrala místo, které poznávala: dvojkřídlé dveře do katedrály svaté Markéty. Reportérka stála před budovou a oči upírala přímo do objektivu kamery.

Než spustila zpravodajské informace, Slade prohlásil: „To není ze záznamu. Je to živé vysílání, Val.“

„Co tím chceš říct?“

„Slyšel jsem to v rádiu. Vražda tvé sestry už není ojedinělý případ. U svaté Markéty byla zavražděna další novicka.“

35. kapitola

„Hlavně mi neříkej, že byla těhotná,“ poznamenal Montoya následujícího jitra, když si s Lynn Zarosterovou naléval další šálek kávy v malé kantýně na policejní stanici. Mluvil o poslední oběti v klášteře svaté Markéty, sestře Asterii McClellanové, které bylo pouhých dvaadvacet let.

„Je příliš brzy. Pitva je naplánovaná na dnešek – chtějí si s tím pospíšit.“

„Výborně.“

„Mluvil někdo s nejbližšími příbuznými?“

„Měla rodiče a šest sourozenců, mladších, všichni bydlí doma v Birminghamu.“ Pohlédla do zápisníku. „Rodiče Jacob a Colleen McClellanovi. Dnes ráno jim to měli oznámit.“ Pohlédla na hodinky. „Zřejmě někdy touto dobou.“

Montoya zaťal zuby. Informovat příbuzné o smrti jejich blízkého byla těžká práce, nutná a často přínosná, ale sdělovat onu zlou zprávu přímo bylo hotové peklo.

Zatraceně, osm hodin ráno a on se už posiluje kávou a cigaretami, které si tajně vzal cestou do práce, což bylo jasné znamení, že mele z posledního. Ano, na příval adrenalinu do žil mu stačilo jen pomyšlení, že pracuje na tak velkém případu, který nyní dokonce upoutal celostátní pozornost, ale dnes, po necelých čtyřech hodinách spánku, byl na konci sil.

Ze hřbitova odešel někdy po třetí, znovu vyslechl všechny novicky a jeptišky, ale sestra Charity a otec Paul kolem sebe postavili neprostupnou hradbu. Navenek spolupracovali, odpovídali na otázky, umožnili přístup ke všem lidem, kteří bydleli ve zdech kláštera svaté Markéty, ale zaznělo několik poznámek o nutnosti „promluvit s arcidiecézí“ a „průběžně informovat“ biskupa. Montoya si to překládal následovně: budou povoláni církevní právníci, přestože – slovy sestry Charity „uděláme vše, co je v našich silách, abychom pomohli nalézt zmučenou duši, která tyto činy provádí“.

Otec Frank byl konsternován, téměř omdléval až do té míry, že se mu zbarvil obličej do nezdravé šedobílé barvy a musel se přidržet stěny, aby se mu nepodlomila kolena. „Ne,“ zašeptal a zavřel oči v tiché modlitbě, pohyboval rty, ale z hrdla mu nevycházel žádný zvuk.

Byly si obě novicky blízké?

Nikdo to nedokázal přesně říct. Nezdálo se, že by spolu držely víc než kdokoli jiný.

Byly obě zapletené s otcem Frankem? Ani o tom nebyly důkazy, přestože se při zmínce na toto téma pár jeptišek zardělo. Edwina, Devota, samozřejmě Charity a Maura – ty všechny se přímo propadaly hanbou.

Lucia tentokrát nenašla tělo sama. Byla s ní sestra Edwina. Lucii něco probudilo; ne však zvuk, který by dokázala popsat, a Edwina prohlásila, že vstala, aby zašla na toaletu, ačkoli tato verze tak zcela neodpovídala Luciině.

Usadil se za stolem a kolem něj panoval ruch oddělení v plné práci. Už teď zvonily telefony, slyšel zvýšené hlasy, starobylá klimatizace se spouštěla se známým zavrčením. Kola vyšetřování se točila. Další policisté mluvili se všemi osobami jakkoli spojenými se sestrou Asterií, podrobili pečlivé kontrole její poslední dny, poznamenali si veškeré anomálie jejího života, pod drobnohledem zkoumali i ta nejmenší propojení na sestru Camille. Prováděly se laboratorní testy, třídily se nashromážděné důkazy a dále se zkoumaly. Asteriino tělo se připravovalo k pitvě. Ke svatému Elsinoru vyrazili dva detektivové – Camille tam pracovala, ale pokud šlo o Asterii, její pravidelný denní řád práci v sirotčinci na druhé straně jezera Pontchartrain nezahrnoval.

Vzpomínal na Asterii, jeptišku s pihovatým obličejem a zrzavými vlasy, a sevřel se mu žaludek. Další krátký život tak nemilosrdně uťatý. Ohavně.

Stačilo přijít na to, kdo ji přiměl obléci staré svatební šaty, pak ji přemohl a uškrtil; krom toho zanechal vzorek pravidelných krvavých kapiček kolem jejího krku a postaral se, aby měla mezi prsty propletený růženec.

Úchylácký kretén.

Obrátil pozornost k obrazovce počítače a začal si prohlížet došlou poštu v naději, že už mu telekomunikační společnost zaslala seznam hovorů Camille Renardové. Najednou mu na stole zazvonil telefon.

Chňapl po sluchátku, ještě než stačil aparát zazvonit podruhé. „Montoya.“

Ozval se ženský hlas: „Tady Joan Delmonteová, sanfranciská policie. Hledala jsem vám paní Leu De Luca, novicku, která před nějakým časem odešla z kláštera svaté Markéty.“

Neboli další jeptišku údajně zapletenou s Frankem O’Toolem. „Jasně.“

„Máme s tím potíž. Nemohu ji nikde objevit. Prověřila jsem všechny ženské kláštery a nikdo o ní nikdy neslyšel. Volala jsem i na arcidiecézi, ale ani tam mi nepomohli.“

„Počkejte chvilinku.“ Podíval se do poznámek, našel příslušné datum a kolegyni ze San Franciska ho sdělil.

„Ano, datum znám. Ale snažím se vám vysvětlit, že pro nás zatím sestra Lea De Luca neexistuje, alespoň tedy nikde v nejbližší oblasti kolem Sanfranciského zálivu.“

Montoya cítil, jak mu obavami naskakuje husí kůže.

„Máte jména nějakých příbuzných? Někoho, s kým bychom mohli promluvit mimo rámec církve?“ zeptala se.

„Zavolám vám.“

„Moc mi to pomůže, pokud je to tak důležité.“

„To tedy je,“ ujistil ji Montoya a sevřel se mu žaludek jako vždy, když do sebe věci nezapadaly, když cítil, že s ním někdo manipuluje. „Nepřestávejte hledat, a bude-li to možné, jděte za rámec církve. Pokud není jeptiška, může být laická kazatelka, možná učitelka. Myslím, že na to měla oprávnění, přinejmenším tady v Louisianě.“

„Provedu.“

„Díky. Za chvilku vám zavolám kontakty na ty příbuzné.“

Zavěsil a chviličku zíral na telefon. Pak vytočil číslo sanfranciské policie a vyžádal si Joan Delmonteovou. Jistota je jistota. Existovaly sice záznamy veškerých hovorů, které jejich oddělení přijalo, on však chtěl slyšet znovu její hlas, aby se utvrdil, že to celé nebyl nejapný žert.

„Delmonteová,“ odpověděla tatáž žena, jakmile ho spojovatelka přepojila na její linku.

„Montoya, neworleanská policie, jen mě napadlo, že by se vám mohlo hodit číslo mého mobilu.“

„Jistě.“ Rozesmála se hlubokým hrdelním smíchem, který vyústil v kuřácký kašel. „Nesnažte se mě doběhnout, Montoyo. Oba víme, proč teď voláte. Čistě pro případ, že bych byla nějaký cvok, který se s váma snaží cvičit. Omlouvám se, že jsem vás zklamala. Jsem opravdická. Ale to číslo mi radši dejte.“

Vychrlil ho ze sebe a zavěsil.

Na prahu se objevila Zarosterová. „Nejbližší příbuzenstvo Asterie McClellanové bylo informováno o její smrti a okamžitě se na to vrhli novináři.“

„Povězte jim…“

„Já vím, já vím. Aby si promluvili s tiskovou mluvčí. Sinclairová už připravuje prohlášení.“

„Výborně.“

„Což nezastaví Brendu Convoyovou a jí podobné.“

Montoya se zamračil. „Ano, je mi to jasné. Díky.“ Cítil, jak atmosféra policejního oddělení doslova srší napětím. Druhá vražda u svaté Markéty následující tak brzy po té první rozvířila již tak značnou nervozitu. Všichni měli nervy napjaté k prasknutí a brzy se nepochybně ozvou federálové.

Jaká je tedy mezi oběma mrtvými souvislost krom zjevného faktu, že šlo o dvě novicky z kláštera svaté Markéty tady v New Orleans? Měly blízký vztah? Bližší než ostatní příslušnice kláštera? Přejel si rukou přes obličej a ucítil strniště na tvářích, v němž se utápěla jeho jinak dokonale zastřižená bradka. Oči ho pálily.

Dopil hrnek s kávou a znovu se obrátil k  monitoru počítače. Otevřel si na něm fotografie obětí. Zavražděné ležely na zádech, svíraly růženec, byly oblečené do starodávných svatebních šatů a kolem krku měly zřetelnou stopu kapiček krve a její otisk i na výstřihu.

Obě místa činu byla upravená, jako by ležely na pódiu.

Přes první oběť přehodila oltářní pokrývku matka představená.

Jedna byla v kapli pod postavou Krista, který se nad ní tyčil na kříži, druhá na hřbitově u hrobky, na níž vzpínala paže k obloze socha anděla.

Je snad mezi oběťmi nápadnější pojítko?

Proč byly vybrány ze všech jeptišek právě ony?

„No tak,“ zabručel, jako by ho dvě postavy na obrazovce počítače mohly slyšet a odpovědět. „No tak.“

Koutkem oka si všiml na prahu Bentze. V jedné ruce držel svůj oblíbený hrnek na kávu a ve druhé průsvitný uzavíratelný igelitový sáček. Uvnitř bylo vidět nějakou knihu. „Máme společnost,“ oznámil Bentz. Vypadal trochu neupraveně, zřejmě právě vyšel ze sprchy, ještě měl vlhké vlasy a vrásky kolem očí se mu zvýraznily.

„Doufám, že žádný novinář.“

„Ne. Něco lepšího. Jediná sestra zavražděné s manželem. Přinesli nám dárek.“ Podal igelitový sáček Montoyovi.

„Co je to?“ podivil se Montoya, ale hned mu to došlo. Ještě než mu to Bentz stačil prozradit, uvědomil si, že má před očima deník Camille Renardové.

„Deník, který jsme hledali.“

„Kde sakra byl?“

„V klášteře ve svatém Elsinoru. V její skříňce nebo přihrádce či co to bylo. Manžel oběti ho tam včera sebral.“

„Cože? Pro lásku boží, to je ale idiot!“ Montoya, vzteky rozžhavený doběla, už stál, sáček stále svíral v ruce. „Co si sakra myslí? Měl všechno nechat na místě, zavolat nás a my bychom se už o to postarali. Takhle nám přetrhl důkazní řetězec – nemůžeme dokázat, že se deníku od chvíle, co byl uložen ve skříňce, nedotkl ještě někdo jiný.“ Montoya se málem zbláznil vzteky. Soptil. Pocit marnosti z celého případu, který v něm pomalu narůstal, náhle vybuchl jako vulkán. „Obhájce nad tím zajásá. I kdyby Slade Houston odpřisáhl, že ho měl u sebe od okamžiku, kdy ho odnesl ze svatého Elsinoru, dá se to zpochybnit, protože to není v policejních záznamech. Sakra!“ Kopl do židle, až se zasunula ke stolu. „Patrně důkaz znehodnotil a celý ten zatracený případ hezky maří.“ Zabořil si prsty do vlasů a přinutil se trochu se zklidnit. „Kde jsou?“

„V místnosti pro výslechy číslo jedna.“

„Jdeme!“ Sebral igelitový sáček s deníkem a vmžiku vyrazil z kanceláře dlouhými kroky poháněnými bezmocným vztekem. „Copak ona nedělala u policie nebo tak něco?“

„Byla detektiv v jednom texaském okrese.“

„Detektiv? Jo, to jsem si myslel. Nevím, co je učí v Texasu, ale tohle teda podělala.“ Montoya se hnal krátkou chodbou. „Debil,“ mumlal si pod vousy. „Zatracený debil!“

Val věděla, že ji za krádež deníku přinejmenším pověsí do průvanu, a detektivova reakce ji nezklamala. Montoya byl rozžhavený doběla – stál v místnosti pro výslechy a igelitový sáček s Camilliným deníkem položil na stůl před ni. „Toto je policejní důkazní materiál. Existují pravidla, která musíme dodržovat, abychom neohrozili případ a ochránili všechny zúčastněné strany.“

„Našli jsme ho a přinesli sem,“ bránila se popuzeně. Seděla na tvrdé, nepohodlné židli vedle Sladea. Prozatím je neoddělili, to zřejmě teprve přijde, ale komu na tom záleží? Jejich výpovědi se budou shodovat. Vždyť mluví pravdu. „Včera v noci byl zabitý další člověk, další jeptiška od svaté Markéty,“ pokračovala. „Ráno to bylo ve zprávách.“

Montoya na chviličku zaváhal, trochu vyvedený z míry změnou tématu. „Ano. Sestra Asteria McClellanová.“

„Panebože,“ zašeptala Val a rychle si rukou zakryla ústa. Ihned si vybavila svěží obličej pihovaté mladé dívky se zrzavými vlasy, která na zahradě s tak nepokrytým obdivem vzhlížela k otci Frankovi, když mu podávala bílou růžičku.

Val cítila, jak se jí zvedá žaludek. „Ach, ne…“ Zavrtěla hlavou.

„Znala jste ji?“

„Ne, ale viděla jsem ji.“ Pověděla Bentzovi a Montoyovi o tom, jak narazila na Asterii s otcem Frankem v klášterní zahradě.

„Nedokázala jsem posoudit jeho reakci,“ přiznala, ačkoli jí pouhá vzpomínka na tu situaci zvedala žluč do krku. „Bylo ovšem zjevné, že ho dotyčná dívenka miluje. Podávala mu květinu a zdálo se, že je celá pryč, jen když je v jeho blízkosti.“ Uvědomila si, co říká, a zachvěla se. „Promiňte. Stála jsem možná dost daleko, ale tak mi to připadalo.“

„Byla jste tam sama?“

„Ještě matka představená, sestra Charity. Vedla mě do zahrady, kde jsme je potkaly. A možná sestra Zita. S tou jsem mluvila jako s první.“

„To je ta černošská jeptiška.“

„Jedna z nich – možná jediná,“ přikývla Val.

Montoyovi se opětovné propojení na O’Toola nezamlouvalo. Val v jeho tmavých očích viděla nevěřícný výraz. Zamračil se: „Byly si Asteria a vaše sestra blízké?“

„Já… nevím.“

Montoya naléhal: „Zmínila se o ní někdy?“

„Možná…, ale jen okrajově.“ Zavrtěla hlavou, upřímně šokovaná.

„Nepřátelily se?“

„Myslím, že ne.“ Pohlédla na sáček v jeho ruce. „Ale existuje hodně věcí, které jsem o Camille nevěděla.“

„Tohle jste měli nechat tam, kde jste to našli,“ kývl hlavou k deníku. „Vzali jste ještě něco?“

„Nic víc tam nebylo,“ ozval se Slade.

„Prohlížel jste si ten deník, detektive?“ zeptala se Val. „Možná by vás zajímalo, že tam do značné míry popisuje veškeré své milence, úplně prvním počínaje. Není obtížné si to domyslet.“

K jejímu překvapení sebou Montoya maličko cukl, téměř nepostřehnutelně, ale přesto zjevně.

„Je tam uveden i O’Toole?“

„Camille byla diskrétní – nepíše konkrétní jména.“

Všimla si, že Montoyovo strnulé držení ramen po té informaci poněkud povolilo. Za to ho nijak neodsuzovala. Všichni doufali, že deník bude klíčem k záhadě a ukáže na člověka, který Camille zabil.

„Nerozpoznala jsem, že jde o něj, pokud narážíte na toto, ale jsem si jistá, že tam je spolu s řadou ostatních.“

„Prošla jste si tedy deník stránku po stránce?“ promluvil Montoya vyčítavě.

Slade ho uklidnil: „Vzali jsme si rukavice.“

Montoyovi úplně zbělely rty, protože si je vtáhl přes zuby do úst. Nepříliš úspěšně se snažil držet na uzdě svůj hněv.

Bentz se ode dveří zeptal: „Poznali jste v deníku někoho?“

„Ani ne. Jen jsem si dala dvě a dvě dohromady.“ Blýskla pohledem zpět k Montoyovi a viděla pouze unaveného rozhněvaného muže. „Víte, jste dost dobrý v tom, jak na mě hrozíte prstíčkem a nabádáte mě, co bych neměla dělat, ale skutečně si myslíte, že byste měl vyšetřovat Camillinu vraždu právě vy, když je nabíledni, že jste byl milencem číslo jedna?“

Reuben Montoya zrudl i přes snědý odstín své pleti, ale nemínil se nechat zahanbit. Naklonil se přes stůl: „Vzhledem k tomu, že jste si pročetla stránku po stránce, ocenil bych, kdybyste mi prozradila, zda jste tam našla něco, co by nám napovídalo, kdo byl jejím posledním milencem.“

„Už jsem vám to řekla: Frank O’Toole.“

„Navíc to přiznal, ale něco nám tady nehraje,“ pronesl Montoya bez špetky zadostiučinění. „Naprosto v žádném případě nemůže být otcem jejího dítěte. Alespoň podle vědeckých důkazů. Pokud jím tedy není on, kdo by to podle vás mohl být?“

Sestra Charity sváděla celé hodiny vnitřní boj. Seděla u pracovního stolu, k smrti unavená, bolelo ji celé tělo, oči ji pálily, jako by si je protřela smirkovým papírem. Dvakrát usnula, přímo tady, u stolu, s modlitební knížkou otevřenou vedle ruky, a ubohá Eileen bušila do psacího stroje, přestože také byla úplně mimo sebe.

„Co se stalo?“ zeptala se před chvílí a pak si tenké prsty přitiskla na ústa a nevěřícně vypískla, když jí sestra Charity vypověděla všechno, co věděla o hrůzném skonu sestry Asterie.

„Jemináčku. Chudinka. Tak milá dívka.“ Eileen se naplnily oči slzami, natáhla ruku a pomodlily se spolu. Poté se Eileen snažila vrátit ke své práci, ale vedle hrníčku s andílkem, často naplněného peprmintovými bonbóny, si postavila krabici papírových kapesníků.

Sestra Charity nebyla pouze unavená. Po dohadování s policií do pozdních hodin strávila zbytek noci hovorem s otcem Paulem a otcem Frankem. Ani jednomu úplně nevěřila. Oba byli slaboši. Paul se nedokázal postavit arcibiskupovi ani žádnému ze svých mocnějších farníků – obzvláště ne těm s naditými peněženkami – a Frank… ten měl zkrátka své slabosti.

Při prvních projevech jeho skutečné povahy ho měla odvolat a se vším skoncovat, ale neudělala to.

A nyní byly dvě její oblíbené dcery mrtvé.

Provinilost jí propalovala díru v srdci. Poslouchala, jak vedle za pootevřenými dveřmi vyťukává Eileen prsty nepravidelnou kadenci na psací stroj – a Charity v hloubi své duše věděla, že ona sama nese přinejmenším část viny za Asteriinu smrt. Když si to v duchu přiznala, pevně zavřela oči.

Měla být k policii upřímnější, méně tajemná a ochranitelská. Cítila jizvy na zádech, dávno zhojené, a věděla, že bude muset pykat za své hříchy. „Odpusť mi,“ zašeptala snad posté od chvíle, kdy bylo nalezeno Asteriino tělo, a uvědomila si, že nad městem již rozpíná svá zářivá křídla úsvit.

Ranní hodiny strávila vkleče na chladné podlaze kaple, modlila se k Otci, ať ji vede správnou cestou, ruce sepjaté a prsty propletené tak křečovitě, že jí bělaly klouby, jak se kosti dostaly těsně pod bledou kůži.

Musím být silná, říkala si v duchu. Od příšerného nálezu další mrtvé ze svého stádečka chráněnek, žen, které upřímně milovala a považovala přímo za své dcery, spala velice málo.

Celé tělo ji bolelo. Odsunula židli od stolu, prošla zadními dveřmi pracovny a pokračovala dál chodbami budovy, kterou měla tak ráda. Klášter svaté Markéty byl jejímu srdci stejně drahý, jako by byl skutečný domov, jejž nikdy neměla.

Jen málo lidí vědělo, že je sirotek a vyrostla ve svatém Elsinoru. Nikdo ji nikdy neadoptoval. Cítila se být povolána do služeb Božích. Jeptišky ve svatém Elsinoru ji sice děsily, ale také inspirovaly, a pokud šlo o složení řeholního slibu, dlouho se nerozmýšlela.

Pochybovat začala až nyní.

Chodby kláštera byly již ztichlé. Policie tady znovu rozpoutala chaos, ale ten prozatím skončil, většina policistů odešla, jen hřbitov byl stále střežen.

Většina jeptišek trávila den rozjímáním, jejich přísnou denní rutinu přerušilo až večerní setkání v kapli. Svolali je otec Paul a otec Frank, aby odsloužili mimořádnou mši.

Charity by měla odpočívat – její tělo jí to velmi bolestivě připomínalo –, zatím však nemohla. Ještě ne. Prošla dveřmi do zahrady a ke kašně, kterou tak nesmírně milovala. Ve třpytivé vodě zachytila záblesk svého odrazu rozbitý vlastním stínem a rozvlněný pohybem hladiny a zlatavými vlnkami, když se pod hladinou vykachlíkované nádržky prohnala zlatá rybka.

Sama byla v řeholním rouchu se šátkem, reliktem minulosti. Archaismem. Přilnula k řádu dávných časů, který se proměňoval jen ve vzdálenou vzpomínku. A přesto hluboko v srdci věděla, že následuje svůj pravý osud, že pomohla tolika dívkám, jako byla ona sama, opuštěným vlastními rodinami z důvodů dobrých i zlých.

„Sestro?“ Mužský hlas ji vylekal, málem zděšeně vykřikla, tak hluboko se pohroužila do vzpomínek. Na druhé straně kašny stál neodbytný detektiv Montoya. Ani na vteřinu mu nevěřila. „Můžeme si promluvit?“

Alespoň měl špetku úcty.

„Promiňte, velebná matko,“ promluvila sestra Devota a tvářila se nelíčeně zarmouceně. „My…“ – ukázala na svou společnici, sestru Irene – „jsme se vracely ze sirotčince a on čekal u brány.“

„To je v pořádku,“ uklidnila poplašenou novicku. Devota se kousla do rtu a spěšně odcházela maličko nejistým krokem. Byla to složitá osobnost plná vášnivé víry, s jejíž pomocí skrývala pochybnosti o sobě samé. Irenina víra byla stejně pevná, avšak dívka byla pravým opakem Devoty. Vysoká a štíhlá, s téměř vznešeným držením těla. Vedle jejích ladných pohybů byla Devotina neohrabanost ještě nápadnější.

Všechny se tolik liší a všechny jsou stejné.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se detektiva, celá překvapená, že ho vidí samotného. Obvykle s ní mluvili ve dvojicích, ale policejní oddělení po těch hrůzách posledních dnů už jistě trpí nedostatkem pracovních sil. „Myslela jsem, že na všechny otázky jsem vám odpověděla v noci.“ Měla zvláštně suchý a slabě znějící hlas.

„Jde o něco, na co jsem přišel až dnes,“ dostal se přímo k věci.

„Tvrdila jste mi, že sestra Lea De Luca odjela z New Orleans a vstoupila do nějakého kláštera v San Francisku.“

„Tak jest.“

„Do kterého?“

„Nemám ponětí, ale rozhodně vím, že se nakonec rozhodla nesložit závěrečný slib.“ Montoya obcházel kašnu s překvapeným výrazem. „Neznám podrobnosti, ale vloni jsem od ní k Vánocům dostala pohlednici, kde mi psala, že se rozhodla pro dráhu učitelky. Nikoli jeptišky. Důvod neupřesnila. Z kláštera odešla.“

„Neznáte jméno té farnosti?“

„Svatá Dominique? Ne, ne, někdo jiný. Jistě! Panna Maria Sedmibolestná?“ Vyslovila to tázavě, stále pátrala v paměti. „Ano. To je ono.“

Zavrtěl hlavou. „Místní policejní oddělení prověřilo všechny farnosti. Na sestru Leu si nikdo nevzpomíná.“

Charity si uvědomila, že špulí rty. „Už jsem se zmínila, že z kláštera odešla.“

„Ptali se konkrétně. Za posledních deset let si nikdo na ženu jménem Lea De Luca nevzpomíná.“

„To snad…“ Charity pocítila, jak se zachvěly nejhlubší základy její víry. Co to ten policista povídá? „Nechápu. Vždyť od ní mám korespondenci.“

„Ale nevolala vám? Nenavštívila vás?“

Nasadila svůj přespříliš trpělivý úsměv, o němž věděla, že působí zastrašujícím dojmem, a který jasně naznačoval, že osobu kladoucí tak hloupý dotaz považuje za hlupáka. Jenže si zároveň byla jistá, že detektiva Reubena Montoyu jen tak někdo neobalamutí, přestože když si ho prohlížela, jak mžourá do sluníčka a v uchu se mu nápadně blýská prapodivný falešný diamant, prozrazoval tím svou okázalost a marnivost. O té svědčila i jeho přepečlivě zastřižená bradka. Nepřestávala špulit rty. „Jsme v klášteře,“ připomněla mu. „V klášteře vyznávajícím jisté hodnoty a konvence, ale to již víte. Mluvili jsme o tom.“

„Co ta korespondence?“ zeptal se. „Máte ji stále?“

„Jako poslední mi přišel vánoční pohled, ale nejsem si jistá,“ přiznala. „Pojďte se mnou do kanceláře. Podívám se.“ Šel s ní po cestičce a dál chladnými temnými chodbami až do její pracovny, kde čekal, než otevřela zásuvku, v níž uchovávala osobní korespondenci – žalostně tenký svazeček.

Probírala se obálkami a nakonec našla bílou, skrývající pohlednici s obrázkem požehnané Panny Marie s dokonalým maličkým Ježíškem v náručí. Nad hlavou jim plály svatozáře, Marie měla u nohou beránka. Text obsahoval prostý verš z Bible a pohlednice byla podepsaná. „Bůh s vámi v tomto nejposvátnějším čase. Sestra Lea,“ stálo na ní dokonale vzorným rukopisem katolické školy.

„Můžu si to nechat i s obálkou?“ dovolil se detektiv, a když přikývla se stručným „Jistě“, strčil obojí do igelitového sáčku, jako by šlo o bůhvíjak důležité věci.

Kdosi zaklepal na otevřené dveře a dovnitř strčila hlavu recepční s kudrnatými namodralými vlasy. „Omlouvám se, sestro, ale někdo se s vámi chce… Ach!“ Při pohledu na Montoyu vytřeštila oči. Spolu s matkou představenou stál Montoya na prahu malých zadních dveří, připraven k odchodu.

„Díky, Eileen. Už jsme s detektivem Montoyou vlastně skončili.“

„S detektivem?“ Stáhla k sobě prošedivělá obočí pod brýlemi, kvůli kterým připomínala sovu. „Ale ten muž tady tvrdí, že je také…“

Za Eileen se objevil Montoyův partner, chlapík mohutné postavy.

„To je v pořádku,“ mávla na něj rukou Charity, ať jde dál. „Myslím, že si budu muset popovídat s oběma zároveň.“

Eileen rozpačitě přešlápla a Bentz vstoupil.

„Zavřete prosím dveře,“ požádala Charity Eileen, a když osaměli, ukázala na dvě židle proti svému stolu. „Jsem ráda, že jste tady oba,“ začala a konečně se odhodlala zbavit svého břemene. „Víte, nebyla jsem k vám zcela upřímná.“

36. kapitola

„Připadá mi, jako bych ji ani neznala,“ povzdychla Valerie, když vstoupili do kolumbária, kde se uchovávaly urny s popelem zesnulých. Sladeovy těžké boty dělaly na leštěných mramorových podlahách rámus a Val pocítila chlad, jako ostatně vždy, když sem přišla. Mrazilo ji po těle, jako by duchové mrtvých strašili v širokých chodbách se stěnami z leštěného kamene, kde se stropy zvedaly do sedmimetrové výšky. Velká okna na obou stranách stavby dovnitř vpouštěla denní světlo, nyní se jimi prodíralo slunce. Měla pocit, že jde dlouhým tunelem, jehož zdi jsou obydlené mrtvými.

Na východní straně kolumbária měla uložený popel svých rodičů. Vedle nich spočívaly tucty dalších zemřelých. Gene Richard Renard a jeho manželka Nadine Lynne Batesová Renardová byli uloženi k věčnému odpočinku ve zdi ze žilkovaného mramoru ve výklenku v páté řadě odspodu.

Přejela prsty po nápisu, zatímco se Slade opíral o vysoký žebřík používaný k výstupu do vyšších pater. Val sem chodívala často. Nejprve jí zemřel otec na rakovinu hrtanu a necelé dva roky po něm matka na mozkovou mrtvici, došlo k tomu těsně po Vánocích přesně v tom roce, kdy se Camille rozhodla bydlet nějakou dobu s Val a Sladem v Texasu, odkud posléze odešla do kláštera. Gene zemřel téměř v sedmdesáti, ale Nadine byla mnohem mladší – odešla ze světa v necelých osmapadesáti. Val někdy vrtalo hlavou, jestli jí mozkovou mrtvici nezpůsobil stres, jemuž ji vystavovaly dcery, ale každý doktor, s nímž hovořila, jí to vymlouval.

Panebože, to byly zlé časy pro ně všechny.

Val zatřásla hlavou, aby z ní vyhnala vzpomínky. „Víš…, je to skoro, jako by Camille nebyla jedna, ale dvě. Nebo… něco jiného.“

„Rozdvojená osobnost?“ zeptal se Slade, ale Val zavrtěla hlavou.

„Ne, vlastně ne. Slyšela jsem, že lidé vedou různé životy – veřejný, osobní a soukromý život. Každý vidí ten veřejný. Rodina a blízcí přátelé jsou součástí osobního života a pak je tu utajený život, o němž neví nikdo, jen ty sám. Camille vedla tajný život. O tom mluvím.“

„Někdo o něm věděl,“ podotkl Slade a přistoupil k ní. Jen se jí lehce dotkl ramene, ale zvláštně starostlivě, bylo v tom něco intimního – most mezi nimi.

„Ano, někdo o něm věděl.“ Určitě ten, s nímž spala, ať to byl kdokoli. Muž označovaný v deníku pouze jako Milovaný. Ať to je ksakru, kdo chce. Frank O’Toole? Nebo onen neznámý, který ji přivedl do jiného stavu?

Škoda, že se jí Cammie nesvěřila. Proč Val nepověděla o tom druhém milenci?

Možná si myslela, že otcem dítěte je Frank.

Val povzdechla a prohlížela si vytesaná jména svých rodičů. Gene a Nadine se rýmovalo. Byl to oblíbený rodinný vtip. Otec odpřisáhl, že kdyby ona i Camille už neměly jména, říkal by jí Valdine a Camille by byla Camdeen. Vždycky na ni přitom zamrkal a Val obrátila oči v sloup.

Byli dobrými rodiči. Gene pracoval jako svářeč na železnici a Nadine jako pomocná učitelka ve státních školách, ačkoli dcery nechali zapsat do prestižní školy svatého Timothyho.

„Není na škodu vstřebat do sebe se čtením a psaním i trochu náboženství, ne?“ říkával Gene obvykle s lahví piva v ruce u televize.

Jenže pak se na sebe s Nadine podívali a Val jednou vyslechla i hádku. Pospíchala chodbou, už byla téměř nahoře u schodiště, když k ní zpoza pootevřených dveří ložnice dolehly tlumené hlasy rodičů.

„Nemůžeš se zpožďovat s placením školného,“ šeptala ochraptěle Nadine. Byla drobná a štíhlá na hranici vychrtlosti, ale v nitru silná, hluboce věřící žena.

„Nezpožďujeme se. Byla to náhoda. Postaral jsem se o to.“ Gene Renard byl o tři desítky centimetrů vyšší než manželka, vlasy mu rostly v prošedivělých chomáčích kolem nápadné pleši a vždycky z něj byl cítit tabák a kouř.

Jakmile Val uslyšela matčina slova, zarazila se, ruku na sloupku zábradlí, pohled upřený do štěrbiny mezi dveřmi a klikou. Ze svého místa viděla matčino velké zrcadlo a v něm odraz otcovy postavy, jak se svléká ze špinavých montérek.

Málem se odvrátila, ale nedokázala to udělat. „Podívej, Gene, slíbila jsem to Mary, jasný? Soukromá škola. Katolická. Tak to nesmíme zvorat.“

Jeho bílé nohy byly svalnaté, trenýrky černé jako noc. Kdysi měl sportovní postavu, postupně mu trochu narostlo bříško. Už si začal sundávat i trenýrky. Val se při pohledu na něj zarděla, on najednou vzhlédl a podíval se jí v zrcadle do očí. Rychle seběhla dolů ze schodů.

Ani jeden z nich se o tom incidentu nikdy nezmínil. Tehdy jí to připadalo podivné, stejně tak později, když zde byla tolikrát, ale přitom ani jednou nenavštívila hrob svých biologických rodičů, oněch dvou lidí, kteří byli pouze mlhavou vzpomínkou. Kde jsou sakra pohřbení? Mohla by to vědět žena, která se s nimi přátelila a která údajně přivedla Val a Camille do sirotčince. Ta by to vědět mohla. Znovu v duchu viděla její laskavý obličej, ale jméno si nevybavovala. Thea? Ne… Byla však vdaná a jméno jejího muže bylo… Sakra… Steve? Ne. Stanley! To je ono. Stanley O’Malley!

„Pojďme!“ prohlásila. Vlastně ani nevěděla, proč sem Sladea přivedla, proč cítila takové nutkání dotknout se hrobu rodičů, kteří ji vychovali. Zdálo se, že i oni měli tajemství, avšak ta si s sebou odnesli na věčnost.

„Kam?“ Prošli otevřenými obrovskými skleněnými dveřmi do zářivého odpoledního slunce. Vzduch byl dusný, obloha pronikavě zářila šmolkovou modří a oni kráčeli po cihlovém chodníčku přes udržovaný trávník na parkoviště.

„Nejdřív chci zajít do knihovny a do redakce místních novin, mrknout se na staré záznamy, prostě na všechno, co si nemůžu vyhledat sama na internetu. Myslím, že je načase najít toho rodinného ,přítele‘. Spíš přítelkyni. Podle mě se jmenuje O’Malleyová. Ta se údajně starala o mě i o Camille, když naši biologičtí rodiče zahynuli. Ráda bych věděla, co by k tomu řekla.“

„Tak jo.“

Otevřela auto a Slade skočil na místo spolujezdce.

„A pak se potřebuju vrátit do penzionu a mrknout se na půdu nad garáží.“ Poprvé si vzpomněla na krabice, které tam sestra odložila. Nasedla do příšerného vedra uvnitř subaru a nastartovala. Ihned stáhla všechna okna. „Když šla Camille do kláštera, nechala si u mě haldu věcí. Já jsem je nechtěla, protože jsme zrovna nebyly v nejlepším období, pokud jde o sesterskou náklonnost, ale nakonec jsem podlehla, když slíbila, že se jich co nejdřív zbaví, jakmile to půjde, všechno dá na charitu nebo někam jinam, jen si to musí probrat.“ Vyjela z parkoviště a zařadila se do kolony směrem k dálnici na Pontchartrain.

„Tenkrát mi to připadalo zvláštní, nevěděla jsem, kdy se vůbec dostane ven z kláštera kvůli tak triviální záležitosti, ale odtahala krabice na půdu a od té doby se jich nikdo nedotkl.“ Pokradmu se na něj podívala. „Jdeš do toho?“

„Jasně.“ Maličko roztáhl koutky. „Bude to jako Vánoce.“

„Přesně tak,“ přikývla beze stopy úsměvu. „Jako Vánoce.“

Montoya a Bentz se vrtěli na dvou nejnepohodlnějších židlích na zeměkouli a poslouchali matku představenou, která ze sebe shazovala dlouholeté břímě. Montoya sledoval její proměnu z obezřetné tajnůstkářské velebné matky-kvočny v kajícnou stárnoucí ženu, která pomalu ztrácí vládu nad otěžemi své duchovní pevnosti.

„Patrně bych s vámi neměla hovořit bez právníka z arcidiecéze nebo někoho pověřeného alespoň funkcí svědka, ale myslím, že to by nebylo správné. V tomto ohledu se s otcem Paulem pochopitelně neshoduji, ale to se stává často a… někdy si myslím, že je důležité udělat to, o čem jste přesvědčení, co považujete v hloubi svého srdce za správný směr. Upřímně věřím v pravidla, disciplínu a systém, avšak někdy… Jak už jsem řekla, sice důvěřuji autoritě, avšak vím také, že jsem dostala svobodnou vůli, abych se modlila, abych vyhledala radu Otce, našeho Pána, a pak udělala, co považuji za nejlepší.

Vím, že církev je nyní obestřena temnotou. Na spoustu dobrého se však zapomíná. Pomáháme zde nemocným a hladovým, nabízíme radu, pomocnou ruku a lásku. Věděli jste, že voršilky jsou ve městě od osmnáctého století a poskytovaly lékařskou péči nemocným obyvatelům nově založeného města? Jsem přesvědčena, že první lékárnice ve Spojených státech byla sestra z řádu voršilek a jeptišky tam pomáhaly se vzděláváním dívek a… Ach, jistě, nemá cenu vám vyprávět dějiny klášterů a snažit se vás přesvědčit o jejich smysluplnosti. Určitě to už všechno znáte. Domnívám se ovšem, že se vším dobrým přichází i prostor pro konání zla.“

Pro někoho tak konzervativně nábožensky založeného je podobné přiznání dosti překvapující, pomyslel si Montoya. Jemné vrásky jejího obličeje dnes vypadaly výraznější, zmizelo i strnulé držení těla. „Podle mého není záměrem Božím mluvit prostřednictvím advokátů. Církev, kterou z celého srdce miluji, byla v posledních letech rozdrcena, to vím. Na světlo vyšly všechny ohavné skandály.“ Měla bolestný výraz, šedivějící obočí svraštila v údivu smíseném se smutkem. „Jenže to vše je Satanovo dílo a my zde konáme dílo Boží, tak vám chci jen prozradit pravdu dřív, než dojde k úhoně někdo další, některá z mých novicek.“

Vstala a přešla k oknu. Vyhlédla na nádvoří. „Ptáte se na sestru Leu. Vůbec mě to nepřekvapuje. Věděla jsem, že zazní její jméno.“

„Proč?“ zeptal se Bentz.

„Protože i ona byla zamilována do otce O’Toola.“ Charity si povzdechla. „Dívky, které sem přicházejí, jsou z valné části ještě děti, nikoli ženy. Mladé, plné života i radosti ze života a Ducha svatého. Často jsou rozpustilé a naivní, některé dokonce vzdorné, ale všechny mají dobré srdce, chtějí sloužit Bohu a přicházejí se to sem učit. Jsem na ně přísná, ano. Často potřebují řád a disciplínu, ale nakonec se mohou dopracovat k tomu, aby se z nich na tomto světě stali andělé milosrdenství… Ach, ještě mě chvíli poslouchejte. Jde o to, že jsou ovlivnitelné a jsou ženy. Ovládají je hormony, mají různé sny a často bývají romantické, podléhají mladické nerozvážnosti a…“ Vytáhla ruku z kapsy hábitu a namísto dalších slov s ní jen mávla ve vzduchu.

„No nic. Viděla jsem, že sestra Lea míří na tenký led, když se zamilovala do otce O’Toola. Je pohledný a má v sobě jiskru a přitažlivost.“ Pohlédla pokradmu na Montoyu. „Jak jsem říkala, jeptišky – dokonce i poněkud starší Lea – jsou ženy. Všímáme si mužů, byť se snažíme o opak.“ Odkašlala si, ruka jí znovu zmizela v černých skladech řeholního roucha. „Nebyla jsem jediná, kdo si té…, ehm…, přitažlivosti všiml. Slyšela jsem, co si povídají mladší sestry, a otec Frank… Stejně jako jsou jeptišky ženy, on je muž. Je to složitá situace.

Promluvila jsem si s Leou. Vlastně ona přišla ke mně, a ačkoli neprobírala, co se stalo mezi ní a otcem Frankem, souhlasila se svým odchodem, ale stanovila si podmínky. Ztratila vnitřní přesvědčení a nebyla si jistá, zda chce být nadále řeholnicí. Nechala jsem ji odejít.“

„A nijak jste se s ní nespojila?“ divil se Bentz.

Matka představená se k němu otočila a probodla ho pohledem schopným rozříznout i žulu. „Nikoli, detektive. Nespojila. Poprosila jsem ji však, aby se ona spojila se mnou, až se usadí, a obdržela jsem pohlednici, na níž píše, že odchází z církve… Počkejte, možná ji také najdu.“ Znovu přešla k zásuvkám se šanony a několik jich prolistovala, až nakonec vytáhla, co hledala. Podala mu pohlednici s obrázkem katedrály svatého Pavla v San Francisku. Dvě štíhlé věže se na něm tyčily vzhůru a protínaly mlžný opar. Na rubu stálo, že Lea dorazila, je nadšená, že je ve městě a stále pracuje na svých duchovních úkolech.

„Můžeme si to vzít?“ zeptal se Montoya.

Charity přikývla. „Jistě.“

„Mluvila jste s nějakým jejím příbuzným?“ zeptal se Bentz, zatímco Montoya opatrně vkládal pohlednici k vánočnímu pozdravu do igelitového sáčku na důkazy.

„Ne,“ zavrtěla smutně hlavou. „Rodiče se rozvedli. Matka jí zemřela před pár lety, myslím při autohavárii, a otec s dcerou se odcizili. Krátce po rozvodu se znovu oženil a odstěhoval se ze země.“ Pod šátkem nakrčila čelo. „Ano, mám dojem, že opravdu odešel. Asi do Mexika.“

„A co sourozenci?“

„Žádní, ale myslela jsem, že to víte.“ Vypadala nelíčeně překvapeně. „Sestra Lea byla jediné dítě, adoptované před lety.“

Montoya ztuhl. Ucítil nepatrné syčení, jako by se mu vařila po přílivu adrenalinu krev v žilách – známka toho, že našel něco výsostně důležitého pro vyšetřovaný případ.

„Byla ve svatém Elsinoru?“ zeptal se Bentz.

„Jistě,“ kývla matka představená, jako by to bylo všeobecně známo. „Většina žen, které sem k nám přicházejí, jsou ze svatého Elsinoru, duchovní sestry, ano, ale také skutečné sestry, protože vyrůstaly na stejném místě – v sirotčinci.“ Nepatrně se jí zachvěl koutek rtu. „Jako já.“

Montoya si chtěl ověřit, zda se nepřeslechl. „Vy jste adoptovaná ze svatého Elsinoru?“

Nasadila nucený úsměv. „Ne. Mě nikdo neadoptoval. Mého bratra však ano.“ Smutně povzdechla. „Vyrostla jsem v sirotčinci. Řada z nás tam prožila dětství. Starší sourozenci, které bylo složitější adoptovat. Trhá mi srdce, že se sirotčinec zavírá…“

Montoya cítil tiché bzučení v celém svém krevním řečišti. „Sestra Camille byla také adoptovaná ze svatého Elsinoru, mám pravdu?“ Přečetl to ze svých poznámek.

„Ano,“ kývala matka představená.

„Ale Asteria pocházela z Birminghamu. Z velké rodiny.“

„Ne, detektive.“ Obličej matky představené se změnil. Zamyslela se. „I ji adoptovali.“ Pousmála se, ale v úsměvu měla stejný díl smutku jako ironie. „Šlo o případ, kdy se rodiče snažili o dítě, ale vlastní mít nemohli, proto adoptovali Asterii. Paní McClellanová – domnívám se, že se jmenuje Colleen – do roka po adopci otěhotněla. Pak přibývali Asterii sourozenci jeden za druhým.“

„Nikdo z dalších sourozenců nebyl adoptovaný?“

„O žádném nevím.“

Montoya usilovně uvažoval. Je to možné? Skutečně našli spojitost? Jde tedy spíše o sirotčinec než o klášter svaté Markéty? „Můžeme dostat seznam všech, kteří zde přebývají a přišli z Elsinoru?“ zeptal se.

„No…, asi ano. Vstupujeme tím ale do osobních záležitostí.“

„Bude snadné zjistit si to z matrik,“ podotkl Bentz a Charity přikývla.

„Dobrá. Dovolte mi ale nejprve promluvit s dívkami. Pak vám předám seznam.“

„Ještě něco,“ ozval se Montoya. „Měla sestra Asteria něco s otcem O’Toolem?“

„Cože? Ach ne! Jsme v klášteře, detektive, a ačkoli přiznávám, že zde došlo k jistým… tedy… indiskrétnostem, nemáme zde žádné hnízdečko lásky. Všichni – duchovní, jeptišky i novicky – dodržujeme celibát, a než mě přerušíte, tak přiznávám: ano, věděla jsem o sestře Camille a otci O’Toolovi a samozřejmě přiznávám, že sestra Lea byla… v pokušení, stejně jako otec O’Toole, sestra Asteria však nikoli…“

Hlas jí náhle utichl, na okamžik odvrátila pohled od detektivů a zadívala se do prázdna. V očích jí plál nesouhlasný výraz, ale rychle zmizel. „Možná došlo k nějakému flirtu nebo…, ehm…, představám ze strany Asterie, jak předpokládám, ale k ničemu vážnému, ujišťuji vás.“

Montoya přikývl, ačkoli o tom nebyl přesvědčen. Musel se ovšem zeptat na něco, co mu vrtalo hlavou. „Tělo sestry Camille na sobě mělo zvláštní jizvy,“ otestoval půdu.

Sestra Charity mírně strnula, ale nezeptala se jaké, jen čekala, co z něj vypadne.

„Dlouhé, křížem přes sebe.“

„Jako by byla bičována,“ dodal Bentz a matka představená si cosi pro sebe zašeptala.

„Prosím?“ zeptal se Montoya.

Na chviličku zavřela oči, a když je znovu otevřela, byly za skly zcela jasné. Dívala se na něj soustředěně jako entomolog při pitvě nově objeveného druhu hmyzu. „Detektive, když někdy hříšník činí pokání, vztáhne na sebe ruku, aby se fyzicky potrestal, očistil se, zbavil hříchu. Ačkoli k těmto praktikám nevybízím, je mi známo, že k nim zde dochází.“

„Nemusíte je přece požadovat nebo k nim vybízet, ale přehlížíte je?“ zvedl nevěřícně obočí Bentz.

„Domnívám se, že každý jednotlivec musí vědět, co považuje za nutné jako trest a pokání. To je mezi ní a Otcem.“

„Sestra Camille také praktikovala sebemrskačství?“

„To nevím jistě. Jak jsem se zmiňovala, existují praktiky, které mohou vypadat archaicky, kupříkladu tělesné trestání sebe sama, ale ujišťuji vás, detektivové, že nejde o nic, co bychom prováděly všechny nebo kdokoli z nás doporučoval. Ptáte se, jestli to některé z nás provádějí?“ Pomalu přikývla. „Myslím, že ano. Dle mého názoru již zde zaznělo, že jsem považovala sestru Camille za zmučenou duši.“

Odkašlala si, vytáhla ze zásuvky u stolu obrovský klíč a vybídla je: „Kdybyste nyní šli prosím se mnou. Chci vám něco ukázat.“ Gestem naznačila, aby vstali a následovali ji soukromým východem z kanceláře do tiché chodby ke schodišti. Přidržovala se zábradlí a rychlým krokem je vedla do třetího patra. Tam zamířila ke dvířkům na půdu. Ovanul je zatuchlý vzduch. Rozsvítila matné světlo, nadzvedla si sukně a vstoupila dovnitř, kolem starých stolů a zaprášených lamp, svícnů a skládacích lůžek, uměleckých předmětů a prázdných rámů.

Po podlaze byly rozesety pastičky na myši a několik malých oken pokrývala vrstva špinavého prachu a pavučiny, takže jimi dovnitř pronikalo jen slabé bledé světlo. Na konci průchodu zasypaného krámy byly další dveře dosahující k trámovým nosníkům. Velebná matka se před nimi zastavila, přejela prstem po hrubém dřevu a pak našla na svém obrovském kroužku klíč, který vložila do zámku. Ozvalo se cvaknutí, ostatní klíče na kroužku zacinkaly a zámek se odemkl. Stiskla kliku. Dveře zaskřípěly, jako by chtěly protestovat, ale otevřely se a za nimi se objevil temný prostor.

Matka představená stiskla vypínač a vstoupila dovnitř. Byla to skříň s dřevěnými háčky po celé délce zadní desky a s tyčemi. Na jedné visela řada drátěných ramínek překrytých igelitovými obaly.

Montoyovi to připadalo, jako by zde byla uložena všechna stará roucha – sutany, kleriky, kněžská alba, hábity, řeholní roucha a další, která neuměl pojmenovat. Všechna chráněná igelitem. Druhá tyč na ramínka byla prázdná.

Sestra Charity zírala na tyč bez ramínek a zavrtěla hlavou. „Ale to není možné! To prostě není možné,“ zašeptala a pokřižovala se.

„Co?“ zeptal se Montoya. Zmocnila se ho úzkost, až se mu zježily vlasy.

„Šaty pro nevěsty. Nejsou tady. Ani jedny.“ Ustaraně zavrtěla hlavou, celá zmatená a šokovaná, obrátila se ke druhé tyči s igelitovými obaly a začala se jimi probírat. „Toho jsem se bála,“ přiznala a posunovala jedno ramínko za druhým na stranu, drátěné háčky na tyči vrzaly. Nakoukla do všech mezer, jako by toužila po tom, aby se šaty objevily, ale pak vždycky protivný igelit odstrčila a sáhla po dalším. Čím dál rychleji. Jedna těžká sutana za druhou se jí míhaly před očima.

„Mluvíte o šatech podobných těm, které na sobě měly oběti?“ zeptal se Bentz.

Vrhla po něm pohled, z něhož jasně vyplývalo, za jakého pitomce ho považuje. „No jistě! Byly zde svatební šaty určené pro slavnostní obřad, kdy se z novicek stávají nevěsty Kristovy. Tyto konkrétní šaty jsme nepoužívaly velice dlouho. Jsou tady uskladněné celá léta. Skoro bych řekla zapomenuté.“ Znovu se obrátila k tyči a začala s opětovným prohledáváním.

Ramínka jen bzučela jedno za druhým.

Další igelitový obal s kněžským rouchem odsunula stranou a hbitými prsty přešla k následujícímu.

Bzz! Další roucho.

Bzz! Bzz!

Hábity se  jeden po druhém míhaly, až nezbylo nic.

„Všechny byly tady.“ Dostala se na konec tyče s ramínky a začaly se u ní projevovat známky paniky – zřetelný tik u okraje čepce, těsně pod okem.

Vycouvala ze šatny, odsunula starý stolek na vrzajících kolečkách a bedlivě si prohlížela věci překryté ochranným plátnem.

„Kolik jich tady bylo?“ zeptal se Montoya. V žaludku se mu usadil chladný kámen.

„Tucet,“ odpověděla bryskně a tváře jí zalil ruměnec.

„Myslíte předtím nebo potom, co byly objeveny mrtvoly?“

„Předtím, samozřejmě!“

„Kdy jste si všimla, že zde nejsou?“

„Ještě včera tady byly…“ Zavřela oči tak pevně, až zaťala zuby. I ruce sevřela do pěstí, byť v jedné svírala kroužek s klíči. „Kontrolovala jsem to včera a přímo tady visely jedenáctery šaty.“ Prudce otevřela oči a píchla dlouhým prstem směrem k prázdné tyči. „Jedenáct,“ promluvila tiše. „Pouze jedenáct a teď jsou všechny pryč.“

„Pouze jedenáct?“ opakoval Bentz.

„Ano.“ Pokřižovala se. „Ovšem pokud se pamatuji, původně jich zde bylo dvanáct. Ověřila jsem si to ve svých poznámkách a včera chyběly pouze jedny.“

Montoya ucítil v mozku ledový závan. Našeptával mu to, co se odvážil vyslovit nahlas: „Dvanácté na sobě měla sestra Camille.“

„Ano.“

„A sestra Asteria jedenácté,“ konstatoval Bentz a pohledem vyhledal Montoyovy oči. „Což znamená, že zmizely desatery.“

Montoya vydechl: „Desatery šaty, tedy deset dalších obětí?“

„Ach to ne, prosím!“ zalapala po dechu Charity, ale Montoya poznal, že už ji to také napadlo. Jen stvrzoval její nejhorší obavy.

„Potřebujeme ten seznam jmen,“ prohlásil. „Všech, kdo prošli sirotčincem.“

„A také jeptišek, které nyní ve svatém Elsinoru působí. Některé pracují s dětmi i v nemocnici, že?“ zeptal se Bentz v nesmírném vedru na půdě matky představené, která nervózně svírala křížek na řetízku kolem krku.

„Ano, ano, jistě,“ kývala, stále otřesena. Pak s větším přesvědčením, než jaké by od ní čekal, dodala: „Hned vám seženu, co potřebujete.“ Zamrkala a vyfoukla nosem vzduch, jako by ji v očích pálily slzy.

Slzy vzteku?

Spravedlivého rozhořčení?

Nebo snad viny?

Kdo ví? A záleželo na tom vůbec?

„Tak tedy pojďte.“ Do držení těla se jí vrátila jistá strnulost, znovu zvedla odhodlaně a nekompromisně bradu. „Pokud si otec Paul dovolí uštědřit mi kázání na téma právních záležitostí, povím mu, ať si to vyřídí s Pánem Bohem.“

37. kapitola

Než Slade pomohl snést Valerii krabice z půdy, bylo pozdní odpoledne. Okolí penzionu Briarstone překrývaly čím dál delší stíny, rychle se stmívalo.

Den jí rychle utekl. Vyřídila pro penzion nějaké papíry – záležitosti, které se už nemohly déle odkládat, zatímco Slade zavolal bratrům, zkontroloval situaci na ranči, pak opravil ucpanou trysku v zavlažovacím systému a věnoval se Valeriinu počítači, odviroval ho, rozšířil paměť, s jejím svolením vyčistil složky a trochu její tvrdohlavý notebook zrychlil. Když už počítač konečně fungoval a měla dobré spojení, trochu se porozhlédla po internetu a v telefonním seznamu našla několik O’Malleyových; hledala stále unikající manželku Stana O‘Malleyho, ale prozatím neměla štěstí.

Po celou dobu přemýšlela o Camillině zneklidňujícím deníku – o představách, jež v ní vyvolal, a záhadných vzkazech, které si do něj zapisovala.

Nemusely patrně vůbec nic znamenat.

Přesto jí vrtaly hlavou, neustále se jí vkrádaly do mysli, jako by škrábaly a svědily a ona si nedokázala pomoct.

Nyní seděla u pracovního stolu a právě zavěsila telefon. Volala jí nějaká paní a dlouze se omlouvala za zrušení výletu do New Orleans, a tudíž i rezervace v Briarstone na víkend, protože měla potíže s manželem. Toho náhle odvezli do nemocnice na operaci žlučníku.

Slade strávil poslední hodinu úpravami jejího počítače u stolku odsunutého ke kuchyni. Velkými skleněnými dveřmi dovnitř pronikal teplý letní vánek a Bo vydával podivné pištivé zvuky ne nepodobné vytí, což dělával vždycky, když usnul a něco se mu zdálo. Ležel hned venku přede dveřmi.

„Takhle by to mělo pracovat mnohem rychleji,“ prohlásil Slade a dal notebook zase dohromady.

„Jak to že si s tím umíš poradit?“ kývla hlavou k počítači.

„Prosím?“

„Jak to že umíš tu zatracenou věc opravit? Rozšířit paměť a všechno ostatní?“

Líně roztáhl koutky do pobaveného úsměvu a ohrnul úzké rty. „Myslíš, že na ranči nemáme počítače?“

„Jo, vím, že jo, ale prostě…“

„Povídal jsem ti, že Bad Luck je v jednadvacátém století, ne? A já jsem navíc už léta cvok zpitomělý do počítačů, co nevytáhne paty z domu,“ dělal si z ní legraci. Vzhlédl od obrazovky. Odsunul židli od stolu a vstal. Stále držel v ruce šroubovák, kterým připevnil kryt notebooku. Zvedl ruce nad hlavu, aby se protáhl, a téměř se dotýkal stropu. Poslouchal, jak mu lupe v zádech.

„Fakticky?“ Když se protahoval, snažila se nevěnovat pozornost jeho vyhrnuté košili, pod níž se objevily pružné tvrdé svaly jeho vypracovaného břicha a nepatrná čárka tmavých chloupků, mizejících za pasem jeho džínů.

„Ty si to nepamatuješ?“ Překvapeně na ni pohlédl a významně zvedl jedno obočí.

„Že se zajímáš o počítače?“ Zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Zmínil jsem se, že nevytáhnu paty z domu.“

Zvedla k němu oči. „Aha, jistě. Manželka je poslední, kdo se to dozví.“

„Dotyčná manželka se doma poslední dobou příliš nevyskytovala,“ připomněl jí významně a jeho výčitka byla ostrá jako řezačka s nebezpečně špičatým hrotem, kterou chtěl použít na rozřezání široké lepicí pásky, jíž bylo přelepeno pět krabic z půdy nad malou garáží.

Viselo to mezi nimi.

Manželství.

Nadcházející rozvod.

Nechtěla na to myslet. Rozhodně ne teď. „Takže ty jsi fakticky kovboj, co je počítačovej génius?“

„Ano, paninko,“ nasadil texaskou výslovnost, otočil šroubovákem v ruce, jako by to byl revolver, a teprve pak si ho zastrčil do kapsy. „Tadyhle na ranči BS – a ta zkratka má jako znamenat Briarstone, ráčej vědět – děláme prostě všecko. Všecko vod nahánění telat po oživování počítačů.“ Mírně pokřivený, avšak rozhodně nevýslovně sexy úsměv se mu roztáhl od ucha k uchu.

„Super, prej BS ranč…“ Poprvé po nekonečně dlouhé době se rozesmála. Také si vzpomněla, proč se do něj tak nesmírně a rychle zamilovala. Ach, Slade, pomyslela si téměř proti své vůli. Kdybychom tak mohli začít znovu – s čistým stolem.

V tu chvíli jí došlo, že ho nikdy nepřestala milovat.

Na okamžik se jí stáhlo hrdlo. Jak je pitomá!

Nevstoupíš dvakrát do téže řeky. Cožpak nevěří starému přísloví? Úsměv jí zmizel z tváře. Viděla před sebou nekonečnou řadu prázdných let. Rodiče i sestra zemřeli, manžel je už jen bývalý a bydlí kdesi v zapadákově daleko, daleko v dávné minulosti. Kristepane, už jí z toho přeskakuje!

Sentimentální!

Bláhová!

Cítila, jak ji pálí tváře, a modlila se, aby Sladeovi nedošlo, kdo je toho příčinou.

„Podívejme, co ty na to.“ Slade jí odnesl notebook na pracovní stůl. Ocitl se tak blízko u ní, že cítila závan jeho vody po holení, což jí oživilo vzpomínky na to, jak ležela v posteli, jeho vůně stále ještě zůstávala na polštářích dlouho poté, co vstal, aby nakrmil dobytek. Podrážděně zatoulanou myšlenku zahnala.

Stál v podstatě za ní, ramenem se jí téměř dotýkal zad, obličej sklonil na její úroveň, protože mačkal tlačítka na klávesnici. „Zkus něco.“

„Co jako?“

Koutkem oka na ni pohlédl. „No, mluvil jsem o programu v počítači, ale pokud tě napadá něco jiného…“ Hlas měl hluboký a svůdný.

„Jedině v tvých nejdivočejších snech, kovboji.“

„A vsadím se, že i ve tvých.“

„O tomhle se s tebou nemíním bavit!“ Zněla odhodlaně, ale uvnitř celá tála.

Zasmál se hlubokým smíchem. Provokativně. Jako by věděl, na co Valerie myslí. Obrátila hlavu a přímo před očima uviděla přezku jeho opasku a všimla si mírně vybouleného zipu na kalhotách, kousek nad deskou svého stolu.

No výborně!

Že by byl taky vzrušený?

Špatná zpráva! Tenhle zvrat není vůbec dobrý.

Rychle obrátila pozornost k obrazovce počítače. „Fajn, frajere,“ vydechla a nenáviděla se za svůj ochraptělý hlas. „Předveď mi to.“

Nastala významná odmlka a Valerie cítila, jak ji pálí tváře.

„Umíš být takový hajzl!“ ucedila.

„A ty to zbožňuješ.“ Rozesmál se hlubokým sytým smíchem, jehož zvuk jí byl tak povědomý.

„Panebože, tomu říkám sebevědomí!“

Ignorovala jeho pobavení i rozkrok džínů v úrovni svých očí a natáhla se pro myš, zapojila ji a několika kliknutími našla program, který používala na rezervace v penzionu. „Podívejme se tedy, jestli zvládnu zrušit pokoje pana a paní Millerových na tento víkend.“ Odtrhla svou pozornost od mírné vybouleniny na Sladeových džínech a pustila se do práce.

„Neprovokuj, ženuško!“ usmál se.

Nemáme si co vyčítat. „Ty vždycky přemýšlíš jen svým… No nic…“

„Chtělas říct srdcem, že?“

„Jo, přesně tak,“ zavtipkovala.

Naklonil se k ní a zblízka jí zašeptal do ucha: „Máš pravdu. Přemýšlím jen…“ Cítila na kůži jeho horký dech. Vstřícný. Vzápětí lehce přejel rty přes křivku jejího krku a ona se uvnitř zachvěla, cítila hluboko v sobě nepatrné lechtání, přímo mezi nohama, příjemný pocit, který vždycky signalizoval počátek jejího sexuálního vzrušení, začátek pravidelného pulzování, horkých přívalů.

Průšvih.

Kdyby obrátila hlavu, políbil by ji. A od polibku už je kousek ke…, kristepane, to ne!

„Myslím, že to není dobrý nápad.“

„Máš pravdu.“

„Slade…“ Zavřela oči. Nedělej to!

Obrátila hlavu a ucítila jeho rty na svých, ale nepolíbil ji pořádně, nepřitiskl svá ústa naléhavě k jejím, zničehonic ochotným rtům. Otevřela oči a zjistila, že na ni upírá pohled, oči temné touhou, rozšířené panenky, takže mu málem nebyly vidět modré duhovky okolo nich. Viděla každý detail jeho pleti, počínající strniště, všechno tak blízko, navíc jeho vůně, voda po holení a téměř hmatatelná touha.

Polkla a v ústech jí vyschlo jako ve kterémkoli východotexaském kaňonu v měsíci srpnu.

Pomalu odtáhl hlavu. „Víš, Val,“ promluvil hlubokým tichým hlasem, se smrtelně vážným výrazem. „Nikdy bych tě nepodvedl. Nikdy.“

Do očí jí vyhrkly slzy.

„Nikdy s Camille. Nikdy s nikým jiným.“

Hrdlo se jí sevřelo a musela se hodně přemáhat, aby se nezhroutila.

„Bylo to pokušení. Kristepane, obrovské pokušení. Jenže to nestálo za to.“ Dlouze vydechl. „Nic by za to nestálo. Protože jsem věděl, že bych tě ztratil. Kdybych to udělal, kdybych se s ní vyspal, šlo by jen o sex. Možná o dobrý sex. Jenže s tebou…“ Odvrátil se a pohlédl ke dveřím, před nimiž stál Bo. „No, však víš. Oba to víme.“

„Ach bože, Slade…“ Po tváři jí pomalu stékala slza. Setřela ji hřbetem ruky. Teď se nemůže vydat touto cestou. Má v sobě obrovský zmatek a bolest. Zabývá se smrtí Camille – vlastně ne, vraždou – a přitom se dozví, že jí rodiče patrně zatajili nějaká tajemství ohledně jejího narození, tudíž její život zřejmě stojí na chabých, rozpadajících se základech, a kdyby se měl do toho všeho ještě vrátit Slade, to už by bylo příliš.

Dej se trochu dohromady! Chováš se jako ukňouraný slaboch!

„Já… víš…, asi bychom se teď měli podívat na ty krabice,“ navrhla. Sáhla pro řezačku a rázně odsunula židli. Snažila se uklidnit své rozbušené srdce a přešla k hromadě krabic, které přinesli z půdy do obývacího pokoje.

Pět krabic už pokryla jemná vrstvička prachu, ale zůstaly pevně zalepené a popsané. Představovaly vše, co zbylo z Camillina života.

Jistě, když sestra vstoupila do kláštera, samozřejmě se zbavila téměř všech svých věcí, přesto však těchto pár krabic působilo jako žalostné dědictví Camillina bujarého života.

Klekla si k první krabici a všimla si sestřina energického a zároveň rozevlátého písma na jedné straně. Stálo tam Ložnice.

„To mi připadá jako dobrý začátek,“ ušklíbla se a vysunula čepel řezačky, aby mohla přeseknout lepicí pásku.

Constantina Rubinová ve svém bytě práskla dceři telefonem a vytáhla cigaretu. Od té doby, co si její nezdárná Giovanna – ach, pardon, vlastně Jean – začala se svou ubohou napodobeninou manžela, svého přinejmenším pátého a nejhoršího v dlouhé nekonečné řadě trapných náhražek mužů, měla na stárnoucí matku stiženou artritidou málo času. Tento mužíček měl alespoň trochu peněz, nebo tak to přinejmenším Giovanna tvrdila, a při minulé návštěvě doslova blýskala zlatem a diamanty, takže možná ani nelhala.

Aspoň jednou.

Ještě že měla Enza a Carla, dva nejúžasnější syny na světě a ve vesmíru, z nichž si ani jeden jméno nezměnil. A přestože se oženili s protestantskými zlatokopkami, oba jí dali vnoučata, celkem už pět, její rozkošné miláčky! Ano, je pravda, že se Enzo rozvedl a znovu se oženil, ale kdo by se mu divil? Jeho první manželka nebyla o nic lepší než luxusní drahá kurvička. Kdyby jen tak nechal ten sňatek zrušit! Dělalo jí starost, zda se tak dostane do nebe. S povzdechem se pokřižovala.

Enzo s manželkou bohužel bydleli v tom ďábelském doupěti zvaném New York a Carlo prodával nemovitosti v poušti – v arizonském Scottsdale.

Pouze Giovanna – ať už si říkala jakkoli, nevděčnice jedna – bydlela blízko.

Paní Rubinová se namáhavě se zaúpěním zvedla ze svého oblíbeného křesla a za pomoci chodítka zamířila pomalu do kuchyně, kde na plotně probublávala její věhlasná omáčka. Nemocná kyčel ji bolela, ona však bolest ignorovala a odmítala brát veškeré prášky, které jí doktor předepsal. Nechtěla se stát závislou na žádném z těch jedů. Ach ano, tu a tam si vzala aleve, lék na bolest, a někdy ho zapila i kapkou vína, ale nic víc.

Zkřivila tvář bolestí a zastavila se u římsy elektrického krbu, který jí poslal vloni k Vánocům Carlo a ta jeho manželka Misty. Co je to vůbec za jméno? Na vinylovou římsu – ovšem vypadala dokonale, téměř jako ořech – si vystavila fotografie svých rozkošných vnoučat a na všechny se usmála. Samozřejmě nechyběla ani její velká svatební fotografie a portrét milovaného Silvia, dej Pán klid jeho duši. Ona v bílých svatebních šatech se závojem z ruční krajky a on zase v černém obleku. Měl nádherné temně hnědé oči a černočerný knír zastřižený k naprosté dokonalosti. Dotkla se jeho obličeje a pověděla mu, samozřejmě italsky, jak nesmírně ho milovala.

„Io l’amo per sempre.“

Jeden manžel, jedna láska, jedna svatba.

Nikdy pět.

Pohlédla na obraz Ježíše s jasnou svatozáří, usmála se, znovu se pokřižovala a rychle zašeptala Zdrávas. Pak zamířila do kuchyně. Opírala se o chodítko. Cesta jí zabrala víc času, než se jí zamlouvalo.

Vypnula vařič a pomyslela na mladou ženu, která bydlela na chodbě vedle ní. Ano, sice prostitutka, to bylo nad slunce jasnější podle řádky mužů, kteří defilovali chodbou a podávali si u ní dveře. Jenže Constantina pomalu začínala věřit, že by se sousedka mohla změnit.

Vždyť včera večer spatřila panoramatickým dveřním kukátkem, jak z dívčina bytu vychází kněz.

Dobré znamení.

Možná dotyčná uznala své hříchy.

Pokud tomu tak bylo, je na Constantině, aby se zachovala jako dobrá sousedka a pomohla jí zanechat mrzkého života a pohřbít ho v minulosti. Ano, je na ní podat mladé ženě pomocnou ruku.

Pobrukovala si, našla velkou sklenici se šroubovacím víčkem a naplnila ji ještě horkou omáčkou. Byla tak chutná, že jí kamarádka Donna-Marie Espositová znovu a znovu každé sobotní odpoledne opakovala při nekonečných karetních hrách, že by ji měla Constantina dostat na trh, přesně jak to udělal Paul Newman. Constantina se pokaždé zarděla a namítala, že nemá peníze jako pan Newman, natož jeho slávu, ale Donna-Marie nad jejími argumenty mávala rukou s tučnými prstíky plnými prstenů. „No a co? Tvá omáčka je nejlepší, co jsem kdy jedla, a do toho započítávám i skvělé dobroty mé drahé zesnulé tety. Povídám ti, Zia Rosali a ten pan Newman ti nesahají ani po kotníky, kamarádko. Počkej!“ Zvedla ruce a rozpřáhla je, jako by právě dostala zvěst od samotného Boha. Pevně svírala karty a v prstenech se odráželo světlo z velkého lustru nad jídelním stolem. Mezi rudými rty se jí houpala camelka bez filtru. „Mohla bys ji pojmenovat Pravá starosvětská italská omáčka matky Rubinové a hezky s tím Newmanem vyběhnout. A jeho peníze by byly fuč. Co vůbec znamená Newman? Nováček. Takže jednoznačně nikoli ze starého kontinentu. Vydělala bys majlant. A mimochodem – eso!“ S plesknutím položila karty na stůl.

Constantina celá zrůžověla a usmívala se. Zašroubovala víčko a zastavila se, aby si zapálila další cigaretu. Usedla a dokouřila ji až k filtru – kdo šetří, má za tři, jak vždycky opakovala svým devíti dětem její matka, dej Bůh klid její duši, aby zachovávaly střídmost. Constantina si její radu vezme do hrobu. Uhasila lehkou salemku v popelníku, umyla si ruce a postavila sklenici s omáčkou do košíčku připevněnému na chodítko. Takto vyzbrojena zamířila ke dveřím.

Nějakou chvíli to trvalo. Nebyla už tak mladá jako dřív a kyčel, panebože, ta ji bolela hrozně. Nicméně se pomaličku šourala k bytu oné ženy – Grace se jmenovala. Vyřvávala z něj hudba.

Zabušila oteklými klouby ruky na dveře, ale ty se samy otevřely. Nebylo zavřeno. Není divu, že hudba – něco populárního a určitě nikoli Frank Sinatra – zněla tak hlasitě. Jak se to jmenuje? Hip-hop? Když skáčou jako králíci?

Ti dnešní mladí…

A co si ta holka myslí, že v této čtvrti nechává otevřeno do bytu?

„Haló!“ zavolala Constantina. „Haló, Gracie?“ Upravila si chodítko a nakoukla do pokoje. „Přinesla jsem vám trochu mé omáčky na špagety…“ Kde je? Snad ještě v posteli? Dveře byly otevřené a Constantina ještě nikdy neviděla budoár ženy s pochybnou pověstí. „Haló!“ zavolala znovu, protože nechtěla Gracii vyděsit nebo ji přistihnout polonahou při oblékání. „Gracie?“ Namířila chodítko ke dveřím a začala se potit. Litovala, že si s sebou nevzala balíček salemek. Vlekla se dál, dveřmi do pokoje a…

Zarazila se jako omráčená.

Spatřila dívku na posteli. Nahou.

Graciino štíhlé tělo mělo ohavně šedavou barvu, oči zůstaly otevřené a vytřeštěné, krk celý odřený. Rozhozené ruce. Ňadra pokleslá do stran, chomáč nazrzlých vlasů rozcuchaný do podivného účesu. Byla mrtvá.

Dočista mrtvá.

Constantině se zvedl žaludek a spustila takový jekot jako nikdy v životě.

Dívka byla zjevně uškrcená.

Vražda! Život v hříchu ji přece jen dostihl.

Ach, panenko Maria!

Spěšně se pokřižovala, prsty s oteklými klouby se jí třásly, byla si jistá, že ze všech koutů vykukuje Lucifer, pochechtává se a chystá se svými spáry vyrvat Constantinino bušící srdce z těla.

Snažila se dostat pryč.

Rychle!

Srdce jí bušilo tak šíleně, až si myslela, že jí vypoví službu.

Když couvala, pocítila ostrý záblesk bolesti v nemocné kyčli.

Zlý démon! Sápe se po ní!

Byla vyděšená k zbláznění a v duchu úplně jasně viděla plameny pekelné. Pokusila se o běh. Nepodařilo se. Zakopla.

„Pomozte mi!“

Znovu zakopla a upadla dozadu.

Hlavou se bouchla o zem.

Chodítko se převrátilo.

Sklenice s omáčkou na špagety vylétla z košíčku.

Prásk! Roztříštila se o zeď.

Všude se sypalo sklo.

Červená omáčka stékala po stěnách.

Constantina nepřestávala ječet, přehlušovala příšernou hudbu hlasitou dost na to, aby probudila i mrtvé.

Nejbližší mrtvolou ovšem byla Gracie Blancová.

Modlila se, křičela, věděla, že v místnosti je někde ukrytý sám Ďábel. Constantina odhodila kovovou příšeru – chodítko –, srovnala si sukni a plazila se po zeleném koberci ke dveřím.

Připadalo jí to nekonečně daleko.

„Pomoc!“ vykřikla znovu. „Pro lásku Panny Marie, zavolejte někdo policii!“

Staré srdce jí rychle tlouklo, v noze pulzovala nesnesitelná bolest.

Na okamžik měla pocit, že vidí samotného Boha, protože se na prahu objevilo silné zářivé světlo. „Otče…“ Zvedla dlaň a pak i nataženou paži v naději, že spasí její zbožnou duši.

Pak si uvědomila, že oslepující paprsek vychází z baterky namířené na ni. A za kuželem světla svíral dlouhou rukojeť ten příšerný líný správce budovy.

Harold Horwood.

„Co se tady kurva děje?“ ptal se přísně.

„Zavolejte policii,“ přikázala mu, lapala po dechu a snažila se nevidět v každém koutě Satanáše. Svírala si hruď. „Sežeňte policii a taky sanitku.“

„Kvůli čemu, do prdele?“ divil se.

„Kvůli Grace.“

„Co je s ní?“ Vstoupil do ložnice, překročil převržené chodítko, uklouzl a skončil v louži pravé starosvětské italské omáčky matky Rubinové.

„Do hajzlu!“ vyjekl. „Kristeježíši, kurva!“

„Prostě zavolejte tísňovou linku!“ opakovala přísně tomu pitomci v roli domovníka. „A dávejte si bacha na pusu!“

38. kapitola

Bentz si připadal jako zmlácený a cítil to v každém svalu. Seděl na místě spolujezdce ve služebním autě jejich oddělení a poslouchal skřehotání vysílačky naladěné na policejní vlnu.

Montoya při řízení jako vždy překračoval povolenou rychlost. Ani jeden detektiv neměl náladu na konverzaci, oba v sobě zpracovávali informace, které se v klášteře svaté Markéty dozvěděli.

Jeli v hustém provozu, služební auto bylo rozžhavené jako sluneční magma a ve vlhkém vzduchu se přímo vařili. Bentzovi s každým zastavením na přednosti v jízdě klesala nálada. Na tyhle srágory je už prostě starý. Jednoznačně. Nedostatek spánku způsobený neustálým pláčem malé dcery v něm po celonočních výsleších probouzel nejhorší nálady. K tomu propocená košile, stížnosti na horko a vlhko a zoufalství z toho, že se v případu, který rychle upoutával celostátní i federální pozornost, dostávají do slepé uličky.

Případ mu vrtal hlavou. Někdo si usmyslel zabíjet jeptišky. Proboha… Jeptišky! Proč?

Důkazů bylo také až přespříliš. Sexem nabité sadistické deníky, sebemrskačství, dívky ze sirotčince, které nakonec vstoupily do kláštera, kněží snad až příliš často nepřítomní a jeden z nich by se lépe hodil do role gigola. A k tomu tajnůstkářská matka představená a jedna z jeptišek zmizelá v San Francisku. Prozatím byly do případu zapleteny dva kláštery. Vrtalo mu hlavou, kam až nakonec hrůzné činy budou sahat. Jsou klášter svaté Markéty a svatý Elsinor jediné zapletené do případu nebo jsou pouze špičkou nanejvýš ohavného a rozsáhlého ledovce? Dostane katolická církev další ránu?

Nelíbilo se mu, co vše proti církvi hovoří, a dělalo mu to starosti. Ačkoli Bentz nebyl obzvláště pobožný, alespoň nikoli tradičním a organizovaným způsobem, v Boha věřil a rovněž si myslel, že většina církví a jejich členů – jak duchovních, tak věřících – jsou dobré duše a mají ty nejlepší úmysly.

Jenže tento případ a všeobecně jeho práce – při níž denně vídal ošklivou odvrácenou tvář společnosti a musel čelit naprosté mravní zkaženosti, zlu a psychickým poruchám sadistických zločinců – ho někdy přiměly k úvahám a pochybnostem o dobrotě Všemohoucího.

Jeho manželka a dvě dcery, jedna svéhlavá více než dvacetiletá, druhá ještě ani ne batole, ho vždycky dokázaly přivést zpět k víře v dobro a díky nim se jeho účty s Nejvyšším „tam nahoře“ jakž takž vyrovnaly.

„Zase máme společnost,“ zabručel Montoya a sáhl pro balíček nedávno zakoupených marlborek. Kývl k ulici, kde přímo naproti parkoviště stála bílá televizní dodávka s výrazným logem stanice WSLJ.

„Skvělé.“

„Přepustíme je Sinclairové.“

„Super nápad.“

Vystoupili z auta a Montoya se zastavil, aby si zapálil.

„Ví Abby, že zase kouříš?“

„Já nekouřím,“ opáčil Montoya. „Ale jo, máš pravdu, ta má nos jako ohař. Hned jak s tímhle případem skončíme, hodlám svý hřebíčky do rakve zase zahodit.“

„Ha ha, to určitě.“

„Fakticky!“

Bentz sjel svého partnera významným pohledem, v němž bylo jasně vepsáno „to už tady všechno bylo“, a podrbal se na zátylku. Vyšel po schodech ke dveřím policejní stanice. Montoya si ještě dal dva pořádné šluky a pak típl cigaretu do popelníku s pískem u vchodu.

Bylo pozdě, přesně doba střídání směn.

Policisté v uniformách i v civilu přicházeli i odcházeli, všude zněl šum hlasů, klapot podpatků, chodbami se rozléhal smích. Bentz otevřel dveře ramenem.

Kývl na pár známých, a dokonce se mu podařilo vykouzlit i úsměv, když zahlédl Veru z oddělení pro pohřešované, která chvátala proti němu.

Stále ještě uvažoval o tom, jaký měl vlastně den. Strávili s Montoyou dlouhé hodiny ve snaze rozbít defenzivní taktiku kněží u svaté Markéty a o nic dále se nedostali ani s osazenstvem svatého Elsinoru, který však spadal pod jinou jurisdikci. Tedy ne že by na tom příliš záleželo. Dokonale opancéřovaná matka představená, sestra Georgia, sice působila navenek moderněji, byť ne úplně jako hippies, ale rozhodně světštěji než sestra Charity, nicméně nejevila ochotu sdělit jim ani o špetku víc, než musela. Zmínka, že byl v Elsinoru nalezen deník sexuálních zážitků sestry Camille, jí také na uvolněnosti nepřidala. Ano, nenosila hábit, ale i v kalhotách, halence s velkou mašlí pod krkem a poněkud módnějších brýlích působila stejně nekompromisně starosvětsky jako sestra Charity.

Vynikající.

Nikam se nedostali.

S kněžími nebylo o nic lepší pořízení. Otec Paul byl nervózní natolik, že si kousal rty a žmoulal mezi prsty záhyby sutany. Otec Frank prohlásil, že bez právníka neřekne ani slovo, a tak byl rozhovor s ním odložen. Otec Thomas ze svatého Elsinoru byl příhodně indisponován. Zase.

Bentz si začínal myslet, že Thomas Blaine není ničím víc než výplodem představivosti sestry Georgie, její zástěrkou nebo něčím podobným. Podle Bentze stála v čele divadýlka rozkládající se farnosti zřejmě právě ona.

Vstoupil do kanceláře, kde znaveně vrčela klimatizace, a hodil bundu na věšák. Teprve pak se posadil ke stolu. Dnes se dozvěděl důležitou věc, že totiž jak sestra Camille, tak Asteria byly adoptovány ze svatého Elsinoru. Podobně jako sestra Charity a ještě další řádka novicek a jeptišek v klášteře.

Důležité spojení?

Možná.

Pak Camillin pokoj a matrace. Nic dalšího se nenašlo, pouze jediná obálka zasunutá do matrace. Vzkaz milenci, který nikdy neodeslala.

Franku O’Toolovi?

Nebo někomu jinému?

Sundal si podpažní pouzdro na zbraň a pověsil je na opěradlo židle. Už jen fakt, že nosí zbraň všude v posvátných chodbách a kancelářích dvou kostelů a klášterů, napovídal, do jaké šílené spirály se případ dostal.

A co chybějící svatební šaty? V hloubi duše věděl, že to není dobré. Vůbec ne.

Sakra.

Sestra Charity mu poskytla seznam jmen jeptišek, které pocházely ze sirotčince svatý Elsinor:

Sestra Asteria McClellanová

Sestra Camille Renardová

Sestra Dorothy Reeceová

Sestra Maura Voileová

Sestra Irene Shikovová

Sestra Devota Arnessová

Sestra Zita Williamsová

Sestra Louise Cortezová

Sestra Angela Petersonová

Sestra Edwina Karpovichová

Tolik se liší. Jejich jediným pojítkem byl klášter svaté Markéty a Elsinor. Většina z nich pocházela ze států v okolí Mexického zálivu, ale nikoli všechny, a přirozeně také ne všechny byly zamilované do otce Franka O’Toola.

Možná dělá předčasné závěry.

Možná nemá sirotčinec svatý Elsinor s vraždami nic společného.

Možná je propojení s Frankem O’Toolem vlastně jen naprostá náhoda. Pokud mohl soudit, sestra Camille byla jedinou obětí, která svůj milostný románek s knězem skutečně naplnila. Sestra Lea De Luca a sestra Asteria o něm jen snily. Možná flirtovaly. Neexistoval důkaz, že s ním skutečně měly sexuální styk.

Přesto ten člověk zkrátka nebyl typ na to, aby nosil kněžskou sutanu.

A kdo by mohl být ten správný?

Vzpomínáš na svého bratra? Na Jamese? Také nebyl právě zářným příkladem muže, který se slibem zavázal k celibátu a pevně se ho držel.

Jeho neklidné myšlenky těkaly po temných cestách, jimž by se raději vyhnul. Bentz si několikrát zatelefonoval, zkontroloval si e-maily, přečetl závěrečnou pitevní zprávu Camille Renardové a jejího nenarozeného dítěte. Zemřela na udušení, jehož příčinou bylo škrcení. Nejhlubší oděrky a ranky na krku jí vytvářely konkrétní vzor, který už Bentz viděl: růženec z korálků s ostrými hranami navlečených na pevném drátu, který dokonale odolal veškerým pokusům oběti o přetržení.

Na krku měla šrámy v místech, kde se snažila škrtidlo strhnout, oděrky způsobené vlastními nehty v zoufalých pokusech se osvobodit.

Žaludek se mu svíral při pomyšlení na její horečný, zděšený a nakonec marný boj, kdy lapala po dechu, kopala svého útočníka, oči jí lezly z důlků.

„Kdo ti to udělal?“ zeptal se do bzučení klimatizace. Oknem slyšel rachot motoru velkého nákladního auta projíždějícího po ulici. Vsadil by svůj důchod na otce O‘Toola, donchuána převlečeného za kněze.

Nicméně krevní testy Camillina plodu O‘Toola coby otce vyloučily.

Ovšem přesto mohl být vrahem, připomínal si, když mu zacinkal mobil. Na displeji viděl, že volá jeho dcera.

„Ahoj!“ zahlaholil a ramenem si držel mobil na uchu.

„Nazdárek,“ odpověděla v podobném tónu Kristi a hlas jí zněl maličko tlumeně, slabě, přehlušovaný hukotem, jako by řídila a snažila se hovořit do nepříliš kvalitního handsfree. „Jen mě napadlo ti zavolat a nabídnout trochu morální podpory.“

„Opravdu?“ podivil se, neschopen zastřít pochyby. Kristi právě dopsala svou první knihu o skutečném zločinu. Doposud na ni nikdo nekoupil práva, ale setkala se s několika literárními agenty a jeden z nich jí doporučil coby autora předmluvy Ricka Bentze, policistu z oddělení vražd, který pomáhal řešit případ vraha s upířími sklony na vysoké škole Všech svatých.

Vyčkával.

Nezamlouvalo se mu, že se jeho dcera potlouká v blízkosti vrahů.

„Jo, fakticky, kdybys chtěl se mnou ten případ probrat, ráda tě vyslechnu.“

„To se vsadím.“

„Ale no tak, tati.“

Bylo to bitva, kterou sváděli od chvíle, kdy dospěla. Kristi oplývala stejnou tvrdohlavostí i krásou jako její matka Jennifer, Bentzova bývalá žena. To kvůli Kristi zešedivěl, takže měl nyní stříbrnou hlavu, navíc předčasně, jak se domníval. „Jak se ti vede v manželství?“ zeptal se.

„Ách, krásně až nádherně,“ vydechla. Ve skutečnosti nebyla naštvaná, že tak náhle změnil téma. „Povím ti o tom o víkendu. Napadlo mě, že bych se stavila za Ginny…, no, a taky za Olivií.“

Zazubil se. Měl rád, když ho popichovala. „Budeme se těšit. Přiveď i Jaye.“

„To mám v úmyslu.“ Rozesmála se. „Znáš mě, tati. Já bez manžela nevytáhnu paty.“

„A patrně z něj vytahuješ taky informace.“

„Jen když chce sexuální protislužby.“

„Panebože! Drž pusu, Kristi. Jsem tvůj táta, nezapomínej.“

„Můj táta, který má mimino. Nepředstírej, že nevíš nic o sexu, ale oukej, změňme téma.“

Rozesmál se a zrakem zabloudil na seznam jmen od svaté Markéty. Osiřelé dívky, které někdo adoptoval z kláštera svatého Elsinoru. Všechny mladé a plné života. Všechny potenciální oběti vraždy.

„Zavolám Olivii a něco domluvím, jo?“ zeptala se Kristi a on přikývl.

„Skvělé. Bude mít obrovskou radost.“

„Fajn, tati. Nashle.“

Zavěsila a on ještě chvíli držel telefon. Kristi byla v ohrožení života víckrát, než by o tom chtěl vůbec uvažovat. Kvůli jeho práci překřížila cestu jednomu vrahovi.

Zatraceně upřímně doufal, že je s tím nyní už konec.

Znepokojovalo ho pomyšlení na dceru a na její zálibu v záhadách a zločinech. Během těchto úvah si všiml, že mu e-mailem přišla toxikologická zpráva Camille Renardové. Pozorně si ji pročetl a zamračil se, když si všiml, že měla v krvi rohypnol. Rohypnol neboli „erko“ byl typickou omamnou látkou znásilňovacích schůzek. Pokud se dostalo do jídla nebo pití, mohlo toto silné sedativum přimět oběť k poddajnosti, dokonce způsobovalo ztrátu paměti.

Nebyl tedy překvapen.

Nyní přinejmenším chápal, proč oběti podlehly touze vraha, aby si oblékly svatební šaty. Vysvětlovalo to, proč byla Camille nalezena v kapli, zjevně ze své vlastní vůle, a proč Asteria zemřela na hřbitově. Neprozradilo mu to však, kdo je omámil a donutil je, aby se staly hlavními postavami jeho bizarní hry.

V dnešní době nebylo obtížné sehnat drogy. Daly se koupit na ulici, ukrást, nebo dokonce koupit na internetu. Kolikrát byl on sám – policista! – bombardován nabídkami na koupi GHB, další drogy pro násilníky, na svůj soukromý e-mail. „Zmetek jeden,“ zaklel polohlasem.

O několik hodin později se probral posledními papíry a nepřiblížil se ani o píď tomu, co se obětem stalo.

Byl v koncích. Zíral na obrázky na monitoru. Camille ležící mrtvá nedaleko oltáře a Asteria na hřbitově, pohled upřený na noční oblohu a anděla nad hrobem, u něhož ležela.

Obě žily v sirotčinci ve svatém Elsinoru.

Obě se zamilovaly do téhož kněze.

Obě vstoupily do kláštera kvůli potížím s muži. Nervózně poťukával prsty a nevšiml si, že za oknem už padla tma; nad světly města se rozprostřela temnota.

„Hej!“ Na prahu se objevil Montoya. Neměl bundu, obvykle oholené části jeho obličeje pokrývalo strniště a vypadal tak zdrchaně, jak se cítil i Bentz.

„Jo?“

„Podívej, co mi přišlo poštou.“ Posunul po Bentzově stole mobil zabalený v igelitovém sáčku na důkazy.

„Patřil Camille Renardové?“

„Jo.“

„Kdo ho poslal?“ Bentz opatrně sáček zvedl.

„Anonym.“

„Prozkoumals ho?“

„Myslíš telefon? Jo.“

„Něco pozitivního?“

„Ještě si nejsem jistý, ale něco jo.“

Bentz přikývl. „Takže něco jo.“ Vtip spočíval v tom zjistit, o co šlo.

„Laborka ho prohlédne a zjistí, jestli najdou nějaké otisky, nebo třeba dokonce DNA ze slin při zalepování obálky, ale to bude chvíli trvat.“

Čas rychle utíká, pomyslel si Bentz. Přesto telefon představoval důležitý důkaz. „Myslíš, že ho poslal vrah? Aby upoutal pozornost? Hraje si teda s náma a předvádí, jak je chytrý, chytřejší než my?“

„Je to možné.“

V tom okamžiku strčil hlavu do dveří Brinkman a Montoyu odstrčil. „Právě nám někdo volal,“ prohlásil. „Oznámil vraždu. Svobodná, běloška. Holka.“

„Prostitutka.“

Brinkman se poťouchle zašklebil. „Podívejme, Montoyo, nakonec ti to pálí. Už jsme ji kdysi zhaftli. Gracie Blancová alias Grace La Blanc a Grace Lee Blanco. Pořád ta samá.“ Ošklivě se šklebil. „Jako kdyby změna jména někdy někoho svedla na falešnou stopu.“

„A po vrahovi nějaká stopa zůstala?“

„Ne. Už byla nějakou chvíli mrtvá. Našla ji sousedka, stará paní, co bydlí na stejné chodbě. Strašně se lekla, upadla a začala ječet jako bláznivá a domovník, kterého tipuju na Graciina pasáka, slyšel jekot, našel starou paní i oběť a pak nám zavolal. Když dorazil policista, který hovor přijal, našel naši dívenku Gracii dávno tuhou. Teď je na cestě koroner a už tam poslali pár dalších poldů.“

A zřejmě se dostavil i tisk, pomyslel si Bentz.

„Jdu tam,“ prohlásil Montoya a Bentz hned sahal po bundě a pouzdru na zbraň. Vypadalo to, že dlouhý den jen tak neskončí.

„Výborně.“ Brinkman přimhouřil oči a rty se mu sevřely do tenkého tajuplného úsměvu, kdy vypadal jako kočka, která si právě smlsla na kanárkovi. „Protože tady máme skvělý překvápko. Představte si, že ta stará dáma má ve zvyku maličko slídit, a hádejte, koho viděla odcházet včera večer z dívčina bytu?“

„Koho?“ zeptal se Montoya.

„Kněze.“

„Cože?“ strnul Bentz.

„Přesně tak.“ Brinkman na Bentzovo hrané překvapení skočil. „Ta stará dáma si zjevně nehleděla svého a dívala se klíčovou dírkou. Viděla tudíž chlápka, kterého popsala jako mladého kněze. Odcházel z bytu oběti kolem půlnoci.“

39. kapitola

Rádio tiše hraje a já piluji okraje skleněných korálků, pečlivě je vybrušuji do dokonalosti, ujišťuji se, že každá hrana je ostrá jako břitva, každý hrot dokáže čistě projít kůží.

Při pomyšlení, jak drobné lesklé korálky splní svůj smrticí účel, se usmívám. Růženec v mých rukou propojený silným lankem na mě přímo pomrkává.

Bažina je dnes klidná, voda tiše pleská o břehy, vzduch plní pach tlející vegetace a rybiny. Cvrčkové zpívají svůj noční sbor a žáby do toho basují.

Hudba ustává – je to melodie z osmdesátých let – a éterem se rozléhá hlas doktorky Sam řečnící ty úchylné pseudopsychologické kecy, odpovědi volajícím, kteří kladou stupidní otázky na téma vztahů, dětí či umírajících rodičů.

Blázni! Cožpak nevědí, že jde o podvod? Nepoznají, že její rádoby psychologické rady nejsou nic než jed?

Krev se mi bouří v žilách a vzpomínám, jak blízko jsem kdysi byl její likvidaci, a pak vzhlédnu nad své lůžko, kde se skví aligátoří hlava. Zírá na mě velkýma červenýma očima jako démon, cení strašlivé zuby, připomíná mi desítky stehů na noze, práci neschopného veterináře, a bolest. Tu cítím stále. Pojmenoval jsem ho Ipana na památku oblíbené značky zubní pasty mé babičky.

„Krásný pokus,“ promlouvám k vycpané hlavě a poslouchám hlas doktorky Sam, hladký jako hedvábí, když nabádá nějakou ubožačku, aby odešla z citově vyděračského vztahu, aby opustila přítele, s nímž žije dva roky, otce svého malého synka.

Další kecy.

„Zůstaň s tím chlapcem, Lolo,“ nemohu si pomoct, abych nešeptal. „Dej mu šanci. Dovol svému synkovi poznat svého otce. A tomu zase dej v posteli to, co chce!“ Debilní kráva! Má děcko se svým chlapem a pak usoudí, že jí není dost dobrý. Asi má v plánu držet ho v šachu prostřednictvím výpalného zvaného přídavky na děti.

Camille by nic podobného nikdy neudělala. Byla dokonale poslušná a poddajná. Ach ano, měla v sobě vášeň, dokázala být dravá, dostatečně na to, aby byl sex vzrušující, hořel jasným plamenem. Stačí jediná vzpomínka na ni a tvrdne mi.

Nikdy jsem neměl tak ochotnou milenku. Tak připravenou. Tak hříšně božskou.

A teď je pryč.

Chyba.

Zlá, ohavná chyba.

Říznu se růžencem do ruky, z prstu mi vytryskne kapička krve. V nešťastném střetu s kamarádem Ipanou jsem přišel o trošku své zručnosti a krom toho i o kus nohy.

Ipana samozřejmě bitvu prohrál. Saji krev z prstu, pak najdu kousek chirurgického lepidla a dopiluji korálky. Připevním ten poslední a prudce svou ruční prací škubnu; takový růženec se jinde nenajde.

Drží.

Znovu prudce škubám, vyvíjím tah zejména na spoj, ale růženec je pevný.

A nemilosrdný.

Dokonalý.

Strčím si ho do kapsy batohu hned vedle brýlí.

Sutana je uvnitř bezpečně uzavřená zipem.

Jakmile vyskočí z vody pod mou chatrčí ryba, vím, že jsem připraven. Vypnu rádio, otevřu dvířka v podlaze a pozorně kladu nohy na příčky žebříku směřujícímu dolů k přistavené kánoi.

Krabice s Camillinými věcmi neodhalily ani ň.

Přinejmenším pokud Valerie dokázala posoudit. Otevřela jich všech pět a jejich obsah rozložila po podlaze obývacího pokoje.

Nic mimořádného.

Jestli se z nich dalo vůbec něco vyčíst, pak různé upomínky, oblečení a pár fotek svědčilo o naprosto normálním životě. Žádné ohnivé milostné dopisy, žádný intimní deník ženy, která zaměňuje bolest za potěšení, sex za mučení.

Camilliny šaty ze svatého přijímání, staré bambule ze školy svatého Timothyho, kde dělala roztleskávačku, dokonce zarámovaná fotografie rodičů, ale nic, co by naznačovalo, že snad žila nějaký nenormální život.

„Jsi zklamaná,“ konstatoval Slade, když rozsvítil, protože okny pronikalo dovnitř již jen večerní šero.

„Strašně moc.“

„Cos čekala? Vzkaz se jménem vraha načmáraný krví?“

„Asi jo,“ připustila a pousmála se. „Nebo něco, co by nás nasměrovalo na správnou cestu.“ Objevila růženec, zvedla ho, zírala na lesklé kuličky a nechala si je propadat mezi prsty tak, aby se na zemi svinul jako posvátný had s křížkem na hlavě, dvojitá šňůra perel tvořící tělo. „Pořád sázím na Franka O’Toola.“

„I když není otcem dítěte?“

„Možná právě proto.“

„Nechme to chvilku spát. Vezmu tě na večeři, pak se vrátíme a podíváme se na to jinýma očima.“ Překročil hromádku Camilliných šatů a podal Valerii ruku.

Nechtěla se vzdát. Věděla, že má odpověď přímo pod nosem, ale už nedokázala jasně uvažovat. Měl pravdu. „Tak jo,“ kývla, popadla ho za ruku a vstala. „Nejdřív ale skočím za Freyou. Musím pomoct se stlaním postelí.“ Každý večer nechávaly v jídelně talířky sušenek s nejrůznějšími nápoji. A na každou postel položily čokoládový bonbon, který Freya sama vyrobila.

„Počkám tě tedy u recepce, řekněme…“ Pohlédla na hodinky. „Za tři čtvrtě hodiny?“

„Jasně.“ Hvízdl na psa. Spolu s ním vyšel zadními dveřmi ven a směřovali přes dvorek, kde v bylinkové zahrádce stále ještě bzučelo pár čmeláků na voňavých květech levandule, ačkoli už se dost setmělo.

Freya byla na zadní verandě, věšela na háček klobouk a přes jednu ruku měla přehozený košík s nasbíranými bylinkami. Kolem světla se slétali bzučící komáři. „Našlas něco?“ zeptala se Freya. Val jí totiž prozradila, že mají v úmyslu nahlédnout do krabic, které Cammie nechala na půdě nad garáží.

„Nic světoborného.“ Val se opřela o zábradlí a všimla si, že sousedovic kočka proklouzla živým plotem. Bo v sobě sice měl trochu krve z ohaře, ale kočky si ani nevšiml. Val se nabídla: „Myslela jsem, že ti pomůžu se stlaním.“

„Pozdě!“ zavrtěla hlavou Freya a pohlédla na Sladea. Oči jí potemněly otázkami, ale žádnou nevyslovila nahlas. Namísto toho jen podotkla: „Už jsem se o to postarala, a navíc jsem vyrobila další bonbónky plněné brandy, portským a kávou bez kofeinu.“ Přelétla pohledem od Sladea k Val. „I postele jsem ustlala.“ S úsměvem dodala: „Říkej mi paní Výkonná.“

„A sebevědomá,“ ušklíbla se Val.

„Hmmm. Můžeš mi to někdy oplatit.“

„Nikdy,“ dobírala si ji Val.

Freya nasadila slavnostní tón: „Oficiálně ti tedy oznamuji, že máš volný večer.“

„Páni, hurá! Volno!“ Poťukala prsty pravé ruky do dlaně levé a signalizovala „time“. „Takže jsi tady teď šéf?“

„Nejen teď,“ zazubila se. „Jsem vždycky šéf.“

„No jasně.“

„To zní dobře,“ vložil se do rozhovoru Slade. „Dám si rychlou sprchu a počkám u recepce.“

„Ohohó,“ vydechla Freya, když prošel kuchyní a zavřely se za ním dveře. Bo zůstal s nimi, vrtěl ocasem, oči upíral na Freyu. Už dávno zjistil, kdo je tady přes dobrůtky. „Vášnivý rande, co?“ zeptala se.

„Když tomu tak chceš říkat…“

„Znáš mě. Já věci vždycky nazývám pravými jmény.“ Pohlédla na Valeriino zmačkané tričko a krátké kalhoty. „Co si bereš na sebe?“

„To je jedno. Rozvádíme se. Tys zapomněla?“ Nicméně už sbíhala ze schodů se psem v patách a mířila k sobě domů.

Za sebou slyšela Freyin hlas: „Nějak se mi tomu nechce věřit.“

Val měla podobné pocity, ale nedovolila si o nich příliš hluboce přemýšlet. Nechala psa na zadní verandě a vběhla do domu. Bo mezitím žíznivě chlemtal vodu z misky.

Camilliny věci byly stále rozházené po stole a Val z něj zvedla dávno zapomenutý kartáč. Něco tady musí být, ne? Něco důležitého. Něco, co jí i Sladeovi uniklo. Jenže věci byly stále stejné: první dětské botičky natřené bronzovou barvou, několik vysvědčení, staré kompaktní disky, dokonce několik kazet z osmdesátých let, sada minikazet z doby, kdy se celé léto učila španělsky, prsten z chlapecké třídy, který nikdy nevrátila, a panenka Barbie – podle vzhledu asi její první. Barbie měla zacuchané roztřepené vlasy a obličej zešedlý špínou. Rozhodně potřebovala řádně vydrhnout.

Co se tedy děje? Co pořád nemůže najít?

Val kartáč odložila, zhoupla se na patách a prohlížela si předměty. Nikam to nevedlo. Ani když je dalších deset minut hypnotizovala očima.

Zazvonil jí mobil, a tak ho rychle vytáhla z kapsy. „Haló?“ ozvala se, ale nikdo tam nebyl. Jediné, co našla, byl nápis Zmeškaný hovor, ale bez uvedení čísla.

„Hm.“ Myslela si, že dotyčný ještě zavolá, ale telefon už nezazvonil. Přesvědčovala se, že si někdo asi spletl číslo, a naposledy probírala Camilliny věci, ale neviděla mezi nimi nic mimořádného. Spílala si, že je fakticky mizerná policajtka – tedy přesněji řečeno bývalá policajtka. Stáhla si džíny a tričko a zamířila do sprchového koutu v miniaturní koupelně.

Otočila kohoutkem, zaslechla, jak vodovodní potrubí zasténalo, stáhla si vlasy do uzlu na temeni hlavy a otevřela okno, protože pára ze sprchy byla hustá jako mlha v Sanfranciském zálivu. Teprve poté vstoupila pod vodu za průsvitné dveře.

Pod sprchovou růžicí ze sebe smývala pot a špínu celého dne. Namydlila se, namasírovala si ramena a krk, jehličky horké vody jí uvolňovaly svaly a ona přemítala, proč sakra souhlasila s tím, že půjde se Sladem na večeři.

Ve skutečnosti nešlo o žádné rande; v tom se Freya mýlila.

Jenže… může se z toho vyloupnout něco intimnějšího, než by bylo rozumné.

No a co? přesvědčovala se v duchu. Slade neudělal od svého příjezdu nic špatného, krom toho že jí zablokoval auto na příjezdové cestě, jinak se choval velmi vstřícně a nápomocně. A přiznej si to, Val, pořád tě přitahuje.

Panebože, to je složité.

Fakticky? ozval se znovu vnitřní hlásek. Teď už víš jistě, že Cammie lhala, to ona Sladea sváděla, jenže jí nepodlehl. Budeš ho obviňovat z nevěry donekonečna? Nezapomnělas na svůj svatební slib? Bylo by opravdu tak těžké začít znovu? Znovu mu uvěřit? Dovolit sama sobě milovat ho tak, jak doopravdy chceš?

„Jsi trapná,“ zašeptala, ale cítila, že její obrana praská a ona chce Sladeovi znovu otevřít své srdce.

Nechtěla přemýšlet o hroutícím se manželství a nepřipouštěla si myšlenky na to, že by se snad dalo napravit. Sundala si tedy gumičku a umyla si vlasy. Obrátila k růžici obličej a nechala si horkou vodu stékat přes hlavu na ramena a pak dolů po zádech.

Miluješ Sladea. Vždycky jsi ho milovala. Nesnaž se trestat Sladea ani sebe kvůli lžím mrtvé ženy.

„Ach, Cammie.“ Val zavřela oči a v hlavě jí oživly obrazy a vzpomínky na sestru.

Malá Cammie se honí za tříbarevným koťátkem a šplhá vysoko na strom, jehož větve vrůstaly do elektrických drátů. Valerie se o ni šíleně bála, ječela na ni, ať sleze, ale Cammie i koťátko zůstali na stromě a nemohli dolů. Cammie strnula a plakala, kotě bylo doslova přilepené ke kmeni, maličké drápky zavrtané do drsné kůry. Kočičce se nakonec podařilo seškrábat dolů po kmeni vrby a desetiletá Valerie s bušícím srdcem na strom vyšplhala a pomohla sestře do bezpečí. Cammie byla o pět let mladší, takže jí Val vyhubovala, jenže jí to bylo jedno. Už od dětství byla tvrdohlavá a chtěla si všechno vyzkoušet. Jakmile nebezpečí pominulo, chovala se, jako by nikdy neexistovalo.

Následovaly vzpomínky na střední školu, kdy se jedničkářka Cammie, která hrála za školu fotbal a byla hlavní roztleskávačka, začala zajímat o opačné pohlaví. Nedělala rozdíly mezi mladšími a staršími chlapci. Brala obojí. Matka k tomu řekla jen tři slova. Šílí po klukách.

Dokonale to vystihla.

Přebrala přítele své nejlepší kamarádce. Možná to byl právě on, kdo jí věnoval nevkusný školní prsten se třpytivým červeným kamínkem. Když byla ještě stále „zamilovaná“ do Bena, přistihli ji s učitelem – praktikantem z pedagogické fakulty. V tom roce měla Cammie na škole svatého Timothyho maturovat; Val se už odstěhovala, dostudovala vysokou školu a nastoupila v Texasu do zaměstnání, ale o všem se doslechla. Camille v té době bylo osmnáct, takže proti praktikantovi nebylo vzneseno žádné obvinění. Byl v posledním ročníku vysoké školy, tam ho nechali, ale z praxe ho s ostudou vyloučili.

O řadu let později, když Cammie dokončila bakalářské ekonomické studium, vystřídala několik zaměstnání i milenců.

Nakonec se rozhodla přijet navštívit Valerii a Sladea a stalo se, co se stalo. Na ranči došlo k hádce a Val o sestře nevěděla nic víc, než že se vzápětí rozhodla stát se jeptiškou a skončila u svaté Markéty.

Zvláštní, že se obě v New Orleans nakonec sešly.

Nebo to byl osud?

Jakžtakž svůj spor urovnaly, jak se dalo očekávat, a Camilliny věci nakonec zůstaly na půdičce nad Valeriinou garáží. „Co s nimi mám dělat?“ zeptala se Val sestry, když jí pomáhala vynášet krabice do podkroví. Toho dne bylo příšerné vedro, půda byla doslova rozžhavená a usídlovali se v ní pavouci a vosy.

„Nevím.“

„Fakt z toho nic nechceš?“

„Teď ne. A pokud něco chtít budu, můžu si pro to zajít.“

Po žebříku z půdy slézala nejprve Cammie a po ní teprve Val. Ta také dvířka na půdu zavřela.

„Budeš v klášteře.“

„To sice jo, ale není to přece vězení. Budu moct přicházet a odcházet, jak se mi zachce.“

Když vycházely ze dveří garáže do jasného louisianského slunce, Val si oprášila ruce. „Měla jsem takový pocit, že jakmile jsi jednou v klášteře, máš to spočítaný. A ven tě moc pouštět nebudou.“

„Možná to tak bývalo někdy ve středověku. Jenže sestra Charity mi povídala, že když budu chtít, můžu klidně pracovat v nemocnici ve svatém Elsinoru nebo s dětmi.“

„A chceš?“

Cammie pokrčila rameny, jako by na tom nezáleželo. „Nemám nejmenší tušení. Ale věř mi, Val, pokud se mi zachce odejít, odejdu. Je to dům Boží. Na dveřích tam nevisí žádné zámky.“

Nyní Val vrtala hlavou sestřina neústupnost, pokud šlo o svobodu u svaté Markéty. Zdálo se to být až nepravděpodobné, protože sama Camille označovala matku představenou jako bachařku.

Všechny zámky tedy byly v myslích těch, kdo byli uzavřeni ve zdech katedrály a kláštera. To snad Camille naznačovala?

Valerie o tom nebyla přesvědčená.

Jak zní ten známý citát Richarda Lovelace? Stála pod sprchou a staré vodovodní potrubí znovu zasténalo. V té chvíli si vzpomněla: „Kamenné zdi nevytvářejí vězení ani kovové mříže klec…“

Když si třela zátylek, aby si uvolnila krk, vzpomněla si na Camillin deník, na barvité líčení sexu a podřízenosti. Je možné, že si snad pletla svou poslušnost Bohu s poslušností vůči mužům? Nepromíchaly se jí v hlavě pojmy sex a náboženství? Byly pro ni hřích a sex synonyma? Ne, nedávalo to smysl. Ale co dávalo? Ty záhadné poznámky, které si dělala?

Srdíčko, v němž stálo jediné slovo CELDAL?

A co nápis TO BF 2 M&M? Nejlepšímu příteli dvě em a em. Proč by se však nedala poznámka číst jako 2 BF 2 M&M? A nebylo to spíš BFF? Nejlepší přátelé navždy?

Nedokázala to dešifrovat.

Další poznámka jí vrtala hlavou ještě víc.

„C U N nula, sedm, čtyři, tři, šest R M C V,“ opakovala si nahlas a voda stříkala kolem ní. Neznamenalo to nic. Jen podivná písmena zkombinovaná s čísly. Opakovala si poznámku znovu, zatímco se koupelna plnila párou. V duchu si zprávu převracela na všechny strany a… Počkat! Znovu si zopakovala naškrábaný vzkaz. Když čísla odříkávala nahlas, vybavovala si něco z dětství, něco ze sirotčince, ze svatého Elsinoru. Jedna holčička, ta, která nedovolila Val vylézt na klouzačku – nejmenovala se Darlene nebo Eileen? –, prohlásila tajnůstkářsky: „Víš přece, co znamená nula, sedm, čtyři, tři, šest, ne?“ Pohlédla vedle sebe na svou kudrnatou kamarádku s obrovským předkusem. „To je PEKLO.“

Druhá holčička se divoce rozchichotala. „Ne.“

„Jasně že jo.“ Když se ohlédla přes rameno, aby se ujistila, že se stará jeptiška na hřišti dívá jiným směrem, napsala popotahující holčička klacíkem do písku digitální čísla. „Přečti to z druhé strany, vzhůru nohama!“

Holčička s předkusem vypískla, položila si tlusté prstíky na pusu a nakrčila ramínka. „Máš pravdu!“ zašeptala a četla číslice v prachu, právě když se sestra Anne, laskavá jeptiška, která ten den měla službu na hřišti, ohlédla.

Usmrkaná holčička rychle svou zlomyslnou řádku smazala. „Nula, sedm, čtyři, tři, šest,“ vyhrkla na Valerii a pak utekla. V běhu zahodila klacík, protože hrozivě hlasitý zvon bouchal, až uši zaléhaly, že je po přestávce.

„Sakra,“ zaklela Val a zaslechla, jak Bo prudce ochraptěle vyštěkl. Téměř si toho ani nevšimla, protože si vybavovala záhadné poznámky z deníku. C U N peklo, C V. Takže… „See you? Nashle v pekle?“ To Camille myslela? „Nashle v pekle sto pět?“ Co to znamená? Za sto pět let? Ne, to není správně.

Určitě však byla blízko. Jen se musí pořádně zamyslet. Třela si lufou ramena, napěnila víc mýdlo, drhla si kůži. „Co, Cammie? Co jsi tím…?“

Bo znovu zaštěkal. Hlasitěji.

A pak…

Val se přestala drhnout, křečovitě svírala lufu v ruce a nechala na sebe téct vodu. Našpicovala uši přes šumění vody a kloktajícího odpadu.

Opravdu něco zaslechla?

Po mokrých zádech jí přeběhl mráz.

Napjala všechny svaly.

Neozýval se ten zvuk zevnitř domu?

Stáhlo se jí hrdlo.

Ozvalo se to znovu. Tiché škrábání. Kroky?

Po zádech jí stékala pěna a teplá voda. Ucítila bodnutí strachu.

Ále, bude to asi Slade.

„Hej! Za vteřinku jsem hotová!“ zavolala.

Cožpak neříkal, že se sejdou v recepci?

Ozvalo se zavrzání.

Prkna podlahy jednoznačně zaúpěla pod něčí vahou.

„Haló?“

Čekala, voda jí kapala z brady a loktů.

Žádná odpověď.

Nic.

Jen proud sprchy, který jí bičoval tělo a kachličky na stěnách.

S námahou polkla a naslouchala.

Zamkla zadní dveře?

Zasunula západku na francouzském okně?

Nepamatovala se.

V průběhu dne zamykala jen zřídka, protože běhala sem a tam do hlavní budovy. Ale v noci zasouvala západky obyčejně automaticky…, jenže Bo přece zůstal u zadního vchodu. Ach bože!

Dokonce se ani nezamkla v koupelně, možná nechala dveře dokořán.

Srdce jí bušilo až v krku, sáhla pro ručník a přes průsvitné sklo sprchového koutu zahlédla pohyb – nějaký stín na prahu. Postava v černém ne nepodobná démonovi z jejích snů, tomu s drobnými aligátořími zoubky a proradnýma očima.

Co?

Zježily se jí všechny chlupy.

Zatřásla hlavou, aby obraz zaplašila, a sykavě vdechla vlhký horký vzduch. Hořce litovala, že nemá zbraň. Mlha v koupelně byla hustá, ale začínala se rozptylovat a…

Zaslechla šoupání nohou po podlaze. Někdo jednoznačně běžel, spěchal pryč, rychlý, nepříjemný krok se rozléhal jejím malým domem.

To ne, nezkoušej to, zmetku jeden!

Rychle se zahalila do ručníku a protáhla se dveřmi.

Prásk!

Automaticky uhnula a čekala, že uslyší, jak jí kolem hlavy prolétne kulka, a málem se schovala do skříňky pod umyvadlo. Jenže do zdi se nezaryla žádná kulka ani nerozbila zrcadlo, zatímco se Val krčila u záchodové mísy.

Srdce jí tlouklo, když opatrně postupovala ke dveřím. Tady je v pasti. Krom dveří žádný jiný východ. Maličké okénko nad záchodovou mísou bylo příliš úzké, tím by se neprotáhla. Přikrčila se, pootevřela dveře na škvírku a vzápětí si ihned uvědomila, že to, co slyšela, nebyl výstřel z pistole, ale prudké zabouchnutí velkých dveří na terasu s ochrannou síťkou proti mouchám.

„Krucinál!“

Držela si ručník mezi ňadry a spěchala do obývacího pokoje, kde už panovalo večerní šero a kouty se utápěly v temnotě.

Místnost byla prázdná.

Rychle přešla přes kuchyň k zadnímu východu. Velké francouzské okno bylo už zavřené a na dvorku nikdo, jen pár solárních lampiček zářilo u pěšinky k hlavní budově penzionu. Vyšla na verandu a rozhlédla se, ale nikoho neviděla, jen tmu zahalující město a mokré stopy za sebou.

Ovládla ji snad bujná fantazie a zlá kouzla nastupující noční můry?

Nebo byl někdo skutečně uvnitř a nakoukl dveřmi do koupelny, které nechala dokořán?

Viděla, jak Bo očichává trávu a připravuje se k vykonání potřeby, pro kterou musí najít nejdokonalejší místo. Jestlipak štěkal na sousedovic kočku nebo na veverku nebo na…

Nebo na co?

Proč by někdo špicloval v domě?

„Pojď sem, ty lumpe,“ zavolala na psa, když právě pokropil Freyin oblíbený trs okrasných denivek. S vyplazeným jazykem přiběhl k terase a vyskočil po schodech. „Mohl sis najít lepší místo na čůrání,“ plísnila ho, zatímco ho poplácávala po hlavě. „Jinak ti Freya volné procházky po zahrádce zatrhne.“

Dvakrát zaštěkal hlubokým ochraptělým štěkotem a divoce vrtěl ocasem, jako by zametal dřevěnou podlahu verandy. Jeho štěkot zněl jinak než předtím. Dožadoval se její pozornosti a vrazil jí hlavu mezi stehna.

„No tak pojď dovnitř!“ Naskakovala jí husí kůže, protože nebyla dokonale utřená ze sprchy. Zavedla psa do kuchyně, zasunula západku na dveřích a vracela se po svých mokrých šlápotách. Zarazila se v obývacím pokoji, kde stále ležely Camilliny věci tam, kde je nechala. Rychlým pohledem zkontrolovala, že sestřiny cennosti nikdo neprobíral.

Co se to sakra stalo?

Kdo – pokud vůbec někdo – byl uvnitř?

Proč měla pocit, že někdo narušil její soukromí a šmíruje ji?

Pohlédla k oknu. Na zlomek vteřiny zahlédla démona, který se jí objevoval v nočních můrách. Černou příšeru s drobnými ostrými zoubky, vždy připravenými k útoku.

„Nebuď hloupá,“ nabádala se hlasitě, ale raději znovu zkontrolovala všechny zámky, než se vydala do ložnice, aby se oblékla.

Znovu jí zazvonil telefon.

Našla ho na pracovním stole a zvedla ho ještě před třetím zazvoněním.

Znovu se nikdo neozval.

40. kapitola

„Neděste se. Je to omáčka na špagety,“ vysvětloval uniformovaný policista Montoyovi, když spolu s Bentzem a Brinkmanem přišli na místo činu a všimli si lepkavých rudých skvrn stékajících po stěně za dveřmi do ložnice Grace Blancové.

Obývací pokoj byl malý a nijak zvlášť vybavený. Nábytek, v sedmdesátých letech moderní a odvážný, vypadal ošoupaně a smutně; vedle nízkého zeleného gauče stály dva kovové stolky a v koutě houpací křeslo z blešího trhu.

„Dobrůtka,“ zavtipkoval Brinkman s nepříjemným smíchem, když zkoumal stékající rudou skvrnu. „Začínal jsem si myslet, že je to něco fakticky odporného, co bude brzo smrdět, třeba mozek nebo tak.“

„Skvělé,“ ucedila Bonita Washingtonová, šéfka skupiny policejních techniků, a v hlase jí zněla značná dávka sarkasmu. „Co jste zač? Puberťák ze základky? Chovejte se dospěleji, Brinkmane.“

„Jen jsem chtěl odlehčit atmosféru.“

„No jasně.“ Jeho kecy nikdy nemilovala. Tedy ona neměla v oblibě plané tlachání od nikoho. „Víte, Brinkmane, třeba byste se pro změnu mohl pokusit o trochu citlivosti.“ Jako obvykle mluvila věcně.

„Heleďte, je tady málo místa. Prohlídněte si, co potřebujete, a zbytek nechte na nás, jo? Čím dřív se mrtvola odveze, tím líp pro všechny.“

Cvak! Eve Marsoletová fotografovala.

Další člen hlídky policejních techniků sypal na povrchy prášek na sejmutí otisků prstů, další měřil velikost skvrn.

Zamířili tedy do ložnice, kde se všechno odehrálo.

Koroner z úřadu soudního lékařství již ohledával tělo oběti – rusovlásky, která ležela na zválené posteli a vypadala, jako by civěla do stropu. Kdyby ovšem byla naživu. Polonahá, obličej stažený do křečovitého výrazu hrůzy a bolesti, kolem krku krvavou stopu, na hrdle škrábance, jak se ze sebe snažila servat škrtidlo.

Montoya si představil její poslední minuty a odvrátil se. Pekelná věc. Možná měla Abby pravdu. Asi je načase, aby odešel do důchodu.

V místnosti byla cítit vanilka a česnek a také pach smrti – hnusná kombinace, z níž se Bentzovi zvedal žaludek. Bentz byl sice zkušený policista, ale u vražd se mu vždycky chtělo zvracet. Snažil se to skrývat, nicméně Montoyovi neušlo, že si v blízkosti místa činu obvykle vyprazdňoval žaludek, a to více než jednou.

„Čas smrti?“ zeptal se Montoya, když asistent koronera měřil oběti teplotu.

Muž se zamyšleně mračil a díval se na teploměr. „Odhaduju, že zemřela někdy kolem půlnoci, možná v jednu ráno.“ Přikyvoval, jako by si tiše potvrzoval svá slova. „Už se do značné míry projevila posmrtná ztuhlost.“

„To je zhruba doba, kdy všetečná sousedka viděla odcházet toho kněze,“ podotkl Brinkman.

Aniž by se obrátil na někoho konkrétního, Montoya prohodil: „Určitě jí pořádně zkontrolujte ruce.“

„Jasně. Jako bychom to někdy neudělali…“ Washingtonová po něm blýskla popuzeným pohledem a sklopila tuhou podložku, na níž si zapisovala poznámky. „Vy si hleďte svého, detektive, já si svou práci odvedu.“

Brinkman jen zvedl obočí. „Och,“ naznačil ústy.

Montoya poznámky ignoroval. Chtěl prostě vědět, co měla oběť pod nehty.

Bentz mlčel a Montoyu napadlo, že překonává nutkání ke zvracení. Najednou se však ozval: „Podívej se na tohle.“ Stál v obývacím pokoji, křečovitě sevřený obličej bílý jako stěna, zaťaté zuby.

Na stolku před ním leželo rádio a stodolarová bankovka s portrétem Benjamina Franklina, který měl oči začerněné fixem.

„Do prdele, a ona je…“

„Zrzavá prostitutka. Zkontroluj, jaká je tam naladěná stanice.“

Montoya v hloubi duše věděl předem, že na digitálním displeji bude číslo rádiových vln stanice WSLJ.

„Doktorka Sam má stále svůj noční pořad, že? Však víš, ten, ve kterém udílí v hloubi noci nejrůznější rady a porady,“ ozval se Bentz.

„Půlnoční zpověď. Jo, Abby ji někdy poslouchá, když je vzhůru kvůli kojení.“

Samantha Leedsová Wheelerová byla stále v éteru, stále udílela své rady, byť se stala cílem zákeřného vraha, jemuž policie i novináři přezdívali „otec John“. Vraha, který znásilňoval a zabíjel své rusovlasé oběti při poslouchání jejího pořadu. Vždycky po sobě zanechal stodolarovou bankovku se začerněnýma očima Benjamina Franklina.

Montoyovi se sevřel žaludek a přepadl ho děsivý pocit, předtucha, že mají štěstí v neštěstí. „Raději někdo zavolejte do rádia a s paní doktorkou promluvte. Zjistěte, jestli neměla nějaké divné telefonáty.“

„Už jdu,“ ohlásil Bentz, stále zatínal zuby. Vždyť jeho kulkou otec John zemřel, díky jeho kulce padl do močálu, kde se vzápětí stal – jak všichni doufali – potravou pro aligátory.

Vzhledem k tomu, že jeho tělo nebylo nikdy nalezeno a od jeho posledního běsnění uplynulo několik let, všichni – policie, tisk i veřejnost – se domnívali, že otec John, sériový vrah, který se oblékal jako kněz, aby si vydobyl důvěru svých obětí, zahynul v poloslaných vodách močálovité zátoky.

Nyní se vyjevovalo, že se všichni mýlili.

„Zavolat doktorce Sam? Proč, kurva?“ divil se Brinkman, vždycky trochu zpomalený, s dlouhým vedením. Pak, jako by mu pomaličku svítalo, zamumlal: „Do prdele, no jo!“ Spatřil totiž na stole počmáranou stodolarovou bankovku a dal si dvě a dvě dohromady. Zavrtěl holou hlavou a zahlaholil: „Tedy, dámy a pánové, zdá se, že ho máme zpááátky!“

„Anebo někoho, kdo zná jeho modus operandi natolik dobře, aby ho přesvědčivě napodobil,“ podotkl Montoya, i když některé podrobnosti o předchozích vraždách udrželi policisté před novináři v tajnosti. Nicméně tento člověk, ať to byl kdokoli, měl dokonalé informace.

„Pět ku jedné na otce Johna,“ vyhlásil Brinkman, skousl si spodní ret a přimhouřenýma očima se díval na počmáranou stodolarovku.

Jeho sázku nikdo nepřijal.

Val téměř přesvědčila sebe sama, že si z ní dělá její psychika dobrý den.

Téměř.

Jenže strnulá šíje, husí kůže a mrazení v zádech jí dokazovaly opak. Kdo by se potajmu vkradl do jejího domu? A proč?

Mělo to co do činění s Camillinou smrtí.

Za celou dobu, co žila zde, v malém domku na zahradě za penzionem, nezažila, aby k ní někdo vnikl. A teď, když je Camille jen pár dní mrtvá, se někdo záměrně dostal dovnitř.

Proč?

„Val?“

Vyskočila málem až ke stropu.

Prudce se otočila, málem při tom prudkém pohybu ztratila svůj zatracený ručník a zahlédla čerstvě osprchovaného Sladea na verandě u síťových dveří. Bo už šel Sladeovi naproti, pomalu vrtěl ocasem, tiskl čenich k síti. „Panebože… Je pozdě. Ještě nejsem.“

Přelétl pohledem po její postavě, všiml si, jak křečovitě svírá tlustý froté ručník omotaný kolem těla. „Mně připadá, že vypadáš skvěle.“

„Díky.“ Její strach se trochu rozptýlil. Situace se poněkud odlehčila, venku bylo pořád trochu světlo a teplo…

Viděla, jak pohledem utkvěl na rýze mezi jejími ňadry, kde měla sevřenou pěst s bílými klouby, jíž si přidržovala ručník.

„Pustíš mě dovnitř nebo co?“ Zvedl obočí a ona jen dlouze vydechla.

„Nebo co,“ zašpásovala s ním automaticky jako dřív, ačkoli na legrácky nebyla příliš naladěná. Měla nervy napjaté k prasknutí. Navíc v ní sílil pocit, jako když je všechno v domě plné napětí. Rychle vykročila, bosýma nohama šlapala po mokrých stopách na kuchyňské podlaze. „Promiň,“ omluvila se, když došla ke dveřím a uvolnila zástrčku.

„Něco se děje?“

„J-já… nevím.“ Byl uvnitř? Opravdu? Nebo to byla jen její bujná fantazie? Starý démon z jejích nočních děsů se vrátil, aby ji pronásledoval.

„Cože?“

„Teď to zní trochu pitomě, ale… Myslím, že možná někdo vešel do domu, když jsem se sprchovala, ale nedává to smysl. Teda jako… mám dojem, že jsem někoho viděla a slyšela, jenže…“ Chtěla rozhodit rukama, ale zvedla jen jednu. „Fakticky nevím. Poslední dobou mám nervy nadranc.“

„To máme všichni.“ Slade přešel do kuchyně, a když se vyhoupl na barovou stoličku, vyzval ji: „Pověz mi o tom.“

Uposlechla. Zůstala zabalená v té pitomé osušce a vyprávěla mu, co cítila, co slyšela, a všechno uzavřela otázkou: „Ale kdo ví? Klidně to mohl být třeba vítr, co bouchlo dveřma.“

„A co ty kroky?“

Povzdechla si. „Nevím. Možná to byla jen má představivost. Jako ten stín ve dveřích. Bo štěkal, ale vlastně to nebyl varovný štěkot… Krucinál, fakticky nemám páru,“ připustila odevzdaně Val. Napadlo ji, že mu vylíčí i noční můru, kvůli které nespala, děsivý sen s příšerným démonem oblečeném v černém, který ji pronásleduje deštěm v úzkých uličkách a po kluzkých vlhkých silnicích, chřestí blýskavým řetězem a syčivě šeptá. Jako had.

Jenže to mu neřekla.

Za denního světla by zněl popis zlého snu hloupě, prostě jen noční děs, který s ničím nesouvisí a jen snad zpochybňuje její příčetnost. A to bývala kdysi tak silná. Neohrožená. Žena, která se vlastní pílí propracovala po příčkách služebního žebříčku nahoru a stala se detektivem u šerifa, což byl post kdysi vyhrazený jen starým dobrým hochům. Dokázala to!

A teď… teď se chvěje v nočním dusnu a Slade, zatraceně, natahuje ruku a objímá ji kolem obnažených ramen. „Už je dobře,“ uklidňoval ji. „Jsme tady.“ Znovu se zachvěla, ale tentokrát to nemělo s chladem nic společného. Silná Sladeova paže kolem ramen – tak známý a nyní málem zapomenutý pocit, chtěný a zároveň nechtěný, v ní vyvolával vnitřní třas.

„Jsme? Jak to myslíš?“ vymáčkla ze sebe.

„Bo a já.“

„Co bych si bez vás dvou počala?“ prohodila ironicky a on jen hlasitě vydechl.

„To tedy nevím, dámo,“ pokrčil rameny. „Ale hezký by to nebylo.“

„Přesně tak.“

Plácl ji po zadečku, celou dlaň přitiskl na osušku. „Nerad to říkám, ale obleč se.“ Zvlnil rty do neuctivého úsměvu, který nenáviděla, protože byl tak zatraceně neodolatelný. „Já a Bo ti zkontrolujeme široké okolí domu a mrkneme se, jestli najdeme nějaké důkazy o špehovi na tvé půdě.“

Nebo o duchovi, pomyslela si, protože právě takový měla z té záhadné návštěvy pocit – že její práh překročilo cosi, co není z tohoto světa, a vstoupilo to k ní domů s úmyslem škodit.

Znovu se vnitřně zachvěla a pohlédla směrem ke stolu, kde měla rozházené své poznámky a fotokopie Camillina deníku… „Ach ne!“

„Co je?“

Neodpověděla a hnala se k malému výklenku, v němž byl vmáčknutý její pracovní stůl. V úhledných hromádkách měla srovnané účty za telefon, stvrzenky, neotevřenou poštu a proužky papírků s rezervacemi. Místo záložky měla mezi stránkami rozečtené knížky leták s pozvánkou na dražbu, která se měla konat tento týden ve svatém Elsinoru.

Zjevně však chyběla důležitá věc – stránky z Camillina deníku.

Spěšně naškrábané poznámky na linkovaných papírech, popisující sestřiny nejintimnější myšlenky a temné sexuální touhy, byly pryč. Zvedl se jí žaludek. Ihned si představila, co by se mohlo stát, kdyby se k nim dostali novináři a zneužili je v bulváru. ZPOVĚĎ ZAVRAŽDĚNÉ JEPTIŠKY, křičely by titulky a vedle nich by byla Camillina fotografie v tmavém hábitu, s vážným a posvátným výrazem ve tváři.

„Panebože.“ Prohlížela si stůl a podlahu, podívala se všude kolem, ačkoli si pamatovala, že poznámky nechala na stole. Jenže místo bylo prázdné. „K čertu s tím vším,“ zamumlala si polohlasem. Vzápětí k ní přistoupil Slade, kladl jí otázky a ona si všimla malého černého přístroje zastrčeného do koutku knihovničky nad stolem. Přesně tam si stavěla šálek s kávou, když pracovala. „Co to pro všechno na světě je?“

„Cože?“ divil se Slade.

„Nemám tušení, co to je.“

Před Camillinou fotografií ze střední školy z období těsně před maturitou ležel téměř neviditelný tenký předmět, elektronický přístroj.

Valerii zamrazilo, jako by se ocitla uprostřed arktické zimy.

Slade byl vmžiku po jejím boku. „Co je to?“ zeptal se hlasem plným obav, když Val předmět zvedala. „Mobil?“

„Jo. BlackBerry,“ přikývla, a přestože věděla, že by neměla, zapnula ho. „Myslím, že asi Camillin.“

Za pár vteřin se rozzářil malý displej a objevila se na něm fotografie.

Záběr na Camille v posledních předsmrtných křečích.

„Nee! Kristepane!“ vykřikla nevěřícně Valerie, když na displej pohlédla.

Krev jí ztuhla v žilách a rychle telefon upustila, jako by ji pálil do ruky. „Ach, panebože, ne,“ kvílela zoufale. Telefon upadl na stůl displejem nahoru a Valerie se neubránila, aby na něm nesledovala několikavteřinové video své sestry natočené bezprostředně před smrtí.

Cammie zírala do objektivu, vytřeštěné oči naplněné čirou hrůzou a děsem, modré rty, bílá jako sníh. Lapala po dechu, neschopná promluvit, krvácela z ran na krku, kam se jí zarývalo škrtidlo v podobě růžence z nějakých tmavých korálků, takže nemohla dýchat a život z ní rychle vyprchal.

Osuška, kterou byla Val zahalená, sklouzla na zem. Podlomila se jí kolena, pomalu se kácela a upadla by, nebýt Sladea, který ji zachytil. Silnými pažemi ji objal kolem pasu a přitáhl si její nahé tělo těsně k sobě, aby ji zvedl. Nedovolil jí upadnout.

„Strašně mě to mrzí,“ zašeptal jí do ucha a jednou rukou jí čechral vlasy.

Z očí se jí řinuly slzy. „Jaká zrůda tohle mohla udělat?“ zeptala se přerývaně. Bolestný zármutek ji zahalil jako rubáš. „Jaký úchylný, zvrácený kretén to mohl udělat?“ Jednou rukou se opírala o Sladea, druhou sevřela v pěst a zoufale ho bušila do ramene. „To prostě není normální, to není normální.“

„Psst. Já vím,“ konejšil ji, ale nepokoušel se ji zarazit, když ho bezmocně tloukla pěstí. „Já vím.“

„Krucinál, všechno je to zrůdný!“ Pevně zavřela oči a znaveně na něj klesla. Jedinkrát v životě teď nedokázala být silná, nesnažila se násilím překonat svou bolest. Naopak. Jen se jí poddala. Je všechno její vina? Chovala se ke Camille příliš tvrdě? Přece ji vyhodila, když si myslela – věřila tomu –, že sestra má techtle mechtle s jejím manželem.

To všechno teď vypadalo nesmírně malicherně. Směšný kousíček historie. Promiň, vzlykala tiše. Ach, Cammie, je mi to tak moc líto. Byla starší, vždycky si myslela, že by měla sestřičku chránit, a nepovedlo se jí to. Panebože, strašně zklamala.

„No tak,“ konejšil ji Slade a vedl ji do ložnice. „Na večeři půjdeme jindy.“

„Ty… ty čekáš, že usnu?“

„Já si jen myslím, že potřebuješ trochu času, abys to v sobě zpracovala,“ namítl.

Chtěla se s ním poprat, potřebovala něco udělat, cokoli, aby našla Camillina vraha, ale nemůže s nikým bojovat, ani s duchy, ani s vrahem, ani s celým zatraceným světem. Ne, teď to nejde.

Dovolila mu, aby ji dostrkal do tmavé ložnice, nevzpírala se, když ji nahou uložil do postele a přikryl. Ani když na chvilku odešel pro sklenku vody.

„Ne,“ bránila se chabě, když postavil sklenici na noční stolek a usadil se na ratanové křesílko v koutě, sundal si boty a položil si nohy překřížené u kotníků na okraj staré manželské postele.

„Odpočiň si.“

„Nemůžu… Musí se toho ještě tolik udělat!“ Hlavou jí vířil kolotoč otázek. Kdo přinesl BlackBerry? Patřil Camille? Co v něm ještě je? Musí zavolat policii.

„Postarám se o to. Ty teď odpočívej,“ zopakoval a založil si ruce na hrudi. „Třeba jen dvacet minutek. Jestli chceš, klidně přitom přemýšlej, ale prostě… se zhluboka nadechni.“

„Abych se dala dohromady?“

„Jo,“ přitakal a ona se projednou nehádala. „To je skvělý nápad.“

Val neochotně zavřela oči a zabořila se do měkkých hlubin svého polštáře. Dovolila temnotě, aby ji obklopila, a silou vůle si snažila z mozku vymazat příšerné záběry umírající Cammie.

Ucítila, jak se zachvěla matrace, protože na postel vyskočil Bo a přitulil se k ní, jako by ji chtěl utěšit. Pod víčky ji pálily slzy, nepřítomně ho poplácala po hlavě a uklidňovala jak psa, tak sebe.

Nesmíš se zhroutit! Nesmíš! Rozhodně ne teď. Dlužíš to Camille! Musíš být silná, abys našla jejího vraha.

Jistě, kdyby jen mohla dlouho urputně přemýšlet, vyřešila by to, tím si byla jistá. Jenže toho na ni bylo příliš. Hledala podrobnosti o své adopci, spíše než aby řešila, kdo zabil Camille a také sestru Asterii a proč zrovna Camille. A kdo byl otcem jejího dítěte, když ne otec Frank O’Toole? A proč má sama Valerie pocit, jako když ji někdo neustále sleduje, ať se vrtne kamkoli? Proč byla Cammie nalezena ve svatebních šatech? Co skrývá sestra Charity v klášteře svaté Markéty? Jaký je skutečný smysl šifrovaných poznámek načmáraných v Camillině až příliš detailním deníku?

A ještě taky, dobrý bože, co si počne se Sladem?

„Nemůžu takhle ležet,“ promluvila do temnoty. „Musím vstát a něco udělat.“

„Něco uděláme.“ Sladeův hlas zněl blízko. Patrně se přesunul do jediného křesla v místnosti, které stálo v patách postele.

„Ne,“ protestovala, neschopná se bránit nutkání k nějakému činu. „Musíme něco udělat hned.“ Měla dojem, že jí minuty protékají mezi prsty, že každá vteřina, kterou nevyužije na pokus o nalezení Camillina vraha, je plýtváním času.

Shodila ze sebe pokrývku, ale ihned popadla prostěradlo, aby zakryla svou nahotu, přestože Slade ji viděl už tisíckrát, a prudce vyskočila z postele. Byl usazený v křesle a patami se pohodlně opíral o konec matrace. Nohama jí nyní blokoval cestu. Vzhlédl k ní. „Jsi si jistá?“

Kývla. „Na-pros-to!“ hláskovala naštvaně. „Je načase přestat s tím srabáckým přístupem a něco dělat. Ať to provedl kdokoliv, fakticky mi pije krev.“

Zazubil se a blýskl neskutečně bělostnými zuby. Napadlo ji, že se ji pokusí zarazit, ale jen přikývl a položil nohy na zem.

„Jsem s tebou,“ prohlásil a jí pukalo srdce.

„To rande… bude muset počkat.“

„Já vím.“

„Nechceš mi poskytnout trochu soukromí?“ Pořád měla přes sebe přehozené to zatracené prostěradlo.

„Ne.“ Zazubil se od ucha k uchu. Vypadal naprosto fantasticky. Zvedla obočí a on tedy povzdechl: „Ale kdybych byl gentleman, tak ti ho poskytnu.“

„Zase špatná odpověď, Houstone.“

Uchechtl se, ale vstal a hvízdl na psa. „Pojď, Bo, dáma chce být sama.“ Šel ke dveřím a přes rameno zavolal: „Obejdeme dům a zkontrolujem okolí, ale jsem si jistý, že ať byl vevnitř kdokoliv, je dávno pryč.“

„Nepochybně.“ Když ho zaslechla odcházet, rychle se oblékla. Kalhotky, podprsenka, tričko, džíny. Stáhla si vlasy do culíku, ale s líčením se nenamáhala, jen si přetřela rty leskem a vyšla do obývacího pokoje.

Zatracený BlackBerry ležel přímo tam, kam ho upustila. Nyní už ho zvedala opatrně, vsunula přístroj do igelitového sáčku a znovu vytřeštěně sledovala krátké video sestřiny smrti.

„Ty úchylnej hajzle,“ mumlala a stiskla klávesu, aby se podívala na další. Srdce se jí sevřelo, protože poznala sestru Asterii ve svatebních šatech, s růžencem kolem krku, jak lapá po dechu, po tváři se jí koulejí slzy, když i ona umírá před objektivem.

Co to je za psychopata?

Valerii se třásly ruce. Téměř se nemohla dotknout tlačítek, aby našla další video, nakonec se odhodlala, ale na displeji se nic neobjevilo, zůstal černý, nicméně z reproduktoru zazněl hlas, ochraptělý syčivý šepot, přesně takový, který ji pronásledoval ve snech.

Zježily se jí vlasy a v ústech jí vyprahlo jako na poušti. Poslouchala.

„Jsssi na sssezzznamu,“ protahoval posměšně sykavky příšerný hlas. „Neuniknešššš!“

Valerie ani na okamžik nezapochybovala, že je vzkaz určen jí.

41. kapitola

Samozřejmě nic nenašel.

Slade obcházel okolí penzionu Briarstone a nejnebezpečnější, co objevil, byla vačice s devíti nebo desíti mladými na zádech, jak se vleče od střemchy ke křovinatému porostu u plaňkového plotu.

Ať přinesl ten zatracený BlackBerry kdokoli, zmizel jako pára nad hrncem a nezanechal jediný otisk nohy ani jinou stopu, kterou by Slade odhalil. Stejně tak ani pach, který by Bo zavětřil a potom by štěkal jako šílený, což jinak dělával.

Jenže pes už měl svůj věk a nevšiml si ani vačice, takže se s jeho pomocí nedalo příliš počítat. „Pojď sem, starý brachu,“ zavolal na něj Slade a snažil se zachovat klid.

Ano, nikomu se nic nestalo.

Jenže pomyšlení na to, že se někdo potlouká po domě, když je Valerie uvnitř sama, mu dělalo starosti, a ačkoli vedla silácké řeči a měla rázné vystupování bývalé policistky, věděl, že je zranitelná. Ten úchyl byl přece vevnitř v domě!

Co kdyby nezůstalo jen u zabouchnutých dveří na verandu? Co kdyby ten vetřelec měl zbraň a vystřelil? Co kdyby teď Slade byl už v nemocnici na pohotovosti a čekal u Valeriina lůžka v naději, že útok přežije? Co kdyby byl útok smrtelný a kulka ji trefila přímo do srdce?

„Nezabývej se takovýma myšlenkama,“ nabádal se v duchu, když vystoupil po několika schodech na zadní verandu, přelétl pohledem hlavní budovu penzionu a naposled zkontroloval široké okolí Valeriina domu.

Už se úplně setmělo, zářilo jen šedomodré světlo solárních lamp vrhajících přízračné stíny na trávu a trsy už uzavřených květů, připravených na noc. Po vedlejší silnici za plotem zahrady přejelo jen několik aut a u krajnice neparkoval nikdo, kdo by sem nepatřil.

Přesto měl v úmyslu zavolat Montoyovi.

Někdo prahne po Camillině deníku.

Proč?

A kdo?

Zastavil se u pick-upu, odemkl přihrádku na rukavice a vytáhl z ní pistoli, osmatřicítku. Žádné dělo, ale na odstrašení útočníka stačila. Zastrčil si ji za opasek a vrátil se k domu. Rychle vyběhl na zadní verandu.

Uvnitř na něj už čekala Valerie, zpropadený BlackBerry uložila do igelitového sáčku. Byla v obličeji bílá jako stěna, oči vytřeštěné strachem, bradu vystrčenou bojovně dopředu.

„Co se ti stalo?“

„Dostala jsem dáreček,“ odpověděla. „Od našeho kámoše.“

„Kámoše? Aha.“ Myslela toho vetřelce. „Ještě něco víc, než jsme už viděli?“

„Ach ano. Jen se mrkni.“ Podala mu mobil v průhledném ochranném igelitu.

Díval se na maličkou obrazovku, znovu spatřil Camille, jak ze sebe vydává poslední bolestný výdech a upírá na útočníka prosebný pohled.

„Hajzl,“ zabručel pro sebe a znovu se mu při tom pohledu udělalo zle.

„Show tímhle nekončí.“ Ve Valeriině hlase nebylo ani stopy po humoru.

Na malé obrazovce se objevilo druhé video, žena, kterou znal z televizních zpráv. Sestra Asteria. I tato oběť byla krasavice, která bojovala o život a svůj boj prohrála. Ležela zcela bezmocně na zemi, třeštila oči, pohybovala rty a z ran na hrdle jí tekla krev.

„Dobrý bože,“ zašeptal šokovaně. „Neříkej mi, že je jich tam víc,“ vydechl, když Val tiskla další klávesy.

„Ne. Tentokrát jen audio.“ Stiskla klávesu a k jeho uchu dolehl ochraptělý drsný hlas, zjevně pozměněný. Nedokázal odhadnout, jde-li o muže či ženu. Věděl jediné – že mu naskakuje husí kůže.

„Jsssi na sssezzznamu,“ pronesl hlas s odporným sykotem a pak se odmlčel, aby dodal patřičný účinek dodatku. „Neuniknešššš.“

Hrůzou se mu zježily všechny chlupy. V mozku mu vykrystalizoval strach a v krvi mu vřel vztek, že si někdo dovolil ohrožovat Val. „To je myšlené na tebe.“

„Zjevně jo.“

„Musíme zavolat Montoyu.“

„Už jsem mu nechala vzkaz,“ pronesla až příliš klidně na to, aby ho upokojila.

Malý domeček, který člověk považoval za krásně zabydlený a útulný, vonící Valeriiným parfémem a potpourri, mu znenadání připadal jako smrtonosná past, otevřená jakémukoli úchylnému mizerovi, který se na ni rozhodl plivnout jedovatou slinu. Zazvonil telefon. Nechala mu v ruce igelitový sáček s BlackBerry, vrhla se po mobilu na poličce a hned se dívala, kdo volá.

„Montoya,“ oznámila.

„Vyřiď mu, ať sem okamžitě dorazí, sakra.“

Kývla hlavou a už si mobil tiskla k uchu. Po krátkém hovoru zavěsila. „Už jede.“

„Výborně. Než dorazí, přinesu si sem věci.“

„Jaké věci?“

„Dokud se to nepřežene, ať už je to cokoliv, dokud ten šílenec, který tohle provádí – a teď se zaměřil na tebe –, nebude mrtvý nebo za mřížemi, ale radši mrtvý, budu se tě držet jako klíště. Bo a já se sem stěhujeme.“

„Ale…“

„Žádné ale se nepřipouští, Val. Vyspím se na gauči, to je fuk. Jsi pro mě ale příliš důležitá, než abych někde posedával stranou a dovolil tomu hajzlovi, aby si nakráčel k tobě domů, kdykoli se mu zachce. To ne, proboha! Vyměníme zámky na všech dveřích, i v hlavní budově. Zavolej Freyu a objasni jí, co se děje. Jakmile Montoya přijede, všechno v penzionu pořádně zkontroluju. A až tady bude, hezky si vyžádáme policejní ochranu.“

„Pááni… Hej, zpomal,“ zarazila ho. „Myslím, že to není třeba. Jestli mě ten chlápek chtěl zabít, klidně to mohl bez problémů udělat. Vždyť jsem byla ve sprše, prokristapána! Viděla jsem ho a on patrně viděl mě, ale nezaútočil.“

„Zatím.“

„Chce mě jen zastrašit a ano, daří se mu to.“ Kývala hlavou a nervózně si pohrávala s mobilem.

„Jenže v případě těch druhých dvou žen nezůstalo jen u zastrašování.“

„Což byly ovšem jeptišky u svaté Markéty.“ Podle toho, jak nakrčila obočí, Slade poznal, že přemýšlí. Urputně. Skládá k sobě všechny kousky mozaiky. „Vrah jenom prostě ví, že čenichám okolo, a chce, abych toho nechala.“

„Svou hrozbu vyjádřil zatraceně konkrétně!“ Slade neměl v úmyslu nic riskovat. „Chce tě zastrašovat, jo, jasně, možná tě přesvědčit, abys toho nechala, ale když jsi teď už četla Camillin deník, šťourala ses v klášteře svaté Markéty a v Elsinoru, tak prahne po krvi.“

„Co to k čertu chtěl z toho deníku?“

„Kdo ví?“ Slade v duchu horečně uvažoval o stránkách popsaných lehkou rukou líčící sexuální dobrodružství – všechna skutečná? Nebo v tom byly i nějaké představy? Asi se to nikdy nedozví, ale patrně byly pro někoho důležité. „Možná už něco zjistila policie,“ prohodil.

Viděl, jak se zachvěla. Bylo mu jasné, že se jí nezamlouvá, aby kdokoli, ani detektivové z oddělení vražd místní policie, šťoural do Camillina soukromého života. „Doufám.“

„A možná,“ tlačil na ni, „bychom měli vyšetřování zkrátka nechat na policii. Je to jejich práce, mohli bychom se jim do toho nevhodně plést.“

„Ani náhodou.“ Pohlédla mu do očí. Přistoupila blíž. „Nejde o to, že policii nevěřím. Pro boha svatého, vždyť jsem sama u policie pracovala! Jenže vím, jak přetížené může být policejní oddělení a kolik hodin práce se skrývá za objasněním zločinu, jako je tenhle. Věřím, že se všichni ze všech sil snaží objasnit Camillinu vraždu a určitě na tento případ vyhradili speciální pracovní skupinu a mají i výpomoc z FBI, což je všechno moc hezké. Jenže tady jde o Camille, o mou jedinou sestru.“ Stála už přímo proti němu a bosou špičkou se tiskla ke špičce jeho kovbojské boty. „Já z toho nemíním vycouvat, Slade.“ V očích měla dychtivý výraz, panenky rozšířené. „A ty to moc dobře víš. Znáš mě. Tudíž laskavě šetři dechem.“

Nikdo z nich neuhnul očima a v tom okamžiku nedokázal myslet na nic jiného než na to, že by ji políbil, přitáhl k sobě, vzal do náručí, pevně ji sevřel a miloval se s ní až do bílého rána. Teprve až by se všichni noční duchové a přízraky, kteří je pronásledovali, skryli do stínů a okny by probleskovaly paprsky nového dne, které by zahřály jejich nahá zpocená těla, teprve potom by ji pustil. Jenže to bylo samozřejmě nemožné.

„Tak jo,“ souhlasil trochu zdrženlivěji, než zamýšlel – krucinál, nechtěl ji nijak ranit, ale ani ji ohrozit. „Nicméně součástí dohody je i to, že zůstávám. Přímo tady.“ Ukázal na podlahu. „S tebou. Dokud si nebudu jistý, že jsi v bezpečí.“

Projednou, díky bohu nic nenamítala.

Považoval to za menší zázrak.

Montoyovi někdo zavolal právě v okamžiku, kdy balil věci v bytě Grace Blancové.

„Vyrazíme,“ vybídl Bentze poté, co ho rychle zpravil o všem, co se dozvěděl o nepovolaném vniknutí do domu Valerie Houstonové. Přeběhli parkoviště u domu Grace Blancové a nasedli do služebního auta, které je přivezlo z policejní stanice. Bentz s kolegou držel krok bez ohledu na svůj věk a kilogramy navíc. Montoya se posadil za volant, Bentz na místo spolujezdce.

Provoz řídl, ale Montoya přesto předjížděl pomalejší vozidla.

„Náš hoch má moc práce,“ konstatoval Bentz.

„A zjevně maká přes čas.“ Udělal myšku před pick-up a pak zamířil ke kostelu svatého Charlese, kde pod pouličním osvětlením celá ulice zvláštně zářila a listy velkých stromů lemujících silnici se leskly. Proti nim projela osamělá tramvaj jen s několika cestujícími.

Scéna jako vystřižená z hororu.

Širokou avenue rozdělenou tramvajovými kolejemi na poloviny lemovala rozlehlá sídla architektonicky stejně různorodá jako město samotné, avšak všechna velkolepá a obrovská, se vzorně upravenými zahradami a často s vysokými ploty z tepaných kovových mříží.

Takto se žije horním deseti tisícům.

„Co tedy mají společného prostitutka a dvě jeptišky?“ zamyslel se nahlas Bentz a díval se z okýnka.

„To zní jako začátek hodně špatného vtipu.“ Montoya se zamračil, poslední zatáčku vzal příliš rychle a po levici zahlédl penzion Briarstone, osvětlený doslova jako vánoční stromeček. „Nabízí se odpověď, že všechny znaly kněze, který zosobňoval pekelný průšvih.“

„Otázka tedy zní,“ prohlásil Bentz, když Montoya odbočil na příjezdovou cestu a zastavil policejní auto pár centimetrů od nárazníku starého otřískaného pick-upu, „kdo je kněz.“

„Jo, to je otázka…“ Montoya vypnul motor a uvažoval, jaké má možnosti. Otec Frank O’Toole, kněz, který se přiznal k románku se sestrou Camille, ale který podle výsledků krevních testů nebyl otcem jejího dítěte. Dále otec Paul Neland, starší mlčenlivý kněz od svaté Markéty. Neustále nepřítomný otec Thomas ze svatého Elsinoru nebo ještě někdo jiný? Co třeba otec John, údajný kněz, jenž zřejmě vstal z mrtvých, aby zavraždil další prostitutku? I on představoval možnou eventualitu. Co má však společného s mrtvými od svaté Markéty? Vždycky útočil na zrzky. A ještě tady byla ta zmizelá jeptiška Lea De Luca. Sanfranciská policie po ní prozatím nenašla jedinou stopu. Měl pocit, že by se měl trochu namáhat a snažit se přijít na nějakou spojitost. Sirotčinec? Řeholní řád? Nebo co?

Vystoupil z auta a byl na půli cesty k domu, když ho pozdravil manžel Valerie Houstonové, muž, který se čirou náhodou objevil zrovna v tu noc, kdy byla zavražděna jeho švagrová a údajná milenka.

Souhra náhod?

Nebo snad ne?

„Jsem rád, že vás vidím.“ Stiskl ruku nejprve Bentzovi, potom Montoyovi. Tento vysoký, mohutně stavěný muž vypadal značně ustaraně. „Myslím, že vám moje žena pověděla, co se stalo. Pojďte prosím dál.“

„Dál“ znamenalo do malého domečku na pozemcích vedle penzionu, do stavení, z jehož vysokého úzkého štítu se dalo usuzovat, že dříve sloužil majiteli panského sídla jako stáj a budova pro kočáry. Valerie Houstonová stála uvnitř v kuchyni s velkým psem u nohou. Pes bedlivě sledoval Montoyu i Bentze a ocas, který ještě předtím leštil vesele podlahu, se zastavil.

Manžel byl navíc ozbrojen; za opaskem měl zastrčenou pistoli.

„Máte na ni zbrojní pas?“ kývl Montoya směrem ke zbrani.

Houston přikývl a Montoya se víc neptal. Papíry zkontroluje osobně. Později.

„Tady je ten BlackBerry,“ prohlásila Valerie bez velkého vítání. Všimla si, jak na sebe Montoya a její manžel pohlédli.

Přístroj byl uložen v igelitovém sáčku. Posunula ho po stole směrem k nim. „Nevím, jestli patřil Camille. Předpokládám, že ano a že jí ho vrah ukradl v noci, kdy zemřela, a pak ho podle potřeby používal. A, ano, dotkla jsem se ho, než jsem si uvědomila, o co jde.“ Pohlédla Montoyovi do očí. „Také jsem se podívala, co v něm je, protože jsem si nemohla pomoct.“

Bentz si vytáhl notes, Montoya digitální diktafon. „Projděme si to znovu,“ vybídl ji Bentz. „Co se tedy stalo?“

Znovu se rozpovídala o vetřelci, který se jí vloupal do domu, pokud se to tak vůbec dá nazvat. V okamžiku, kdy měla pocit, že vidí cizího člověka v domě a slyší výstřel, nebyly totiž zamčené ani jedny dveře.

Kladli jí otázky a ona odpovídala, manžel její verzi podpořil. Připustili, že věci rozházené v obývacím pokoji patřily Camille, šlo o obsah krabic, které našli na půdě. Pak přehráli první video a Montoyovi ztuhl každý sval v těle, když sledoval, jak Camille Renardová oblečená v zašlých svatebních šatech bojuje před smrtí o dech. V krásných očích se jí zračila panika, doslova jí lezly z důlků a nakonec z ní, zjevně v bolestech, vyprchal život.

Všechno v něm vřelo vzteky. Co to musí být za zvrácenou osobnost, která někoho zabije a natáčí si to? Film pro ubožáka. O smrti. O smrti jeptišky.

„Ježíši,“ vydechl polohlasem, když začalo druhé video.

Všechno se v něm svíralo. Sledoval sestru Asterii v dalších svatebních šatech, utopenou v temnotě hřbitova narušované jen doběla vyšisovanými náhrobky. Vypadala, jako když při škrcení žadoní o život, měla krvavou stopu kolem krku, šaty ještě neozdobené kapičkami krve. To zřejmě udělal po natáčení.

Jakmile poslední záběr skončil, Montoya chvilku nemohl vůbec mluvit, téměř se mu nedařilo ani myslet. Mozkem se mu rozléhal jen tikot hodin, které stály kousek od něj.

Vzpomněl si na Grace Blancovou, vystavenou na posteli, polonahou, s poškrábaným hrdlem, zkrvaveným od škrtidla. Pohlédl na Bentze, jemuž se z tváře vytratila veškerá barva.

„Zmínila jste se o nějaké zvukové zprávě.“

„Ano,“ odpověděl manžel. Pohled mu zvážněl a ustaraně nakrčil obočí.

Valerie přes igelitový obal zmáčkla další tlačítko a brzy pokojem syčel ohavný hlas: „Jsssi na sssezzznamu.“ Schválně protahoval slova. Pak se odmlčel a dodal: „Neuniknešššš.“

Byl jednoznačně schválně pozměněný a nezněl jen výhružně, ale i samolibě. „Chápu správně, že netušíte, o koho jde?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Valerie.

„Proč jste se stala cílem? Nejste jeptiška,“ přemýšlel nahlas.

„Moc ráda bych to taky věděla, ale možná to má něco společného s Camilliným deníkem. Sebral ho. Možná je v něm něco usvědčujícího, co by mohlo posloužit jako vodítko mezi ním a jí.“

„Možná,“ kývl Bentz a dělal si poznámky. „Nicméně souhlasím. Cílem jeho výhrůžek jste vy.“

Montoya přikývl. „Postavíme někoho ven,“ prohlásil, „aby to tady hlídal.“

Také ona jen pohnula hlavou na znamení souhlasu.

Pokračoval: „A budeme chtít probrat všechny Camilliny osobní věci; vezmeme si je s sebou.“

„Dobrá.“

„Chci se podívat na tu půdu,“ vložil se do toho ještě Bentz. „Chci se tam mrknout sám. Co když tam zůstalo něco, co v krabici nebylo?“

„Zavedu vás tam,“ nabídl se Slade a vytáhl ze zásuvky baterku. Na chlapa, který do New Orleans přijel jen proto, aby se udobřil s manželkou, se v domě nějak moc dobře vyznal. A rozporuplnost, kterou mezi manželi Montoya vycítil při jejich prvním rozhovoru tady v domě a pak v nemocnici, ten neviditelný disonantní tón nyní chyběl.

„Chcete ještě něco dodat?“ zeptal se Montoya. „Cokoli neobvyklého?“

Nebyl překvapen, když znovu souhlasně pohnula hlavou. „Ano. Dnes odpoledne mi někdo párkrát volal. Hned zavěsil. Číslo utajené,“ přiznala se.

„Potřebujeme váš telefon.“

„Ale…,“ začala něco namítat, nicméně uposlechla. „Jistě.“

„A budeme si muset odnést i tohle.“ Ukázal na BlackBerry, ale Valerie už kývala. Pohlédla Montoyovi přímo do očí. „Vy jste mou sestru znal, detektive,“ pronesla, a přestože jí v očích plál oheň, chvěla se jí brada. „Musíte dostat toho chlapa, co tohle udělal. Stáhnout ho z kůže.“

„Dostanu ho,“ sliboval, přestože věděl, že to může být nesplnitelný úkol, ale i tak ta slova vypustil z úst. Zachytil Bentzův varovný pohled, ale nevšímal si ho, strčil si BlackBerry do kapsy, zamířil k zadním dveřím a ven do noci.

Pokračovali ve vyšetřování, prohlíželi si okolí domu, mluvili s obchodní partnerkou Valerie Houstonové, s Freyou Martinovou, a pěti ospalými hosty. Pár sedmdesátníků z Maine nic neslyšel, manželka prý poslouchala celou noc pouze manželovo chrápání. Tři téměř padesátnice z Oregonu vyrazily na „dámskou jízdu, pryč od manželů a milenců“ a ničeho si nevšimly. Freya slyšela štěkat psa, ale nic víc. Žádný zvuk kroků, motoru, jekot… Nikdo se nepodíval z okna a neviděl přes trávník přebíhat záhadnou postavu.

Celkově vzato nic, pomyslel si Montoya, když se vraceli do služebního auta. Přes neustále se opakující kolovrátkovou ozvěnu svého slibu, že stáhne z kůže toho, kdo to Camille Renardové udělal, slyšel vzdálený zvuk zvonů odbíjejících půlnoc a rozechvěle odpočítávajících dvanáct úderů.

42. kapitola

Pár následujících dní bylo ticho po pěšině, klid před bouří. Až příliš velký klid, pomyslel si Montoya při ranním běhu pustými ulicemi. Nohy mu začínaly tuhnout, což bylo důkazem, že v uplynulých čtrnácti dnech svůj pravidelný rituál vynechával. Obvykle si dával osm kilometrů, ale ty se dnes zdály mnohem delší a hůř se mu dýchalo, ačkoli Hershey vedle něj běžel bez většího úsilí.

Aby Montoya srovnal krok se psem, musel by se vzdát dokonce i svého občasného kouření. Krom toho se na něj vrhala Abby, která po něm bez jediného slova vždycky blýskla zlým pohledem a nakrčila nos, když se vrátil domů z takzvané procházky a zřejmě z něj byly cítit cigarety. Za obvyklých okolností by mu řekla naprosto přesně, co si myslí, ale když byl po uši pohroužený do případu, chovala se k němu zpravidla trochu tolerantněji. A on toho zneužíval.

„To je cena za to, že jsem manželkou skvostného detektiva,“ dělávala si legraci. Od Benjaminova narození se však do Montoyi svými poznámkami trefovala stále víc, protože se o něj víc bála. „Teď už tady nejsme jen ty a já, detektive,“ připomínala mu.

Jako kdyby to nevěděl.

Odbočil za roh, dostal se do Francouzské čtvrti, a když probíhali kolem budov se širokými balkony ozdobenými zábradlím se složitými tepanými vzory, hnědý labrador se začal maličko opožďovat. Zdálo se, že z mřížek kanálů se kouří, na ulici minul jen pár lidí a viděl pouze první záblesky světel v oknech bytů nad obchody.

Ještě trochu zrychlil, přidal do kroku.

Doběhl k řece, vydal se po chodníku podél vody a zhluboka vdechoval vzduch, který zde byl prodchnut pachem bažin kolem Mississippi. Slyšel jen pleskot svých kroků, vyplašil před sebou hejno pelikánů a Hershey se sice toužebně za ptáky díval, ale nepronásledoval je.

„Hodný pejsek,“ pochválil ho Montoya roztržitě, protože v myšlenkách zabloudil k případu a k faktu, že vrah díkybohu znovu nezaútočil.

Alespoň ne na nikoho, o kom věděli.

V okolí už čenichali federálové, vznikla speciální vyšetřovací skupina pro tento případ, novináři požadovali odpovědi na své otázky a všichni na oddělení měli nervy napjaté k prasknutí, očekávali další vraždu, další novicku se škrtidlem kolem krku nebo další prostitutku uškrcenou růžencem, znásilněnou a ponechanou svému osudu s počmáranou stodolarovou bankovkou.

Prozatím však neměli o ničem podobném žádné hlášení. Bentz vyslechl doktorku Sam, psycholožku, která měla na stanici WSLJ svůj rozhlasový pořad Půlnoční zpověď a byla cílem otce Johna v průběhu jeho původního řádění před několika lety. Odpřisáhla, že neměla žádné mimořádné telefonáty ani dotazy, což už o něčem vypovídalo, protože Montoya se domníval, že každý, kdo zvedne telefon a zavolá psycholožce do živého vysílání, má rozhodně o kolečko víc. Kdo se zdravým rozumem by si povídal o nejintimnějších problémech s vědomím, že ho může poslouchat celý New Orleans? Jenže co by ne? Cožpak neexistuje hromada televizních talk show jako Jerry Springer, nebo dokonce reality show typu Soudkyně Judy, kam lidé přicházejí se svými nejsoukromějšími záležitostmi?

„Nechápu to,“ svěřil se psovi, který s ním ladně držel krok i na vodítku.

Montoya běhal za úsvitu; rozednívalo se, z řeky stoupal mlžný opar, v hlavě měl neuspořádanou změť myšlenek, po těle mu stékal pot.

Deník Camille Renardové byl šokující, ale krom toho, že obsahoval pár poznámek, které nedávaly pražádný smysl, a také popisy jejích sexuálních hrátek – všech s anonymními partnery –, nic moc neobjasnil. Při čtení o její první sexuální zkušenosti jen bolestně pomrkával, obzvláště když v deníku připustila, že to bylo méně zajímavé, než předpokládala. V té době očekávala mnohem víc, než co jí mohl poskytnout nadržený středoškolák.

Zdálo se, že ostatní milenci se jí zamlouvali víc. Probíral se zápisky a snažil se přiřadit k událostem jména, díky datům se mu podařilo spojit některé sexuální akty s Brandonem Keefem, mužem, s nímž byla kdysi zasnoubená a který byl nyní v Kalifornii šťastně ženatý a měl několik dětí. Další se pak vztahovaly k muži, který se stal farníkem u svaté Markéty, k Joshuovi Lassiterovi, ale to bylo ještě předtím, než Camille složila řeholní slib. Zůstávala řada dalších nejmenovaných mužů a v zápiscích z nedávné doby – v těch nejčerstvějších – figuroval přirozeně otec Frank. Mohl by tedy existovat ještě někdo jiný?

Jenže kdo? To nevěděli.

BlackBerry Camille Renardové jim neposkytl žádná další vodítka, která by byla snadno zjistitelná, ale technikové na tom ještě stále pracovali, přestože někdo vymazal všechny zprávy, kontakty a seznam hovorů. Zůstala jen poslední hlasová zpráva a dvě videa s mrtvými jeptiškami.

Ten zmetek byl opatrný a Montoyu neskutečně vytáčel.

V laboratoři se stále snažili najít někoho odpovídající krevní skupiny coby vážného kandidáta na otce nenarozeného dítěte, ale zatím na nikoho nepřišli. Vyloučeni byli i muži, kteří ve farnosti pracovali – správce Elwin Zaan, údržbář Clifton Sharkey a zahradník Neron Lopez.

Nejnápadnější osobou, u níž neznali krevní skupinu, byl otec Thomas. Tomuto knězi zatím nebyla odebrána krev, protože se ve svatém Elsinoru příliš nezdržoval.

Dost divné.

Přesto, pomyslel si Montoya hořce, se dá vážně pochybovat o tom, že by otec Thomas udělal Camille dítě. Musel se tomu usmát, připadalo mu to spíše jako vtip. Odbočil ke kavárně, kde si obvykle dával svůj pravidelný posilňující šálek. Postavil se k pultu, zaplatil za kávu, dostal vodu pro psa a v misce na spropitné nechal drobné pro barmanku Jessiku, mohutnou černošku se stříbrnými vlasy. Cestou domů popíjel kouřící kávu z kelímku a protahoval se. Hershey byl konečně také unavený a vlekl se za ním s vyplazeným jazykem.

Všechno jako obvykle.

Tedy až na to, že se ulicemi New Orleans, jeho města, znovu potuloval vrah.

Nejprve sestra Camille a pak Asteria McClellanová. Pokud bylo Montoyovi známo, spojovalo ty dvě jediné: společné farnosti. Nejprve svatý Elsinor, odkud byly obě adoptovány, posléze svatá Markéta, kde nyní žily a plánovaly složit řeholní slib.

Lišily se od sebe jako noc a den, jak by řekla jeho matka. Sestra Camille byla společenská, spontánní, ráda flirtovala, a jak se ukázalo, svůj slib čistoty a zdrženlivosti nebrala vážně. Sestra Asteria si žádný barvitý deník nevedla. Nečekala žádné dítě. Vlastně byla podle soudních lékařů stále ještě panna.

Nicméně obě ženy vrah určitě omámil; v krvi se jim našly stopy po rohypnolu. Droga populární při pokusech o znásilnění – použitá v případě jeptišek. O co tady krucinál vlastně jde?

Zatím ještě neměl žádné informace o Grace Blancové a výpověď staré italské dámy, paní Rubinové, o tom, jak viděla svým panoramatickým kukátkem kněze, byla přinejmenším povrchní. Byla částečně hluchá a také dost špatně viděla, takže kdyby ji někdy dostali na lavici svědků v případě, že by policie někoho zatkla, její výpověď by roztrhal na cucky kterýkoli obhájce, i kdyby ještě neměl zaschlý inkoust na diplomu.

To je zmatek… Montoya téměř dopil kávu a přešel po trávníku k domu. Za dveřmi si protáhl podkolenní šlachy a stehenní svaly, dal si úplně poslední hlt a kelímek zmačkal. Sousedovic pes, dalmatin Apollo, kňučel přede dveřmi vedlejšího domu a při pohledu na labradora Hersheyho vrtěl ocasem.

„Nesmíš!“ přikázal psovi Montoya dřív, než k němu Hershey vůbec vzhlédl nebo vběhl do domu. „Sedni!“

Sundal si tričko, pak s ním otíral psovi tlapky, zatímco se Hershey na verandě netrpělivě vrtěl. „Hej! Počkej ještě chvilku!“ Jakmile labradorovi packy trošku očistil, otevřel dveře a pes se vřítil dovnitř.

„Snažíš se získat nějaké body k dobru?“ zeptala se Abby. Měla na sobě župan, vlasy vyčesané nahoru a stála u kuchyňského dřezu, kde krájela ovoce. Mezitím se vařila káva a Benjamin spal v lehátku postaveném na kuchyňské lince.

„U tebe?“ zeptal se Montoya a zamrkal na ni. „To vždycky, zlato!“

„Jééžiši, Montoya je tak roztomilý! Pořád můj miláček.“ Prsty se z legrace ovívala jako vějířem, předstírala, že se tak rozvášnila, až málem omdlí. Nakonec se zachichotala a vrátila se k práci. Krájela červený a bílý meloun. Miminko tiše vydechlo a ten zvuk Montoyu dojal. Zazubil se a prstem Bena pohladil po buclaté tvářičce. Sledoval, jak se pohybují jeho maličké rtíky.

„Je tady někde Cruz?“

„Ještě spí,“ pokrčila rameny a usmála se vševědoucím úsměvem. „Je teprve půl sedmé. Jediní normální lidé, kteří jsou teď vzhůru, jsou kojící matky a detektivové typu A.“

„Aha, no jasně.“ Jeho bratr se k nim nastěhoval a trávil u nich skoro celý týden, bavil Abby i malého Bena, navštívil matku a další příbuzenstvo a prostě se jen tak poflakoval. Moc toho nenamluvil, ale Montoya si myslel, že bude možná hledat záminku, aby se znovu setkal s Lucií Costovou, dívkou, s níž chodil na střední škole a o kterou se teď zajímala i policie. Koneckonců vlastně z neznámých důvodů našla jak mrtvou sestru Camille, tak Asterii.

Montoyu napadlo, že Lucia nebyla úplně upřímná, ale prozatím nepřišel na to, co mohla skrývat. Cruzův zájem o její osobu vyšetřování nijak nepomůže, spíše ho velmi pravděpodobně do značné míry zhatí.

„Mluvím vážně. Na vstávání je strašně brzo.“

„No jo, jo. Však víš, jak to je.“

„Když máš velký případ, nemůžeš spát. To znamená, že já taky ne,“ povzdechla si, rozkrojila napůl další bílý meloun a začala z něj vydlabávat semena.

Montoya mířil dozadu do domu, ale zastavil se, aby ji plácl propoceným a nyní i špinavým tričkem po zadku.

„Hej! Koleduješ si o průšvih,“ zahrozila na něj varovně nožem.

„Ach! To se mi líbí!“

„Fakticky?“ Usmívala se a otočila se za ním.

Nedokázal odolat, aby ji neobjal; mírně jí rozhalil župan. „Fakticky.“

Podívala se na dítě spící v lehátku, jako by o něčem uvažovala. „Myslela jsem, že musíš brzo do práce.“

„Zřejmě jsi mě donutila, abych to přehodnotil.“ Políbil ji na rty a pocítil známý příval touhy, tekutý oheň v krvi, přesně jako vždycky, když ho líbala. Někdy se divil, jak je možné, že se Abby nemůže nabažit.

Vklouzl jí jazykem mezi zuby a jednu ruku vsunul pod záhyby županu, hledal ňadro, oblé a tvrdé, plné mléka, zakryté krajkovou podprsenkou.

„Hmmm,“ vzdychla ve chvíli, kdy zazvonil jeho zatracený telefon.

Nevšímal si ho, ale ona se odtáhla. „Povinnost volá.“

Zrovna když chtěl něco namítnout, zvedla významně obočí, a tím mu připomněla jejich hádku, kterou měli před několika dny – o zodpovědnosti v roli otce a manžela v protikladu k pracovní zodpovědnosti. „Zatraceně,“ zamumlal.

„Přesně tak,“ přikývla se značnou dávkou sarkasmu. „Zatraceně.“

Rychle ji ještě vášnivě políbil na tvář a pak telefon zvedl. „Montoya.“

„Něco máme,“ prohlásil Bentz ochraptělým hlasem, jako by se právě probudil. Montoya strnul. Veškerou pozornost věnoval telefonu. „Co?“

„Ten údržbář. Clifton Sharkey. Zdá se, že má záznam. Za napadení.“

„Jak nám to mohlo uniknout?“

„Ovšem před dvaceti lety a v Kanadě. Nestačí to na nic víc než na zadržení a další výslech, ale aspoň něco.“

Konečně průlom!

Možná.

Do krve mu náhle pronikl příval adrenalinu, cítil známé bzučení, které miloval, protože bylo známkou toho, že případ začíná nabírat správné obrysy. Ano! Hned vyrazil chodbou ke koupelně. „Za dvacet minut jsem v kanceláři,“ zahlaholil.

„Ale, Montoyo,“ dodal Bentz vážně do telefonu, „čistě pro pořádek…“

„Co?“

Montoya za sebou zavřel nohou dveře koupelny a otočil kohoutkem.

„Pořád sázím na O’Toola.“

„Nemůžeme přehlížet naše povinnosti, i když stále truchlíme,“ promluvila matka představená v průběhu další společné schůzky po snídani, již třetí v tomto týdnu. Lucia seděla s ostatními jeptiškami a novickami na židlích s nepohodlnými opěradly v místnosti, která se nacházela v chodbě vedoucí z katedrály. Obvykle se používala na semináře, schůze nebo skupinové modlitby. Páchlo to v ní trochu zatuchlinou, okna byla zavřená, bílá tabule za sestrou Charity čistě smazaná.

Otec Paul a otec Frank stáli při projevu matky představené u dveří. Starší z nich se přinutil k úsměvu, který v sobě měl zhruba tolik vřelosti jako sibiřské vánice. Paže měl ohnuté, měkké růžové prsty propletené.

Zdálo se, že otec Frank za uplynulý týden zestárnul snad o deset let. Tmavé vlasy, obvykle učesané a sestříhané, měl neupravené, s několika patrnými šedivými pramínky, brada mu zdánlivě ztmavla, protože nebyl oholený, oči zapadlé a prázdné, jako kdyby z jeho duše něco vysálo veškerý život, a snad dokonce i víru. Neustále pohyboval prsty. Nervózně. Což svědčilo o tom, že ho pronásledují jeho hříchy.

Sestra Louise se snažila smutnýma očima zachytit jeho pohled. Lucia si toho všimla, avšak on byl uzavřen ve svém světě. Fyzicky byl přítomen v místnosti, ale jeho srdce i duše byly kdesi daleko, předaleko.

V podobném stavu se nenacházeli jen kněží. Všichni u svaté Markéty jsou mimo, přemítala Lucia. Nijak zvlášť se nehrnuli do svých povinností vůči farnosti. Navíc nejen ti, kdo nosili hábity či sutany. I civilní zaměstnanci byli událostmi zasaženi.

Správce budov Elwin Zaan, který se právě opíral o koště, byl zachmuřený jako čert.

Neron Lopez, obyčejně bezstarostný zahradník a správce pozemků, v uplynulém týdnu nedokázal vyloudit na tváři úsměv. Lucia ho přistihla, jak se bez ustání křižuje a vzhlíží ke kostelním věžím, jako by očekával, že do něj uhodí blesk, když seká trávu a pleje záhonky.

Regina, kuchařka s kyselým výrazem, přestala křičet, stáhla se do sebe, kříž na krku jí bylo v posledních dnech vidět nějak nápadněji, leskl se jí na řetízku, když válela těsto i když nalévala polévku. Sice nadále štěkala rozkazy v kuchyni, ale už méně výrazně, a proslýchalo se, zatím jen šeptandou, že má v úmyslu odejít. Recepční a sekretářka Eileen s  kudrnatými modrými vlasy a sladěnými kalhotovými kostýmy strávila minulý týden většinu času otíráním očí. Jen Clifton Sharkey, místní údržbář, který měl v popisu práce opravy všeho od bot po různé přístroje, vypadal poměrně nezasaženě, ačkoli se hodně potil. Lucia pohlédla jeho směrem a zase ho přistihla, jak si otírá čelo.

„Je načase, abychom se spojili a drželi při sobě. Nedovolme strachu, aby vstoupil do našich duší…,“ promlouvala k nim výrazně matka představená a všechny oči se na ni upíraly, když přecházela kolem stolu k oknům.

Všechny jeptišky u svaté Markéty byly nervózní a podrážděné, pocit bezpečí v posvátných zdech kláštera byl v jejich nitru velmi otřesen.

Povídaly si, když pracovaly na zahradě, jely do Elsinoru nebo dělaly jinou práci. Po celou dobu mezi svými načasovanými modlitbami, meditací a službou potřebným si šeptem svěřovaly své obavy. Právě včera těsně před nešporami se jich několik sešlo na zahradě. Lucia stála ve skupince, cítila nervozitu všech přítomných a pozorně si prohlížela zlaté záblesky, když se ryby v jezírku proháněly těsně pod hladinou.

„Proč Asteria?“ zeptala se sestra Dorothy a těstovitými prsty probírala korálky růžence. „Byla tak… hodná, tak čistá.“

„Ach, prosím. Vskutku?“ špitla sestra Maura a sjela menší jeptišku zachmuřeným pohledem. „Myslíš, že jde jen o tohle? Že ji zabili, protože byla nečistá?“ Zachvěla se, jako by náhle stála v chladném větříku, ačkoli ve skutečnosti bylo v zahradě těžké vedro letního dne, bzučely zde včely a nad květy magnólie poletoval kolibřík. „Ani omylem.“

„Jenže byla,“ souhlasila sestra Angela a shlížela na ně přes obroučky úzkých brýlí.

„Myslíš snad, že čistota někoho zachrání před šílencem?“ ušklíbla se Maura. „Protože právě to se tady děje.“

Lucia pomyslela na hlas ve své hlavě a držela jazyk za zuby. Mlčky však souhlasila s Dorothy a Angelou.

„Já jen tvrdím,“ bránila se nervózně Dorothy, „že k zabití sestry Camille asi byly důvody…“ Hlas jí utichl a vzápětí se rychle pokřižovala.

„Možná bychom o tom neměly mluvit,“ přidala se k diskusi sestra Zita, která vždy byla hlasem rozumu. I nyní promluvila klidným tónem a pak si sebrala z rukávu neviditelný vlásek.

„Má pravdu,“ přitakala Devota. „Nemůžeme rozumět Božímu trestu.“

„Božímu trestu?“ opakovala Maura a v tu chvíli začaly na střeše kaple krákat vrány. „Podle tebe jde o tohle?“

Dorothy znovu promluvila: „Vždyť byla…, však víš.“ Zrudla zřejmě až ke kořínkům vlasů, ale to nebylo možné posoudit, protože měla své krátké hnědé kadeře zcela skryté šátkem. „S otcem O’Toolem.“

„Jenže toho neodpravil nikdo,“ pronesla Louise procítěně a zarděla se. Spěšně se ještě pokřižovala.

„Zatím.“ Angelin hlas zněl napjatě a ustaraně a to jediné slovo znělo Lucii v mozku jako ozvěna.

„Nikdy!“ zavrtěla Louise hlavou. „On je… je…“

„Byl. Byl zapletený se sestrou Camille.“

„Já vím, ale…“

„Ale co?“ zeptala se přísně sestra Maura. „Byla to všechno Camillina vina? Doopravdy? Vím, že tady žijeme v určitém anachronismu, ve světě minulosti, ale sestra Camille na tom nenesla o nic víc viny než otec Frank. Je přece kněz, Louise!“

„Psst,“ okřikla je sestra Irene, která si maličko šlapala na jazyk. Musela sklonit hlavu, aby se setkala s Louisiným pohledem obráceným vzhůru. „Tímto nikomu nepomůžeme.“ Položila své dlouhé prsty Louise na rameno.

„Přesně tak,“ přikývla Devota. „Nejlepší je nešířit klepy. Měly bychom vyjádřit své obavy v modlitbách. Bůh nám poradí a pomůže nám v tom vidět, co je správné a co bychom měly dělat.“

Maura obrátila oči v sloup a nervózně třela hřbet své modlitební knížky. „Vstupme do jednadvacátého století,“ vyrukovala s radou.

„Pamatujte na svůj slib,“ kárala je Devota a ohrnula bledé rty. „My všechny jsme si tuto profesi a tento život vybraly. Musíme jej ctít.“

„A pykat, máme-li hříšné myšlenky,“ souhlasila věcně sestra Edwina. „Vždy existují způsoby, jak učinit pokání.“

Sestra Lucia si vzpomněla, že tato žena, tak elegantní a krásná, údajně věřila v praktiky sebemrskačství. Alespoň to připustila sestra Camille. A cožpak sama Lucia nebyla svědkem toho, jak Edwina kráčí chodbami pozdě v noci s rudými šrámy na zádech noční košile?

Sestra Louise po pokárání jen zhluboka povzdechla. Bylo zjevné, že i ona – podobně jako mnoho dalších – snila o své lásce k Frankovi O’Toolovi. Cožpak je pronásledoval? Byl si vědom svého šarmu a nechával věci, ať se zkrátka vyvíjejí dál? Nebo to bylo nechtěné a myšlenky některých jeptišek byly pouhým sněním?

Ne že by na tom nyní záleželo, pomyslela si. Bylo příšerné, jak poslední hrůzné události v klášteře rozklížily jejich komunitu.

Lucia na chviličku zvažovala, zda nemá ostatním prozradit, že cítí přítomnost ďábla, ba i to, že démon ještě své hrůzné dílo nedokonal. Jenže v tom okamžiku vzhlédla a setkala se s utrápeným pohledem sestry Devoty.

Raději jim nebudu přidávat starosti.

Raději jim nedám příležitost myslet si, že jsem se zbláznila.

„Podle mého bychom neměly spekulovat,“ promluvila Lucia.

Zita jí to schválila. „Sestra Lucia má pravdu. Nemůžeme očekávat, že začneme chápat činy našeho Pána.“ Temným pohledem přelétala z jedné jeptišky na druhou. „Možná bychom se měly prostě jen modlit.“

„A pořádně modlit,“ dodala dychtivě Dorothy. „Protože nevíme, kdo bude další.“

„Nebo jestli vůbec bude někdo další.“ Angela si upravila úzké brýle pod zesíleným okrajem šátku. Po obličeji jí stékala krůpěj potu.

„Doufejme, že ne,“ přikývla souhlasně Louise a Lucii se poprvé zastesklo po jejím tichém pobrukování, které se vždycky rozléhalo chodbami kláštera. Nyní byly chodby po většinu týdne tiché, klidné a temné jako podzemní kobky.

Všichni u svaté Markéty byli hrůzami uplynulých dní nějak postiženi.

Tváře sestry Angely byly nyní bledé a propadlé, podmračený výraz sestry Maury se prohloubil, prsty nepřestala přejíždět po otrhaných okrajích své modlitební knihy. Slavičí hlásek sestry Louise utichl, už si po chodbách neprozpěvovala. Sestra Edwina, obvykle tak vzpřímená, vysoká, až připomínala šíp, se stáhla do sebe, a dokonce i sestra Devota, zbožná přesně tak, aby dostála svému jménu, vypadala trudnomyslně a zamračeně.

Skutečně to bylo strašidelné, až mrazilo v zádech.

Svatá Markéta byla zničehonic uvržena do světel reflektorů a nebylo to příjemné. Před branami parkovaly dodávky televizních stanic, postávali tam novináři, natahovali mikrofony, zatímco v pozadí byla vždy hlavní klášterní budova, a znovu a znovu opakovali zprávy o dvou mrtvých jeptiškách, přibližovali zrůdné vraždy sestry Camille a sestry Asterie divákům, připomínali obyvatelům Louisiany hroznou nestvůru, která se nyní kradla starobylými chodbami kláštera svaté Markéty.

V kostele náhle zažívali nečekaný příliv farníků, kteří chodili na mše doslova poháněni morbidní zvědavostí, a stejně tak se zvýšil počet chodců i automobilů v okolí katedrály a klášterních zahrad.

Policejní auta, která dnem i nocí objížděla kolem bran, také nepřinášela velkou úlevu, neposkytly ji ani nové zámky na některých dveřích. Lucia totiž věděla, že ono zlo pochází zevnitř. Cítila to stejně jistě, jako viděla tmavého, přikrčeného netvora s očima jako žhavé uhlíky, ohrnutými pysky a dlouhými tesáky, z nichž kapala krev.

Syčivý šepot nestvůry slyšela dokonce i na svatém místě v kapli, kde klečela a spínala ruce v modlitbách. Měla pocit, že jí dýchá horkým dechem na záda, takže se jí strachem zrychloval tep srdce, vůbec nemohla spát a naprosto nezažívala poklid, který se jí při modlitbách obvykle zmocňoval.

Byla snad ona sama důvodem, proč zlo prostupovalo chodbami kláštera? Byla její otřesená víra příčinou již dvou hrůzných úmrtí?

Ne! Jistěže ne! To jsou šílené myšlenky.

Ale cožpak ji zlo už nevyhledalo?

Nebyla jediným člověkem, který slyšel jeho odporný šepot? Kdo naslouchal jeho zlému škodolibému hlasu? Kdo následoval jeho úchylných příkazů, jimiž ji naváděl, aby našla nikoli jednu, ale dvě umírající ženy? Ona byla vyvolená, právě ji si vybral sám Satanáš.

Jediným způsobem, jak zajistit, aby se již nic zlého nikomu nepřihodilo, bylo opustit tento bezpečný přístav, domov, do něhož se uchýlila z naprosto špatných důvodů.

Pokud potřebovala další důkaz, že má určitě odejít, něco hmatatelnějšího než hlas, který slýchala po nocích, tak to byl jednoznačně fakt, že ji zde našel Cruz Montoya a pak vyhledal venku.

Její reakce na něj byla naprosto chybná.

Tak fyzická. Tak duševní. Tak… sexuální. Stačilo jí opět pobývat v jeho blízkosti a hned porušila přísahu. Cožpak jediný polibek, pouhé setkání jejich rtů znovu nevyvolalo příval vzpomínek a doslova smršť touhy? To není důkaz? Cruz Montoya znamenal pokušení.

Nebezpečí.

Slovo, které mu zašeptala před dávnými časy.

První noci, kdy slyšela netvorův odporný syčivý hlas a ucítila jeho páchnoucí dech, z něhož se zvedal žaludek.

„Takže… je nanejvýš důležité, abychom následovaly své srdce a chovaly se dle svých slibů, k nimž jsme se zavázaly,“ nabádala je sestra Charity a dívala se přímo na Lucii, přestože přecházela sem a tam před bílou tabulí jako učitelka, která se snaží zaujmout znuděnou třídu naprosto zabedněných žáků.

Lucia se upřímně snažila vypadat zahloubaná do modlitby; nemohla si dovolit dát najevo matce představené své skutečné záměry.

„Musíme pokračovat v našem životě jako obvykle. To by sestra Camille i sestra Asteria chtěly a to chce i náš nebeský Otec. Neznamená to, že na ně zapomeneme nebo že o nich nebudeme přemýšlet; znamená to jen, že budeme pokračovat v cestě vpřed, velebit Boha, provádět jeho práci zde, na zemi. Sestra Asteria a Camille jsou nyní s požehnanou Pannou Marií a Ježíšem.“

V tomto okamžiku otec Paul přikývl. On i otec Frank vykročili vpřed, aby se postavili vedle matky představené k tabuli. Všechny oči se k nim upíraly, a když se sestra Louise dívala na mladého kněze, zdálo se, že její obličej téměř září. Všichni si toho všimli. Sestra Devota vrhla na Lucii pohled a zavrtěla hlavou.

Sestra Louise stále zářila, když otec Paul promluvil: „Sestra Charity má pravdu. Musíme pokračovat ve své práci, protože zde na zemi konáme dílo Boží. Ať učíte děti, pracujete s lidmi bez domova či držíte za ruce nemocné, vaše práce je důležitá. Musíme zůstat při sobě, nepodléhat obavám. Naše práce zde bude pokračovat a my vytrváme. Nedovolíme žádnému stoupenci temného anděla, aby uvrhl do našich srdcí sémě strachu.“ Pohlédl na všechny přítomné a jeho pohled nepřipouštěl vzdor.

Jakmile byl spokojen, že upoutal pozornost, jeho hlas změkl. „Budeme vykonávat své povinnosti a já očekávám, že se všechny zúčastníte dobročinné dražby zítra večer v klášteře ve svatém Elsinoru. Otec Thomas zasvětí celou událost památce sester Camille a Asterie. Je to krásné gesto a my ze svaté Markéty jej podpoříme.“ Jeho pohled nepřipouštěl námitek. „A nyní… společně,“ vybídl je s úsměvem, který měl dle jeho úmyslu prohřát i nejchladnější, Bohem opuštěné srdce. Zvedl ruce jako v prosbě k nebesům. „Modleme se…“ Pak ruce sepjal před sebou a sklonil hlavu. „Otče náš, jenž jsi na nebesích…“

I Lucia sklonila hlavu, ale předtím pokradmu pohlédla na sestru Edwinu, která se jí na kratičkou chvilku podívala přímo do očí. A v tom okamžiku si Lucia uvědomila, že všechna slova útěchy z celého světa nijak nepomáhají.

Edwina byla, podobně jako ostatní jeptišky, k smrti vyděšená.

43. kapitola

„Myslím, že tohle…“ – Valerie ukázala prstem na poznámky, které si škrábala na leták oznamující dražbu ve svatém Elsinoru, na sestavu písmen a číslic C U N 07436 C V – „znamená ‚Nashle v pekle, Charity Variscová‘.“ Opřela se v pracovním křesle, aby se Slade, který v kuchyni připravoval sendvič, mohl ještě jednou podívat. Nebyl to pochopitelně originál, ba ani kopie ne, ale Valerie celkem úspěšně sepsala vše, co si pamatovala, a přemýšlela o tom v uplynulých třech dnech.

„Možná.“ Jeho hlas zněl nepřítomně. Přinesl jí talíř s tuňákovým sendvičem včetně nakládané zeleniny a postavil ho před ni. „Sendvič pro tebe.“

„Díky.“ Usmála se na něj. Nakláněl se nad ní tak blízko, že cítila jeho vodu po holení, ostrou příjemnou vůni, která v ní probudila nechtěné myšlenky na to, jak se spolu vždycky ráno milovali, propletená nahá těla zamotaná do prostěradla a povlečení běleného sluncem, zatímco se texaské jitro prodíralo dovnitř otevřeným oknem. Zpěv ptáků přerušovaný křikem sojek a podkreslený hlubokým bučením zatoulaného telete.

Stáhlo se jí hrdlo. Uvědomila si, jak nesmírně jí ranč chybí. Jak moc se jí stýskalo po Sladeovi.

Pokud si její reakce všiml, nedával to najevo a pozorně si prohlížel poznámky, které spěšně načrtla.

Odkašlala si. „Já…, ehm…, myslím, že část toho je nějaká její šifra a pak prostě naškrábala iniciály matky představené, protože v době, kdy to psala, měla na sestru Charity fakticky pifku.“

„A co tedy znamená ten druhý vzkaz?“

„Tím si tak jistá nejsem.“ Znovu záhadnou poznámku napsala. TO BF 2 M&M. „Ale pracuju na tom,“ připustila. Byla to pravda. V posledních dnech o tom přemýšlela v každé volné chvilce, kdykoli neměla plné ruce práce s penzionem nebo když se nesnažila přijít na důvod Camillina zabití, případně když se neohlížela přes rameno. Jakmile se jí naskytl prostor, přemýšlela o záhadném vzkazu a vzpomínala, co všechno našla v krabicích z půdy, v duchu si procházela jednotlivé věci, které tvořily život její sestry. „Nemůžu si vytlouct z hlavy tu zkratku pro nejlepšího přítele na Facebooku, a ačkoli M & M může znamenat cokoliv, podle mého myslela naše rodiče – myslím biologické rodiče. Mikea a Mary Brownovy.“

„Které jste nikdy nenašly.“

„Možná nikdy neexistovali. Možná jde právě o tohle.“

„A kdo je teda TO?“ zeptal se.

„Jsem si poměrně dost jistá, že jde o Thelmu O’Malleyovou,“ odpověděla.

„A ne o Toma? Myslím kněze ve svatém Elsinoru.“

„Hm, nevím. Nikdo jiný mě nenapadá a Thelma byla ta vdova, která nás přivedla do sirotčince a tvrdila, že naši rodiče zemřeli… Jenže ji nemůžu najít. Přišla jsem na Thelmu O’Malleyovou, paní Stanley O’Malleyovou, S. O’Malleyho a T. O’Malleyho. Dokonce jsem lidem se stejným příjmením volala, ale prozatím bezúspěšně.“

„Povědělas to policii?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, protože si tím nejsem úplně jistá. Mám jen nutkavý pocit v kostech a možná trochu zvrácené logiky. Policie má Camillin deník.“ Znovu se opřela, celá zoufalá, cítila, jak jí za očima tepe nastupující bolest hlavy. Jak se opírala, dotýkala se Sladea. Pomalu se napřímil. Zrovna si povzdechla: „Moc bych si prostě přála nějak Thelmu najít.“

„Pokud ještě žije.“

„Jo.“ Zalétla pohledem k pozvánce na dobročinnou dražbu ve svatém Elsinoru. „Možná je odpověď tady,“ poťukala prstem na lesklou fotografii sirotčince. Na pozvánce byl i seznam některých darovaných předmětů včetně cesty do Las Vegas. Také tam byla zmínka o místních celebritách, které mají v plánu se akce zúčastnit, včetně hráče amerického fotbalu z New Orleans Saints, arcibiskupa, psycholožky Dr. Sam z rádia a dalších.

„Na farnosti?“

„No jo. Třeba v archivních záznamech, do kterých mi matka představená nedovolila nahlédnout.“ Vzpomněla si na sestru Georgii, zvenčí příjemnou a trošičku roztržitou, ale uvnitř tvrdou jako žula, což skrývala za přátelským zevnějškem. „Jen prostě musím najít způsob, jak se k nim dostat.“

Slade jí položil velkou dlaň na rameno. „Poslyš, to je záležitost pro policii.“ Odmlčel se. „A to myslím vážně.“ Od toho dne, kdy jí kdosi vnikl do domu, byl celý ustaraný a Val se mu nedivila. Pro její stav byla ustaranost slabé slovo a vůbec nic nenamítala, když vyměnil všechny zámky jak v hlavní budově, tak v jejím domečku, zkontroloval všechna okna, jestli se dají dobře zavřít, a dnem i nocí setrvával u ní v obývacím pokoji.

Přes všechno napětí související s vyšetřováním, obavy a strach, které je neopouštěly po celý den, spolu vycházeli dobře. Pracovali v domě, pak si vyrazili ven, takže mu mohla trochu ukázat New Orleans, všechno od proslulého baru na Bourbon Street až po prohlídku jedné z nejrozsáhlejších a nejstarších plantáží u řeky kousek za městem.

Kdyby si to Val dokázala připustit, uměla by si představit, že se do něj znovu až po uši zamiluje, ale prozatím si to zakazovala. Přinejmenším prozatím.

Cruz Montoya si začal připadat jako zoufalec.

Nikdy nepatřil k lidem, kteří vydrží dlouho na jednom místě. Pociťoval neodolatelné nutkání pohnout se dál, najít zelenější pastviny, žít jinak.

Ustlal proužkovanou deku, která mu sloužila jako přikrývka celý uplynulý týden, snažil se ji jakžtakž srovnat. Jeho výmluvou pro vysvětlení důvodu svého setrvání v New Orleans byla pochopitelně rodina. S Abby se snášel, malého Benjamina miloval a trávil čas i s matkou a dalšími sourozenci. Jenže skutečnou kotvou, která ho držela v New Orleans, byla Lucia Costová. Mohl si napovídat nejrůznější lži, vymýšlet historky, předstírat, že má k městu nějaké jiné, silnější vazby, ale pravdou bylo, že ho Lucia fascinovala úplně stejně jako před deseti lety.

Přestože byla pitomá jeptiška. Kristepane, matka by se zbláznila, kdyby mu uměla číst myšlenky.

Ještěže nebyla jasnovidka.

Jako Lucia?

Krucinál, právě to ho k ní přitahovalo. Ne lesklé černé vlasy, blýskavé oči ani vzdorně zvednutá brada. Ani štíhlý pas a ňadra dostatečně velká, aby se po ní chlap ohlédl, ani bystrá mysl. Kdepak! Zůstával kvůli její zatracené schopnosti číst myšlenky druhých. Právě to ho na ní dokázalo upoutat a nedovolilo mu odejít.

Jistěže.

Koho se snažíš obalamutit, Montoyo?

Vyšel z ložnice a málem nakopl podělanou kočku… Ansel nebo jak se jmenovala. Otočila se, zasyčela a vztekle na něj pohlédla zlatavýma očima. Vzápětí zmizela.

„Vidím, že sis tady udělal kámoše na celý život,“ podotkla Abby. Seděla v obývacím pokoji a probírala se fotografiemi malého. Jako profesionální fotografka si na nějakou dobu po Benjaminově narození dala pauzu, ale přesto si našla čas nafotit snad stovky záběrů svého synáčka. Jemu připadaly všechny stejné.

U nohou jí ležel Hershey, který při pohledu na Cruze zvedl hlavu a zavrtěl mohutným ocasem. „Ještěže mě má rád ten pes.“

„Moc se neraduj, ten si nijak nevybírá. Miluje všechny počínaje mrzoutským popelářem až po mou sestru Zoey, kterou většina lidí nemůže vystát.“ Pohlédla na něj. „Včetně mě.“

„Slyšel jsem.“ Zoey byla Abbyina starší sestra, který bydlela v Seattlu. Vztah sester byl podle toho, s čím se Cruzovi svěřil Reuben, občas složitý a napjatý.

„Ať mě nepochopíš špatně, miluju ji k smrti, udělala bych pro ni absolutně cokoli, ale někdy mi je zkrátka proti srsti.“

„Myslím, že to chápu.“ Cruz s většinou svých sourozenců vycházel, s některými lépe, s jinými hůř.

„V konvici je káva. Možná si ji ale budeš muset ohřát. Už tam nějakou chvilku stojí. Tvůj bratr odešel za úsvitu.“

„Slyšel jsem ho.“ Cruz si nalil do hrnku kávu a ohřál si ji v mikrovlnce. Pak si hrál s Benjaminem, který si hověl v lehátku a tmavýma očima sledoval Cruzovy pohyby. „Strašně se podobáš taťkovi,“ šeptal chlapečkovi, který měl stejně zlatavý odstín pleti jako Reuben a přesně jeho vlasy, téměř černé, trošku kudrnaté.

Abby se rozesmála. „Lidi to říkají.“

„Neboj, to přežiješ,“ chlácholil synovce Cruz a byl odměněn širokým bezzubým úsměvem.

„Holky po tobě budou šílet.“

„Kristepane, nezačínej s tím laskavě! Je mu teprve maličko přes tři měsíce. Ty tvoje holky s tím budou muset počkat. Třeba dvacet, ne blbost, radši třicet let!“

Mikrovlnka cinkla a on rychle hrnek popadl a málem se spálil, jak byl horký. Opatrně ho nesl do koupelny, podařilo se mu z něj tak třikrát usrknout a skočil do sprchy. Horkým proudem bodavým jako tisíce jehliček si nechal masírovat kůži. Když se doslova topil v páře, vzpomněl si na mlžnou noc před tolika lety, kdy sjel autem ze silnice a zdálo se, že Lucii ztratil navždy.

Teď má možná druhou šanci.

Jenže to na vítězství nevypadalo.

Co jim to říkávala babička? „Za své štěstí jsi zodpovědný ty sám, Cruzi. Nezapomínej na to.“

Popadl kostku mýdla a usoudil, že už je zatraceně pozdě na to řídit se podle rad své abuely.

Na policejní stanici zavládlo boží dopuštění. Už se ukázali federálové, dva agenti, které znal Bentz z L. A., jenže zatím se ještě neujali vedení; teprve se s případem seznamovali. Venku se utábořili novináři v naději, že dostanou další informace. Na horkou linku jim lidé v neuvěřitelném množství volali tipy, a navíc zde byl Clifton Sharkey, jeden z nových adeptů na vítězství v dostihu podezřelých.

Montoya nevěděl, kam dřív skočit, procházel si u stolu všechny informace, mluvil s ostatními detektivy v jídelně nebo v zasedačce speciální vyšetřovací skupiny. Ani neměl čas na oběd, protože ověřoval všechny informace, četl e-maily, dopisoval zprávy a celou dobu upřímně doufal, že Cliftona Sharkeyho usvědčí jako vraha a na ulicích bude klid.

Nechtěl si lhát do kapsy. Byl by neskonale šťastný, kdyby se nějak dokázalo, že je O’Toole nevinný a dopustil se pouze porušení slibu celibátu. Zatraceně těžko si totiž představoval, že by kluk, kterého znal na střední škole, sportovec, který si ho vzal pod svá ochranná křídla, byl vrah.

Snažil se být natolik objektivní, že doufal v nalezení někoho jiného, komu se prokáže vina a z koho se vyklube vraždící zrůda.

Než se dostal do kolegovy kanceláře, bylo odpoledne. Na Bentzově stole viděl rozložené všemožné informace o Sharkeym. Už ho zadrželi a nyní se chtěli domluvit, jakým způsobem povedou vyšetřování.

„Jeho poslední obvinění je deset let staré,“ připomněl mu Bentz, když spolu předtím krátce telefonovali. „Přepadení. Jenže pak bylo staženo. Plus domácí násilí. Manželka.“ Seděl u stolu, nakrčené čelo, košile u krku už rozepnutá, kravata nakřivo, brýle na čtení na špičce nosu. Bentz se probíral kopiemi starých hlášení. „Vypadá to, že jí zlomil zápěstí. Jela do nemocnice, ale když došlo na vznesení obžaloby, odmítla proti němu svědčit.“

„Typické.“ Montoya se s podobnými případy setkával znovu a znovu, nekonečný cyklus týrání, který se pravidelně opakoval po celé generace.

Bentz vzhlédl přes obroučky úzkých brýlí. „Takže. Má se ženou šest dětí, pár vnoučat a jsou stále manželé, byť žijí odděleně. Od té události.“ Ukázal na zprávu o zraněních Henrietty Sharkeyové. „Každý má trvalé bydliště jinde.“

„K rozvodu nedošlo?“

„Katolíci do morku kostí.“ Bentz se zamyšleně poškrábal na obličeji. „Žádné další incidenty. A on jí od té doby posílá velkou část své výplaty.“

„Pokání,“ ucedil Montoya.

„Možná.“ Bentze to však moc nepřesvědčilo. „Těžko říct.“

„Ještě něco?“

„Jo. Nemá dobré alibi. Na noc vraždy Camille Renardové. Uvedl, že byl u syna číslo dvě a dívali se na zápas, ale když jsem synovi dnes zavolal a maličko na něj zatlačil, přiznal, že ten večer byl starej Cliffie doma sám a díval se, jak Astros dostávají na prdel.“

„Předvolejme ho.“

„Brinkman už mu tu radostnou zprávu sdělil.“

„Jenže tobě se to nějak nelíbí.“

Bentz zavrtěl hlavou. „Ostatní alibi na večer vraždy Asterie McClellanové i Grace Blancové sedí.“ Znovu se setkal s Montoyovým pohledem. „To ovšem nedává smysl, co? Pokud nám tady neběhá ještě nějaký jiný vrah, který nacpe jeptišky drogama, pak je přinutí se převlíct do svatebních šatů a nakonec je zavraždí něčím, co připomíná růženec, a udělá jim na šatech krví od dotyčného růžence vzoreček.“ Nepřestával kroutit hlavou. „Ještě bych pochopil, že máme možná druhého vraha na tu prostitutku. Ale na jeptišky?“ Zvedl obočí až málem k vlasům. „Ani náhodou, zatrachtile.“

„Zatrachtile?“ opakoval nechápavě Montoya a Bentz se na něj stydlivě usmál a kývl k fotce své dcerky ve stříbrném rámečku na poličce za sebou.

„No jo. Olivie prohlásila, že s nadáváním je konec, jinak Ginny bude mluvit sprostě.“ Přikývl. „Proti tomu se nedá nic namítat.“

Třetí stránka?

Článek o zavražděné prostitutce byl zahrabaný někde na třetí stránce?

„Idioti!“

Nevěřím svým očím. Jak nemístné! Čtu večerník, petrolejová lampa svítí neklidným plamenem, teplý vítr jako fén čeří hladinu zátoky. Zpráva o smrti té děvky Grace Blancové by měla být rozmáznutá po celé titulní stránce.

Jací kreténi rozhodují, kam umístit který článek?

Směšné!

Krev mi tou hanbou vře v žilách a odhazuju noviny. Spálím je později.

Cvrčci a žáby se znovu překřikují při večerním koncertě a kdesi daleko slyším rachot vlaku, hvízdání zní osaměle a pronikavě, vlak projíždí lesem špičatých cypřišů s bílou kůrou.

Uvědomuju si, jak se připozdívá, zapínám rádio, poslouchám noční pořad, její zákeřné rady zasvěcené pomoci všem neklidným duším, které si dělají hlavu se svým současným stavem. Slyším, jak si Jo – nebo je to Joe? – z Aberdeenu ve státě Washington naříká, že si jí manžel nevšímá, tráví více času u počítače v umělém neživém životě na internetu než se svou rodinou. Pak následuje Karen z nějakého nevyslovitelného města v Ohiu, která si stěžuje, že se její dospívající dcera toulá po nocích, asi chodí za přítelem, který jednoznačně patří do „špatné party“. A následuje Ozzie z Birminghamu, jehož manželka chtěla třetí dítě a vyhrožovala mu rozvodem, když nebude souhlasit. On neviděl důvod, proč mít další dítě; dva synové mu stačili – a ona bez holčičky taky přežije.

V průběhu rozhovorů je Samantha, tedy doktorka Sam, klidná a mluví jasně, jako kdyby problematice bůhvíjak rozuměla.

Blázni.

Všichni jsou to blázni.

Vzhlédnu k aligátorovi, který na mě civí skleněnýma vševědoucíma očima, a poslouchám doktorku Sam. Vím, že mé dílo ještě není dokonáno.

Zvedám zmuchlané stránky a rozprostírám je na starém poškrábaném dřevěném stole, který byl kdysi dveřmi a nyní stojí na kozách. Čtu si počtvrté článek, všímám si chyb, přemítám, kde ten pseudonovinář svá „fakta“ splašil. Dezinformovala ho policie záměrně? Nebo to byl případ neprofesionality, naprostého nedostatku touhy po senzaci? Kde se sakra schovával šéfredaktor? Proč z něj nevyrazil víc informací a neprostrkal příběh o smrti prostitutky na první stránku?

Nikdo už se nechová profesionálně.

A to je problém celé této země! Všeprostupující nedostatek integrity v profesích.

Stránka tři není přijatelná.

Věci se budou muset změnit.

Jsem tak popuzený, že doslova vidím rudé záblesky v očích Ipany, jeho zubatý úsměv jako by se mi ze své pozice vysoko na stěně posmíval. „Jsou to debilové,“ říkám mu. „Kreténi!“ Všechno mě svědí znechucením, listuju stránkami a všimnu si měsíce vysoko na obloze, jak září za malým okýnkem mihotavým stříbřitým světlem. Zavírám oči a poslouchám měkkou, jistou kadenci jejího hlasu.

„Tady doktorka Sam,“ prohodí přátelsky. „Dávej na sebe pozor, New Orleans. Dobrou noc vám všem a žehnej vám Bůh. Nezapomeňte, ať už máte dnes jakékoli starosti, vždycky přijde zítřek.“

Pauza.

Čekám, slyším pleskání vody na kůlech pod mou chatrčí. Kdesi vyskočí ryba.

Pak dodá: „Sladké sny.“ Má znělý a plný hlas, na rozhlasových vlnách se uplatní skvěle. Už je pod ním slyšet postupně zesilující melodie její typické znělky.

Cítím, jak se mi zvedají koutky do úšklebku.

Sladké sny?

Nepravděpodobné.

Přijde opravdu vždycky zítřek?

Upřímně řečeno si to nemyslím.

Vlastně to hodlám dokázat.

44. kapitola

Noční můra udeřila znovu.

Pozdě v noci se vrátila odhodlanými kroky pohůnků samotného Satanáše.

Do Valeriina podvědomí tiše vklouzla hrůzná zlověstná zrůda, vysoký černý netvor, v rukou stříbřitého svíjejícího se hada.

Ten rozeklaným jazykem kmital sem a tam, celý rozechvělý, jako by ochutnával vzduch, hadí oči zakryté průsvitnými víčky, prohlubně ve štíhlé hlavě jako by pulzovaly tepem studené krve, která mu kolovala v žilách.

„Jsssi na sssezzznamu,“ syčel zlověstně a upíral na ni nemrkající oči. „Neunikneššš!“ Stále se k ní blížil, proklouzával svému pánovi mezi prsty s dlouhými spáry, svíjel se ve vzduchu a visel tak těsně u Valeriina obličeje, že cítila jeho horký dech.

Strnula, nedokázala se pohnout, nedokázala odstrčit hlavu toho zosobněného zla. Vypadalo to, jako by se zrůda usmívala, cenila téměř bílá ústa a tesáky, z nichž jako perly kanuly krůpěje jedu.

„Val, ne – pozor!“ varovala ji Camille a Val zachytila koutkem oka záblesk čehosi černého, nějaký přízrak, který se řítil kolem a za sebou zvedal ledový závan.

Počkej! Camille, počkej na mě! snažila se zavolat, ale slova se jí nevydrala ze rtů.

„Pozdě,“ zaskřehotala příšera třímající hada a chraptěla tak, jak by šlo o starou čarodějnici. „Je pryč.“

„Ne!“

„Dostala jen to, co si zasloužila,“ pokračoval zrůdný netvor. „A ty to moc dobře víš.“

„Ne! Cammie! Vrať se!“ Val hledala všude, srdce jí divoce bušilo a Camillina smrt ji silně zasáhla, celou ji zevnitř rozechvěla. „Neopouštěj mě.“ Nyní už plakala, vzlykala. „Prosím, Cammie, vrať se. Nemyslela jsem to tak. Nechtěla jsem tě vyhánět… Cammie!“ Po tvářích se jí řinuly horké slzy.

„Pozdě! Je pryčččč! Mrtvá!“ Tentokrát znovu promluvil had, odporný zlověstný had.

Val se snažila ječet a netvor, který hada držel, zvrátil hlavu a smál se pronikavým ječivým zvukem, jako když přejíždí drápy po skle.

Val naskočila husí kůže, a když shlédla dolů, také to spatřila. Její tělo bylo postupně lesklejší a svaly se jí měnily v šupiny šedé jako ocel.

Znovu se ozval odporný smích a zrůda tyčící se nad ní vycenila ostré zuby, ne větší než krysí, v černých dásních, z nichž stékal jed.

„Jssi na sseznamu!“

Had s lesklýma hladovýma očima zaútočil.

Val zaječela a vzepřela se, připravená na bolest uštknutí.

„Valerie! Valerie!“ Sladeův hlas zněl z velké dálky a rozezníval se ozvěnou jako na vzdálené straně dlouhatánského tunelu. Z plných plic křičel: „Val! Pro lásku boží, probuď se!“

Zamrkala.

Tma byla pryč a namísto ní spatřila měkkou záři lampičky u postele. Slade se nad ní nakláněl, silnýma rukama jí svíral ramena a třásl jimi ve snaze dostat ji na práh vědomí a zatlačit hrůznou noční můru zpět do stínů její mysli. „Ach… Kristepane.“

„Jsi v pořádku. Byl to jenom sen,“ šeptal.

„Ne…, bylo to tak skutečné!“ Jenže i když jí ta slova splývala ze rtů, věděla, že lže. Už se ve své malé ložnici, kde racionální myšlenky zápolily s nevysvětlitelnými obavami a vítězily, začínala uklidňovat, napjaté svaly se uvolňovaly, útržky zlého snu jí mizely z paměti.

„Psst.“ Slade ji vzal do náruče a vklouzl na postel vedle ní, ale lehl si na pokrývku, pod kterou spala. „To bude dobrý,“ šeptal jí do vlasů a líbal ji na temeno.

Měla obličej vlhký od slz, které jí stále kanuly z očí.

Byla mu vděčná za jeho sílu i klid, zatímco se její pocity zmítaly v emoční bouři. Přitulila se k němu a plakala. Kvůli sestře, kterou ztratila před dávnými léty; kvůli ženě, která se z Camille stala – jeptiška, která porušila slib; kvůli neteři nebo synovci, které nikdy neuvidí a nepozná; a kvůli manželství, které se povážlivě kymácelo a padalo do záhuby.

Z hrdla jí unikaly dlouhé, srdceryvné vzlyky. Dlouho si to uvnitř nepřiznávala, ale pravdou bylo, že Camille už nikdy neuvidí. Už nikdy se spolu nebudou smát, až nepopadnou dech, až budou lapat po vzduchu a plakat slzy radosti; nikdy se nepoperou až do krve, každá tak tvrdohlavá, že neustoupí.

„Ach, Cammie,“ vzlykala nahlas. „Panebože.“

V průběhu celé té citové bouře ji Slade objímal. Neřekl jediné slovo, jen ji svíral pevnými pažemi, slyšela pravidelný tlukot jeho srdce, dýchal jí do vlasů.

„P-promiň,“ zalykala se.

„Pst.“

„Ne, Slade, fakt mě to mrzí, sakra!“ promluvila, když většina hněvu, který plodilo její hoře, vymizela. „Mrzí mě to kvůli nám, mrzí mě, jak jsem se chovala, že jsem tě obviňovala, když jsem přitom měla vědět…“

„Je po všem,“ pokoušel se ji uchlácholit.

„Fakticky? Pro nás? Je už pozdě?“

Odmlčel se a po chvilce zašeptal: „Já nevím.“

Nevěděla to ani ona. Dávej si pozor na to, co si přeješ. Cožpak to neslyšela v životě snad tisíckrát? A cožpak si nepřála, aby se mohla rozvést se Sladem co nejrychleji? Cožpak nelitovala dne, kdy se s ním seznámila? Cožpak neželela svého rozhodnutí vdát se tak rychle?

A teď…

V posteli pouze s matnými zbytky noční můry a Sladeovou silou, odhodlanou železnou vůlí a kdysi vášnivou láskou věděla, že se mýlila.

„Já… tě miluju,“ přiznala zlomeně.

„Já vím.“

Chvilku posečkala a odfrkla si. „Tak ty to víš?“

„Vždycky jsem to věděl. Jen jsem čekal, až na to taky přijdeš.“

„Cože?“ Zvrátila hlavu a pohlédla na něj. „Děláš si srandu, ne? Když někdo odhalí své city, dá ti nahlédnout do duše a řekne ti, že tě miluje, normální odpověď zní ‚Taky tě miluju‘.“

„Jenže to už přece víš. Opakoval jsem ti to pořád dokola.“

Dlouze a rozechvěle se nadechla. „Počkej chvilku. Něco tady nehraje… Proč ne teď? Proč to nemůžeš říct teď?“

„Protože by to byla prostě jen normální očekávaná reakce.“ Jeho pohled maličko potemněl. „A já chci, abychom se nikdy v životě nedostali do takových vyjetých kolejí, že bychom dělali, co se očekává. Obyčejné věci. Když ti povím, že tě miluju, chci, abys to cítila až v srdci a já taky.“

„To tak má přece být pokaždé, sakra.“

„Jo,“ ušklíbl se. „Aspoň by mělo.“ A pak ji políbil. Dlouze. Tvrdě. S vášní, kterou si tak živě pamatovala. Zavřela oči a neměla tušení, jak se mu podařilo stáhnout džíny a tričko, natož zhasnout lampičku, ale všechno se to stalo.

A ona byla znovu s ním.

Přejížděla mu dlaněmi přes hrudník, jeho ústa chutnala přesně tak, jak si pamatovala. Tiskl své rty naléhavě k jejím v horkém, žádostivém polibku a ona reagovala, pootevřela ústa a cítila, jak jí jazykem přejel známým pohybem přes zuby.

Pocítila v žilách horkost a ještě něco víc, to zvláštní lechtání, které začínalo někde u kořene páteře, stoupalo vzhůru a rozkvétalo v týle.

Líbal ji na tváře, pak na křivku krku, až zvrátila hlavu, všechno kolem sebe vnímala jen v podvědomí, všechny pocity soustředila na něho, na muže, který byl jejím manželem.

Líbal ji níž, v prohlubni pod krkem, přejel jazykem po tenké kůži napjaté přes klíční kosti a soustředil se na její tep. Věděl, že ho tam najde. Zavřela oči, oddala se mu, vnímala jeho ruce na ňadrech. Silné prsty ji nejprve hnětly zlehka a pak naléhavěji, až se jí zrychlil dech a dýchala stejně krátce a přerývaně jako on.

„Slade,“ zašeptala do temnoty, když ústy nahmatal jednu její bradavku a líně ji jazykem obkružoval.

Nedočkavě se zavrtěla, v hloubi svého nitra cítila tepající horkost. Celé tělo jí pokrýval pot. Touha jí duněla mozkem a všechno se v ní chvělo a bažila jen a jen po něm.

Vydechl na vlhký kroužek kolem bradavky a ona se málem rozkřičela touhou. Zabořila mu prsty do vlasů, přitáhla si jeho hlavu těsně k sobě a on začal sát.

Ach, bože!

Touha v ní vystřelovala v doběla rozžhavených vlnách, kolovala jí v krvi, vnukla jí nepatrný horečnatý rytmus, v němž se pohybovala. Křečovitě ho popadla za ramena a on neustával ve zkoumání její kůže jazykem, klouzal stále níž, až se dostal ke svému cíli, kde ji hladil a rozkošnicky chutnal.

Prohnula se v zádech, zmítaná křečemi rozkoše. Horkost ji téměř spalovala a on svými prsty i jazykem stále zvyšoval tempo. V hlavě neměla nic než zoufalou touhu po něm, její tělo chtělo víc a víc, posunoval se vzhůru a slíbal jí pot z každého milimetru.

Zasténala a hladila pevné svaly jeho ramen a paží, konečky prstů ho lechtala, až měl husí kůži.

„Opatrně,“ varoval ji, když rukama postupovala stále níž přes pevné ploché břicho a podél boků.

„Proč?“ Políbila ho s divokou vášní, jazykem sjížděla po jeho lehce slaném těle, doslova do sebe vpíjela jeho vůni, znovu objevovala obliny a prolákliny. Dlouhé provazce šlach paží a pevné svaly na ramenou a hrudi, překrásné hýždě a stehna tvrdá jako kámen.

Dotýkala se ho všude, líbala ho, kam dosáhla, dráždila ho tak dlouho, jak se jí chtělo, než se nakonec dostala zpět do objetí jeho paží. On ji stále držel pod sebou, zvedl se na loktech, upřel jí pohled do očí a roztáhl jí nohy ještě víc.

Zalapala po dechu. Naklonil se nad ni.

Čekala.

Rozechvěle si olízla rty.

Jenže on se nehýbal.

Jen ji sledoval.

„Slade?“ vydechla nakonec.

„Ano?“

„Co se děje? Proč ne…?“

Roztáhl koutky od ucha k uchu a bělostné zuby mu ozářil svit měsíce pronikajícího do ložnice otevřeným oknem.

„Neboj. Všechno má svůj čas.“

„Všechno má čas?“

„Hm, ano.“ Shrnul jí vlasy z obličeje. Cítila, jak se mu chvějí ruce. „Miluju tě, Valerie,“ pronesl ochraptělým hlasem plným touhy a v tom okamžiku do ní pronikl. „Ať se propadnu do pekel, miluju tě!“

Dokáže to?

Opravdu?

Odejde navždy od svaté Markéty?

Lucia s námahou polkla, tiše se po špičkách kradla ztemnělými klášterními chodbami a dávala si pozor, aby nezpůsobila naprosto žádný hluk. Spěšně zosnovaný plán (připomínající spíše její vrtošivá mladá léta než nedávnou dobu strávenou v klášteře) dostával v posledních čtyřiadvaceti hodinách obrysy a uzrával. Pokud by odešla nyní, než jí hlas v hlavě zesílí a nabere na naléhavosti, mohla snad zachránit život další jeptišky.

Nebo svůj vlastní.

Cítila tlukot srdce, pramínky potu mezi lopatkami, měla mokré dlaně, ale chvátala kolem svícnů s mihotavými plamínky, stín se za ní táhl jako duch, dlouhé klášterní chodby jí připadaly nekonečné a úzké, jako by se za ní zavíraly.

Na každém rohu se obávala, že do někoho nebo, nedej bože, do něčeho vrazí, byť nevěděla, do čeho. Hlas v hlavě byl dnes večer zticha, jenže ona byla vyděšená do morku kostí, že ho uslyší znovu a že ji bude nabádat, aby vyšla ven a objevila další příšernou scenerii, kde bude ležet mrtvá jedna z jejích přítelkyň, další žena, která se zaslíbila Bohu, a ona ji spatří bez života, studenou, s vyhaslýma očima.

Zachvěla se, ale pokračovala dál, dolů po schodech, nohy měla jako motýlí křídla. Chvátala chodbou kolem kaple a ještě dál k zadním dveřím do kanceláře matky představené.

Přes svůj mělký dech a bušení srdce měla najednou dojem, jako by zaslechla zvuk kroků, škrábání kožené podrážky po staré podlaze z tvrdého dřeva.

Jde jen o tvou bujnou představivost. Nikdo není vzhůru. Nikdo tě nepronásleduje. Jsi tady jediná, kdo se uprostřed noci toulá chodbami.

Jenže to přece není pravda, že? Chodbami se toulala kolem půlnoci kupříkladu sestra Camille a po ní také sestra Asteria, nebylo tomu tak? Policie dospěla k přesvědčení, že obě došly až na místo činu po svých. Navíc v den Camilliny smrti na vlastní oči viděla, jak někdo utíká z kaple. A co sestra Edwina? Neviděla ji Lucia procházet pozdě v noci chodbami?

Nebyly jediné.

Lucia se zastavila.

Zatajila dech.

Zavřela oči a naslouchala, napínala uši.

Že by kroky?

Nebo ne?

Co když se ten, koho slyšela, také zastavil?

Otevřela oči, ohlédla se přes rameno do dlouhé temné chodby, kde viděla pouze temnotu mezi úzkými pruhy světla vrhaného matnou září voskovic ze svícnů. Číhá tam snad ten démon? S rudýma očima skrytýma v nezřetelných rysech přízračné tváře? Vyčkává tam s vyceněnými zuby?

Srdce jí bilo snad tisíci tepy za minutu, pot se jí po obličeji jen řinul. Otřela si ho rukávem hábitu a přesvědčovala se, že nesmí dovolit svému strachu, aby ji ochromil. S vypětím všech sil rychle pokračovala, nohama se málem nedotýkala podlahy, až konečně přiběhla k zadním dveřím do kanceláře sestry Charity. Věděla, že bývají vždycky odemčené.

Skousla si ret, stiskla kliku a opřela se do těžké výplně. Vzápětí překročila práh.

Dveře za sebou s tichým cvaknutím zavřela a pokračovala ke stolu matky představené.

V té tmě kopla palcem do ostrého rohu knihovny.

Syčivě se nadechla a zmobilizovala všechny síly, aby nevykřikla.

Nesmí dát nikomu v klášteře ničím najevo, co má v plánu.

Nikdy.

Její oči pomalu přivykaly temnotě a šedavým pruhům měsíčního svitu pronikajícího do místnosti jen skrovně vybavené nábytkem. Pokradmu přešla ke stolu, vyčkávala, vědomě se snažila zpomalit svůj dech i srdeční tep.

Zaposlouchala se a pak sáhla po telefonu.

Opravdu slyšela z chodby kroky?

Ruka nad sluchátkem jí strnula a zůstala nehybně viset ve vzduchu.

Ne…, nic to není.

Přestaň sama sebe děsit! Dělej zkrátka, co máš!

Bez sebemenšího hluku zvedla sluchátko z vidlice, a zatímco jí do ucha hlasitě zněl přerušovaný tón, vytáčela číslo, které se naučila zpaměti.

Číslo mobilu Cruze Montoyi.

Srdce jí bubnovalo, hlavou jí probleskávaly tiché modlitby a kdesi daleko od ní vyzváněl telefon.

Svatá Maria, milostiplná…

Crrr!

Pán s tebou…

Crrr!

Požehnaná jsi mezi…

„Cruz Montoya.“ Hlas mu zněl rozmrzele, ospale.

Lucii se podlomila kolena, až se musela přidržet okraje stolu. Srdce jí bilo jako šílené.

To byla chyba!

„Haló?“ ptal se už rozzlobeně. „Haló? Ach jo, proboha…“

„Tady Lucia,“ zašeptala rychle a snažila se trochu vzpamatovat. Její hlas zněl příliš hlasitě. Někdo ji určitě uslyší.

„Lucia?“ opakoval nechápavě.

„Ano! Můžeme se setkat?“

„Cože?“

„Říkala jsem, jestli…“

„Vím, cos říkala, ale myslíš jako teď?“ Konečně mluvil trochu méně omámeně, jako by se konečně probudil.

„Tak za půl hodiny.“

„Víš, kolik je?“

„Jistě. Ale potřebuju tě vidět. Je to naléhavé.“

Odmlka. „Takže sis rozmyslela to, že mě už nikdy nechceš vidět?“

Úplně zapomněla, jak dokáže být Cruz jedovatý.

„Prosím, Cruzi. Potřebuju tvou pomoc.“

Odmlka. Počítala vteřiny. U pěti promluvil. „Tak jo.“ Jenže to vůbec neznělo jistě.

Ze srdce jí spadl takový kámen, že snad málem prorazil podlahu. „Nevolala bych, kdyby to nebylo důležité!“ šeptala celá vyděšená, že neudělá to, oč ho požádá. Co pak? Neměla žádný plán B.

„Kde teda? V klášteře?“ Hlas mu zněl obezřetně, jako by očekával, že to s její žádostí nebude jen tak.

„Ne!“ Zaplavila ji panika. „Tady ne. Potkáme se třeba… U parku na ulici Rampart je benzínka s malým obchodem.“

„Myslíš to vážně?“ zeptal se pochybovačně.

„Ano,“ vydechla a ohlédla se přes rameno, protože měla dojem, jako by místnost měla vlastní oči a uši, jako by ji někdo sledoval. Zachvěla se, zničehonic byla studená jako led. „Nikdy v životě jsem nic nemyslela vážněji.“

V tu chvíli to zaslechla.

Zvuk kroků.

Se srdcem v krku pomalu vrátila sluchátko do vidlice a opatrně, aby se znovu nekopla do palce, se ukryla do temného kouta za dveřmi, hned vedle knihovny.

Zatajila dech, zvuk kroků se blížil, srdce jí bušilo mimo jeho rytmus.

Nechoď sem. Prosím, prosím, prosím…

Pak téměř automaticky popadla kliku dveří a držela. Kroky mezitím došly ke dveřím a zastavily se.

Cítila, jak kliku někdo z druhé strany tiskne.

Lucia napnula svaly a držela kliku ze všech sil.

Tlak povolil.

Ona však ne. Stále kliku pevně držela.

Kdosi se znovu pokusil otevřít.

Pot se jí řinul po čele, dlaně měla úplně mokré. Klika jí maličko podklouzla, ale udržela ji.

Z druhé strany dveří uslyšela znechucené odfrknutí a pak se tlak uvolnil.

Lucia se kousla do rtu. Nehýbala se.

Jenže znovu zazněly kroky. Odcházely chodbou. Kterým směrem asi?

Lucia měla v hrdle vyprahlo jako na poušti. Nervozitou se potila po celém těle.

Troufne si odejít, vystrčit hlavu z kanceláře sestry Charity? Co kdyby ji někdo přistihl?

Ne! Ne, nikdo tě nesmí vidět, jinak se nesetkáš s Cruzem! Čas letí.

Odpočítala šedesát vteřin a už už otevřela dveře, když zaslechla tiše klapnout jiný zámek.

Co?

Odkud se to ozvalo?

Prudce otáčela hlavou a hledala zdroj hluku.

Znovu zaslechla tiché kroky, ale tentokrát vycházely z druhé strany hlavních dveří do kanceláře sestry Charity, z předpokoje, kde měla stůl recepční Eileen Mooreová.

Ach, bože na nebesích!

Ať je to kdokoli, bude za pár vteřin uvnitř. Už není čas přeběhnout místnost a snažit se zamknout dveře! Navíc už není možné držet kliku jako předtím. Tedy pokud nechce být odhalena.

Lucia usoudila, že nemá jinou možnost než se pokusit o útěk. Snažila se ze všech sil upokojit své napjaté nervy, posečkala půl vteřinky a pak, přesně když slyšela, jak kdosi sahá na kliku hlavních dveří, otevřela zadní východ a vyklouzla ven. Zavřela za sebou zcela nehlučně.

Vyrazila jako šipka. Prchala chodbou, kroky lehké jako motýlí křídla, lem hábitu tiše šustil po podlaze.

Odbočila za roh v okamžiku, kdy zaslechla, jak se dveře, jimiž právě vyběhla, znovu otevírají.

Vetřelec tedy bude vědět, že nebyly zamčené.

Přijde na to, že někdo byl uvnitř.

Kristepane!

Lucia jen doufala, že se dokáže dostat pryč dřív, než si ten dotyčný, ať je to kdokoli, uvědomí, že tam byla ona. Rychle vyslala k nebesům bleskovou modlitbu, vybíhala po schodech, a když se dostala na podestu a běžela do dalšího patra, zaslechla znovu ten hlas, hlas zla, zlověstný chrapot, tak hlasitý jako vždycky.

Ssssssttt.

Tentokrát ho nebude poslouchat.

Tentokrát prolomí kletbu, která ji tak krutě mučí.

Tentokrát možná někomu zachrání život, ale v duchu už viděla fotografie, černobílé momentky ženy ve svatebních šatech, jak svírá utahující se smyčku kolem krku, ústa se jí pohybují pod závojem, jako kdyby byla ryba na suchu, která se z posledních sil snaží dostat vzduch mezi žábry, které již nefungují.

Je pozdě?

Plna obav se ohlédla, ale neviděla nic než temnotu.

Ssssst! syčel hlas démona a v tu chvíli začala chmurně odbíjet půlnoc.

Přes melodický zvuk zvonů k ní však z temných chodeb doléhala plíživá ozvěna syčivého obscénního chechotu.

45. kapitola

Montoya nemohl spát.

Případ mu ležel v hlavě, a dokonce i po dlouhém milování s Abby sebou házel a obracel se z boku na bok, protože nemohl uklidnit svou mysl natolik, aby usnul.

Naposledy se k ní obrátil, a když ji objal kolem pasu, Abby spokojeně vzdychla a zavrtala si zadeček do jeho slabin. Tím jen dosáhla toho, že měl znovu erekci.

Ucítila ji a ospale zašeptala: „Už ne, detektive. Náš mrňousek se brzy probudí.“

„No jo, ale můj mrňousek má zájem.“

„Vyřiď mu, ať si dá voraz.“ Odtáhla se od něj a zhluboka povzdechla do polštáře, a tak se znovu převalil a přesvědčoval se, že musí zpomalit, pořádně se zamyslet, pokusit se trochu ty vraždy rozmotat.

V zorném poli stál určitě Clifton Sharkey kvůli svému mizernému alibi na dobu vraždy Camille Renardové. Odpřisáhl, že lhal jen proto, aby se chránil, bál se prý, aby se do něj policisté nepustili, když byl doma sám – a má záznam v rejstříku.

Také Frank O’Toole zůstával pod drobnohledem. Fakt, že se schovával za otcovým černým oblekem a právnickým titulem, ničemu nepomáhal a Montoya na to nemínil brát ohledy.

Otec Thomas Blaine se měl vrátit do města nazítří. Montoya se s ním chtěl setkat hned brzy poránu v jeho kanceláři.

A pak tu byl ještě otec John.

Opravdický? Vstal fakt z mrtvých, zatraceně?

Nebo ho někdo jen napodobuje?

Montoya cítil, že vrah, ať je to kdokoli, s nimi hraje nějakou hru, že vražda prostitutky mohla být míněna jen jako zástěrka, která je měla svést ze správné cesty.

Kde sakra jsou chybějící svatební šaty? Má nějaký význam, že dvě oběti, jeptišky, byly adoptovány ze sirotčince svatý Elsinor? Na rozdíl od Grace Blancové, pouliční holky.

V případě byla velká spousta otázek, na něž zatím neznal odpověď.

Zítra večer se koná ve svatém Elsinoru dobročinná dražba.

Montoya se jí měl v plánu zúčastnit.

Zaslechl šramot.

Že by se probudil malý?

Naslouchal, už měl jako správný otec vypěstované doslova radary.

Ne. Byl to Cruz. Zřejmě se probudil, protože potřeboval na záchod. No jistě. Slyšel spláchnutí a pak zatracený Cruz prošel chodbou a zadními dveřmi ven.

Montoya pohlédl na digitální budík.

Dvanáct hodin sedmnáct minut.

Co se kruci děje?

Vylezl z postele právě ve chvíli, kdy se ozvalo bublání Cruzova harleye, vzápětí zahvízdaly pneumatiky.

Montoya přešel k zadním dveřím a vykoukl ven. Spatřil už jen zadní červené světlo Cruzova motocyklu, bliklo krvavě červenou barvou jako oko umírajícího Kyklopa. „Hej!“ křikl, ale už bylo pozdě, rachot uhánějící motorky v dálce pomalu utichal.

Otočil se, aby se vrátil do domu, a téměř vrazil do Abby. Mhouřila na něj oči, celá rozcuchaná. „Co se děje?“ zívla.

„Taky bych rád věděl,“ pokrčil rameny a zavřel dveře. „Zatraceně rád bych to věděl.“

Zazubila se na něj. „Můžu ti koupit panáka?“ provokovala.

„Trošku pozdě, ale…“ Významně zvedl obočí.

„Ale…?“ protáhla podobně jako on.

Popadl ji a zvedl do výšky. Překvapeně vypískla: „Ty jsi mizera, Montoyo!“ Ale smála se.

„To tedy ano, milostivá, a mám v úmyslu vám předvést, co to obnáší.“

„Kristepane, ušetři mě kydů, co vedou manžílci, když jim stojí,“ chichotala se a on ji políbil poněkud drsněji než obvykle, přitiskl jí rty na krk a divoce zavrčel. Chechtala se jeho drsňáckým způsobům a vzápětí se spolu svalili na postel, zatímco Cruz uháněl na motorce bůhvíkam.

Cruz čekal pod poblikávající zářivkou u pumpy.

Lucia měla zpoždění.

Nebo vůbec nepřijde a jen ho tahala za fusekli.

Ne, to se mu nezdálo. Zapálil si poslední cigaretu, zmačkal krabičku a rozhodl se, že jí dá ještě pět minut. Ani o chviličku víc.

A potom co?

Prostě odjede?

Ani omylem, hošánku. Lucia je v rejži. Hezky počkáš.

Byl sám ze sebe znechucený, dlouze vtáhl dým a přesvědčoval se, že ať se děje, co se děje, je to jeho poslední pokouření. Přestal s tím už před lety a nedávno si po dlouhé době koupil balíček cigaret kvůli Lucii. Poté, co ji znovu spatřil, byl poněkud vykolejený.

Blbý důvod.

Pumpa měla otevřeno. Nonstop provoz. Stojany i kasu obstarával poďobaný kluk v pletené čepičce a kombinéze se jménem Al vyšitým na kousku látky připevněném mezi ramenem a zipem. Podle Cruzova odhadu mohlo být Alovi tak devatenáct, možná dvacet, ale přesto seděl s hlavou skloněnou k mobilu a psal do něj jako puberťák, nicméně byl k dispozici komukoli, kdo by přijel a potřeboval by natankovat.

Cruz mlčky kouřil, vnímal tep energie města – přestože v něm byl objektivně klid – uprostřed noci.

New Orleans nikdy nespal. Společně s vlhkostí, těžkým vzduchem, který cítil na kůži, a záplavami neonů v okolních ulicích zde existoval i spodní proud energie, která tepala těsně pod povrchem noci. Neviditelná, ale citelná.

Na červenou zastavilo auto, starý chevrolet, který rachotil a vrzal, i když vůz stál, osamělý řidič za volantem na chvilku zalétl pohledem k pumpě. Jenže naskočila zelená a Chevrolet Nova se odkodrcal pryč.

Cruz pohlédl na hodinky a zacinkal klíči v kapse kožené bundy. Kde kruci ta holka je?

Koutkem oka zahlédl pohyb. Pustou silnici přecházela nějaká žena.

Kdyby na ni nečekal, nepoznal by ji. Lucia na sobě měla džíny, tričko s dlouhým rukávem a propínací svetřík, vlasy spletené do copu přehozeného přes rameno, velký batoh na zádech. Lucia Costová vypadala spíše jako studentka na výletě než žena, která se docela nedávno zavázala ke slibu čistoty, protože se chtěla stát jeptiškou.

Zašlápl zbytek camelky a přivítal ji u motorky. Chromované trubky a černý lak se leskly tak, že vypadaly v záři poblikávajících zářivek mokré.

„Ahoj,“ prohodil a snažil se, aby to znělo jakoby nic, přestože mu stačil jediný pohled a měl zrychlený tep. „Co se děje? Co provádíš?“

„Utíkám,“ prohlásila a blýskla po něm nervózním úsměvem, který mu rval srdce.

„Z kláštera,“ konstatoval.

„Jo.“

„Jak ses dostala ven?“

„Všechny víme, jak se dostat ven. Není to vězení, opravdu, ačkoli v poslední době…“ Nervózně se ohlédla přes rameno. „Můžeme někam odjet?“

„Kam jako?“

„Někam, kde by se dalo v klidu mluvit.“

„V jednu v noci?“

„Pokud je teď tolik hodin, tak ano.“ Velkýma hnědýma očima si ho prohlížela a on usoudil, že nemá co ztratit. „Jasně,“ přikývl a přemýšlel, kam tohle sakra povede. „Naskoč si.“

Čestným způsobem by bylo požádat Cruze, aby ji odvezl na autobusové nádraží, sdělit mu, že ho už nikdy nechce vidět a vyzvat ho, aby ji nesledoval. Lucia si to v nonstop bufetu uprostřed noci dobře uvědomovala.

Jenže to by jen vedlo k dalším problémům.

Vyprovokovalo by to další lži.

A zlomená srdce.

Navíc by ve skutečnosti zmizet nedokázala.

Ne, musí provést svůj spěšně zosnovaný plán. Ano, jsou v něm mezery, to věděla, ale spolehne se na Boha, že ji všemi úskalími provede.

Musí Cruze oklamat.

A pak odčiňovat své hříchy jako šílená.

Prosím, pomoz, modlila se v duchu a poté lovila mastné hranolky z loužičky kečupu v košíku na krevety. Cruz našel bufet na okraji města, kde bylo jako po vymření.

Nad dlouhým umakartovým pultem s kovovým okrajem a řadou prázdných stoliček potažených umělou kůží se líně otáčely lopatky větráku. Jediná číšnice, štíhlá černoška, doplňovala pomalu okorávající nabídku dezertů pořádnými kousky limetkového zákusku se šlehačkou, drobenkového jablkového, banánového se šlehačkou a georgijského broskvového – pokud se dalo věřit nápisům na krabičkách vyskládaných na pultě.

V lokále to čpělo přepáleným olejem a cibulí a vznášel se v něm proužek kouře, který Lucia viděla vycházet průchodem mezi pultem a kuchyní. Za pověšenými hrnci a pánvemi si všimla otevřených dveří na parkoviště.

Kuchař v zástěře pocákané od oleje si dal pauzu od smažení a postával ve stínu, ramenem opřený zvenku o rám dveří, a rychle zhluboka kouřil. Spolu s ním tam stál i kuchtík, opíral se o koště a také si zapálil.

Cruz a Lucia seděli v rohovém boxu v zadní části dlouhé úzké budovy, daleko od velkých oken ze zrcadlového skla s výhledem na dálnici. Lucia dojídala zbytky krevetového košíčku a Cruz si svého cheesburgeru příliš nevšímal, zato si dával už druhé pivo.

Lesklé černé vlasy měl rozcuchané, v očích barvy hodně tmavé čokolády se mu usadil podezíravý výraz. Nepatrná jizva přes obočí jí připomněla nehodu, která ji málem stála život. Dnes vypadala nějak výraznější.

„Takže ty odcházíš z kláštera a myslíš si, že bude nejlepší utéct potají?“ divil se a při pohledu na ni přimhouřil oči.

„Ano.“

„Proč?“

„Kvůli těm vraždám. Není tam… bezpečno.“

„Myslíš si, že vrah půjde po tobě?“

Chtěla mu povědět o vnitřním hlase, o svém strachu, o tom, jak se cítila být nucená následovat příkazy tajemného hlasu, ať by byly jakékoli. Jenže ze sebe nedokázala dostat ani slovo – nechtěla vypadat jako naprostý blázen.

Cruz věděl dost o jejím mimosmyslovém vnímání, respektive prokletí – ať se to označuje jakkoli. Nic jiného než prokletí to nebylo.

„Tys našla mrtvoly?“

Přikývla.

„Jak?“

„Já… byla jsem vzhůru. Myslím, že jsem něco slyšela. Vlastně pořádně nevím, jen jsem prostě vycítila, že se něco děje.“ Což tedy hodně špatně vystihovalo naléhavost, kterou pociťovala, nutkání jít, kam ji vedla její mysl, neústupnost, s níž ji syčivý hlas pobízel.

„Tos byla ty, kdo poslal mobil Camille Renardové na policii, že?“

„A jéje. Ty… o tom víš?“

„Dal jsem si dvě a dvě dohromady. Narazil jsem na tebe u pošty a pak jsem náhodou zaslechl, jak bratr někomu telefonuje, že se mobil objevil.“

Přikývla. Nemohla lhát. „Nechala ho u mě. Pro jistotu. Bála se, že by ho mohla najít sestra Charity. Měla BlackBerry…, pak… pak ji zabili a… nevěděla jsem, co si počít.“

„Byly jste si blízké.“

Vzpomněla si na Camille a zaplavil ji nesmírný smutek. „Ano.“ Pohlédla mu do zvědavých očí. „Svět není jen černobílý, nemá barvu řeholního roucha. Jsou v něm odstíny šedé a Camille se pohybovala výhradně v těchto barvách. Někdy čistá jako sníh, jindy černá jako hřích, nejčastěji někde mezi. Ale ano, byla jsem jejím blízkým člověkem a šíleně mi chybí.“ Bojovala s přívalem slz a rychle mrkala.

Cruz odvrátil pohled a dopil zbytek piva.

„Udělala jsem chybu, když jsem si ho dál nechávala, a tak jsem ho poslala na policii.“ Zavrtěla hlavou a pohlédla ke dveřím. „Měla jsem jim ho dát hned.“

„Asi by to zjednodušilo situaci.“

Přišlo dalších pět zákazníků a na rozdíl od Cruze a Lucie, kteří mluvili potichu, se chovali halasně, asi byli opilí, a zapadli do boxu v přední části lokálu. Byli to tři svalnatí hoši s vyholenými hlavami v tričkách přiléhajících k tělu, bez rukávů, aby vyniklo jejich tetování. Doprovázely je dvě ženy. Jedna v minisukni, punčochách a kraťoučkém tričku, druhá v letních šatech a kovbojských botách.

Jakmile se usadili, přiloudala se k nim číšnice a naškrábala si na lísteček jejich objednávky prošpikované otázkami a vtípky, smíchem a žádostí jednoho muže o „rundu“ piva.

„Radši nealko,“ poprosila dívka v kovbojských botách a její kamarádka se rozesmála, protože chlapci ihned kroutili lesklými hlavami.

„Proč teda já?“ zeptal se Cruz, jakmile obrátil pozornost zpět k Lucii. „Když sis byla tak zatraceně rozhodně jistá, že na mě už nikdy v životě nechceš ani pohlédnout?“

Zamrkala a poprvé tento večer promluvila upřímně. „Věděla jsem, že přijdeš.“

„Klika, že jsem ještě vůbec tady.“

„Já vím.“ Přikývla a ucucávala brčkem poslední zbytky neslazené limonády.

„Co teď?“

„Chci, abys mě odvezl.“

Tím ho dostala.

„Myslím to doslova. Přemýšlela jsem o tom. Chci do Houstonu. Co pak dál, to si rozmyslím.“

„Co v Houstonu?“

„Hlavně tam není svatá Markéta.“

„Porušuješ řeholní sliby.“

„Nevím. Asi. Arcidiecézi se nebude moc líbit, že jsem utekla uprostřed noci a nikomu neřekla ani slovo. Zavolám tam, až se rozední. Uděláme si dostatečně dlouhou přestávku, abych sestře Charity dala vědět, že jsem v pořádku a že jsem nebyla unesena ani… ani nic jiného,“ dodala a pomyslela na sestru Camille a sestru Asterii.

Možná by snad nemusela dotáhnout svůj úkladný plán do konce. Napadlo ji, že by mohla třeba Cruze přemluvit, aby ji někam odvezl a nechal ji tam. Jenže bylo něco takového reálné? Kdyby s ním strávila víc času, dotýkala se ho nebo ho třeba znovu políbila, byla by schopna nechat ho jít? Dokonce i teď se jí hlavou honily nejrůznější myšlenky a snad by si to i rozmyslela.

Ne…, původní plán je nejlepší řešení.

„Musím jít ještě na záchod,“ oznámila.

„Já taky.“

„Tady je jen jeden,“ namítla. „Společný.“

„Dámy mají přednost.“ Dopil pivo. „Já zaplatím.“ Vyskočil a ona se k němu bleskurychle přitočila, vystoupila na špičky, objala ho kolem pasu, prsty mu nenápadně zasunula do kapsy bundy a přitom ho zlehka políbila na rty.

„Díky, Cruzi,“ prohlásila. Viděla, v jakém je šoku. Nahmátla kroužek s klíči. Sevřela ho do dlaně a pak od něj poodstoupila a spěchala chodbou.

Díval se za ní, ještě když otevírala dveře na toalety. Prosím, prosím, ať ty klíče hned nehledá!

Srdce jí tlouklo až v krku, vešla do kabinky, spláchla a vycházela ve chvíli, kdy Cruz nechával bankovky na stole. Vyschlo jí v krku, potily se jí dlaně a měla dojem, že se topí ve vlastní věrolomnosti.

Panenko Marie, pomoz mi!

Když vycházela ze dveří, potkala ho na chodbě. V tmavých očích se mu zablýsklo.

On to ví!

Málem se jí podlomila kolena.

K jejímu překvapení ji popadl, objal a přitáhl těsně k sobě, cítila jeho tělo na svém. „Doufám, že víš, co děláš,“ vydechl těsně u jejích rtů. „Protože já jsem si zatraceně jistý, že to nevím.“ Než se stačila odtáhnout, políbil ji. Tvrdě. Ihned se mezi nimi rozhořel vášnivý plamen. Cítila lehké škrábání jeho vousů a slabý pach piva a cigaret.

Touha, která mu přivedla krev k varu, prostoupila i ji.

Chci tě! znělo jí hlavou.

Na okamžik úplně ochabla, pocítila chvilkovou lítost, otevřela ústa a dovolila mu, aby ji políbil. Náhle se celý svět zastavil, zmizel, neslyšela hluk z lokálu a vnímala jen tlukot svého srdce, touhu, která jí vířila v žilách.

Ne, ne, ne! Jenže nepřestávala. Nemohla.

Když konečně zvedl hlavu a pohlédl jí do očí, plál mu v nich oheň. Oslepující. Všude po celém těle cítila pálení, vnímala zrychlený tep svého srdce.

Ochraptělým hlasem podotkl: „Není to hřích, když jsi porušila slib.“

„Já… závěrečný jsem ještě nesložila.“

„Lucie, přemýšlej o tom.“

Srdce jí doslova krvácelo a na okamžik ji napadlo, jestli ho vůbec někdy přestala milovat. Dlouhá léta se přesvědčovala, že k němu cítila takovou přitažlivost jen kvůli tomu, že byl její studentská láska.

A teď…?

Jenže milovat ho by bylo hloupým činem nejvyššího kalibru.

S námahou polkla, cítila se provinile jako nikdy, protože věděla, že ho zneužívá, podobně jako ženy, jimiž opovrhovala, a špitla: „Budu, Cruzi.“ Ačkoli myslela vážně, že by porušení slibu zvážila, už se ve skutečnosti rozhodla. Věděla, že by nedokázala a nemohla posoudit jeho skutečnou otázku. Pro ně dva budoucnost neexistuje. Už to věděla. On to bude vědět za pár minut.

Pustil ji a vešel na toaletu.

Lucia nečekala ani vteřinu. Popadla batoh, hodila si ho na záda a běžela k zadním dveřím kolem kuchtíka, který vysypával koš do popelnice u parkoviště. Ve vzduchu cítila pach vylouhované kávy, hnijící zeleniny a ryb.

Jenže Lucia zápach téměř nevnímala, přebíhala parkoviště a přesvědčovala se, že to zvládne. Dokáže ukrást motorku, dokáže ji řídit, aniž by sjela do příkopu nebo nabourala jiné vozidlo.

Je to jako jezdit na kole – když se to jednou naučíš, nikdy to nezapomeneš! Tak to alespoň kdysi tvrdil její bratranec Juan.

Ach, pane Bože, doufala, že Juan snad aspoň jedinkrát věděl, o čem mluví!

Už se potýkala s klíči, už se natahovala k motorce. Srdce jí bušilo jako blázen, ruce se potily tak, že málem klíčky upustila.

Dělej, pospěš, honem, povzbuzovala se. Na motorce jela naposled před dávnými lety a tenkrát to byla malá bratrancova honda, s polovičním výkonem, ne tahle Cruzova šílená mašina.

Žilami už jí koloval pouze adrenalin, přehodila nohu přes sedačku, nastartovala a vyrazila. Harley zavrčel, pneumatiky zakvílely na asfaltu, a když vyrazil vpřed, zůstaly za ním černé čáry.

Cruzova helma odletěla z řídítek, rachotila za ní a kutálela se po parkovišti.

„Hej!“ zazněl za ní mužský hlas. Ohlédla se a viděla Cruze, jak stojí rozkročený, ozářený zezadu světlem z bufetu, se širokými rameny, až příliš sexy. Jako kdyby mu konečně došlo, že Lucia opravdu odjíždí a opouští ho, vyrazil k marnému pronásledování, běžel za ní a celou dobu ji volal jménem.

Pozdě.

Lucia sklonila hlavu, motor zaburácel. Přeřadila rychlost a motorka vjela do díry v asfaltu, nadskočila, a když najela na silnici, srovnala se. Lucia maličko zpomalila a vzápětí přidala plyn.

Do toho! Zvládneš to, připomínala si, ale raději se rychle pomodlila pro případ, že by Bůh poslouchal.

Přední světlo jasně svítilo a dusná louisianská noc ubíhala dozadu, vítr Lucii svištěl kolem uší, cop za ní vlál a kroutil se jí za hlavou jako dlouhý černý had.

Motorka hřměla kolem parku a Lucia si připomínala, že musí dodržovat pravidla silničního provozu, nepřekračovat rychlost a neriskovat, že ji zastaví policie. Musí se dostat na dálnici. Pak může harley pořádně rozjet na plný plyn a uhánět, jak říkal její bratranec, jako ďábel s větrem o závod.

Odbočila za roh, projela na oranžovou a zamířila k severozápadu.

Pohrávala si s ní bujná fantazie nebo opravdu slyšela přes hřmění silného motoru harleye sykot zrůdného smíchu?

Se srdcem v krku si přikázala nemyslet na umírající jeptišku s hrdlem lemovaným krvavými kapičkami, jak leží na lůžku z lesklého kovu, krev jí kane na potrhané šaty a pod závojem září rozmazaný obličej.

„Sssst!“

„Dej mi pokoj!“ zakřičela do ohlušujícího větru. Spatřila šipky ukazující směr na dálnici a přidala plyn, aby nechala New Orleans a Cruze Montoyu navždy za sebou.

46. kapitola

No tak jsem se vyspala s manželem, pomyslela si Valerie. A co má být?

To přece není žádná věda, ne?

Proč z toho má tedy tak fantastický zážitek? Jako kdyby se její život vychýlil z osy.

Prokristapána, začíná uvažovat jako nějaká potřeštěná hrdinka ze seriálu pro puberťáky. Přestaň! nabádala se v duchu a převalila se na bok.

Slade ležel na břiše, ruce složené pod zmáčknutým polštářem, hlavu otočenou směrem k ní. Přes hýždě měl halabala přehozené zmačkané prostěradlo. Spal tvrdě, tiše pochrupoval, v obličeji uvolněný výraz, opálená pleť v kontrastu s bílým povlečením. Přes oči mu padal pramen vlasů a černé dlouhé řasy mu spočívaly na tvářích. Při pohledu na něj se jí sevřelo srdce jako kdysi. Prohlížela si široká ramena a prohnutí páteře, pevné svaly pokryté hladkou zlatavou kůží.

Proč mu tak dlouho odolávala?

Co je špatné na tom, když se člověk zamiluje do vlastního manžela?

Obzvláště tehdy, když ho předtím sama falešně obvinila a potom se ukázalo, že nic neprovedl.

S ospalým zasténáním se převalil na záda, čímž se vyprostil zpod pokrývky a odhalila se jeho výrazná erekce.

„Hltáš mě pohledem?“ zeptal se hlasem ochraptělým od spánku.

„Ty jsi vzhůru?“ podivila se a nemohla si pomoct, aby ji od hlavy k patě nezalil ruměnec.

Pomalu roztahoval koutky málem od ucha k uchu. Už mu rašilo tmavé strniště. „Zamlouvá se ti, co vidíš?“

„Ty jsi nenapravitelný!“

„Miluju, když na mě mluvíš policejním žargonem.“ Svalil se z postele a přitulil se k ní – stejně nahé, jako byl sám –, objal ji okolo krku a přitiskl svá ústa k jejím.

„Kristepane…“

Nepřestával ji líbat a tlačil ji pozpátku do malé koupelny, natáhl se ke sprše, otočil kohoutkem, a ještě než se voda ohřála, strčil Val malými dvířky přímo pod rozstřikující se proud. Zaječela, on se rozesmál, a než se teplota vody zvýšila, rozohnila se i Val a krev jí tepala v žilách, zatímco ji hladil po mokré kůži. Vzal si mýdlo, umyl ji, líbal a tiskl k dlaždicím na stěně, kde si ji opřel, nadzvedl přímo na svou erekci a bez potíží se do ní zasunul, zatímco je skrápěla voda.

Pod pramínky vody ze sprchové růžice zamrkala a zalapala po dechu ohromená, jak hluboko do ní vnikl, z plic jí vyprchal veškerý vzduch, kluzká ňadra od mýdla tiskla k němu.

„Ach,“ vzdychla. „Ach, panebože, Slade!“ vykřikla, když ji zaplavila první vlna orgasmu. Svíjela se, křečovitě sebou zmítala, cítila jeden uvolňující záchvěv za druhým, tiskla se k němu, paže ovinuté kolem jeho krku, nohy kolem boků, a on jen přirážel s dechem stejně zrychleným jako ten její. Zády klouzala po vlhké stěně s dlaždicemi. Uvnitř celá tála a zarývala mu prsty do ramen.

Znovu ho ucítila hluboko v sobě.

A znovu.

A znovu.

Dokud nezavřela oči a nevydala ze sebe hluboký hrdelní zvuk, který ani nepoznávala jako svůj hlas.

„Panebože,“ zasténal a zachvěl se, zvrátil hlavu, všechny šlachy na šíji se mu napjaly, ejakuloval do ní, ztuhl a svaly mu náhle ztvrdly na kámen.

Několik vteřin je omývala voda. Pomalu se jim uklidňoval dech. Dívala se mu přímo do očí, vpíjela se do jeho zamženého pohledu, sledovala, jak mu kapičky kanou z vlasů a ze špičky nosu.

„Ty jsi neuvěřitelná,“ vydechl a Val se rozesmála.

„Všechnu práci jsi odvedl sám.“

„Bylo mi potěšením, madam.“

„Říkala jsem přece, že ty buranské způsoby rančerů na mě neplatí.“

Rozesmál se, stále ji držel, zůstával v ní. „Ne? Panebože, strašně rád bych viděl, co by se stalo, kdyby na tebe něco platilo! Asi bych dostal infarkt.“

„To snad ne… Jen si představ, o jakou zábavu bychom přišli!“ Políbila ho vášnivě na ústa, zatímco je stále smáčela sprcha. Potom se od něj pomaličku oddělila a sáhla pro ručník. „Pár dní, a jaký rozdíl!“ Vzpomínala na začátek týdne, kdy jí nějaký vetřelec vnikl do domu v době, kdy stála pod proudem vody ve sprše.

„Hej!“ Popadl ji za ruku. „Pokud jde o noc…“

„Zatraceně super skvělá, no ne?“ provokovala.

Neusmál se. „Jo, to jo. Jenže předtím… mělas noční můru.“

„Stejnou jakou mám už léta. Měla jsem ji jako malá a pak na dlouho zmizela a zase…“ Na chvilku se zamyslela, ale nechtěla příliš hluboce přemítat o příšerách ze svého podvědomí. „Vrátila se.“

„Kdy?“

„Když jsem přijela do New Orleans,“ přiznala, ale už nedodala: Když jsem tě opustila a odjela z Bad Luck.

„Chceš o tom mluvit?“

„Ne.“ Tím si byla jistá. Přemítání o snu by jen otřáslo klidem duše, který společně nalezli, všechno by se zničilo. „Možná později.“

„Opravdu?“

„Ano.“ Pohlédla mu zpříma do očí. Na řasách se mu stále leskly kapičky vody. „Až nastane správný čas.“ Vyprostila se mu ze sevření a soustředěně si vymetla z hlavy všechny vzpomínky na noční můru.

Jakmile se utřela a přehodila přes sebe župan, postavila na kávu a vypustila ven dychtivého psa. Teplé louisianské slunce začalo ohřívat další den. V hlavní budově se svítilo a ptáci již cvrlikali, nicméně na ulicích nebyl téměř žádný provoz – zkrátka víkend.

Slade si na sebe natáhl jen džíny s nízkým pasem a vešel do kuchyně. „Mohla bys dneska mít kliku,“ zamrkal.

„Myslím, že jsem si ji už vybrala.“

„To spíš já. Ale co kdybych tě vzal někam na snídani? Třeba k řece na typické neworleanské koblížky beignets? Dokonce bych si dal i nějakou tu podivnou kávu – však víš, takovou, po které na severozápadě všichni šílí.“

„Myslíš laté?“

„Třeba. Nebo tak něco.“

„Jasně, ale nejdřív tady mám pár povinností. Dej mi chvilku, pomůžu Freye a pak vyrazíme…“

Zazvonil jí telefon. Zvedla ho. Číslo volajícího neznala, ale stejně to zvedla. „Haló?“ Bo zakňučel, aby ho pustili dovnitř, a kávovar bublal.

Nic se neozývalo.

„Haló?“

Sevřelo se jí srdce.

„Je tam někdo?“

„Jsssi dalšší na řadě,“ syčel příšerný hlas. „Neunikneššš.“

Když slunce začalo vystupovat na východní oblohu a pruhy šedavého světla se natahovaly jako prsty ulicemi a průchody New Orleans, Montoya našel svého bratra venku. Cruz seděl na zadní verandě, Hershey mu ležel u nohou, potlučenou motocyklovou helmu vedle sebe, hořící cigaretu, kterou nekouřil, mezi prsty.

A k tomu všemu z něj táhlo jako z palírny.

Nikde v dohledu neměl motorku, což bylo podezřelé. Patrně ji prohrál v celonočním pokeru.

„Potíže?“ zeptal se Montoya, zatímco Hershey vyskočil a třel se mu o nohu, aby ho drbal.

„Nic, co bych už neznal,“ vzhlédl Cruz a povzdechl. „Ty vado, já jsem to posral…“

„Chceš o tom mluvit?“

„Krucinál, ne!“

Montoya se posadil na schůdky vedle něj a čekal. Cruz zašlápl nedopalek podpatkem a váhavě se pustil do vyprávění o uplynulé noci, naštvaný na sebe jako nikdy.

Sestra Charity byla velmi rozčilená.

Dnes ráno chybějí dvě jeptišky? Dvě?

Spěchala chodbou, sukně hábitu jí šustila, korálky růžence chřestily o sebe, lem sukně se dotýkal podlahy.

Ach, svatá Marie, Matko boží, stůj při mně.

Prohledali okolí kláštera i cely, ale sestru Lucii ani sestru Louise nikde nenašli.

Kde mohou být?

Zmítala se v obavách, svíral se jí žaludek, žluč jí stoupala do krku a v duchu zalétala na temná místa obývaná snad samotným Luciferem. Nechoď tam, plísnila se v duchu, když naposled procházela pokojem sestry Lucie. Byl prázdný, její věci byly pryč, postel pečlivě ustlaná.

Pokoj sestry Louise byl přesným opakem. Vypadal velmi obydleně, otisk jejího těla na matraci byl jasně viditelný, prostěradlo zmačkané, pokrývka shozená na zemi. Jenže na dotek byla postel studená. Chladná jako smrt.

Charity se sevřelo srdce. Do duše jí pronikl strach a měla pocit, že i koutky očí se jí svírají, jako by je k sobě stahovaly neviditelné nitky.

Díkybohu, pomyslela si. Nikde se nenašly žádné mrtvoly.

Možná odešly.

Společně.

Rozdíl ve vzhledu jejich pokojíků byl pouhým indikátorem jejich odlišných povah.

Možná je odsud odehnal strach. A jaký podíl toho strachu může připsat sobě, když kolem nich neustále pobíhala jako kvočna nebo je hlídala jako jestřáb? Kdyby byla laskavější, vedla je moudřeji, kdyby v ní vítězila spíše láska nad upjatostí, možná by je nyní nehledala.

Odpusť mi.

Časné ranní hodiny strávila na modlitbách, hledala je a přesvědčovala se, že propadá zmatku bezdůvodně, že divoké bušení jejího srdce je pouze přehnaná reakce. Nyní si však byla jistá. Veškerá její pravidla – zvýšená bezpečnost, nové zámky a policejní hlídky pravidelně projíždějící kolem svaté Markéty – nebyla k ničemu.

Přešla do své kanceláře a uvědomila si, že má na záznamníku zprávu. Informace na displeji uváděly, že ji dostala pár minut po páté hodině ranní, což byla doba, kdy v kanceláři nikdy nebývala.

Stiskla tlačítko pro přehrání a uslyšela hlas, který poznala, hlas, za který se modlila, aby ho ještě někdy slyšela.

„Velebná matko, tady Lucia. Lucia Costová. Chci, abyste věděla, že jsem v pořádku. Odešla jsem dnes nad ránem z kláštera a mířím do nového života. Jsem si vědoma toho, že mé zprávě nemusíte věřit; možná si myslíte, že jsem vám ji zanechala pod nátlakem, ale prosím, věřte mi, jsem v bezpečí. Bůh s vámi. I svatá panna Maria Milosrdná.“

Cvak.

Nahrávka skončila.

Sestra Charity se zabořila do křesla a ještě dvakrát si zprávu přehrála, přesvědčovala se, že v dívčině hlase neslyší žádný přídech úzkosti, že sestra Lucia nelže.

Kam odešla?

Proč nic neřekla?

Protože má plné zuby tvého mentorování.

Protože se bála.

Protože nechtěla, aby ji našli.

Sestra Charity sklopila hlavu, cítila v sobě každičký rok z těch šedesáti sedmi, což v žádném případě neznamenalo, že je stará, ujišťovala se, ale tohoto rána byla unavená. Bolely ji klouby a cítila se na sto let, jako „vykopávka“, což bylo označení, které nejednou zaslechla pokradmu vyslovené novickami. Zatím ještě ne dinosaurus, za něhož ji považovala sestra Irene.

Opřela se lokty o desku stolu, bleskla rychlým pohledem na portrét papeže a pomodlila se k Bohu o radu a pomoc. S pokorou. S obavami. Nevěděla, co si počít.

V duchu slyšela hlas Boží.

Jdi za svým srdcem, Charity, mé dítě. Znáš přece pravdu. Víš, co musíš učinit. Buď poslušná, přesto ostražitá. Pevná, přesto laskavá. Věř sama sobě i lidem kolem tebe. Věř ve mně a v mého Syna i Ducha svatého. Věř ve Svatou Trojici.

Když zašeptala tiché amen, uvědomila si, že má oči naplněné slzami a že pláče hořem i radostí. Měla vlhké tváře, slané kapičky kanuly na desku psacího stolu.

Ze všech sil se snažila vzpamatovat. Její zármutek nemůže zastínit víru; strach nemůže zmařit její odvahu. Ona, služebnice Boží, musí vytrvat.

Přesto se jí chvěla ruka, když sahala po telefonu a vytáčela číslo farního úřadu ve svatém Elsinoru. Ačkoli nebylo ještě ani sedm, kdosi telefon zvedl, patrně kvůli tomu, že se měla večer konat dobročinná dražba, kterou tamější farnost plánovala již přes rok.

Když ji konečně spojili se sestrou Georgií, Charity se přiměla zašveholit pár zdvořilostních frází a roztomilostí, které jen předstírala, a úplně před sebou viděla velebnou matku Georgii ze sirotčince, bez čepce, šátku i hábitu. Sestra Georgia byla moderní žena, jeptiška pevně oběma nohama zakotvená ve druhém tisíciletí, a přesto v hloubi duše byla ve svém vystupování stejně stálá a ve své víře stejně pevná jako Charity.

Musela taková být.

Oběma se dostalo tvrdých lekcí od sestry Ignatie, s níž společně žily ve svatém Elsinoru jako sirotci. Georgia i Charity vyrostly v jeho rozpadajících se zdech, z nichž se nyní, poprvé za téměř dvě stě let, vystěhují všichni obyvatelé a bude se připravovat plánovaná demolice.

Jaká ironie!

„Co pro tebe tedy mohu udělat?“ zeptala se Georgia, jakmile měly zdvořilosti za sebou.

„Chci mluvit s otcem Thomasem,“ promluvila Charity a pomyslně vyrazila na zteč. S Georgií byly jako soutěživé sestry, vždy se snažily jedna druhou přetrumfnout.

„Teď momentálně tady není. Ale ráda mu vyřídím vzkaz.“

To se vsadím, že mu ho vyřídíš. „Bývá ve svatém Elsinoru vůbec někdy?“ zeptala se Charity a nedokázala skrýt mírně kousavý podtón svých slov.

„Je to zaneprázdněný muž. Boží dílo není nikdy dokončeno.“

„Toho jsem si velmi dobře vědoma,“ přikývla a usoudila, že musí Georgii prozradit, co se děje. „Doufám, že zváží možný odklad dražby,“ přistoupila k hlavnímu tématu, byť věděla, že žádá o nemožné. „Máme zde u svaté Markéty… problém. Další z mých novicek zmizela…, tedy, možná vlastně dvě. Myslím, že by nebylo vůči zesnulým uctivé pořádat jakékoli společenské akce.“

Nastala dlouhá pauza a pak se z druhé strany linky ozval povzdech. „Chápu,“ pronesla překvapivě ochotně Georgia. „Jenže už je pozdě. Pozvánky jsou rozeslané, vstupenky prodané, hotelový sál zamluvený, dodavatelé zajištění, jakož i všechny dámy z farnosti, které podstoupily tradiční útrapy s přípravou občerstvení a večeře. Ach, Charity, obě víme, jaká bude odpověď otce Thomase. Je mi to líto.“

„I mně, Georgie.“ Nemělo cenu vyvíjet další nátlak. Georgia její návrh smetla ze stolu ještě dřív, než jej vůbec předestřela otci Thomasovi, ať už je kdekoli.

No jistě.

„Nejsem si jistá, zda bude sbor schopen vystoupení.“

„Ale jistěže bude. Za své ztracené sestry. Za našeho Pána. Vím, že se nacházíš v období nesmírných potíží, Charity, ale dražba se koná pro dobro právě toho místa, které jsme tolik let nazývaly domovem. Dostaví se i sestra Ignatia, Bůh žehnej jejímu srdci. Otec Thomas ji osobně přiveze, ačkoli bude mít pochopitelně asistentku.“

Jak stará je Ignatia, žena, která ji pomáhala vychovat, a přesto ji děsila do morku kostí? Devadesát pět? Sto? Možná je ještě starší. Před šedesáti lety to byla nešťastná čtyřicátnice a léta navíc její zahořklou a téměř krutou povahu dozajista nezlepšila.

Podle názoru matky představené sestra Ignatia víc dětí děsila, než by jim pomohla.

„Bude to velkolepé,“ dodala Georgia s povzdechem, jako debutantka před prvním plesem.

„Když to říkáš…,“ zašeptala Charity, ale ani na okamžik tomu nevěřila. Rozhodně to dobré být nemůže, když dvě její novicky byly prohlášeny za mrtvé – zavražděné zde, na posvátné půdě svaté Markéty – a dvě další se pohřešovaly.

„Určitě. Uvidíš.“

Charity se dlouze zhluboka nadechla a zavěsila. Prsty přejížděla přes ohlazenou omšelou stolní desku, srdce ji tížilo jako balvan.

Proč je podrobena takovým zkouškám?

Pohlédla na kříž pověšený na zdi nade dveřmi. Ježíšovo vyhublé tělo bylo vyřezáno do tmavého dřeva, ale i tak byly jasně vidět jizvy jeho ran, trnová koruna, hřeby vyčnívající z dlaní a nohou.

Jak si vůbec kdy mohla myslet, že její bolest je nějak významná, když pomyslela na jeho krutý úděl? Pokřižovala se, zavřela oči a zašeptala několik modliteb.

Pak narovnala záda a znovu uchopila sluchátko.

Tentokrát aby zavolala policii.

47. kapitola

Montoya se přiřítil na stanici. Bral schody po dvou a mířil přímo do Bentzovy kanceláře, aniž se obtěžoval nechat zbraň u svého pracovního stolu nebo v rychlosti popadnout šálek kávy v kantýně.

Dnes ráno si odpustil běhání a byl celý žhavý se s někým pohádat.

Zbytek oddělení ožíval a Bentz si právě četl e-maily. Policisté spolu klábosili, cinkaly klíče, zvonily telefony, bzučela klimatizace, přicházela víkendová směna. Do toho se mísily i pachy – čerstvá káva s leštidlem na parkety, spálenina z přetížené kopírky a vyčpělý pot, který zde přetrval od posledního zatýkání.

Součást koloritu.

„Musíme najít harleye mého bratra!“ oznámil Montoya, rozčilený na nejvyšší míru. „Momentálně asi míří na severozápad po desítce, někam k Houstonu nebo do Texasu, Arkansasu nebo Oklahomy, zatraceně! A kočíruje ho naše korunní svědkyně!“

„Zpomal,“ uklidňoval ho Bentz a mávl rukou směrem k židli u rohu stolu. „O čem to krucinál mluvíš?“

Montoya zůstal radši stát a vybral si místo u okna. „Můj zparchantělej bratříček,“ procedil Montoya mezi zuby a bylo vidět, jak mu krev vře v žilách. „Posranej idiot!“ Pohlédl na Bentze a varoval ho: „Nezkoušej to na mě s nějakým vtípkem, že je to dědičný nebo tak.“

A vzápětí se pustil do vyprávění příběhu, který mu před několika hodinami vylíčil Cruz na verandě u zadního vchodu do jeho domu. Vysvětlil, že Lucia Costová, tedy sestra Lucia, která s Cruzem na střední škole chodila, mu ve značně pokročilé hodině zavolala a poprosila ho o pomoc, protože ještě pod rouškou noci chtěla uprchnout z kláštera. Nechtěla narazit na sestru Charity ani na nikoho jiného, podle svých slov byla vyděšená, pak mu ukradla motorku a Cruz kvůli ní musel dojít k Montoyovi domů pěšky. Přiznala se i k tomu, že poslala poštou na policii mobil Camille Renardové – na znamení kajícnosti nebo tak něčeho. Cruz tomu možná věřil, avšak Montoya nikoli.

Jenže Cruz byl pěkně naštvaný. Mohl puknout vzteky, že z něj udělala pitomce. Než se vrátil domů jako zpráskaný pes, zastavil se v několika barech na Bourbon Street a počkal, až se Montoya vzbudí, aby mu mohl sdělit své skvělé novinky. „Poslední, co viděl, bylo zadní světlo mířící podle jeho podezření k dálnici. Jediné, co objektivně ví, je, že mířila na západ a zmínila se o Houstonu, ale to mohla být lež, krucifix! Co když to otočila do Kalifornie, New Yorku nebo třeba na Yukon, kurva? Do prdele!“ Vztekle kopl do Bentzova kovového odpadkového koše, udělal do něj špičkou boty důlek, pak si zoufale zabořil ruku do vlasů a nejraději by bratrovi zakroutil krkem. „Pitomec!“

„Dávej bacha na poškozování kanceláře. Jde o státní majetek.“

„Z tohohle koše přímo čiší, že byl vyrobenej nejmíň v pětašedesátým roce!“ A z jeho vzhledu usuzoval, že už si do něj někdo párkrát kopnul.

Montoya si všiml, že Bentze nepohání stejná zloba, která rozvířila krev v žilách jemu.

Zeptal se totiž klidně: „Dals oficiální hlášení hlídkám?“

„Jo.“

„Fajn, protože máme další problém.“

„Ještě není ani devět a už se to hezky valí,“ povzdychl Montoya a hněv z něj už trochu vyprchal. „O co jde?“

„Dnes ráno volala matka představená od svaté Markéty. Oznámila zmizení Lucie Costové, ačkoli Lucia údajně zavolala s tím, že je v pořádku, myslím si, že tvůj bratr to právě potvrdil. Jenže není sama, kdo se pohřešuje. Zmizela ještě další novicka. Louise Cortezová.“

„Kurva práce!“ Montoya prudce zvedl ruku a rázoval před stolem sem a tam.

„V klášteře jsou už dvě policejní jednotky. Čekal jsem jen na to, až se ukážeš, abychom tam mohli taky zamířit.“

Montoya se okamžitě obrátil k odchodu. „Neuvěřitelné. Za minulý týden jsem byl uvnitř kostela víckrát než za posledních deset let.“

Bentz si posměšně odfrkl a natáhl se pro bundu a pouzdro se zbraní, kterou ještě zkontroloval, zda v něm dobře drží. „Ber to tak, že máme kliku. Mohl na nás třeba spadnout barák.“

„Jo,“ ušklíbl se Montoya. „Máme fakticky z prdele kliku!“ Vyšel z kanceláře jako první, vracel se směrem, odkud přišel, těžké boty mu duněly na schodech. Málem vrazil do policisty, který před sebou strkal muže s pouty na rukou chodbou do místnosti určené pro výslechy. Zatčený páchl, jako by se vyspal ve vlastních zvratcích, měl slepené vlasy, poškrábaný obličej plný uhrů, pomrkával, zatínal zuby a skřípal jimi.

Jednoznačně absťák. Zřejmě narkoman.

Montoya si zapsal půjčení služebního vozu a vyšel ven. Slunce svítilo, ale začínaly se shlukovat stále větší vrstvy mraků, ve vzduchu byla silně cítit vlhkost. Co se to s těmi jeptiškami u svaté Markéty děje? Vzpomněl si na ztracené svatební šaty a seznam novicek a jeptišek, které někdy v životě trávily dobu v sirotčinci svatý Elsinor.

Na seznamu bylo i jméno sestry Louise Cortezové.

Jméno sestry Lucie Costové se tam nevyskytovalo.

Lucia žila.

Pokud šlo o Louise, měl vážné pochybnosti.

„Musíme toho chlapa dostat,“ prohlásil, když Bentz vklouzl na sedadlo již značně vyhřátého služebního auta a zapnul si pás.

„Čím dřív, tím líp.“

Montoya šlápl na plyn a řítil se městem. Provoz nebyl nijak hustý, vždyť byla sobota ráno, a trasa poměrně jednoduchá. Bentz mu pověděl, že získal zprávu o rodině Grace Blancové – bratr žil v Duluthu v Minnesotě, matka už se konečně vzdala snahy zvládat mrazivé severní zimy, a tak se natrvalo odstěhovala do Miami. Oba Graceini nejbližší příbuzní byli z hrůzného zvratu v životě Grace šokováni a zpráva je nesmírně zarmoutila.

Montoya zaparkoval kousek od zadních dveří do katedrály. Všiml si věží tyčících se vzhůru, které jako by probodávaly šedavá břicha mračen kupících se nad městem. Katedrála působila temně a chmurně, žádní farníci nepřicházeli ani neodcházeli, žádné jeptišky nemířily do garáže pro auto, aby odjely do nemocnice nebo do svatého Elsinoru, žádný kněz se nezastavil k rozhovoru s procházejícími chodci.

Ne. Obrovská budova působila pochmurně a zlověstně, prázdná pevnost, která nebyla nijak vstřícná, stěží se dala označit za útočiště pro utrápené duše.

Když tohoto rána přecházel trávník k zadní bráně, všiml si, že přes vchod není natažená žlutá policejní páska, v okolí neparkuje dodávka televizního štábu ani zde není nikdo z koronerova úřadu, žádní vyšetřovatelé.

Alespoň prozatím.

Nedalo se odhadnout, co najdou, až začnou hledat.

Objeví tělo Louise Cortezové nebo zmizela navždy podobně jako Lea De Luca a nyní možná i Lucia Costová?

Pokud šlo o Louise, měl Montoya špatný pocit. Opravdu špatný.

„Policie vydala Camillino tělo,“ oznámila Valerie. Odložila mobilní telefon a zaplavila ji mrazivá vlna. Seděla na místě spolujezdce ve Sladeově náklaďáčku, vraceli se z typické neworleanské snídaně složené z koblih beignets a kávy s mlékem, kterou si dali v nízké rozlehlé restauraci ve Francouzské čtvrti. Posadili se pod pomalu se otáčejícími větráky, naslouchali šumu hovoru a sledovali, jak se Mississippi líně valí k moři.

Kolem říčních břehů kroužilo vodní ptactvo, drobnější opeřenci poskakovali po chodníku a doufali, že se dočkají drobečků.

Slade naléhal, aby na snídani nakonec jeli, takže když Val zavolala Rickovi Bentzovi na policii, pomohla Freye se snídaní a nádobím v penzionu a setkala se s policistou, který přijel sepsat její výpověď, souhlasila.

Jakmile vyšla z domu do příjemného šumu města, ihned se jí zlepšila nálada a přestala se neustále zaobírat syčivou výhrůžkou.

Jsssi dalšššííí. Dýchavičná pauza. Neunikneššš.

Se Sladem o tom v průběhu celé dlouhé doby strávené mimo její domov nemluvili. Odsouhlasili, že toto téma bude tabu a užívali si společně tráveného času. Téměř to připomínalo období jejich první zamilovanosti.

Jenže, jak si připomínala, když náklaďáček vjel do díry v silnici a nadskočil, tohle bylo období číslo dvě.

A mírumilovné ráno, které se jim podařilo nastolit, se zase rozbilo na kusy, protože Valerii zavolali z pohřební služby, čímž ji postavili zpátky na pevnou zem, do kruté reality drásající její duši, reality, že její sestra byla zavražděna a stala se obětí psychopata, jehož žízeň po krvi zůstávala stále neukojena.

Když si uvědomila všeobecnou nespravedlnost, musela zatnout zuby. Co je ten úchyl zač a jak ho krucinál chtějí chytit a vrazit do vězení, až zčerná? Chtěla pomstu, chtěla, aby ten hajzl za své činy zaplatil, a byla naštvaná, že ho zatím nenašli.

Pokud to není ta svině O’Toole, kněz porušující celibát, kdo tedy? uvažovala roztržitě. Slade zrovna dupl na brzdu, aby pustil přes silnici ženu s kočárkem, a vzápětí odbočil na St. Charles Avenue. Na jedné straně široké ulice míjeli park Audubon, na druhé viděli kruhový nájezd k  Univerzitě Ignáce z Loyoly, jedné z budov, které vypadaly jako středověké pevnosti postavené z červených cihel. Vedle budovy Loyolovy univerzity byly dokonale udržované trávníky vedoucí k obrovské budově ze světlých cihel, jež byla součástí Tulanovy univerzity, takzvaného „Harvardu Jihu“ podle některých jejích přátel, kteří ji absolvovali. Věděla, že i přes nepopiratelnou krásu kampusu to bylo diskutabilní, ale budiž. Prohlížela si klenutá okna a upravený trávník.

Dvě školy, do nichž Camille nebude mít šanci nastoupit.

„Poslyš,“ začal Slade, když odbočil do vedlejší ulice směřující k penzionu Briarstone. „Dnes večer na tu aukci nemusíme.“ Celý den si dělal starosti, už od ranního telefonátu.

„Nenechám si ji ujít za nic na světě. Všichni, kdo jsou jakkoli zapletení do tohoto případu, tam budou.“ Znovu pomyslela na otce Franka O’Toola. Ukáže se tam? „A Camille by určitě chtěla, abych tam šla.“

„To nemůžeš vědět.“ Pomalu brzdil na kraji silnice naproti její garáži.

„Což je problém, ne?“ pousmála se. „Nikdy se to nedozvím.“

„Takže co máme?“ zeptal se Bentz, když s Montoyou odnášeli opečená žebírka z bufetu pár bloků od policejní stanice. Našli si lavičku, kde mohli mluvit, obírat kosti, sledovat přicházející bouři a celkově si nechat ubíhat pracovní den.

„Myslíš krom velkýho kulovýho?“ Montoyova nálada se nijak zvlášť nezlepšila. Celé hodiny strávil hovory s jeptiškami, s nimiž se už oba znali natolik, že jim klidně mohli posílat vánoční pohledy, snažil se prorazit dokonalý obranný val kněží a dostat se na kobylku matce představené. To vše je oba naprosto vyčerpalo. Bentz to dobře chápal, ale Montoya, vždycky vrtošivější „mladý býček“, to příliš neakceptoval. Sice se za léta společné práce trochu otrkal a takříkajíc „změkl“ – dost pomohla svatba s Abby a to, že se stal otcem –, avšak zůstával stále výbušný a impulzivní. Pracovat s Reubenem Montoyou byla vždycky výzva a vždycky to bylo napínavé. Bentz si pravidla přizpůsoboval k obrazu svému, Montoya je přímo porušoval.

Pochutnávali si na žebírkách, olizovali vazkou a voňavou omáčku a sledovali kachny na rybníku, jehož hladina začínala nabírat znepokojující odstín šedé, protože se v ní odrážely valící se mraky. Nějaká žena kachny krmila, shlukovaly se kolem ní, kvákaly a přímo si říkaly o drobty chleba.

Na opačné straně rybníka se jiná žena snažila venčit černého jezevčíka. Cukal se jí na vodítku, nejprve štěkal jako šílený na kachny a pak na veverku rychle šplhající po kmeni vysokého dubu.

„Přestaň, Charlie! Nech toho,“ plísnila psa vychrtlá žena na druhém konci červeného vodítka.

Charlie jí nevěnoval pozornost, bylo mu jedno, co žena křičí; připomínal puberťáka sedícího u nové videohry.

„Proč sestra Lucia vzala nohy na ramena zrovna včera v noci? Proč si vybrala právě tu hodinu?“ zamyslel se nahlas Bentz.

„Možná věděla, že se něco má stát Louise Cortezové. Byla přece první, kdo našel obě předchozí mrtvoly.“

„Myslíš, že do toho byla zapletená?“ zeptal se Bentz.

„Do těch vražd?“ Montoya dál okusoval žebro a zavrtěl hlavou. „Ani náhodou. Jenže mohla vidět něco, co ji dostalo do nebezpečné situace. Podle Cruze je trochu senzibil. Vycítí, co se děje.“ Montoya zavrtěl rukou i hlavou, jako by ve skutečnosti pojem mimosmyslového vnímání nechápal, ale Bentz věděl alespoň částečně, o co jde. Jeho manželka Olivia byla také požehnaná – nebo prokletá, jak se to vezme – trochou nadpřirozených schopností, i když se zdálo, že se už nějakou dobu neprojevují nebo jsou utlumené. Upřímně si přál, aby to tak zůstalo.

Bodl plastovou vidličkou do zelného salátu a téměř nevnímal příjemné voňavé koření ani sladkost medu v jeho nálevu.

„Sestra Louise, ta jeptiška, která zmizela, také jako sirotek žila ve svatém Elsinoru. Sice ji adoptoval manželský pár z Maine, ale vrátila se tam.“

„Sestra Charity podobné ženy vyhledává,“ konstatoval Montoya. V průběhu vyšetřování a výslechů se sestra Devota Arnessová podřekla, že matka představená je v neustálém kontaktu se všemi ženami, které se kdy v životě ocitly pod kuratelou sirotčince farnosti svatý Elsinor a nějakou dobu tam pobývaly.

„Ale Lucia Costová má rodinu.“

„Pokud je spojitost mezi oběťmi to, že žily ve svatém Elsinoru, tak bude v bezpečí.“

Bentz dojedl salát a zmačkal voskovaný papír od žebírek. „Lucia Costová to zřejmě nevěděla. Kruci, vždyť my jsme na to přišli teprve teď! Viděla jen to, že někdo vraždí její přítelkyně-sestry v Kristu.“ Vyhodil zmačkaný papír do koše.

„Víme, že Camille Renardová se zapletla s otcem O’Toolem. Jenže ty ostatní ne.“ Tohle vodítko, které mu neustále vrtalo hlavou, však bylo slepou uličkou, pomyslel si. Připomínalo mu veverku, kterou sledoval. Tu, která provokovala jezevčíka Charlieho. Skákala ze stromu na strom, ale neuspokojovalo ji to a znovu spěchala s elegantními pohyby huňatého ocásku přes trávník.

„Až na tu uprchlou jeptišku. Sestru Leu,“ promluvil Montoya, zakousl se do kukuřičného chleba a pak si setřásl drobečky z bradky. Zamračil se. Sled vlastních myšlenek se mu nijak nezamlouval.

„Jasně.“ Jenže to nestačilo. Napojení na otce Franka O’Toola nebylo dostatečně silné. I když se zapletl s Leou a Camille, co potom Asteria, Lucia a Louise?

Bentz měl v hlavě změť myšlenek. Dojedl oběd, dopil dietní coca colu a všechny zbytky vyhodil do popelnice. Přitom uvažoval o neplodném dopoledni, které nepřineslo nic nového. Uniformovaní policisté prohledali pozemky i budovy kláštera svaté Markéty, katedrálu i hřbitov, ale na nic nepřišli. Nic. Nada. Ani známka po zápase, žádná mrtvola, nic pokud jde o Louise Cortezovou. A kdo sakra mohl vědět, kde skončila Lucia Costová a Cruzův motocykl?

Sousedé jako obvykle neviděli ani neslyšeli nic neobvyklého. Otec Frank měl alibi – otce Paula. Noc strávili hovorem, prací na bohoslužbách a modlitbami, s nimiž skončili dlouho po půlnoci.

Louise mohla být unesena i ráno, takže O’Toole nebyl úplně mimo podezření, ale přesto…

Montoya obral maso ze žebírek, salát ignoroval a ještě si párkrát ukousl kukuřičného chleba a vzápětí všechno vyhodil do popelnice jako předtím Bentz. Společně se pak vraceli mlčky na stanici, každý pohroužen do svých myšlenek.

„Takže já souhlasím s otcem Thomasem. Myslím, že je naší povinností jít dnes večer na tu dražbu,“ trval na svém otec Paul. Znovu požádal sestru Charity, aby obešla novicky, jeptišky i personál, protože je chtěl uvědomit o všem, co je čeká, sdělit jim svou verzi povzbuzujícího projevu. Otec Paul se s klidným a vážným otcem Frankem O’Toolem po boku snažil přesvědčit všechny shromážděné, aby se věnovali své práci – vlastně Božímu dílu – jako obvykle.

Jako kdyby mohly.

Cožpak se zbláznil?

Po tom všem, co se zde událo?

Podle něj musí show pokračovat, ať se děje cokoli.

Sestra Charity naslouchala a souhlasně přikyvovala, byť její odhodlání navštívit dražbu sláblo a musela se nutit, aby zvedla koutky a přikývla i na tuto výzvu. Dělala to samozřejmě celý život, řídila se pravidly, uposlechla všech církevních příkazů, věřila ve Svatou Trojici, ve svou církev. Přijala fakt, že kněžími se mohou stát pouze muži a že většina těchto mužů jsou dobří bohabojní lidé, jejichž víra je neotřesitelná. Těch pár zkažených jablek – a zřejmě jich bylo mnohem víc, než si kdy myslela – špinilo dobré jméno instituce existující více než dvě tisíciletí, instituce, která zde zůstane do skonání věků.

Na námitky těch, kteří odmítali organizované náboženství coby nezdravé, zasahující člověku do lidských práv a názorů, jen mávala rukou. Pchá! Církev je dobrá. Lidé v ní jsou dobří.

Jenže otec Paul, který momentálně stál u oken, napínal její trpělivost do maxima tím, jak umanutě trval na svém, pokud šlo o jejich účast na slavnosti ve svatém Elsinoru.

Přes okenní tabulky bylo jasně vidět, že se venku chystá bouře; na nebi se shlukovala velká mračna. Podle předpovědi mělo začít pršet kolem čtvrté, bouře se měla v plné síle rozburácet kolem šesté, přesně v době zahájení slavnosti ve svatém Elsinoru.

Sestře Charity se sevřelo srdce. Milovala svatý Elsinor z hloubi duše a na nadcházející dražbu se upřímně připravovala ze všech svých duševních a fyzických sil, nesmírně se těšila, že se do oslav zapojí, a to nejen jako někdo, kdo v sirotčinci vyrostl, ale také jako členka církve.

Jenže události nabraly tragický, strašlivý obrat.

Když dvě novicky zmizely a dvě byly zavražděny, nepřipadalo jí příliš vhodné odejít z kláštera a účastnit se jakékoli formy večerní oslavy.

Proč ne? Co dobrého ti přinese, když zůstaneš tady?

V hrudi ji tížil hluboký smutek. Ačkoli jen velmi nerada viděla stěhování sirotčince ve svatém Elsinoru, jehož budovy byly odsouzeny k demolici, srdcem i duší upřímně pomáhala při jeho proměně.

Jenže jak bude sbor zpívat bez sestry Louise, to vskutku nechápala. Budou si muset poradit. Neochvějně věřila v Boha a v to, že na člověka naloží jen takové břímě, které dotyčný dokáže unést.

Otec Paul je vedl všechny v modlitbě, ale jeptišky a zaměstnanci kláštera stále bojovali s nervozitou; celé dopoledne byli jako na trní, když se prohledával klášter a jeho okolí, a vzápětí zase došlo k nevyhnutelným policejním výslechům.

Všechny ženy si dělaly jaksepatří velkou starost o sestry Louise a Lucii.

Matka představená sklopila pohled, uvědomila si, že si o sebe křečovitě tře ruce a zachytila varovný pohled otce Paula. Pomyslela si, že dnes je nesnesitelný a nesmlouvavý a vytváří tlak, když by stačilo být laskavý. Projevit pochopení.

Nedalo by se náhodou říct totéž o tobě, Charity? Cožpak jsi vždycky nevládla pevnou rukou? Cožpak jsi vždycky nestála u kormidla? Zatímco kněží mohli být admirály a pracovat s jistým odstupem, tys byla neochvějný vůdce, osoba ukazující směr všem jeptiškám na správnou cestu. Cožpak jsi bývala vždy laskavá? Projevovalas pochopení? Nebo se tvá nekompromisnost proměnila v  Achillovu patu, ve slabost, která tvou loď nakonec stáhne ke dnu? A kdo za to zaplatí? Ty? Nebo ženy, kterým jsi svěřila vesla, ženy, které sem přišly žít pod tvým vedením, které ti důvěřovaly, že je navedeš na přímou trasu, ano, právě ty mladé a nevinné, které jsi vyhledávala a přesvědčovala? Jsou skutečně tvými „sestrami“, Charity, protože jiné nemáš. Nikdy jsi neměla.

Polkla, protože se jí náhle vytvořil knedlík v krku, a prkenně se napřímila. Teď není čas na pohledy do minulosti ani na úvahy „co by bylo, kdyby“.

Znovu se zadívala na otce Paula, zoufalého kněze shánějícího své stádečko. Vedle něj stál otec O’Toole, bílý v obličeji a přepadlý. Na rozdíl od rozvášněného otce Paula procházel mladší kněz svými povinnostmi jen mechanicky, s mírně nepřítomným výrazem.

Zdálo se, že mysl otce Franka O’Toola je několik tisíc světelných let daleko.

48. kapitola

„Čistě pro pořádek bych rád vyjádřil názor, že to je velká chyba,“ upozornil Slade. Bojoval s kravatou, mračil se přitom do zrcadla a snažil se Val vymluvit nápad s návštěvou dražby ve svatém Elsinoru.

Jenže ona se nemínila nechat odradit.

„Já vím. Opakuješ to…, no, snad posté.“ Už měla na sobě černé hedvábné pouzdrové šaty a boty na podpatcích, vlasy vyčesané do uzlu na temeni hlavy. „Ukaž, uvážu ti to,“ nabídla se a upravila mu kravatu. Pak zachytila jejich odraz ve vysokém zrcadle, které měla opřené o zeď v rohu své ložnice. „Panebože, podívej,“ zazubila se do zrcadla. „Tohle se nám teda rozhodně nepodobá.“

„Poděkujme Pánu za drobné laskavosti,“ prohodil ironicky, ale také se do zrcadla zazubil – Val v dlouhých šatech černé barvy, protože držela smutek, on v tmavých kalhotách a bílé košili, s kravatou a v saku, učesané vlasy, dokonale hladce oholen.

Velký rozdíl od zaprášených džínů a vybledlých pracovních košil, které oba nosili na ranči. Ačkoli, jak si Val v duchu připomněla, měla sbalenou i malou tašku s baterkou, teniskami a převlečením. Dnes večer se v průběhu dražby chystala pořádně porozhlédnout po staré škole, zjistit si víc o svých skutečných rodičích a vůbec o tom, co se dozvěděla Camille, ať to bylo cokoli.

Sladeovi se o svém plánu nezmínila, protože nechtěla poslouchat jeho námitky. Ne že by neměl oprávněné obavy; od chvíle, kdy si naposled vyslechla syčivé varování, byla jako na jehlách. Z nějakého důvodu se proměnila v neodkladný cíl. Namísto Jsssi na ssezznamu slyšela Jsssi dalššší!

Dle Sladeových slov stoupala po příčkách pomyslného žebříčku popularity, alespoň z pohledu vraha, a pěkně ji to znervózňovalo. Skvělé. A k tomu ještě znepokojující fakt, že zmizely dvě další jeptišky. Už mluvila s Bentzem a ten ji informoval, že se pohřešují sestry Lucia a Louise. Zatím nebyly objeveny žádné mrtvoly a nikdo si není jistý, zda jsou živé či mrtvé – ale Bentz naznačil, že podle jeho přesvědčení sestra Lucia ještě žije.

Když o tom novém vývoji slyšel Slade, rovnou odmítl svou účast na dražbě, ale když prohlásila, že ona rozhodně půjde, ať už sama nebo s ním, byl přinucen k souhlasu. „V žádném případě tě tam nepustím samotnou!“ prohlásil a naprosto nebral v potaz její okamžitou poznámku, že tam přece budou stovky dalších lidí.

Vždyť docházelo k vraždám. Oběťmi byly ženy spojené se svatým Elsinorem a svatou Markétou.

Jeptišky, připomínala si, nechtěla k nim přiřadit ještě prostitutku, která byla také zavražděna. Tisk se snažil všechny vraždy propojovat, ale policie doposud nenaznačila, že je mezi nimi vzájemná souvislost.

Tak či onak to obyvatelům New Orleans na klidu nepřidávalo.

A popravdě řečeno jí také ne.

Na jednu stranu by nejraději vzala nohy na ramena, ale když se ke slovu dostal její vnitřní hlas bývalé policistky, byla hluboce odhodlaná toho zbabělého neviditelného úchyla vypátrat a dostat ho za mříže.

Slade se jí v zrcadle podíval do očí. „Ale vypadáš fakticky úchvatně,“ přiznal. „Poslyš, objednáme si jídlo domů a strávíme noc v posteli.“

„Ani omylem.“ Zatahala ho za kravatu. „Jdeme!“

„Miluju, když jsi panovačná,“ pronesl a popadl ji, přitiskl k sobě a přímo před zrcadlem ji vášnivě políbil.

„Ehm, ehm…, tím mě moc nepřesvědčuješ,“ zazubila se, když od něj konečně odtáhla hlavu a podívala se mu do očí. Na podpatcích byla téměř stejně vysoká jako on.

Téměř.

„Varuju tě, Houstone,“ zamrkala, a než ji stačil znovu políbit, vyklouzla mu z náruče a vyběhla z ložnice. Bo, který celý jejich dialog sledoval, ji následoval do obývacího pokoje. Všimla si, že se venku dalo do deště, velké kapky stékaly po oknech. „Letní bouřka,“ komentovala to nahlas.

„Zlé znamení.“

Ohlédla se přes rameno na Sladea vycházejícího z ložnice. „Já na žádná znamení nevěřím.“

„Že ne? Ale já jo.“ S těmi slovy sáhl po pistoli a strčil si ji za opasek. Pak si oblékl sako.

„Jdeme na církevní dobročinnou dražbu,“ připomenula mu.

Usmál se, ale v jeho výrazu nebyla ani špetka pobavení. „Přesně tak.“

Dovolali se jim těsně před pátou.

Cruzova motorka, nijak nepoškozená, v normálním stavu odpovídajícím jejímu stáří, byla objevena. Někdo ji zaparkoval a zamkl na autobusovém nádraží v Baton Rouge. Tam ji uviděl policista, ověřil si značku a zjistil, že byla hlášena jako ukradená. V odkazu našel Montoyovo jméno coby kontaktní osobu na neworleanské policii.

„Potřebujeme ji,“ řekl mu do telefonu Montoya. „Je součástí vyšetřování případu vraždy. Byla ukradena důležitým svědkem.“

„Podle papírů patří nějakému Cruzovi Montoyovi.“

„To je můj bratr.“ Montoya kolegovi celou historku ve stručnosti vylíčil a zařídil, aby harleye zajistili a převezli do garáží policejních techniků. Možná najdou nějaké vodítko, kam třeba Lucia Costová uprchla.

Zavěsil sluchátko a otevřel si na internetu trasy a jízdní řády autobusové přepravní firmy projíždějící Baton Rouge. Lucia mohla podle jeho odhadu dorazit na nádraží nejdříve okolo třetí hodiny ráno. Montoya tedy prověřil všechny odjezdy počínaje půl třetí. Přepravní společnost mu ověřila správnost údajů, sice jí to trvalo téměř hodinu, ale mezi možnými autobusy byl i dálkový do Houstonu s odjezdem v sedm.

Uprchla skutečně na západ?

Vlastně tomu nevěřil.

Jejím cílem bylo zneužít Cruze, ošálit ho, aby pak mohla hezky bezstarostně hrát svou hru. Takže ne.

Montoya se potil, popojel kousek na pracovní židli s kolečky a ověřil si, že klimatizace zase zlobí. Dražba ve svatém Elsinoru měla začít podle pozvánky za hodinu a on byl odhodlaný se tam vydat, prohlížet si obličeje v davu, zjišťovat, kdo všechno se jí účastní. Možná vrah ukáže svou tvář, ale možná také ne. Nicméně Montoya cítil v kostech, že vraždy Camille Renardové a Asterie McClellanové byly předem promyšlené, snad by tedy měl začít na prvním místě, kde se jejich cesty zkřížily, byť jen letmo, a tím místem byl sirotčinec svatý Elsinor. Spojení zde jasně existovalo, byť nebylo úplné, asi jako vlak, jehož vozy stojí na kolejích jeden za druhým, ale nejsou propojeny.

Takže některé z osiřelých dívek žijících ve svatém Elsinoru skončily jako jeptišky nebo novicky u svaté Markéty. Co je na tom divného?

Zvedl papírový kelímek, od rána mu uvnitř ještě zbylo pár doušků kávy, jenže byla studená a téměř jako by přešla do tužšího skupenství. Vyhodil kelímek do koše pod stolem a uvědomil si, že hluk na oddělení se zmírnil, protože většina zaměstnanců už dnes odešla.

Bentz však nikoli.

Montoya vstoupil do chodby a hned si všiml záře Bentzovy stolní lampičky pronikající otevřenými dveřmi kanceláře. Na podlahu chodby dopadalo měkké světlo.

Montoya strčil hlavu dovnitř a našel svého partnera s vyhrnutými rukávy, lokty na stole a pramenem vlasů spadlým do očí. Zapisoval si do žlutého bloku spoustu poznámek, ale momentálně upíral pohled na monitor počítače, který dělily na dvě poloviny portréty dvou obětí. Prostitutka Grace Blancová a na druhé polovině žena, kterou nejprve nepoznal. Fotografie místa činu mu připadala známá a oběť ležela ve stejné pozici, v jaké vrah zanechal Grace.

Kruci, zaklel v duchu, protože si uvědomil, že jde o fotografii Cherie Bellechampsové, jedné z obětí otce Johna z doby, kdy před deseti lety terorizoval město.

Obě ženy byly polonahé, zrzavé vlasy měly rozcuchané, oči mrtvé, kolem krku šarlatové jizvy tvořené hlubokými zářezy nepravidelně rozmístěných korálků – v případě Bellechampsové od růžence.

„Co z toho vyplývá?“ zeptal se a prohlížel si téměř shodné fotografie.

„Otec John,“ ucedil Bentz vztekle. „Nechtěl jsem tomu věřit, ale myslím, že je zpátky.“ Bentz hodil Montoyovi přes stůl list papíru. „Právě jsem dostal krevní skupinu ze spermatu nalezeného v Grace Blancové. A víš jakou? Shodnou se spermatem ze všech obětí otce Johna před deseti lety.“ Sáhl do zásuvky psacího stolu, našel balíček žvýkaček a mlčky Montoyovi nabídl. Když jeho partner odmítl, vybalil jednu z papíru a vsunul si ji do úst. „Není to sice DNA, ale stejně…“

„Doufal jsem, že je ten hajzl po smrti.“

„Nápodobně, ale podívej.“ Ukázal na obrazovku s příšernými záběry. „Vzhled místa činu je téměř totožný. Myslím, že to klidně mohl někdo napodobit, ale měl by nový vrah stejnou vzácnou krevní skupinu jako John?“ Zavrtěl hlavou.

„No, aspoň víme, kdo to je.“

„Fakt?“ Bentz cvakal propisovačkou. „Možná má zbrusu novou identitu, klidně i novej ksicht, sakra.“ Vytáhl ze složky fotografii vraha pořízenou před deseti lety. „Už jsem si dokonce vyžádal počítačovou zvětšeninu s úpravami. Jak by mu to slušelo s vousy, bez vousů, tmavovlasému, blond… Krucinál, kdo ví, jak teď asi vypadá? Do horoucích pekel s ním!“

Montoya si prohlížel starou fotografii a sevřel se mu žaludek. „Takže si myslíš, že právě on by mohl být jedním z kněží, s nimiž jsme mluvili?“

„Nebo nemluvili. Otec Thomas je nějak zatraceně nesmělý a Camille pracovala ve svatém Elsinoru v nemocnici. Víš, vsadím se, že když do toho pořádně zaryjeme, určitě objevíme nějakého lékárníka napojeného na svatý Elsinor. V tamní nemocnici přece mají různé léky.“

„Heleďse, i kdybys měl pravdu a otec John se vrátil pod nějakou novou identitou, nemůže mít i jiné otisky a určitě ne DNA – případně krevní skupinu.“

„No, jasně, to je právě ta bomba,“ připustil znechuceně Bentz. „Víš, jeho krevní skupina…“ Odfrkl si. „Shoduje se s dítětem sestry Camille. On je kurv…, teda…, zatrachtile, otec!“

Slade držel Valerii nad hlavou deštník. Přebíhali přes hotelové parkoviště na večeři, která byla součástí slavnostní dobročinné dražby.

Hotel postavili začátkem devatenáctého století a nedávno ho renovovali, takže získal svůj prapůvodní šarm. Obrovité bílé sloupy podpíraly široký vstup lemovaný okny, jež dosahovala do výšky přes dva metry. Každé okno lemovaly černé okenice a plynové lucerny, které svítily jako majáky v počínající bouři.

Hosté spěchali do hotelu chráněni deštníky a u hlavního vchodu se tlačili těsně k sobě, setřásali z pršiplášťů kapky a blýskali stejně tak nádhernými šperky jako úsměvy. Dorazil i televizní zpravodajský štáb, přenosový vůz parkoval na protější straně ulice a reportérka Brenda Convoyová s kameramanem zabírali příjezd hostů – nejrůznějších lidí počínaje starostou až po místní televizní hvězdičky, sportovní celebrity a podnikatele i podnikatelky, zkrátka všechny důležitější obyvatele Crescent City, jak se New Orleans přezdívalo, představitele kultury i obchodu. Proslýchalo se, že svou návštěvou akci poctí i Trey Wembley, syn jednoho z nejbohatších mužů ve městě a v současné době i populární hollywoodský herec.

Valerie si hořce pomyslela, že Brenda Convoyová si interview s ním dozajista nenechá ujít.

„Tyhlety věci nesnáším,“ zašeptal Slade a už si nervózně popotahoval kravatu, když se Valerie zdravila se sestrou Simone, která zde dělala hostesku.

Dnes večer na sobě měly jeptišky ze svatého Elsinoru a svaté Markéty tradiční hábity a sestra Simone nebyla výjimkou. Bělostný naškrobený šátek tvořil kontrast s rozevlátou černou látkou řeholního roucha, od pasu jí visel růženec z dřevěných kuliček.

„Ráda vás zase vidím,“ usmála se Simone.

„I já vás.“

„Takže tady máte.“ Simone podala Valerii velkou obálku s logem kláštera svatý Elsinor. „Najdete zde program i seznam předmětů přihlášených do dražby. Krom toho zde máte i své osobní číslo, abyste se mohla účastnit licitace – čistě pro případ, že byste našla něco, bez čeho nemůžete dál žít.“

„Děkuji vám!“ kývla Val, ačkoli neměla ani v nejmenším v plánu něco si v aukci zakoupit.

Udělala krok dovnitř, Slade jí držel dlaň na zádech, jako by ji strkal. Dostali se do proudu dalších hostů, prošli předsálím se zrcadly, všude samý mramor a květináče s palmami. Uprostřed stál masivní stůl a na něm působivá přehlídka tropických květin – anturií, strelicií a dalších; hrozny květů se přímo přelévaly v záplavách zářivých barev.

U paty velkolepého schodiště hrál smyčcový kvartet příjemnou hudbu. Schody pokrýval měkký koberec s květovým vzorem a vedl až do druhého patra, kde se rozdvojoval do chodeb. Schodiště s naleštěným mahagonovým zábradlím a bílými sloupky připomínalo nejkrásnější koloniální sídla.

V předsálí byly černobílé fotografie svatého Elsinoru vystavené na malířských stojanech, autentické doklady o stáří budov jasně naznačovaly, jak se v průběhu staletí měnil kostel, sirotčinec i jejich okolí. Stovky dětí a desítky učitelů, jeptišek a zdravotních sester i několik kněží byly zachyceny na starobylých momentkách, kratičkých okamžicích dávných časů.

Prošlo tudy tolik lidí, pomyslela si Val při prohlížení fotografií. Všímala si změny módy patrné na oblečení dětí, postupného výskytu telegrafního a posléze i elektrického vedení na fotografiích, růstu stromů, proměny vozidel na ulicích od kočárů a drožek až po Ford model T, postřehla velká auta s nápadnými zadními blatníky z padesátých let a pak stále štíhlejší tvary kapot.

Na jednom z novějších snímků, který podle typů automobilů odhadovala na šedesátá nebo sedmdesátá léta, uviděla štíhlé věže kostela a starý dub. Osamocená jeptiška oděná v tmavém řeholním rouchu se širokými rukávy natahovala prsty k ručce malého dítěte.

Val strnula, upřela pohled na obličej jeptišky na fotografii, mladý a zatím bez vrásek, přesto však nevlídný, se zlobným zábleskem v tmavých očích. Druhou rukou držela kuličky růžence a ze štíhlých prstů jí visel stříbrný křížek.

„Copak?“ zeptal se Slade.

Val se při pohledu na černobílou fotografii divoce rozbušilo srdce.

V duchu se jí před očima v bolestných ostrých střípcích míhaly obrazy z jejího dětství. Vzpomínala, jak vstoupila do přísných naleštěných chodeb svatého Elsinoru. Ztratila z dohledu maličkou Camille. V noci plakala, protože se jí stýskalo po rodičích. Přála si, aby se paní O’Malleyová vrátila a zachránila ji.

Před čím?

Val rychle pomrkávala a na chviličku si dokázala vybavit i známé pachy provázející její dětství:

Pasta na parkety.

Čpavek.

Saponát s vůní borovice.

Strach.

Zachvěla se.

„Jsi v pořádku?“ Sladeův hlas ji vrátil zpět do přítomnosti. Zachytil ji za loket a strkal pryč od strohé fotografie probouzející drásavé vzpomínky.

„J-jo,“ odpověděla Val, ovšem nikoli po pravdě, protože se zoufale snažila přijít na jiné myšlenky, vrátit se do tohoto rušného hotelu, zpět k večeru v jednadvacátém století.

Ještě naposled se ohlédla po stojanu s dotyčnou fotografií a zarazila se. Sevřelo se jí srdce a málem jí vypadlo z hrudi. „Počkej!“ zvolala a hleděla na mladou jeptišku na momentce. Když jí přidala léta, v duchu přikreslila vrásky a povadlejší pleť, k tomu ještě o něco nelítostnější výraz, vyvolaný desetiletími zklamání a nesmazatelně vepsaný do tváře, poznala v jeptišce sestru Ignatii v mladém věku.

Val měla nervy napjaté k prasknutí. Srdce jí bušilo jako o závod. Nebyla to pouze jeptiška, nebyla to pouze žena, která sevřela její pětiletou ruku silnými prsty s ostrými nehty a jejíž růženec připomínal malé Valerii stříbřitého hada, ale také netvor, jenž ji pronásledoval ve zlých snech – démon okupující její podvědomí, strašák přetvořený za dlouhá léta nočních děsů z kruté ježibaby ve stvůru s drobnými zoubky, svíjejícím se stříbrným růžencem a prsty s dlouhými pařáty.

„Panebože,“ vydechla, zamrazilo ji, až jí naskočila všude po těle husí kůže. Za ta uplynulá nekonečná léta prožívala děs a hrůzu kvůli jeptišce, která na ni křičela, bila ji pravítkem přes prsty a zdálo se, že si libuje v tom, když působí jiným bolest.

Val se zachvěla, přesvědčovala se, že je hloupá, vždyť tolik lidí v sirotčinci se k ní chovalo laskavě!

„Valerie?“ Sladeovi se v očích objevily obavy a stále jí pevně svíral loket.

„Jsem… jsem v pořádku,“ podařilo se jí ze sebe vymáčknout, a dokonce se přinutila k chabému úsměvu. Ve skutečnosti věděla, že zlé vzpomínky na dětství, ten strach a bolest, si uchová v paměti zřejmě až do konce života.

„Nemusíme tady zůstávat.“ Viděla, že se cítí rozpačitě nejen kvůli celkové situaci, ale že si o ni dělá vážnou starost.

„Povídám, že jsem v pořádku. Pojďme.“ Zamířila do jídelny. Usadili se k jednomu z mnoha stolů rozestavěných po rozlehlé místnosti a čekali, až se k nim připojí ostatní a číšníci jim přinesou nápoje. Mohli si dát i pivo nebo víno, ale jiné alkoholické nápoje v nabídce nebyly.

Než je obsloužili, přistoupil k mikrofonu otec Thomas, vysoký tmavovlasý muž s příjemným úsměvem a pronikavým pohledem, a představil sebe i své spolupracovníky na vyvýšeném pódiu.

Na kolečkovém křesle přivezli do sálu i sestru Ignatii, čestného hosta. Byla celá vrásčitá, záda ohnutá, hubený ztrhaný obličej protkaný vráskami, takže připomínala voskovou figurínu roztékající se dovnitř černého hábitu.

Toto je tedy žena, která způsobila tolik hrůzy za Valeriiných bezesných nocí? Tato drobná vysušená stařena v rouchu jeptišky? Jak je možné, že toto bídné stvoření dodnes dokáže pronikat do Valeriina podvědomí a způsobovat jí noční děsy?

Ignatia se nedokázala zvednout ze židle, a tak ji přímo v kolečkovém křesle postavili k jednomu ze stolků nejblíže pódia. Téměř se nehýbala, jen se choulila v křesle, háčkovanou pokrývku přehozenou přes nohy, na krku se jí houpal stříbrný křížek.

Dnes se možná svých nočních můr definitivně zbavím, pomyslela si Val.

Jakmile bylo kolečkové křeslo postaveno správně dle Ignatiiných rozmrzelých pokynů, připojili se otec Frank a otec Paul k otci Thomasovi u mikrofonu. Otec Thomas nadšeně vyzýval všechny přítomné k účasti na dražbě předmětů vystavených ve staré tělocvičně ve svatém Elsinoru. Darované předměty byly neuvěřitelně rozmanité – všechno, počínaje zájezdem pro dva do bungalovu na mořské pláži v Severní nebo Jižní Karolíně až po bělostné starobylé koncertní křídlo, zcela jedinečné, darovali Arthur a Marion Wembleyovi, dlouholetí občané New Orleans a farníci od svaté Markéty. Otec Thomas uvedl, že oba manželé Wembleyovi byli před více než osmdesáti lety také chovanci sirotčince ve svatém Elsinoru.

Po této inspirativní informaci vybídl všechny přítomné k modlitbě před jídlem.

Jakmile zaznělo závěrečné šeptané amen a většina hostů se spěšně pokřižovala, konečně se začalo obsluhovat.

Val neměla chuť k jídlu. Byla příliš rozrušená, soustředila se navíc na svůj záměr prohledat sirotčinec. Toto může být jediná příležitost k vypátrání matričních záznamů svatého Elsinoru a nalezení informace, která svedla Camille na její prokletou cestu. Zatímco se všichni budou zdržovat v tělocvičně na dražbě, Val se vyplíží – při troše štěstí nepozorována – do archivů a zjistí, kdo k čertu vlastně doopravdy je.

Byla si naprosto jistá, že její identita je nějak propojená s Camillinou vraždou; jen prostě nevěděla jak.

Nimrala se v salátu s melounem a garnáty. Měla pocit, jako když ji někdo sleduje, pozoruje každý její pohyb. Ale kdo v davu šesti nebo sedmi set lidí? Kdo z nich nespouští z Valerie zrak?

Cítila, jak se jí zježily vlasy. Ohlédla se.

Nevšimla si nikoho, kdo by ji nápadně sledoval.

Jenže jaké je lepší místo k úkrytu než v moři neznámých tváří?

49. kapitola

Montoya pozoroval dav v hotelové jídelně ze svého místa u bočního vchodu. Přes šest set lidí, všichni vystrojení jako ze škatulky a celí žhaví otevřít své peněženky na podporu nového sirotčince. V nikom z nich však nepoznával otce Johna.

Kolem prošel číšník s obrovskou stříbrnou mísou a zavadil o palmu, až zašustila. Špičatý list Montoyu švihl přes obličej, a tak se posunul trochu blíž k přední části místnosti, kde měl lepší výhled.

Jeden člověk z toho davu by mohl být vrah, pomyslel si.

Je ten zmetek opravdu mezi nimi?

Investoval do plastické operace, aby změnil vzhled?

Nebo je v převleku? Za koho? Kostým kněze při poslední vražedné kratochvíli by ho rozhodně prozradil. Takže…? Pohledem pátral v davu.

Všiml si několika dalších policistů v civilu, kteří se vmísili mezi přítomné, někteří dokonce nenápadně fotografovali nebo natáčeli skrytou kamerou, což bylo v dnešní době chytrých mobilních telefonů a kamer do kapsy velmi snadné.

Montoya zachytil Bentzův pohled a přikývl, když kněz – na farním úřadě neustále nepřítomný otec Thomas – stojící u mikrofonu zmínil Wembleyovy, manželský pár, který poskytl alibi otci Frankovi na noc vraždy Camille Renardové. Oddaní farníci Arthur a Marion věnovali pro dnešní večer štědrý dar – své milované křídlo značky Steinway.

Montoya si už zbožný manželský pár proklepl. Většinu pozemských statků ponechali na charitu, protože se nedávno přestěhovali z menší usedlosti na Mississippi o rozměrech nějakých dvanácti set metrů čtverečních do malého bytu v domě s pečovatelskou službou.

Montoya s nimi i mluvil. Poté, co většinu života strávili hromaděním materiálních statků, zajímali se nyní Wembleyovi více o svůj posmrtný život než o sbírku aut-veteránů, umění a svůj milovaný nástroj ve stylu Ludvíka XV. – ten věnovali do dražby.

A ještě něčeho si všiml, když navštívil stárnoucí manžele Wembleyovy v nemocnici, kde starý pán bojoval předem prohranou bitvu s kmotrou zubatou. Přestože hráli roli milujícího oddaného páru, vnímal Montoya cosi rušivého, jako by manželka nebyla na Arthurovi tak závislá jako on na ní. Montoya se přesvědčoval, že je to patrně kvůli postupně se zhoršujícímu zdraví pana Wembleyho, ale úplně to vlastně neakceptoval.

Téměř mu připadalo, jako když se v nemocničním pokoji Arthura Wembleyho vznáší lež a těsně v patách jí jde pravda a pronásleduje ji.

Nebo byl obětí své barvité představivosti a viděl faleš jen proto, že ji očekával?

Dnes večer jídelna doslova bzučela elektrizujícím vzrušením. Říkal si, že je to bohužel jen tím, že štědré a rozhazovačné duše jsou připraveny zaplatit daleko více, než je skutečná cena dražených položek; to vše pro dobrou věc. Jenže pak si uvědomil, že se tady děje ještě něco. V obrovském počtu zde byli zastoupeni i novináři a doufali v zachycení pokračování hrůzného příběhu spojeného s děsivými vraždami u svaté Markéty.

Senzacechtivé hyeny!

A fakt, že vstupenky na dražbu jsou beznadějně vyprodány, nepochybně nebyl jen důsledkem účasti pár místních celebrit, které věnovaly svůj čas na dobrou věc, ani důsledkem pocitu smysluplně investovaných peněz, ale zejména důsledkem skandálu spojeného se svatým Elsinorem.

Dvě zavražděné ženy žily v dětství jako sirotci v Elsinoru, byly nabídnuty k adopci právě z těchto budov, které mají být nyní prodány a zřejmě i zbourány. Novicka Camille Renardová byla těhotná, proslýchalo se, že se zapletla s otcem Frankem O’Toolem, pohledným knězem, jenž se dnešního večera také zúčastnil.

Zkrátka reklama zdarma, jakkoli se to může zdát odporné.

Ano, panovalo zde téměř hmatatelné napětí a částečně se to dalo připsat ohavným vraždám, které Montoya vyšetřoval.

Bylo to fascinující, ačkoli veřejnost díkybohu znala jen málo detailů o svatebních šatech, krvavých „náhrdelnících“, sirotcích, tajných náboženských obřadech a šílenci, jenž byl znovu na svobodě. Mrtvá prostitutka a deník jeptišky, který se čte jako průvodce zvráceným sexem, s tak konkrétními popisy, že málem přehlédl drobné čmáranice, které text doprovázely, poznámky, kterým nerozuměl.

Jsou důležité?

Pokrčil rameny, jako by mu někdo skutečně tuto otázku položil. Podivná čísla a symboly, srdíčka a šípy jako zašifrovaný speciální vzkaz, který má vypadat jako zamilovaná kresba. Vše obalené smrtí.

Bombastická záležitost, když se nad tím člověk zamyslí.

Sláva nazdar výletu, výletu, výletu,

nezmokli jsme už jsme tu,

už jsme tady.

Když pneumatiky dálkového autobusu zpívaly na povrchu silnice, Lucii vytanula na mysli slova dětské písničky. Kolikrát ji přezpívala a mávala k tomu rukama s dětmi v sirotčinci svatý Elsinor?

Povzdechla si, opřela si hlavu o okno a sledovala, jak za ním ubíhá noc. Dnes večer se koná dražba na získání prostředků pro nový sirotčinec. Napůl litovala, že tam není, ovšem druhá polovina jejího nitra toužila být znovu s Cruzem.

Jsi pitomá!

Část tvého života spojená se sirotčincem a samozřejmě i s Cruzem je u konce.

Autobus byl téměř prázdný. Krom Lucie v něm seděla dvě řady za řidičem stará žena se zhruba osmiletým dítětem, které jí spalo v náručí. Žena už také podřimovala. Vzadu se rozvaloval asi dvacetiletý mladík s jizvou přes celou jednu tvář a zřetelným tetováním na mohutných pažích. Pohodlně se opíral, sluchátka iPodu v uších, oči zavřené.

Lucia seděla uprostřed autobusu, na protější straně přes uličku.

Dnes večer si znovu oblékla normální šaty, vlasy měla ostříhané nakrátko – o což se postarala sama, protože v klášteře ukradla nůžky. Na cestu se mohla vydat díky sestře Camille, která jí krom svého mobilu nechala i peněženku plnou stodolarových bankovek. Bylo jich tam přesně padesát.

Pro Lucii doslova pohádkový poklad. Okno vedle ní se zamlžilo, jak si povzdechla, protože si vzpomněla na Camille, když jí peníze dávala.

„Pro strýčka Příhodu,“ špitla jí Camille, když strkala tlustou koženou peněženku do kapsy Luciina hábitu pouhé dva dny předtím, než ji zavraždili. „Bůh možná chce, abychom se vzdaly pozemských statků, ale rozhodně nechce, abychom byly hloupé.“

„Ale kde jsi k tomu přišla?“ zalapala po dechu Lucia a chtěla peněženku Camille vrátit.

„Na tom nezáleží,“ pokrčila Camille rameny, ale úsměv jí z tváře zmizel. „Myslím, že někteří by prohlásili, že to jsou peníze za mlčení.“ Stiskla Camille ruku. „Ale boháči, víš, lidi jako Marion Wembleyová, tomu říkají dar.“

„Na co?“

Camille se znovu zazubila. „Na zajištění toho, aby jejich budoucnost nebyla nikdy zničena. Aby některá tajemství nikdy nevyšla na povrch,“ dodala záhadně s rozpustilým úsměškem. „Prostě si je vem, jo?“

„Nemůžu.“

„Tak mi je schovej. Prosím.“ Oči jí posmutněly. „Možná je budu potřebovat.“

Lucia těžce polkla a pomalu kývala, přestože si byla vědoma, že poněkud křiví své hodnoty a páchá jakýsi nejasný hřích. „Jenom na chvilku…“

A nyní je Camille mrtvá, zavražděná, a Lucia zahodila všechny sliby, které kdy dala. Peníze použila na to, aby mezi sebe a Cruze položila co nejvíce kilometrů.

Zavřela oči a přemítala, kde se ocitne ráno.

Její trasa vedla cik cak bez přesného cíle.

V Baton Rouge nasedla do autobusu směr západ a na sobě měla přesně to, v čem byla oblečená, když opustila Cruze. Jakmile autobus překročil státní hranici do Texasu a zastavil na prvním nádraží, koupila si jízdenku směrem na jih. Na toaletách se převlékla do řeholního roucha. To měla na sobě po celou dobu cesty autobusem do Mexika, takže pokud ji někdo viděl, bude si hábit pamatovat… Uvede, že v autobuse do hraničního města seděla mladá jeptiška.

O dvě zastávky později, jednu stanici před hranicemi znovu obrátila směr, nasedla na autobus na sever a znovu se převlékla do normálních šatů, tentokrát přidala růžový svetřík, který měla v batohu. Na každé zastávce své klikaté cesty trochu pozměnila svůj vzhled. Měla sluneční brýle a šálu přes vlasy, džíny a halenku nebo tričko a sukni.

Nyní, když začalo pršet, stoupal autobus do kopců. Když rychle projížděl dlouhými úseky temné venkovské krajiny, myslela na východní pobřeží. Tam by se mohla usadit. Ale na severu ne – vždyť byla jižanská holka.

Hlavou jí defilovala jména měst podél pobřeží, až se rozhodla pro Savannah – město dost velké na to, aby se v něm člověk ztratil, zároveň dostatečně malé, aby si v něm připadala jako doma. Ano, pomyslela si. Savannah.

Všimla si, že řidič, impozantní muž s brunátným obličejem, ostříhaný na ježka, zapnul stěrače.

Sláva nazdar výletu, výletu, výletu,

zmokli jsme a už jsme tu,

už jsme tady.

V hotelu číšníci odnesli talíře se salátem. Val měla nervy jako struny, nenápadně se rozhlížela po jídelně a pozorovala zúčastněné mecenáše. Poznávala řadu jeptišek z obou farností. Šum rozhovoru a smích, cinkání talířů i jemnější zvuk skleniček tvořily rušnou kakofonii přelévající se velkou místností, zatímco se nosily na stůl kouřící talíře s jižanskými specialitami – kreolským rizotem s kuřecím a krabím masem, étouffée z raků, červenými fazolemi a rýží a s kopci sušenek a kukuřičného chleba pokapaného máslem a medem.

Ačkoli se ona i Slade snažili vyhnout zdvořilostní konverzaci, byli nuceni prohodit pár slov se třemi ostatními páry u jejich stolu. Ukázalo se, že všechny dvojice jsou manželé minimálně deset let a mají shodně staré děti školou povinné. Dva přítomní muži byli adoptováni ze svatého Elsinoru. Jeden pár adoptoval ze sirotčince obě své dcery. Všechny zajímal vývoj posledních událostí u svaté Markéty.

„Dnes večer je vlastně shledání jedné velké rodiny,“ rozplýval se nadšením vyšší z mužů, zrzavý Ned.

Jeho manželka, blondýnka s hustými vyčesanými vlasy a souměrnými rysy přitakala, zatímco Connie, žena s vyzáblým obličejem, nedokázala mluvit o ničem jiném než o hrůzných událostech v klášteře svaté Markéty a přitom pila jednu sklenku vína za druhou.

Val se nezmohla na víc, než že držela jazyk za zuby, hlavně když zaznělo i Camillino jméno.

„Představte si, slyšela jsem, že byla těhotná,“ prohlásila Connie a zvedala nad tím skandálem pohoršeně obočí.

„Fakticky?“ promluvila třetí žena, brunetka s velkýma laníma očima. Tvářila se šokovaně.

„Pst,“ zamračil se na Connii její manžel Vince.

„Proč pst? Tvrdí, že otcem je kněz, a já se jí nedivím – podívej se na něj!“

„Connie!“ pokáral ji Vince a obličej mu zalil ruměnec. „Prosím.“ Jenže Connie, už mírně přiopilá, doslova hltala otce Franka očima. „Přemýšlela jsem o té další jeptišce, co ji zavraždili. Možná s tím knězem taky něco měla!“ Connie se rozesmála a málem spadla ze židle. „A teď jsem se doslechla od kamarádky, která tam pracuje, že se pohřešuje další dvojice jeptišek. Co je to za klášter? Kapají tam jako mouchy!“

„Pst!“ utišoval ji manžel, tentokrát už rozzlobeně. Styděl se.

Val už to nevydržela. Nebrala v potaz varovný Sladeův pohled a prohlásila: „Camille Renardová byla má sestra.“

„Jistěže byla. Byla sestrou nás všech,“ blábolila Connie s maličko skelným pohledem. V prstech si už mírně neobratně pohrávala se sklenicí chardonnay. Ovšem Vince ztuhl a ostatní dva páry zmlkly úplně. Všichni odložili příbory.

„Ne, nemluvím o tom, že byla řeholní sestrou, která složila v klášteře slib. Byla má pokrevní sestra,“ pokračovala Val pevným hlasem a v šesti párech očí viděla obrovský šok. Slade se tvářil, jako by jí chtěl položit dlaň na ústa a rád by ji umlčel, jenže Val už nemínila přestat. „Obě jsme se dostaly po smrti rodičů do svatého Elsinoru. Byla nesmírně roztomilá a hrozně mi chybí.“

„Panebože,“ špitla Nedova manželka.

Ostatní se pokřižovali.

„No, ale byla přece v jináči, ne?“ Connie ztratila smysl pro zdvořilost.

„Strašně se omlouvám,“ zamumlal její manžel. Na adresu manželky ucedil: „Pojď, zlato, jdeme.“

„Jenže dražba ještě ani nezačala!“ Opilost na ni doléhala nějak rychle, přestávala zřetelně vyslovovat. Val byla popuzená a připravená k boji. V duchu si kladla otázku, kolik toho Connie asi vypila, než se vůbec dostala do hotelu.

„Budu hodná, slibuju,“ snažila se s ním laškovat.

Manžel ji už nebral vážně a odváděl podroušenou ženu ven z jídelny. Trochu kličkovali ke dveřím mezi stoly, u nichž si ostatní přítomní pochutnávali na večeři. Jejich stůl zůstal zvláštní výjimkou – s mlčícími lidmi uprostřed značného hluku.

Slade položil Val dlaň na koleno a pohledem ji varoval, ať nedělá scénu. Měl samozřejmě pravdu. Zejména v souvislosti s tím, co měla v plánu provést později. Nechtěla, aby si jí někdo příliš všímal. Nebo zaregistroval její nepřítomnost.

Znovu přelétala pohledem po davu přítomných a povšimla si několika lidí od policie. Na vteřinku se zadívala do očí Bentzovi a uviděla i Montoyu, jak se opírá o sloupek a nespouští zrak z otce Thomase, který ve chvíli, kdy se začal roznášet banánový dezert, uváděl sestru Charity a pěvecký sbor od svaté Markéty.

Matka představená se za posledních několik dní nějak scvrkla, byla pobledlejší, než si ji Val pamatovala, jako by z ní někdo vysál veškerou energii.

„Jak víte,“ pronesla Charity do mikrofonu poté, co na něj zaťukala prstem, aby zjistila, je-li zapnutý, „utrpěli jsme v posledních dnech v klášteře svaté Markéty nesmírné ztráty.“ Její hlas zněl jasně a silně, přestože v mikrofonu pískalo. „Ztrátami byl postižen i náš sbor, ale na počest těch, které odešly navždy, i těch, které se pohřešují, na oslavu Boha a na podporu této dobré věci vystoupíme.“ Koutky očí se jí maličko stáhly, odmlčela se a dodala: „Nejprve bych vás však chtěla všechny požádat, abychom se pomodlili a věnovali minutu ticha sestrám Asterii a Camille, které byly k Nejvyššímu povolány tak nedávno, i těm, které z našeho kláštera zmizely.“ Pohlédla na otce Paula, aby se ujal modlitby, a poté po chvíli ticha, kdy se neozývalo nic než cinkání ledových kostek, dirigovala sestra Charity svůj ztenčený pěvecký sbor.

Val ho sledovala, poslouchala a přemítala, jaký by asi měla z vystoupení dojem, kdyby s ostatními zpívala její sestra a novicka s krásným hlasem, která si neustále pobrukovala – Louise. Píseň zněla melodicky a Valeriiným uším melancholicky; jeptišky pěly z plných plic, ale se smutným výrazem.

Val sklopila oči k programu a všimla si, že byl vytištěn tak dávno, že v něm nebyla vymazána jména chybějících sboristek. Při pohledu na seznam jmen jeptišek si všimla něčeho, co jí doposud unikalo. Nebo se snad dočista zbláznila?

Soprány byly seřazeny takto:

sestra Camille

sestra Edwina

sestra Lucia

sestra Devota

sestra Asteria

sestra Louise

A alty:

sestra Zita

sestra Irene

sestra Maura

Když se podívala na první písmena jmen sopranistek a přečetla je, vycházelo z nich slovo CELDAL. Kdyby kolem nich namalovala elipsu, vyšlo by jí stejné slovo, které zanechala Camille v srdíčku ve svém deníku.

No a co? přesvědčovala se v duchu. Prostě náhoda. Pořád cítila, jak jí nervy vibrují; byl to stejný pocit, jako když byla něčemu na stopě – něčemu důležitému.

Co to Camille před dávnou dobou říkala? Že všechny soprány mají slabost pro otce Franka. Je to možné?

Val si v duchu dávala dohromady všechny možnosti a závěr, k němuž dospěla, byl příliš bizarní, než aby ho mohla brát vážně v úvahu:

Camille věděla, které jeptišky mají slabost pro otce Franka.

Z uvedené šestice byly dvě mrtvé a dvě pohřešované. Ani sestra Lucia, ani sestra Louise nebyly nikde k nalezení.

Val se sevřel žaludek. Jsou mrtvé? Už je někdo oblékl do svatebních šatů a uškrtil je hrůznou smyčkou z růžence?

Pokud ano, pomyslela si a pohlédla znovu na seznam, znamená to, že příští oběti jsou sestra Edwina a Devota!

Valerie obrátila pozornost k malému sboru opěvujícímu a velebícímu Boha, hlasy se zvedaly v oslavné písni.

Sestra Devota těkala pohledem po místnosti. Na krátkou chvilku upřela zrak na Valerii.

Jako by to věděla.

Jako by i ona cítila zlo, které se ukrývalo v koutech, všimla si zvláštního chvění předtuchy, jež Val drásala útroby.

Nebo se Val mýlila?

Neříkal jí vrah něco jiného? Cožpak si ji nevybral?

Jsssi dalššší, zasyčel ochraptěle do telefonu, aby jí sdělil, že bude další obětí. Neunikneššš.

Pohled sestry Devoty přelétl jinam a Val si dlouze úlevně oddychla.

Usoudila, že se nenechá zatlačit do role oběti. Do toho, ty úchylnej zmetku, pomyslela si vztekle. Je mi z tebe nanic a nechce se mi hrát žádné hry.

Takhle to tedy je, myslím si na svém místě na horní podestě schodiště. Zírám dolů na setkání mecenášů sirotčince, přelévající se blýskavý dav, všichni celí žhaví účastnit se slavnosti.

Na počest děvky…

Dobrý vtip.

A přesto. Necítím zde snad její přítomnost? Neslyším snad její smích? Když pomyslím na Camille, její provokativní úsměv a rozzářené oči, zaplaví mě vlna lítosti.

„Uč mě,“ žadonila tak poddajná.

A já ji učil.

Jenže, jak si uvědomuji, nevzdělával jsem ji sám.

Měla řadu učitelů.

Proto byla tak jedinečná.

Už jsem v lásce prohrál i předtím, samozřejmě.

Nicméně tentokrát… tentokrát jsem nemohl tu bolest vydržet.

Cítím hluboko v kapse růženec, ostré korálky tlumeně ťukají o sebe a já se usmívám, protože najdu zadní schodiště, schodiště pro hotelový personál, a vstoupím dovnitř.

U výtahu stisknu tlačítko a šipka dolů se hned jasně rozsvítí.

Stará kabina sténá, trhaně se rozjíždí a já klesám dolů.

Přímo do útrob pekelných.

50. kapitola

Val se mu to rozhodla říct.

Nemůže chodit kolem horké kaše. Musí Sladea zasvětit do svých plánů.

„Vypadněme odsud,“ zašeptala ještě před poslední modlitbou.

„Proč?“ divil se Slade, ale Val už odstrkovala židli. Když zachytil odhodlání v jejím pohledu, hned ji následoval. Nebyli sami. I ostatní hosté odcházeli z hotelu v naději, že se rychle přesunou do sirotčince a začnou dražit předměty vystavené ve staré tělocvičně.

„Chci se trochu prohrábnout lejstry v sirotčinci,“ zašeptala. „Ještě než to tam zbourají.“ Nebyl čas vysvětlovat, proč je to tak naléhavé; měla zkrátka jen takový nutkavý pocit, který zesílil od okamžiku, kdy viděla starou fotografii sestry Ignatie s dítětem. Sirotčinec brzy zbourají nebo prodají a staré záznamy, které nejsou v počítači, budou ztraceny nebo někde pohřbeny a tajemství v nich ukrytá zmizí navždy.

„Nemůžeš se jen tak hrabat starými matrikami.“

„Ani když se mě týkají?“ zašeptala, když přecházeli hlavní hotelovou halu, minuli stoličky, na nichž ještě před chvílí seděli hudebníci ze smyčcového kvarteta, a prošli otevřenými skleněnými dveřmi do noci.

Už docela hustě pršelo, zvedal se silný vítr. Slade bojoval s deštníkem a po chvilce společně vyrazili ke kostelu a sirotčinci. Val přeskakovala louže vody valící se z okapů a příkopů. Po silnici zurčely malé potůčky, a ačkoli bylo teplo, dešťové kapky se zdály být studené a těžké.

Cestou Val Sladeovi vylíčila, čeho si všimla v programu, a jak se jí to propojilo s Camillinými poznámkami. Poslouchal, držel nad ní deštník, ale vrtěl hlavou.

„Ty myslíš, že to nic neznamená?“ zeptala se.

„Jako významného? Nic v tom nevidím.“

„Máš dojem, že vařím z vody?“

„To mi pověz sama.“

Neměla čas se s ním dohadovat, protože došli ke svatému Elsinoru.

Kolem katedrály zářila světla a zalévala staré cihlové zdi strašidelným svitem, v němž se ještě zvýraznil rozklad a zmar, jasně se vyrýsovaly popraskané cihly a pukliny v omítce. Dlouhé cáry „španělského mechu“ tancovaly a houpaly se v poryvech větru, chrliče vypadaly jako strážci. Drobní démoni a draci usazení na konci lomenicových střech a na okapech jako by se hladově dívali na lidské plémě proudící těžkými vraty do svatého Elsinoru.

Val věděla, že je nesmysl domnívat se, že by zde mohlo číhat jakési zosobněné zlo, zejména když budovu plnili čestní hosté a mecenáši. Cožpak se v davu lidí neskrývá jisté bezpečí?

Jsssi dalšší, syčel ze svého hřadu chrlič na rohu hlavní lodi chrámu. Neunikneššš.

„Ale hovno,“ ucedila polohlasem, protože nemínila děsit sama sebe.

„Cože?“ naklonil se k ní Slade, jenž se pokoušel rozeznat její slova i přes větrné poryvy.

„Nic,“ zavrtěla hlavou, když procházeli chodbami kolem stolů zaplněných předměty vystavenými před dražbou. Na začátku se konala takzvaná tichá aukce, která měla skončit, jakmile začne ta veřejná. Větší předměty jako zájezdy, starobylý kůň z kolotoče nebo Wembleyovic koncertní křídlo se dostanou do nabídky, až se tichá aukce vyhlásí za ukončenou, což v tomto případě bylo za dvě hodiny.

Lidé už začínali dražit, psali svá jména na dražební archy a připisovali částky do příslušného sloupce. U každého stolu stála služba buď ze svatého Elsinoru, nebo od svaté Markéty.

Sestry Simone a Georgia – matka představená svatého Elsinoru – už byly v budově, ale Val také zahlédla několik jeptišek z pěveckého sboru od svaté Markéty. Sestry Maura, Devota a Zita procházely chodbami a tělocvičnou, ale sestru Edwinu nikde neviděla. Val se v duchu uklidňovala – vždyť Edwina před necelou hodinou zpívala ve sboru a Val ani neměla jistotu, že její teorie o počátečních písmenech a vzkazu v Camillině deníku něco skutečně znamená. Dokonce i když poznámka naznačovala, že jsou soprány zamilované do otce Franka, mohlo jít jen o Camilliny domněnky.

Je to tak?

V té chvíli viděla, že se sestra Edwina objevila, rázně vyšla z toalet.

Není třeba dělat si starosti s ničím jiným než s vlastním uzlíčkem nervů, nabádala se Val.

A s tím, co měla v plánu.

Přicházelo více a více lidí a ruch stále sílil, chodby byly plné, všichni se horečnatě zapisovali do dražebních archů. Val cítila, jak se jí nervy napínají k prasknutí. Stačilo jí jen pobývat v těchto zdech a hned se jí vybavovaly nechtěné vzpomínky a pokaždé, když zahlédla otce Franka, pocítila bolest nad ztrátou Camille… Bolest nad ztrátou Camille a jejího nenarozeného dítěte.

Hajzl, pomyslela si, když ho zahlédla, jak se sklání k nějaké holčičce, která přišla s rodiči, a povídá si s ní. Nic v tom nebylo, jen přátelské gesto, které kněží dělají neustále, ale Val se z toho zvedal žaludek. Ten chlap byl pěkný podvodník.

Jako by otec Frank vycítil její pohled, otočil hlavu a pohlédl na ni. Očekávala úlisný samolibý úsměv, namísto něj však spatřila oči bez života, mrtvé a plné obav.

Odvrátila se.

Když byla ukončena tichá dražba, personál a dobrovolníci z farnosti sebrali dražební archy. Většina přítomných si propracovala cestu do tělocvičny, rozlehlé a temné jako jeskyně, s vysokými stropy a odhalenými trámy. Když Val zavřela oči, cítila propocené dresy při basketbalových utkáních, strach dospívajících a obavy, ba i zklamání dívek stojících po obvodu tanečního parketu v pátek večer. Atmosféra byla nabitá pradávnými emocemi, které zde přetrvaly z let, kdy byla tělocvična propojená se školou.

Dnes se zde shromáždil nadšený a vzrušený dav, všude panoval slavnostní shon, bylo jasné, že se všichni dobře baví, povzbuzeni několika skleničkami vína u večeře. Déšť bičoval okna s neprůhlednými skly vysoko nad dřevěnými praktikábly, nyní naskládanými na sebe; v tělocvičně bylo rázem dusno a horko, příliš mnoho lidí vydávalo příliš mnoho tepla.

Být tady velitel hasičů, pomyslela si Valerie, v minutě by to tady zavřel. Momentálně se zde lidé přetlačovali o nejideálnější místo a otec Thomas vyšplhal na stupínek pro dražitele, pár schůdků nad dav hostů.

Po jeho boku stála sestra Georgia v hábitu a štíhlá žena s temně kaštanovými vlasy, téměř tiziánovými, a obličejem rozzářeným úsměvem. Byla představena jako doktorka Sam, psycholožka, která měla svůj pořad na stanici WSLJ. Otec Thomas prohlásil, že Půlnoční zpověď je nejen nejpopulárnějším programem v New Orleans, ale i v ostatních státech kolem Mexického zálivu.

Před následující modlitbou proběhlo ještě pár dalších představování, modlitbu tentokrát vedl otec Paul a konečně byla oficiálně zahájena veřejná dražba. Tu řídila sestra Georgia.

Nejprve se dražil zájezd do Las Vegas. Rozhodně nebyl poslední velkou položkou – místní obchod s nábytkem věnoval dva krásné ušáky, došlo i na koně ze starého kolotoče, jenž patříval jisté slavné herečce, a pak samozřejmě na krásné koncertní křídlo…

Montoya se na Valerii Houstonovou doslova nalepil. Viděl, že z hotelu odešla brzy, a tak dal rychle znamení Bentzovi a vydal se za ní. Šla se svým manželem, což bylo dobré, ale Montoya si přesto dělal stále starosti kvůli vzkazu, který dostala, kvůli výhrůžce, že se stane příští obětí.

Je možné, že jde jen o špatný vtip?

Určitě.

Jenže on si to nemyslel.

Vnitřní tušení ho ponoukalo, aby ji sledoval, mávl tedy na Bentze a pak mu zavolal na mobil. Bentz nespouštěl z očí otce O’Toola, zatímco Brinkman, Zarosterová a několik dalších policistů v civilu sledovali skupinu jako celek.

Všichni na oddělení se domnívali, že to vrah nevydrží, že ho ty oslavy a pozornost médií vylákají ze stínů. Pokud měl v úmyslu zaútočit na Valerii Houstonovou, Montoya chtěl být nablízku.

Sledoval tedy ji i jejího manžela do kostela a pozoroval, jak se promísili s ostatními hosty; dokonce postával i v tělocvičně, kde začínala otevřená aukce. Mezi čestnými hosty byla Samantha Leedsová-Walkerová, psycholožka z rozhlasu a zamýšlená oběť otce Johna z období před deseti lety.

Když sledoval, jak doktorka Sam přistoupila k mikrofonu, cítil mrazení v zádech, předtuchu, že se má stát něco zlého. Kdyby byl otec John opravdu tady, kdyby byl právě on tím netvorem, kterého pronásledují, vrahem, jenž uškrtil růžencem Grace Blancovou, neobrátil by pozornost ke své původní oběti?

Před deseti lety zabil ten prašivý zmetek ženu, která vypadala jako doktorka Sam. Upravil si ji do její podoby dle svých představ. Byla tedy hlavním cílem ona nebo je to Valerie Houstonová? Měl vzkaz pro Valerii odvrátit pozornost policie od skutečné oběti?

Val stojící v zadní části tělocvičny to vzala jako výzvu. Budovu už prozkoumala a věděla, že ke schodům do sklepa se jde dveřmi z kanceláře nebo z chodby na severní a jižní straně budovy. Kancelář nyní obsadili dobrovolníci z účetní firmy, kteří pomáhali při porovnávání nabídkových listů z tiché aukce, takže tu ke vstupu použít nemohla. Jižní vchod byl příliš blízko tělocvičny, tam by ji snadno zahlédli, takže použije schodiště na severní straně.

„Říkal jsem už, že je to špatný nápad?“ ozval se Slade, když se sklonili, aby podlezli sametovou šňůru a tiše vyklouzli do chodby vedoucí směrem od tělocvičny.

„Jenom asi tak tisíckrát.“

„Tak si připiš čárku, že je to po tisící prvé, ano?“

„Zapsáno.“ Spěchala za roh ke dveřím na schodiště, které byly pochopitelně zamčené. „Sakra,“ ucedila a bouchla pěstí do dveří. Myslela si – tedy vlastně doufala –, že to bude snazší. Pochopitelně se však zklamala.

„Fajn, berme to jako znamení.“

„Vzdát se?“ rozhodně kroutila hlavou. „Možná dveře na jižní straně…“ Jenže jakou má naději? Všechno zde bylo dobře uzamčeno. Celá znechucená odevzdaně povzdechla. „Vím, že pro tebe to asi nic neznamená,“ podotkla zklamaně, „ale pro mě ano. Myslím, že někde tam dole v archivech,“ – ukázala prstem ke dveřím do sklepa – „se nachází odpověď na tucet otázek o mně a o Camille, možná dokonce i vodítko k tomu, kdo ji zabil. Snažila jsem se to vzít přes církev, ale sestra Georgia mě odpálkovala. A jestli mi chceš poradit, abych šla na policii, potrvá to věčně. Než se rozhoupou, zbude z toho tady hromada sutin.“

„Arcidiecéze záznamy nezlikviduje,“ namítl, ale neznělo to dostatečně přesvědčivě.

„Možná ne schválně, ale někdo určitě nechce, abych se dozvěděla pravdu.“ Opřela si hlavu o dveře. „Sakra,“ zaklela a Slade jí položil ruku na rameno.

„V autě mám paklíč.“

„A nemáš ho náhodou u sebe?“ Nicméně cítila příval adrenalinu; přece jen dokážou nečekanou překážku v postupu překonat.

„Ne,“ zablýskl zuby v úsměvu. „Fakt mě ani ve snu nenapadlo, že nějaký budu potřebovat.“

„Mýlil ses.“

„Zjevně nikoli poprvé.“ Zavrtěl hlavou. „Skočím pro něj a vrátím se do deseti minut, tak nikam nechoď.“

„Ani se nehnu.“

„No, nevím…“ Nervózně se rozhlédl ztemnělou chodbou.

„Jsem tady s šesti stovkami lidí a všude hlídkuje policie,“ uklidňovala ho, když spatřila ustaraný výraz v jeho očích. „A byla jsem policajt.“

„Ano, byla, to je zásadní slovo této věty. A nejsi ani ozbrojená.“

„Budu v pohodě.“

„Proč si myslím, že dělám chybu?“ bručel si pro sebe a potom Val k jejímu překvapení popadl kolem pasu, těsně ji přitáhl k sobě a dychtivě ji políbil.

Jakmile se trochu odtáhl, opřel se čelem o její. Jeho dech byl stejně přerývaný jako její a srdce mu bušilo tak hlasitě, že cítila jeho neklidný rytmus.

„Myslíš, že děláš chybu,“ promluvila bez dechu a snažila se situaci zlehčit, „protože jsi můj manžel. Takoví už manželé bývají.“

„No jo, to je fakt.“ Nevěřícně odfrkl a vytáhl zpoza opasku pistoli. „Vezmi si ji.“

„Jsme na dobročinné aukci v sirotčinci, proboha živého!“

„A ty honíš vraha.“

„Nenapadlo tě, že budeš potřebovat paklíče, ale myslel sis, že bouchačka se hodit bude?“

Rozzlobeně na ni pohlédl a vtiskl jí do ruky osmatřicítku. Příjemný pocit, pomyslela si. Připomínal jí časy, kdy pracovala jako detektiv. „Vezmi si ji, nebo nepůjdu.“

„Tak jo!“ Strčila si zbraň do kabelky.

„Použij ji, když budeš muset.“

„Nebudu muset.“

Neposlouchal žádné výmluvy. „Něco mi dlužíš, ženuško.“ Odtrhl se od ní a rozběhl se k hlavním dveřím. Vysoký, sportovní postavy. Sako za ním vlálo, jeho kroky se rozezněly chodbami a rychle zmizel za rohem.

„Copak to nevím?“ zašeptala a maličko se jí sevřelo srdce.

Sestra Charity vyklouzla z tělocvičny hned poté, co se začala dražit první položka, zájezd pro dva do Las Vegas. Její oddanost a sebeobětování již nedokázaly snést více; připadalo jí to jako zaprodat Ježíše za „dva skvělé dny a noci“ ve Městě hříchu, v luxusním hotelovém pokoji v nejvyšším patře i s obří horkou vanou snad pro šest lidí a vstupenkami zdarma na nějaký koncert – třeba na Wayna Newtona nebo na extravagantní cirkus Cirque du Soleil.

A to vše ve jménu Boha.

S těžkým srdcem, poháněna starostmi, proklouzla chodbami svatého Elsinoru, kde ji pronásledovali duchové minulosti, a vyrazila za svým posláním.

A co ty? Jsi o tolik lepší? Mlčky opovrhuješ prodejem výletů, ale kradeš se chodbami s úmyslem udělat vše, co je v tvých silách, aby sis pojistila, že je tvé tajemství v bezpečí. Kdo jsi, že bys chtěla soudit jiné, Charity Variscová? Opravdu moc pěkná matka představená!

Snažila se neslyšet naléhavý vnitřní hlas, nasadila úsměv, který – jak doufala – vypadal opravdově, a pokynula na pozdrav několika opozdilým farníkům, kteří se stále ještě potulovali chodbami. Nezastavila se však, aby s některými promluvila, ale mířila přímo na toaletu a zavřela se do kabinky. Pár vteřin čekala, a jakmile si byla jistá, že uvnitř nikdo není, zhluboka se nadechla a vyklouzla nikým neviděna na chodbu.

Nevracela se do tělocvičny, ale spěchala opačným směrem, podlezla šňůry ohraničující uzavřené prostory budovy. Do jižní části byl vstup zakázán. Téměř běžela, sukně jí šustily, kuličky růžence ťukaly o sebe, mířila přímo ke dveřím do sklepa v jižním křídle. Soustředila se na vytažení kroužku s klíči, tomu, který nosila celá desetiletí, a mlčky se modlila, aby zámky ve starobylé budově nebyly vyměněny. Náhle si uvědomila, že něco zaslechla.

Kroky?

Prudký nádech?

Zarazila se, pohlédla do temné chodby směrem ke konci budovy, k její ztemnělé tiché zadní části. Nezahlédla pohyb vzadu u okna? Sevřelo se jí srdce, ale ve stínu nic neviděla, ani když přimhouřila oči. Nikdo tam nečíhal. Neměla čas to zkoumat. Čtvrt hodiny, říkala si. Může být pryč jen čtvrt hodiny, maximálně dvacet minut, než si někdo její nepřítomnosti všimne nebo začne klást otázky. Měla tedy pouze takto úzce vymezený čas, ani o minutku víc.

U dveří se zastavila, aby se rychle pokřižovala. Pak vsunula klíč do zámku, otočila a ozvalo se kýžené cvaknutí, jak se západka odsouvala. „Děkuji,“ zašeptala s pocitem, že ji Bůh vede, a vklouzla dovnitř. Tam rozsvítila a vzápětí již sbíhala po schodech.

Vede ji skutečně Bůh? Nebo démon přímo ze Satanových řad?

Pomyslela na chyby, které kdy v životě udělala, na spirálu lží, kterou roztočila pouze ve jménu marnivosti a pýchy. Kála se celá léta, bičovala se ostrým jezdeckým bičíkem v místnosti se zrcadly, tajila dech, když se jí kožené řemínky zarývaly do masa, pokořená pocitem, že ji sleduje otec Paul, ten starý chlípník.

Neměla na vybranou než svolit k jeho perverznosti, nemohla mu zabránit, aby na ni při jejím bolestivém pokání hladově nezíral a přitom dělal ve své skrýši věci, o kterých věděl jen sám Bůh. Jenže pak chtěl „obdivovat“ víc než její nahotu, ano, nazýval to obdivem a ona přitom věděla, že má zájem o víc než o sledování utrpení, které se pojí s bičováním sebe sama – chtěl ji vidět pokořenou.

Ach, jak byla hloupá.

Nyní tedy musí vše stále zastírat. Zhasla světla na schodišti, protože měla dojem, že nad sebou něco zaslechla, ale přesvědčovala se, že to je pouze dav lidí v tělocvičně, stará prkna vrzala pod vahou stovek nadšených hostů, kteří se pohybovali v místnosti o patro výš.

Stiskla další vypínač, takže se králičí nory chodeb ozářily matným světlem holých žárovek. Neomylně procházela mezi nejrůznějším haraburdím nashromážděným za dvě staletí – počínaje židlemi a rámy postelí až po staré obrazy, umělecká díla, stoly a matrace. Nebylo divu, že se ve výklencích s uskladněnými polorozpadlými krabicemi uhnízdily krysy – a už vůbec nechtěla přemýšlet o pavoucích nebo hadech… Slyšela kapat vodu z rezivějícího potrubí, viděla loužičky tvořené vysráženou vlhkostí ze stěn a v duchu zaháněla myšlenky na odpornou žoužel, která se ve sklepení svatého Elsinoru zabydlela.

Ačkoli byla škoda, že byl objekt sirotčince určen k prodeji a dost možná i k demolici, připomínala si, že všechno má svou životnost. Možná se svatý Elsinor se svými temnými tajemstvími po právu ocitá v předsmrtných křečích.

Našla místo, které hledala. Jakési klece. Plochy obehnané drátěným pletivem, za nímž byly police s dřevěnými nebo kovovými schránkami a nejnověji i s umělohmotnými, označenými datem.

Zámek s číselnou kombinací byl připravený – číselník kdosi otočil do správné polohy, takže se dveře daly otevřít.

„Ouha,“ zašeptala potichu. To je divné.

Neměla čas nad tím dlouze uvažovat. Vteřiny odtikávaly příliš rychle. Nad sebou slyšela jakýsi hluk – nebo křik? Ne, zřejmě radostný jásot. Vstoupila do pletivové klece a prohlížela si schránky, dokud nenašla tu, kterou hledala. Sundala ji z prostřední police a už už chtěla začít listovat dokumenty, když znovu zaslechla šramot a vzhlédla.

Srdce se jí úplně zastavilo a upustila bedničku na zem. Na prahu spatřila postavu, známou siluetu se zlověstným úsměškem na tváři a tvrdým pohledem.

Postava držela v jedné ruce desky s listinami a ve druhé strašlivý nůž s dlouhou čepelí.

A na podlaze u dveří viděla jakousi hromádku – zažloutlé svatební šaty.

Montoya sledoval aukci do chvíle, kdy přihazování ceny na dvě pohodlná křesla skončilo tím, že doktorka Sam prohlásila: „Prodáno číslu pět set čtrnáct!“ Křesla byla odtažena ke stěně a namísto nich se do světel reflektorů dostalo koncertní křídlo.

„Zde máme pravý klenot,“ upozornil otec Thomas se šťastným širokým úsměvem. „Do dražby ho darovali Arthur a Marion Wembleyovi – pravý Steinway typu Ludvík XV. Koncertní křídlo!“ Ze své pozice na stupínku pokynul doktorce Sam a ta oddrmolila podrobnější informace o nástroji značky Steinway a hrdě na něj pohlédla ve chvíli, kdy dobrovolníci zvedali ozvučnou desku, aby ji podepřeli.

Doktorka Sam jejich činnost sledovala; stála u nástroje nejblíže. „Tento vzácný, neskutečný nástroj, na nějž údajně hrála i…“ Hlas jí utichl, vytřeštila oči a zaječela tak hlasitě, že se její hlas rozléhal až v kostele. Dobrovolník, který chtěl podepřít víko křídla, svůj pohyb nedokončil a těžké víko upustil.

Prásk!

„Kristepane!“ vydechl a couval. „Svatá… Panebože!“

Tělocvičnou se rozléhal jekot. Všichni ostatní úplně zmlkli. Němě zírali.

Temnou místnost připomínající jeskyni zachvátila hrůza.

Montoya na nic nečekal. Rozběhl se k jevišti, proletěl uličkou, zatímco všichni zúčastnění ještě v šoku seděli a upírali pohled dopředu. Dobrovolník, mohutný Asiat, který přitáhl koncertní křídlo pod reflektor, od něj nyní couval a hleděl na zářivě lesklý bílý nástroj, jako by se díval do rozšklebených bran pekelných.

„Zavolejte někdo policii,“ křikla do mikrofonu Samantha, které se vrátil hlas. Zůstala na jevišti, bílá jako plátno, viditelně se třásla, snažila se dát dohromady, ale ani ona nedokázala odtrhnout od nástroje pohled.

Všichni sborově zalapali po dechu.

A všude zavládl zmatek.

Desítky čestných hostů už vytahovaly telefony, všichni je lovili po kapsách a kabelkách, připraveni vytočit číslo nouzového volání.

Obličej otce Paula zrcadlil výraz doktorky Sam. Bílý a strnulý strachy. „Kdybychom všichni mohli zůstat v klidu…“

Jenže hlasy z davu už doléhaly až k Montoyovým uším.

„Co je to?“

„Pro lásku boží, co tam viděla?“

„Podívej se na Jima. Ano, ano, to je ten pomocník. Ten, co couvá z jeviště. Vypadá, jako by viděl ducha!“

„Ach můj bože, Chucku, vypadněme odsud…“

Montoya vytáhl z kapsy saka pouzdro s odznakem, otevřel ho a zvedl vysoko nad hlavu. Běžel do přední části tělocvičny. „Policie!“ Jedním skokem překonal dva schůdky na jeviště a vrhl se ke křídlu. „Zůstaňte všichni v klidu.“ Zachytil Bentzův pohled i oči několika policistů v civilu. „Zůstaňte na svých místech. Vyřešíme to.“

Vycítil, že mu nikdo nevěří.

Došel k nástroji, zvedl velké víko, podepřel ho a pak o několik kroků couvl, protože mu do nosních dírek pronikl pach rozkládajícího se masa.

Pach smrti.

Uvnitř ležela mrtvola ženy oblečená v potrhaných svatebních šatech, kolem krku kroužek zaschlé krve, v obličeji výraz hrůzy. Byla položená na kolíčcích a strunách. Pod ní se rozlévala kaluž krve. Na stříbřitých strunách již zasychala. V ochablých prstech se jí zlověstně blýskal růženec.

„Bůh nám pomáhej,“ hlesl otec Frank stojící vedle křídla. Nahlédl dovnitř, rychle se pokřižoval a odvrátil pohled.

Montoyovi se sevřely útroby a rozčilením zaťal zuby. Když se díval do vystrašeného a jednoznačně mrtvého obličeje sestry Louise Cortezové, nejvíc ze všeho se mu chtělo zvracet.

51. kapitola

Val pomalu scházela po ztemnělém schodišti. Mezi dveře vsunula botu, aby se za ní Slade dostal, a bosa pokračovala ke světlu dole.

Když čekala u schodů do sklepa, uslyšela přicházet sestru Charity, a tak se ukryla v malém výklenku, v němž kdysi bývala fontánka. Jakmile matka představená proklouzla dveřmi, Val přeběhla chodbu a těžké dveře za ní zachytila, aby nezaklaply.

Ve chvíli, kdy světlo na schodišti zhaslo, si rychle zula boty a vydala se dolů do sklepa.

Měla s sebou zbraň, a protože si připadala divně, vytáhla ji z kabelky. Zatím ji neodjistila. Proboha, pronásleduje přece jeptišku, matku představenou, takže je směšné mít zbraň, ale přesto ji držela v ruce a tiše scházela po schodech. Skousla si ret, aby nevykřikla v případě, že by se v té tmě kopla do palce.

Nechtěla riskovat odhalení tím, že by si na schodech rozsvítila; raději zůstala ve stínu a zbytečně neupozorňovala matku představenou na to, že ji někdo sleduje.

Jenže proč se Charity Variscová krade uzamčenými chodbami sirotčince v průběhu dražby? Neměla by být nahoře a účastnit se oslav? Val si vzpomněla na poznámku, kterou si zapsala Camille: C U N 07436 P K C V. Nedokázala ji dešifrovat jinak než Na shledanou v pekle, Charity Variscová. Jenže to nedávalo smysl, nic to nevysvětlovalo. Další poznámka se šipkami mířícími na zapsaná slova zněla Matka představená, jako by byla cílem.

Pokračovala stále níž. V chodbě, kde se svítilo, chvíli vyčkávala, a když nikoho neviděla, vstoupila do osvětlené části. Pomalu se pohybovala kupředu, srdce až v krku, po celém těle husí kůži, bosými chodidly přecházela po zaprášené betonové podlaze.

Zaslechla odporné vypísknutí a škrábání maličkých drápků a vzápětí spatřila krysí oči připomínající korálky, v nichž se odráželo světlo. Zvířátko se krčilo v rohu. Jakmile ji spatřilo, prudce vyběhlo dopředu a zmizelo v díře, šupinatý ocas se za ním vlnil jako had.

Val zaťala zuby, stále šla pomalu dál a přitom zaslechla zvuk hlasů. Rozhněvaných, výhružných hlasů.

Zamrazilo ji v zádech.

Se sevřeným hrdlem držela pistoli v pohotovosti a blížila se k místu hádky. Špicovala uši.

Poznala hlas matky představené, ale mluvil ještě někdo jiný, někdo, koho nedokázala identifikovat. Panebože! To byl ten ochraptělý zastřený šepot, který slyšela v telefonu!

„Toto hledáššš?“ zeptal se a Val se divoce rozbušilo srdce poháněné adrenalinem a čirým strachem. „Její rodný list?“

Rodný list? Čí rodný…? A náhle věděla, že její, šlo o záznam o narození Valerie Renardové. Určitě. Sevřel se jí žaludek.

„Dej mi ho,“ naléhala matka představená vyděšeně.

„Proč? Abyss ho mohla zzniččit? Ani omylem. Dělej, hni sssebou. Jdeme!“

„Nikam nejdu.“

„Jestli nepůjdeš, zabiju ji. Chápeš? Jako ostatní. Ona je dalšší na řadě.“

Val cítila, že se jí brzy podlomí kolena. Odjistila tedy pistoli.

„To neuděláš!“

„Jistěže udělám!“ Z hlasu čišelo přesvědčení. Odhodlání. Zlý úmysl. „Už bys to měla vědět. Nejsou ty ostatní dostatečným důkazem? A teď už sebou hoď!“

Matka představená s tím maniakem z nějakého důvodu vyjednávala o Valeriin život.

Val před sebou zaslechla pohyb, zvuk kroků, nejisté tempo, neochotný postup sestry Charity, když byla patrně násilím strkána hlouběji do útrob sklepení.

Val bude muset toto šílenství nějak zastavit. Má zbraň. Má ji i vrah? Může to riskovat? Vykročila, připravená postavit se vrahovi i jeho oběti, když vtom někdo stiskl vypínač.

Cvak!

Zahalila ji temnota černá jak samotné peklo.

Krucinál! Co teď?

Mohla by se otočit, počkat na Sladea, najít v tělocvičně policistu – ale tím vším by ztratila čas a patrně i stopu matky představené a vraha v téhle králičí noře, která snad neměla konce.

Kdo ví, kam vedou chodby a průchody tvořící sklepní labyrint? Ne, musí jít za nimi. Nejen kvůli tomu, aby se dozvěděla něco o svém rodném listu, ale i kvůli záchraně života matky představené.

Slade ji přece dohoní…, ne?

Val o svých instinktech nepochybovala.

Málem ani nedýchala, aby se neprozradila, celá napjatá sledovala kymácivé pohyby světla baterky, které postupně mizelo hlouběji v temnotě.

„Zůstaňte všichni na svých místech!“ Montoya se snažil převzít nad davem kontrolu. Ostatní policisté, kteří se účastnili dražby, udržovali v tělocvičně pořádek. Situace byla šílená, hrozilo, že všichni uvnitř podlehnou panice.

Zápach mrtvého těla sestry Louise vyprchal. Přivolali lékaře, aby potvrdil, co bylo nad slunce jasnější: sestra Louise je po smrti.

Informace se šířila mezi přítomnými jako oheň. Někteří plakali, jedna žena omdlela a pár mužů se chtělo pustit do pronásledování – avšak koho? A kudy?

Otec Paul se snažil udržet organizaci ve svých rukou a spolu s otcem Thomasem promlouvali ke svému stádečku a připomínali lidem, aby „zůstali v klidu a modlili se, prosili Boha o radu a pomoc“.

Otec Frank byl v naprostém šoku, opíral se o zábradlí zvýšeného pódia a zdálo se, že přes ně přepadne. Doktorka Sam se dokázala uklidnit. Její manžel, který stál v davu přítomných, přiběhl dopředu, postavil se vedle ní a položil jí silnou paži kolem útlých nahých ramen.

Montoya se zmocnil mikrofonu a potvrdil to, co se snažil zakřičet na všechny přítomné už předtím, když se hnal k pódiu. „Všichni poslouchejte! Jsem detektiv Montoya z neworleanské policie. Je nás tady z našeho oddělení několik a chceme, abyste věděli, že máme vše pevně v rukou, ale potřebujeme vaši pomoc. Zůstaňte prosím všichni v klidu. Vraťte se na svá místa. Nastala zde… složitá situace, ale pokud budeme všichni spolupracovat, bude vše v pořádku. Další policisté a sanitka jsou na cestě, a jakmile sem dorazí, zapíšeme si vaše výpovědi a dovolíme vám odejít. Do té doby vás prosím, abyste seděli v klidu.“ Pohlédl na otce Thomase a doktorku Sam a dodal: „Dražba se bude muset odložit. Zaměstnanci svatého Elsinoru se toho jistě ujmou a zůstanou s vámi všemi v kontaktu. Pro tuto chvíli vás velmi prosím, abyste zůstali na místech.“

Strach byl přímo hmatatelný, čišel z vytřeštěných očí a bledých obličejů. O ženu, která omdlela, se již postaral lékař.

Montoyovi a Bentzovi se podařilo udržet všechny – krom osob na jevišti a na krátký okamžik i lékaře – co nejdál od mrtvého těla a přivolali si další posily. Nicméně situace připomínala pekelný chaos.

Někteří lidé natahovali krk, aby se podívali dovnitř koncertního křídla. Ostatní stáli u dveří a snažili se odejít, jiní se zase houfovali k sobě, vystrašení a plní obav, jejich večer byl naprosto zničený, všichni se vzájemně podezírali, protože vrah mohl být mezi nimi.

Montoya o tom ani na chvilku nepochyboval. Zavřel víko křídla a Bentz mezitím mluvil s dobrovolníkem, který velký nástroj dostrkal doprostřed pódia.

Jak mohl někdo zvednout sestru Louise, poměrně velkou ženu, a schovat ji uvnitř, aniž si toho někdo všiml? Kde zemřela? Kdy?

Budou potřebovat odpovědět na desítky otázek, pokud to půjde, ale pro tuto chvíli si musel poradit s davem lidí a pokusit se udržet klid a pořádek.

Otec Frank, který byl do této chvíle zticha, nehybný téměř jako socha, se vzpamatoval, napřímil ramena a vykročil k pódiu. „Navrhuji, abychom se znovu pomodlili,“ prohlásil, a než se někdo mohl bránit, sklonil hlavu a pokřižoval se. Svým krásným hlubokým barytonem začal: „Otče náš…“

Většina hostů se k němu přidala a poprvé od chvíle, kdy začalo vyšetřování smrti Camille Renardové, měl Montoya pocit, jako by se znovu projevil skutečný Frank O’Toole.

Když přítomní farníci sklopili pohled, Montoya si všiml, že v tělocvičně není Valerie Houstonová ani její manžel a krom nich chybí i další lidé, byť někteří mohli být na toaletách, případně v kanceláři.

Brinkman kontroloval kancelář, Zarosterová a dva policisté v civilu chodby. Bentz a dva kněží udržovali klid v tělocvičně, jenže on věděl, že otec John může číhat ve kterémkoli výklenku, za každým rohem, v každé chodbě nebo na věži.

Vyčkává.

A budou další trpící, kteří se stanou oběťmi jeho krutého hněvu.

Otec Frank O’Toole mezitím odříkával s ostatními modlitbu.

Slade našel Valeriinu botu.

Crčela z něj voda, protože venku v lijáku zmokl, hnal se k severnímu schodišti, a zrovna když se z tělocvičny ozval společný vzdech, objevil otevřené dveře založené střevíčkem s vysokým podpatkem. Patřil Val.

Zatraceně!

Jak si kruci otevřela? A proč se tam nesvítí? Cožpak ji nežádal, aby zůstala, kde je? Cožpak mu neodpřisáhla, že na něj počká?

Vyvinulo se to opravdu hezky…

Zmocnil se ho nepříjemný pocit, ale ovládl se a nezačal na ni volat, protože vycítil, že se asi vyskytly potíže. Vážné potíže.

Promočený na kůži, s paklíči v ruce nehlučně scházel po schodech. Právě v té chvíli zaslechl jekot sirén vycházející z bouřlivé noci. Jejich kvílení znělo pronikavě a neustále hlasitěji, jak se policejní vozy blížily.

Výborně!

Honem za ní, krucinál, pomyslel si zoufale, když se dostal pod schody. Neriskoval natolik, aby rozsvítil, raději vylovil z kapsy zapalovač a cvakl jím, mihotavý plamínek vrhal na tmavé stěny a podlahu sklepení pohyblivé těkající stíny.

Znovu uslyšel kvílení sirén.

Pospěšte si! Pro lásku boží, pospěšte si sem, kruci!

Valerii tlouklo srdce jako zvon a celá se potila. Dařilo se jí následovat paprsek baterky dopadající na dřevěné bedny či omítnuté stěny. Úzký kužel slabého namodralého světla těkal po spárách v základech, hromadách zapomenutých krámů, nábytku, uměleckých předmětů a odložených věcí; sestupovala stále dál, klenutou chodbou a dvojími dveřmi.

V každém zákrutu se obávala, že bude odhalena. Teplota se postupně snižovala, Val scházela po dalším schodišti a vrtalo jí hlavou, kam asi jdou.

Dostávala se hlouběji a hlouběji pod sirotčinec, až na místo, kde se chodby proměnily v tunely a betonová podlaha v hrubě opracovanou skálu.

Val potlačovala svůj strach, ale s klesající teplotou se začínala potit čím dál víc, protože měla nervy napjaté na nejvyšší míru, srdce jí nervózně nepravidelně tlouklo. V prstech nepřestávala křečovitě svírat pistoli.

Kde je Slade? Panebože, nemohl by se, prosím pěkně, ukázat a přivést s sebou i celou kavalerii, zatraceně? Nebo se bude muset postavit vrahovi sama a možná i zastřelit kněze?

Sledovala, jak matné modré světlo klesá níž a níž, po úzkých schodech, na nichž měla pocit, jako by ji stěny měly každou chvíli pohltit. Ze stále nižšího stropu visely pavučiny, zachytávaly se jí ve vlasech, otíraly se o obličej. Ve vzduchu byla cítit zatuchlina, jako by se zde desítky let nevětralo, kombinace hniloby a prachu vytvářela zvláštní pach, z něhož jí naskakovala husí kůže. Měla co dělat, aby se nerozkašlala, když postavy před ní otevřely poslední dveře.

„Proč jsme tady?“ zeptala se Charity. Hlas se jí chvěl strachem a odrážel se dutou ozvěnou skrz úzké průchody až k Val.

Světlo se přestalo pohybovat, zářilo úzkým paprskem směrem ke kamenným stěnám.

„Je tady někdo, koho ti chci představit.“

Panebože, pomyslela si Val s úzkostí, vrah má komplice! Ohlédla se přes rameno a našpicovala uši, naslouchala, zda neuslyší nějaký zvuk, důkaz o přítomnosti dalšího člověka… Nezazněly za ní v dáli kroky? Skutečně slyšela přerývaný dech? Neskočila do pasti? Prudce se otočila, osmatřicítkou mířila do tmy, prst se jí na spoušti potil.

V duchu viděla démona ze svých nočních můr, zrůdu s krysíma očkama a stříbřitým řetězem. Je to jen sestra Ignatia. Však to víš. Nedovol, aby ses stala hříčkou své bujné fantazie!

Srdce se jí strachem málem rozskočilo.

Ale žádný člověk – ani věc – na ni nevyskočil.

Val polykala strach, znovu se obrátila ke světlu a postupovala blíž, zdržovala se ve stínech, oči se jí přizpůsobovaly zvláštnímu osvětlení. S naprostým znechucením, které jí obracelo žaludek, si uvědomila, že postupně sešli do nějakých katakomb, kde byly do děr v kamenných zdech zasunuty rakve, pár starých a polorozpadlých se na výšku opíralo o zeď pokrytou prachem staletí. Charity stála před jednou starobylou rakví, jejíž víko bylo otevřené, jako by rakev nikdy nebyla použitá. Čekala na další oběť?

Byla stále příliš velká tma na to, aby viděla vrahovi do obličeje, ale zahlédla záblesk nože, dlouhé ostré čepele, která se i ve špatném světle leskla. U šílencových nohou ležela nějaká bílá hromádka – kdysi bílé krajkové svatební šaty.

Panebože, ne!

Tento pomatený vrah měl v úmyslu zavraždit sestru Charity, uškrtit ji smyčkou a udusit v ní život, jakmile ji donutí převléknout se do těch zatracených šatů!

Val musí tu hrůzu zarazit. Musí!

„Co ode mě chceš?“ zeptala se Charity a nervózně pohlédla na svého věznitele.

„Budeš pykat za své hříchy – a nemyslím hloupé bičování, které jsi předváděla tomu starému prasákovi otci Paulovi. Ne, chci, abys přiznala, že jsi lhářka a podvodnice,“ odfrkl pohrdavě vrah. „A že nejsi hodna být nevěstou Kristovou. Stejně jako ty ostatní.“

„Ach, milosrdný Otče,“ zašeptala Charity. „Ty víš…?“

„Žes měla dítě zplozené z lásky s Arthurem Wembleyem?“ zavrčel vrah.

Když hlas nezněl ochraptěle, Valerie měla dojem, že ho poznává. Už ho někdy slyšela. Tichý hlas…

Je mi to líto, velebná matko, promluvil hlas a sestra Charity sevřela rty v tiché výtce.

Valerii strnulo srdce.

Byl to stejný hlas, který slyšela na zahradě u svaté Markéty, hlas, který – jak si nyní uvědomila – patřil usmrkané holčičce se sádrou na noze z doby před třiceti lety, která nepustila malou Camille na klouzačku a zlomyslně prohlásila: „Víš přece, co znamená nula, sedm, čtyři, tři, šest? To je peklo.“

Sestra Devota?

Ona je vrahem?

Žena?

Jeptiška?

Ne! Šílenost… To je příliš…

Jako kdyby jí vrah četl myšlenky, vrhl se na oběť. Val, stále svírající pistoli, uslyšela zmatené rychlé kroky a pohyb podrážek bot po podlaze. Nějakou strkanici. Potyčku.

Ne!

Val udělala krok vpřed, právě když jedna z žen, sestra Charity, zoufale zaúpěla.

Pak všechno zničehonic umlklo.

Nastalo hrobové ticho, u rakví byla skutečně hmatatelná smrt.

Valerii naskočila husí kůže a strach zaťal hluboko do její duše ledové pařáty.

Zachraň ji…, musíš ji zachránit.

Pomalu se přikrčila, pohlédla za sebe do černočerných hlubin temnoty a měla pocit, že se dostala do pasti.

Někdo zakašlal.

Když Val obrátila hlavu ke zvuku, k přízračné modravé záři baterky, zatuchlý vzduch pročísl řezavý hlas: „Vyjdi přece z toho stínu, Valerie. Ach ano, vím, že jsi tam. Vím, že jsi mě sledovala. Čekala jsem na tebe. Tak pojď ven.“

Val se sevřel žaludek. Nepohnula ani svalem.

„Slyšelas, ne?“ zvýšila hlas do hněvivého tónu Devota. „Vylez z té své směšné skrýše. Cožpak nevíš, že se nemůžeš schovat? Jsi teď na mém písečku, Val. Mém a Božím.“

Val se stále nehýbala. Ještě pořád má nad tou šílenou ženou výhodu!

„A ještě něco,“ ozval se ochraptělý hlas, jako by si náhle vzpomněl na nějakou drobnost. „Zahoď tu pistoli, jinak tady a teď přímo před tvýma očima podříznu tvé trapné matce krk!“

Slade slyšel hlasy.

Jenže nikoli z dražby nad svou hlavou, ale z temného místa před sebou, slova se přesýpala a zněla tiše, linula se z hlubin úzkých chodeb, které postupně objevoval, složité spleti hrobek a krypt, z nichž čišel pach smrti a rozkladu. Zde byl ráj krys, všude kapala voda z prasklých trubek a Slade měl dojem, jako by se brodil ještě teplým doutnajícím popelem dávno zapomenutých životů.

Pohyboval se tak rychle, jak jen dokázal, hlavou se mu stále rychleji honily představy Val stojící tváří v tvář vrahovi. Viděl, jak se svíjí, škrtidlo kolem hrdla, silné paže vraha smyčku utahují stále těsněji, uzavírají dechovou trubici, ostrý drát jí prořezává krásný krk.

Nemysli na to! Jen pokračuj v chůzi! Zachraň ji, prokristapána!

Zapalovač příliš mnoho světla neposkytoval a Slade znovu někam špatně odbočil, tak se musel stejnou cestou vrátit. Namáhavě oddychoval, cítil, jak mu celým tělem probublává strach, přinutil se zastavit a zaposlouchat se, napínal uši a slyšel své srdce rozbušené strachy. Zvuky z dražby nad ním dávno utichly a on několik pater pod tělocvičnou kráčel stále vpřed.

Pomyslel na Valerii a útroby se mu sevřely, když si představil, že by ji mohl ztratit, že jí nějaký šílenec může omotat ostrou garotu kolem krku, zaříznout ji do masa a nechat z ní vyprchat život. Pomyslel na to, co by si bez ní počal, jak pustý by svět náhle byl.

Ne, pomyslel si a zaťal zuby, až si je o sebe málem rozdrtil. Musí udělat všechno, co je v jeho silách, aby ji zachránil.

Všechno!

Bůh mu pomáhej, aby mu zbývalo ještě trochu času.

52. kapitola

Dav v tělocvičně byl neklidný, ale posily už dorazily a policisté se ujali velení. Měli k dispozici i sanitku a záchranáře pro ty, komu se udělalo špatně.

Bentz sledoval nervózní hosty, přenechal svou pozici Zarosterové a vyhledal Montoyu, aby mu sdělil špatné zprávy. „Zarosterová přišla na to, že v severním křídle jsou otevřené dveře do sklepa. Postavili jsme tam na stráž policajta v uniformě.“

„Proč?“

„Předtím tam bylo zamčeno. Všechno jsem kontroloval se sestrou Georgií, místní matkou představenou.“ Byl nervózní, očima těkal po davu a žvýkal jako posedlý, protože cítil v kostech, že se něco děje. Něco zlého. „A pár lidí nemůžeme najít.“

„Valerii a Sladea Houstonovy?“

„A sestru Charity a sestru Devotu, pokud si vybavuju jen tak z hlavy.“ Znovu se zadíval na přítomné. „A kdo ví, koho ještě…“

Otce Johna!

„Toho hajzla.“

Bentz přikývl. „Mluvíš mi z duše.“

„Je tady!“ Montoya si byl naprosto jistý. Stačilo, aby pomyslel na mrtvolu sestry Louise nacpanou do koncertního křídla… „Krucinál fagot! Myslíš, že je dostal on?“

Bentz neodpovídal. Ale byl o tom přesvědčen. Jenže to nemínil vyslovit nahlas. Ještě ne. „Nevím, ale pojďme to zjistit.“ Už mířil ven z tělocvičny, prodíral se mezi lidmi ve společenském oblečení, s vyděšenými výrazy. Doufal, že se mu naskytne ještě jedna příležitost polapit toho zmetka otce Johna.

Tentokrát ten hajzl nepřežije.

Devota se vrhla na Charity, popadla ji zezadu a zkroutila jí ruku tak bolestivě, až Charity slyšela, jak jí praskají šlachy. Vykřikla, protože jí Devota přiložila ke krku nůž. Uvědomovala si však, že křik nemá smysl.

Charity se pokoušela bránit, ale svůj boj prohrála dřív, než vůbec začal. Byla zpocená a vyděšená a srdce jí bušilo takovou rychlostí, až se bála, že dostane infarkt.

Co má dělat?

Jak by se mohla zachránit?

Jak by mohla zachránit svou dceru?

Ach, svatá Marie, Matko boží, proč se celý život držela lží, stále se do nich zaplétala a zatížila si jimi svědomí?

Devota výhrůžně vyštěkla: „Zahoď tu pistoli, jinak tady a teď přímo před tvýma očima podříznu tvé trapné matce krk!“ Charity se podlomila kolena.

Valerie zde nemůže být! Bože na nebesích, to ne, po všech těch letech, kdy se Charity tak zuřivě snažila své jediné dítě ochránit.

„Slyšelas mě, děvko?“ zavrčela Devota a Charity cítila na uchu její horký dech, na krku vnímala ostrou čepel, zarývala se jí do kůže, ledová a děsivá, pronikala hlouběji do masa.

Charity zasténala, protože cítila, jak jí z již pálící rány začíná stékat horká krev. To snad není možné. Nezdá se jí to? Proč by se zrovna Devota – holčička, s níž se Charity setkala ve svatém Elsinoru, když tam pracovala, a která si zlomila nohu a od té doby vždycky maličko kulhala – měla obracet proti ní? Proč se z ní stala odporná vraždící zrůda? Jistě jí v duši ještě zbyla špetka slušnosti, zbožnosti a dobroty, Bůh se o to jistě postaral. „Devoto, prosím…, pomysli na požehnanou Matku. Nepodléhej Satanovu volání.“

„Drž hubu, ty stará pokrytecká krávo!“ zasyčela Devota. „Co ty víš? Vždycky jsi vlastní hříchy tajila a ostatní odsuzovala. Tvůj čas nadešel, matko,“ zavrčela. „Můžeš si to s Bohem vyřídit sama, až ho uvidíš.“ Pak promluvila do tmy: „Hej, ty! Valerie Renardová! Sestro děvky! Přistup blíž!“ Zkroutila Charity paži a ta zavyla bolestí. Nemohla se bránit – čepel nože byla příliš ostrá –, a když se poddá, bude snad Valerie zachráněna…

Jenže věděla, že to tak být nemusí.

Cožpak Camille a Asteria nebyly dostatečným důkazem? A Louise s Lucií možná také? Podlomila se jí kolena.

Devota s ní škubla, aby ji udržela na nohou. „Řekla jsem, ať jdeš blíž!“

Valerie – k naprosté hrůze matky představené – uposlechla. Požehnaná Matko boží, prosím, zastav to šílenství. Jen zděšeně sledovala, jak Valerie vykročila do chabého světla.

Byla vysoká a krásná, silná jako kdysi její otec a mířila přímo na Devotinu hlavu. „Tohle není moje matka.“

„Ale jistěže je! Cožpak nechápeš, že právě o to tady jde? Žes byla dítětem lásky této staré dámy a onoho vychrtlého polomrtvého dědka, který věnoval do dražby klavír?“ Zdálo se, že to Devotu pobavilo. „A v něm najdou Louise, víš? Zavřenou v koncertním křídle, ale už jim bohužel nezazpívá. Své poslední sólo už odzpívala.“

„Ach pro lásku Matky boží…“ Nejhorší obavy sestry Charity se naplnily.

„A tvůj milovaný staroušek Wembley své peníze utrácel na to, aby uplatil všechny okolo, včetně Mikea a Mary Brownových, aby se nikdo nic nedozvěděl. Všichni drželi tajemství pod pokličkou, dokud z toho něco měli. Hříšníci, jeden jako druhý!“

„Neposlouchej ji,“ vyhrkla Charity a odměnou jí bylo další bolestivé zkroucení levé ruky. Pravou měla volnou, mohla by se otočit a uhodit Devotu do obličeje, ale tím by si patrně zajistila jen rychlou smrt, protože ostří nože by se jí ihned dostalo až na krční tepnu.

„Ale já přece nelžu, no ne?“ zašeptala Devota s odpornou zlověstnou škodolibou radostí. „Zjistila jsem pravdu, to, jak usilovně ses snažila celé dlouhé roky skrývat… svůj tajný plod lásky.“

„Prosím…,“ zašeptala Charity, v hlavě jí dunělo, slova pravdy jí zněla v mozku jako rány kladivem, odlamující hrdost a odhalující sebeopovržení. V zatuchlé temné hrobce jí z hrdla stále kanula teplá krev.

„Nebylo to tak těžké,“ chvástala se Devota. „Stačilo tu děvku sledovat. Po něčem šla. Když pracovala ve svatém Elsinoru, zjistila, že její papíry k adopci byly nějak pozměněny. A pak sešla sem dolů a ověřila si všechno, co si dala dohromady.“

„Já vám nevěřím! Pusťte ji!“ trvala zarputile na svém Valerie a upírala pohled na Devotu.

„No jasně, tys byla vždycky blbá. Pamatuju si tě ze sirotčince.“

Charity cítila v Devotině hlase hořkost, která se v prašném vzduchu jakoby srážela. Hořkost nechtěné kulhavé holčičky, která byla vždycky opomíjená.

Valerie udělala další krok vpřed. Mluvila hlubokým hlasem. Výhrůžně. „Říkala jsem, ať ji pustíte.“

„Ještě ne.“

„Hned.“ Valerie pistoli neodhodila.

„Ty to tady neřídíš,“ připomněla jí Devota.

Jenže Valerie byla stejně tvrdá jako kdysi Charity ve svém ztraceném mládí a neuhnula. „Proč tohle děláte?“ zeptala se a vyslovila tak nahlas, co se Charity honilo hlavou.

„Boží dílo,“ zopakovala Devota s patrným uspokojením, že konečně vysvětlila podstatu svého poslání.

Charity její slova vyděsila do morku kostí.

Devota zesílila své sevření. „Někdo se musí zbavit děvek, které dělají církvi ostudu, které poskvrnily náš řád. Jak tedy vidíš, tvá takzvaná sestra s tebou neměla žádný pokrevní vztah. Ach ano, byla ti podobná, ale nebyly jste vůbec spřízněné. Vůbec. Všechno to byla lež. Všechny ty další lži, jak jste si z oka vypadly a tak, byly naprostá shoda okolností – nebo čirá fantazie. Lidé vidí to, co vidět chtějí, víš? Jenže Camille na to přišla.“

Charity cítila, jak Devota při vzpomínce na sestru Camille strnula, jako by pohlednější žena byla její rivalkou. „Všichni jí na to skočili, ale ona měla černou duši. Zosobňovala čiré zlo.“

Valeriin obličej zůstával v podivném světle zcela netečný.

Devota pokračovala, téměř jako kdyby v sobě slova dlouhá léta dusila a nyní se vše dralo na povrch jako pěna ze  starého zkyslého šampaňského, které kdosi konečně otevřel. „Nemohla se dočkat, až to předhodí dědkovi Wembleymu. Sledovala jsem ji, viděla jsem, jak jeho stará – tedy manželka – platila Camille výpalné, a víte, co s ním milá Cammie udělala? Část ho dala té malé čarodějnici Lucii. Hezky se to zamotalo! Viděla jsem to na vlastní oči a netrvalo mi dlouho, abych si dala dvě a dvě dohromady.“

„Vy nevíte, o čem mluvíte!“ Jenže Valerie už váhala, hlas jí nezněl tak neochvějně.

„Ale jistěže vím!“ vyštěkla Devota, náhle celá rozčilená. Při mluvení teď prskala. „Věrna své pravé povaze, vydírala ta malá Jezebel Wembleyovy a panička z toho neměla nadvakrát radost!“

Charity už nedokázala snést ani jediné další slovo. „Co chceš ode mě?“ zeptala se přísně, i když byla celá omámená z odhalení svých celoživotních tajemství, svého pokoření před vlastní dcerou, již se pokoušela ze všech sil zachránit.

Uvědomovala si, že přijde o život právě nyní, kdy má tolik hříchů, z nichž by se měla kát.

„Co od tebe chci?“ opakovala Devota, naprosto bez obav ze zbraně, která na ni mířila. Ztěžka oddychovala, když rozžhavená vzteky ucedila Charity do ucha: „Myslím, že to víš, velebná matko. Chci, abys zaplatila, pochopitelně. Jako ty ostatní. I ony byly děvky, všechny zamilované do otce O’Toola.“

„Ne!“ zavrtěla Charity hlavou. Nedopustí, aby Devota házela na sestry špínu.

Jenže Devota byla o jejich hříšném životě přesvědčená. „Vím, že skutečně s ním ležela asi pouze Camille,“ prohlásila a celá se otřásla. Charity to cítila. Jako by samotné pomyšlení na Camille a Franka bylo tak vulgární, že ho Devota nemohla vystát; málem se z něj pozvracela. Přesto ještě neskončila.

„Jenže ty ostatní chtěly také. Viděla jsem jim to na očích, těm svatouškovským pokrytcům v řeholním rouchu. Všem do jedné.“ Namáhavě oddechovala, jako by vyšla po schodech někam na rozhlednu, krev jí kypěla vzteky. Železným stiskem sevřela zápěstí sestry Charity. „Všechny ty hezoučké malé holčičky, které měly v jednom kuse výhody, někdo adoptoval, takže měly domov… a… rodiče. Také bratry a sestry.“ Hněv se jí zmocnil natolik, že téměř nemohla dýchat. „Mohly slavit Vánoce, hodné babičky jim pekly jablkové koláče a do punčochy jim dávaly pletené čepice a panenky a malé čokoládky.“ Mluvila s nesmírnou hořkostí; holčička, kterou vždycky každý předběhl. „Věřily v Santa Clause a měly sourozence, se kterými se mohly poprat nebo si hrát, na střední škole mohly chodit na rande. Měly svou partu, vyměňovaly si prstýnky přátelství… a některé byly roztleskávačky nebo sportovaly a pak chodily na vysokou s muži, kteří se stali jejich manžely.“ Chrlila ze sebe svůj hněv, málem se nad tou nespravedlností zalykala. Zaryla Charity prsty do zápěstí tak silně, až vykřikla, ale Devota si toho ve svém rozčilení nevšímala, nebrala na ni žádné ohledy. Živě si vybavovala všechny nespravedlnosti, jimiž ji život zahrnul. „Poznaly první polibky a první lásky a psaly si deníky…“ Pohlédla na Valerii. „Ach ano, vypsaly se do deníků ze všech svých odporných hříšných myšlenek. Vzpomínaly na své hříchy a líčily je do nejmenších podrobností…“

Charity viděla, jak její dcera bolestně zamrkala a poprvé jí zbraň v ruce zakolísala, byť jen maličko.

„Ty z něčeho viníš dívky, které byly adoptovány?“ zašeptala nevěřícně Valerie.

Proč Valerie neodešla? proběhlo Charity zoufale hlavou. Vždyť mohla jednoduše utéct, ukrýt se v temnotě a zachránit se. Zůstávat tady a dohadovat se s Devotou nemělo smysl. Může to skončit tím, že ji Devota zavraždí. „Měla bys jít,“ promluvila Charity a snažila se dívat své dceři přímo do očí. „Rychle…“

Valerie upírala zrak na Devotu, udělala nepatrný pohyb doleva, ale neutekla. „Ostatní byly nevinné.“

„Nevinné?“ opakovala s odporem Devota. „Ty hlupačky? Vůbec nevěděly, co to slovo znamená! Teprve když se nabažily svých normálních životů, když jim jejich rodiče nebo přítel nebo život nedávali, co chtěly, honem přiběhly zpátky a vykřikovaly, že se chtějí stát jeptiškami. Mít čistou duši. Stát se nevěstami Kristovými!“

Znovu sevřela Charity zápěstí. „A tys je přijala, že, velebná matko? Všechny ty chudinky do jedné, hlavně tvé oblíbenkyně, které původně pocházely ze svatého Elsinoru. Dalas jim nový život, návod na něj a ukázalas jim, jak vše začít, ale po celou tu dobu jsi byla prolhaná intrikánská podvodnice! Děvka, která spala s ženatým mužem, přivedla mu na svět dítě a všechno to utajila!“

„Ne,“ zavyla Charity a cítila, jak jí krev stéká pod límec. Prosím, Valerie, odejdi. Hned odejdi! Pokusila se zdržovat. „Já věřím…“

„Je mi jedno, v co věříš! Beztak je to lež. A Bůh to ví!“ hřímala Devota. „Vidí, jaká doopravdy jsi, a ony jakbysmet, když jim sliby náhle přišly zatěžko. Všechny by klidně skočily do postele prvnímu pohlednému knězi!“ Naklonila se blíž, Charity cítila jemnou spršku slin na uchu a vnímala, jak se z Devoty valí zahořklá zloba a rozléhá se starobylou kryptou. „Viděla jsem je, matko představená, a tys je viděla taky, ale dovolilas to, nemám pravdu? Nechalas je flirtovat. Nechalas je snít. Dovolilas jim utápět se v představách, jaké by to bylo spát s ním. Věděla jsi o jejich vášni, touze, zlé a mrzké chlípnosti.“

Vyvíjelo se to velmi špatně. A Valerie… Bože, prosím, přiměj ji k odchodu. Nedovol, aby se prolila i její krev. „Ony… možná měly své sny a fantazie, ale…“

„Ale měly být oddány Ježíši Kristu, Synu božímu!“ Devota málem křičela, lámal se jí hlas, její hluboký fanatismus vyplouval na povrch.

Charity si ji pamatovala, jaká byla: Darlene, chromé, nechtěné a nikdy neadoptované děcko a dívenka, která přivítala život v klášteře s otevřenou náručí. Měla v sobě i temné stránky, v duchu se užírala, ale Charity doufala, že ukřivděnost překryje upřímná víra. Vzdala se svého rodného jména a Darlene si změnila na Devota, ale rakovina duše, zhoubné sémě samotného ďábla, nad ní převzala vládu. Žena, která nyní před Charity stála, se proměnila ve zrůdu, uzpůsobila si chápání spravedlnosti podle sebe, a tudíž nebyla o nic lepší než samotný Lucifer.

Charity cítila stále tepající strach a pramínek krve kanoucí z poraněného krku. Bez ohledu na bolest se zpříma dívala na svou jedinou dceru a tiše se modlila, aby Valerie měla dost rozumu a utekla do temnoty bez jediného pohledu zpět na tuto zrůdu, kterou pomáhala stvořit i Charity. „Odejdi,“ přikázala jí zoufale. „Hned!“

Val však udělala další krok na stejnou stranu, jako by chtěla mít lepší úhel pro svůj výstřel a jako by neslyšela ani jediné slovo, které Charity vyřkla. Stála ve slabém mihotavém světle s neuvěřitelným klidem. „Žádala jsem vás, abyste ji pustila.“ Valerie působila neochvějně, oči upřené na duševně nemocnou ženu s nožem v ruce.

„Ne.“

„Budu střílet.“

„Pochopitelně nebudeš. Tady střílet nemůžeš,“ zavrtěla znechuceně hlavou Devota, jako by Val byla mentálně zaostalá. „Mineš se a trefíš svou matku nebo se kulka začne odrážet od stěn a stropu a zabije vás obě.“ Na chvilku se odmlčela, krátce se nadechovala, jako by jí po páteři přejížděl nějaký prst a probouzel v ní vzrušení, novou úžasnou energii, která přecházela z jejího těla do těla vyděšené Charity. „Myslím, že je tady někdo, s kým byste se patrně obě rády setkaly.“

Ach ne, dobrý Bože! Charity cítila, jak jí krev z krku stéká na rameno a znovu strnula jako socha. Devotin tón totiž zněl vítězoslavně.

Proradně.

Devota se v tu chvíli pohnula, maličko povolila tlak na nůž a prudce otevřela jednu rakev – tu, která vypadala, že nebyla nikdy pořádně přitlučena.

K naprostému zděšení Charity z rakve vypadla mrtvola ve vysokém stadiu rozkladu, napůl vysušená.

„Do pr…!“ zalapala po dechu Val a uskočila.

Charity se z hrdla vydral jekot, při němž tuhla krev v žilách. Při pohledu na mrtvolu se jí podlomila kolena. Z ženy nezbylo víc než kosti, kusy vysušeného masa a kštice vlasů. Kůže se jí scvrkla, oční důlky měla prázdné a černé a na sobě zbytky špinavých a potrhaných svatebních šatů, jejichž vybledlé stuhy a rozedrané krajky se v matném strašidelném světle třepotaly jako ve vánku.

„Poznáváš ji?“ zeptala se Devota.

Jistěže. Samozřejmě ji poznala. Lea De Luca. Byť se jí zvedal žaludek, zcela jednoznačně věděla, že se dívá na tělo jeptišky, která údajně odjela před lety do San Franciska, té, která jí posílala pohlednice.

Devota škodolibě dodala: „Je úžasné, jak je snadné najít někoho, kdo za vás něco pošle z jiného města. A po celou tu dobu sis myslela,“ – znovu zkroutila Charity ruku za záda, až téměř vykřikla – „že víš, co se s ní stalo. Myslelas, že sis poradila s takzvaným problémem.“

„Vy jste šílená,“ zašeptala Val a ruka se zbraní se jí roztřásla. „Vy jste tu ženu zabila.“

„Potrestala,“ opravila ji Devota. „Poslala jsem její duši do pekel. Přesně jako ostatní. Bylo to tak snadné. Stačilo jí říct, že na ni otec Frank čeká. Tady dole. A ona na to skočila. Oblíkla si ty rozkošné šatičky.“

„Protože jste ji omámila!“ obvinila ji Val.

„Já jsem jí pomohla.“

„Tím, že jste ji sem vylákala a pak zabila?“

„Byla to děvka. Kurva! Nezasluhovala si ho.“

Devotu sžíral hněv natolik, až se celá roztřásla.

„Frank O’Toole?“ Val ohrnula rty odporem.

„A taky,“ chrlila ze sebe Devota, „si nezasluhovala nosit řeholní šat, už vůbec ne se všemi svými nečistými myšlenkami, sny o tom, že se s ním bude pelešit! Lea si zasloužila všechno, co se s ní stalo.“

„Nemůžeš si hrát na Boha,“ zašeptala Charity.

„A ty sis na něj nehrála, matko? Každý den? Předstíralas, že konáš jeho dílo, to, co je nejlepší, že nás všechny vedeš po správné cestě. A po celou dobu jsi skrývala svá drahocenná tajemství. Jen si říkám, kolikrát jsi dovolila tomu starému muži, aby si tě vzal do postele, kolikrát jsi s ním spala, kolikrát ses ho dotýkala, líbala ho a dělala, o co žadonil. Není to náhodou podstata celé věci?“ Pevně sevřela nůž a švihla s ním směrem dolů, takže rozervala látku hábitu matky představené. Charity cítila, jak se jí chladná ocelová špička zarývá do kůže, sjíždí ze strany po páteři, jako když se filetuje ryba.

„Dost!“ přikázala Val.

Jenže nůž projel hábitem odshora dolů.

Oči Valeriiny matky se naplnily slzami.

Upírala pohled na polorozpadlou mrtvolu.

V tom okamžiku jí došlo, že ona i její dcera jsou už odsouzeny.

Bůh mi pomoz. Pomoz nám oběma.

Musí něco udělat. O něco se pokusit. Aby zachránila dceru i svou černou duši.

Charity zmobilizovala veškerou sílu, vyrazila ze sebe zběsilý řev plný vzteku, nenávisti a vzdoru, pak zavřela oči a přiměla se podklesnout v kolenou, ochabnout, zhroutit se.

Upadla.

A překvapená Devota se poroučela k zemi s ní.

„Valerie!“ vykřikl Slade jméno své ženy a ono se k němu vracelo v tisíceré ozvěně úzkými chodbami a přehlušovalo děsivý výkřik, z něhož se mu málem zastavilo srdce a který se také odrážel sklepením.

„Kruci!“ Rozběhl se směrem ke zvuku, sžíraný strachem a obavou, že Val padla do spárů toho šílence.

Zatraceně, proč ji nechal samotnou, když šel pro ty pitomé paklíče? Věděl, že určitě nezůstane na místě, když dostane šanci. Byl blázen, že jí věřil. Jenže teď Val platí za svou zbrklost až příliš vysokou cenu.

Strašlivý strach mu zněl hlavou jako hřmění, klopýtal temnotou, už mu bylo jedno, jestli se někdo dozví, že je také v kryptě.

Nezáleží na tom.

Hlavně ať vraha vyruší od jeho ohavného činu.

Ať se ten mizera soustředí na Sladea.

Tak se ukaž, mizero!

Modlil se jen o to, aby se k Valerii dostal včas. Pokud ne…, pokud Val už umírá rukou toho maniaka, pak Slade osobně pošle duši toho zvráceného zmetka přímo do horoucích pekel.

Ne!

Val viděla, jak velebná matka, její matka, klesá na zem. Po obnažené kůži zad jí stékala krev. Sestra Charity měla záda zjizvená a pokrytá podlitinami, jako kdyby ji někdo pravidelně bičoval.

Když Charity padala, křečovitě se zachytila sukně vražedkyně a stáhla Devotu dolů.

Valerie na ně prudce skočila, celá žhavá přiložit hlaveň pistole k hlavě té zrůdy a stisknout kohoutek. Vystřelí šílené jeptišce mozek z hlavy bez ohledu na následky. „Ty svině!“

Devota byla připravená, nemínila se vzdát tak snadno.

Vykopla zdravou nohou a patou se trefila Valerii do holeně.

Ozvalo se zapraskání.

Val cítila, jak jí nohou projela nesmírná bolest.

A dostala další prudký zásah Devotinou zdravou nohou.

Prásk! Devota jí znovu zasadila prudkou ránu patou.

Val se zmítala bolestí ostrou jako hadí uštknutí, bodala ji a rozlévala se jí po celém těle, až se Val zatočila hlava.

Upustila zbraň na zem. Neobratně se po ní natáhla, znovu ji upustila a syčivě vdechovala, protože bojovala s nesnesitelnou bolestí v noze, z níž měla tmu před očima.

Nesmí omdlít! Teď ne!

Ztratila nad pistolí vládu. Zbraň odlétla do temnoty.

Když ocel dopadla na tvrdou kamennou zem a odrazila se někam do tmy, ozvalo se kovové cinknutí.

Ne! Ne! Ne!

Val se zoufale vrhla po zbrani. Zakopla však o natažené kosti nohou mrtvoly sestry Ley.

Upadla.

Ozvala se další rána, jak bradou narazila o podlahu.

Cvakly jí zuby.

Dlaně si odřela o hrubé kameny, strhla si na nich kůži a polámala nehty. Po zbrani se sápala marně. Zatraceně!

Nohy se jí zamotaly do krajkových záhybů vetchých svatebních šatů. Vzhlédla k Devotě, která ztěžka oddechovala a oči jí v matném světle blýskaly nenávistí. Mohutná černá postava se s námahou zvedala na nohy.

Přesně jako zrůda z jejích snů. Mnohem děsivější, proradnější a odpornější než sestra Ignatia. V ruce zkrvavený nůž.

Vražedkyně v rouše jeptišky…

Val strnula strachy.

„Je po všem,“ prohlásila Devota se šíleným pokřiveným úsměvem, v němž roztáhla rty do tenkých čárek jako had nad zuby. „Jssi dalšší!“

Panebože.

Krev jí tuhla v žilách, snažila se kopat, aby se zbavila zažloutlých záhybů špinavé krajky, v kotníku a v noze jí tepala bolest. „Ne, ty pitomá svině,“ zašeptala hlasem stejně zlověstným a tápala po zbrani. Konečně přejela prstem jedné ruky přes něco kovově studeného. Pistole! „To ty! Ty jsi další na řadě!“

„Valerie!“ Chodbami zněl Sladeův hlas.

„Tady!“ křikla zoufale a sevřela pažbu osmatřicítky.

Příliš pozdě.

Devota se zuřivým výkřikem pistoli odkopla. Zbraň odlétla z Valeriina dosahu. Devota byla tak bez sebe vzteky, až málem ztratila rovnováhu a dopadla na kolena. Sevřela čepec sestry Charity a prudce trhla, zvrátila jí hlavu a odhalila bílé hrdlo. Charity měla na krku, z něhož jí už stékala krev, maličký zlatý křížek, který se pohupoval a blýskal na jemném řetízku.

„Dost! Ne!“ křičela vyděšeně Val.

Sestra Charity zavřela oči a začala se modlit, na odhaleném hrdle se jí pohybovaly šlachy a ohryzek, když šeptala: „Svatá Maria, milostiplná…“

V modravém světle baterky Val v naprosté hrůze sledovala, jak se Devota rozpřáhla nožem a vzápětí rychlým švihem poháněným nenávistí prořízla měkkou tkáň hrdla sestry Charity.

„Bože, ne!“ ječela Val.

Z krční tepny matky představené vystříkla krev, pokropila Devotu a cákala na rakve a stěny krypty, krvavé kapičky pokryly i vysušenou mrtvolu sestry Ley.

Baterka upadla, kutálela se po zemi, paprsek se kroutil v šílených spirálách a ozařoval hrobky. Val zachytila pohledem kostru s prázdnými očními důlky a viděla, jak sestra Charity pomrkává, ve tváři výraz naprosté hrůzy, a svírá si hrdlo. Mezi prsty jí prosakovala temně rudá krev, stříbrný snubní prstýnek jí mizel v šarlatovém proudu.

Jejich pohledy se setkaly – matka a dcera. Val mohlo puknout srdce při pohledu na krvácející matku, chtěla se udržet na nohou, ale podlomila se jí kolena a upadla, vydaná na milost a nemilost nelidské zrůdě…

„Ne…,“ zašeptala Charity prosebně směrem k Devotě. „Prosím, neubližuj jí…“

„Drž hubu!“ Devotě se v návalu zuřivosti rozšířilo chřípí. „Mám plné zuby tvých keců!“ A s tím matku představenou odkopla.

„Nechte ji být,“ prosila Val.

„A tebe taky nemíním poslouchat!“ blýskla Devota po Val pohledem. „Jsi stejně zkažená jako ta jejich banda. Všechny ty pitomé ženské. Holčičky ze zatraceného sirotčince. Snažila jsem se je ukázat Bohu, aby je mohl potrestat, ale on zřejmě neposlouchal! Jejich hříšným skutkům nevěnoval jediný pohled! Už tehdy jsem jim vyměřila trest, už tehdy, ukázala jsem mu hříšnice. Dokonce jsem zlomila jedné dívce ruku, když se pokoušela krást v pekárně, ale potrestal ji? Ne! Všechno zůstalo na mně.“

„Byly jí teprve tři roky,“ zašeptala Charity.

Devota se zašklebila. „Moc mladá, aby mluvila.“

Do horoucích pekel s tím!

Val si vyslechla dost. Tato nestvůra působila jiným bolest, snažila se je zničit už od dětství. Dotáhla to sama až sem, kousek po kousku, a kdyby se někdo podíval na její život podrobněji, určitě by našel další oběti, které za uplynulá léta údajně „potrestala“. Své činy stupňovala, byly stále tvrdší a postupem času krutější. Jenže co ji nakonec přimělo k tomu, aby překročila hranici a spáchala vraždu? Když viděla sestru Leu s otcem Frankem? Když se do něj sama zamilovala? Nezahrnula Camillina záhadná poznámka – srdíčko s písmeny C E L D A L – také Devotu jako D? Kdo ví? Možná to nevěděla ani samotná vražedkyně.

Val upírala oči na Devotu a pomalu se sunula směrem, kde zmizela zbraň.

Jenže bylo pozdě.

„Neunikneššš,“ syčela Devota, obličej zkroucený nenávistí měla pokropený krví. Pomalu vstávala, ze zkrvaveného nože kanula krev na svatební šaty, které s sebou přinesla. Vypadala jako zrůda z hororu, odporný netvor zohavený k nepoznání, ale stále odhodlaný naplnit své pekelné poslání. Devota postupovala dopředu a táhla svatební šaty za sebou.

Kde je ta pistole? Kde jenom je?! Val tápala odřenýma rukama po kamenné podlaze.

„Ne…, prosím…, pro lásku Boží… Valerie… ona ne…, ona nesložila přísahu,“ chrčela Charity. Devota se k ní prudce otočila.

Val horečně tápala okolo, hledala osmatřicítku a tiše se modlila, aby dosáhla na hlaveň. Oči upírala na Devotin zkřivený obličej, marně se pokoušela nevšímat si hrůzné čepele s odkapávající krví, která se kývala v Devotiných zkrvavených prstech.

„Já vím, že ona není jeptiška!“ pronesla Devota směrem ke zhroucené postavě sestry Charity. „Ale adoptovali ji, ne?“ Devotin výraz se znovu naplnil nenávistí. „Adoptovali ji i tu její sestru-kurvičku, vzala si je k sobě rodina…“ Devota ve špatném světle obrátila svou pozornost k Valerii. „A on si tě taky oblíbil. Viděla jsem ho, jak ti položil ruku na rameno, když jsi s ním mluvila, a taky jsem viděla záblesky v jeho očích, když mu Asteria podala na zahradě růži… Nebo jak se usmíval na sestru Leu… Ano, dokonce i já jsem podlehla jeho kouzlu, ale byla jsem silnější a nepoddala jsem se svým zlým myšlenkám. Bůh mi napomohl vidět pravdu, že jsem lepší než ty slabé, roztřesené, roztoužené čubky. To ďábel je pokoušel, víš? Vlákal je do léčky, aby propadly otci Frankovi, a ony se ochotně poddaly a zapomněly na zbožnost, odvahu a oddanost, byť se těmito vlastnostmi kdysi pyšnily. Vzdaly se. Já ne!“ Hlas se jí na okamžik zachvěl. „A i na něm ulpěla vina! Bůh ho zkoušel a Frank… otec Frank zklamal.“ Namáhavě polkla a na chvilku zaváhala, snažila se vzpamatovat.

Val náhle ve zlomku okamžiku jednoznačně pochopila, že Frank Devotu odmítl. Někdy, někde dala průchod svým citům a byla opomenuta, stejně jako ji opomíjeli všichni, kdo si přišli adoptovat děti. Možná se to skutečně stalo, možná se to odehrálo jen v Devotině zmatené mysli, ale výsledek byl tentýž: další rána její ubité a zlé duši.

Devota se náhle otřásla, jako by Valerii četla myšlenky, a vyhrkla: „Ale tebe měl rád, že? Frank po tobě toužil!“

„Ne.“ Situace nabírala obrátky, jimž Val nerozuměla.

„Stejně jako po všech ostatních, které brebentily a hihňaly se, smály se nahlas a vzdychaly, jen na něj pohlédly, začaly s… tím!“ Ohrnula rty odporem a nožem ukázala na příšerné ostatky sestry Ley.

Val pomyslela na symbol srdce s písmeny uvnitř. C E L D A L. Zmýlila se. Jedno L neoznačovalo sestru Lucii, ale sestru Leu. Camille, Edwina, Louise, Devota, Asteria a Lea… Camille měla pravdu. Všechny včetně Devoty byly do kněze zamilované.

„Vidělas její poslední okamžiky?“ vyptávala se Devota. Když Val neodpovídala, objasnila otázku: „Mluvím o té ženské, o té děvce, o níž sis myslela, že je tvá sestra. O jediném dítěti Mikea a Mary Brownových.“

V tom okamžiku vytanulo Val na mysli BlackBerry. A hrůzné záběry umírající Camille a Asterie, které nemohly popadnout dech, krvácely, prsty si do krve rozškrábaly již zkrvavená hrdla…

Ve Valerii se vzedmula vlna vzteku. „Ty odporná zrůdo!“ obořila se na ni, když sestra Charity hvízdavě a chrčivě dýchala. „Kdo si myslíš, že jsi?“

„Služebnice Boží.“

„Cože?“ Val nevěřila vlastním uším. „Ach, pro lásku… Ty svatouškovská povznesená svině! Zabilas je, protože je někdo adoptoval? Protože se líbily Franku O’Toolovi? Tys přišla o rozum!“

„Ale byly šťastné,“ namítla Devota. „Mělas je vidět, jak se blaženě usmívaly, když si oblékaly ty směšné šaty.“

„Protožes je zdrogovala!“

„Vznášely se na křídlech lásky!“

„Blbost!“ Val věděla, že dostaly drogy. Devota možná dokázala sehnat všechno potřebné na klinice, kde pracovala, nebo od některých lidí, kterým měla pomáhat. Někteří byli drogově závislí. Val se zvedal žaludek, když pomyslela na Camille, jak byla omámená, zneužitá touto zvrácenou a pomstychtivou ženou.

V záblesku baterky zahlédla jiskřičku něčeho kovového. Pistole! Pět metrů od ní.

„Ne, ne, ne…,“ varovala ji Devota, jako by jí četla myšlenky. Zvedla strašlivý nůž nad hlavu a připravovala se k dalšímu útoku zkrvavenou čepelí.

„Táhni do horoucích pekel!“

Val se převalila směrem k pistoli.

„Val!“ zařval Slade a jeho hluboký hlas se rozezněl chodbami.

Devota překvapeně pohlédla směrem k novému zvuku.

Val se špičkami prstů dotkla hlavně, ale znovu jí vyklouzla a poskakovala po kamenech.

Devota se obrátila a viděla, jakou chybu Val udělala. „Hloupá Jezebel!“ S překvapivou pružností se vrhla kupředu, prsty připomínající pařáty svírala nůž, její stín se podobal strašlivému přízraku. „Zemři!“ Švihla paží. Obrovská čepel blýskala kovovou modří, blížila se směrem dolů, odletovaly z ní kapičky krve.

Val se vrhla na stranu.

Pozdě.

Ramenem jí projela ostrá bolest.

„Zemři! Zatrať svou pohanskou duši v pekle!“ syčela Devota a znovu prudce zvedla nůž, tentokrát odhodlaná bodnout ho Valerii do srdce.

„Přestaň, ty zatracená čubko!“ zařval odněkud ze stínů Slade, stojící kdesi za Devotinými zády. „Pusť ten nůž!“

Val koutkem oka viděla, jak dva metry za Devotou vstoupil do světla, ztrhaný obličej, planoucí oči. Měl vzteky stažené rysy, ale neposkytl šílené jeptišce ani vteřinu k přemýšlení.

Skočil přes kryptu, jako by se do ní chtěl pustit pěstmi, letěl vzduchem směrem k ní.

Devota se prudce obrátila, zvedla nůž.

Panebože!

Se zákeřným zábleskem v očích se ta zplozenkyně pekla otočila, aby rozpárala Sladeovi tělo od krku po rozkrok a doslova ho vyvrhla.

„Ne! Ne! Ne!“ křičela Val a vrhla se k pistoli právě ve chvíli, kdy ze zkrvavených rtů sestry Charity splynul hrůzný ochraptělý zalykající se výkřik.

V posledním zoufalém činu, jako by ji poháněl samotný Bůh, se umírající matka představená vztyčila a srazila Devotu na rozhozené potrhané svatební šaty. Charity svým polonahým tělem přitiskla Devotu k podlaze a ta jen lapala po dechu.

Slade zaklel, sklouzl po podlaze a dopadl na rameno.

Devota se hněvivě ozvala. „Proč neumíráš?“ zaječela na Charity a vzápětí zabořila nůž hluboko do jejího těla. Čepel zmizela v hrudi mezi ňadry matky představené.

Z rány vystříkla krev, zalila Devotu a kanula na svatební šaty.

„Slez ze mě!“ přikázala Devota a marně se snažila vyprostit. Val sáhla po pistoli právě ve chvíli, kdy Charity Variscová, její biologická matka, zemřela a pevně svírala Camillinu vražedkyni.

Slade se s námahou postavil.

„Nedělej to, Val,“ promluvil varovně, ale již bylo pozdě.

Valerie se s naprostým klidem doplazila ke dvěma jeptiškám, nevěnovala pozornost trýznivé bolesti v rameni a kotníku a přiložila hlaveň na spánek mladší ženy.

Už už stiskla spoušť, ale Slade ji silnými prsty chytil. „Ne,“ zavrtěl hlavou a přitáhl si ji k sobě. „Je po všem.“

Kryptou se náhle rozléhalo hlasité hřmění kroků a násobilo se ozvěnou.

Policie.

Konečně.

Val se znaveně opřela o manžela, psychicky zcela zdeptaná, v srdci temno. Toto, ta zhroucená postava s jizvami křížem krážem přes záda, byla její matka, žena, která jí dala život a nakonec ho i zachránila. Oči se jí naplnily slzami, pomrkávala, tiskla se ke Sladeovi, nechápala, jak o něm kdy mohla vůbec pochybovat, a v duchu si přísahala, že ho už nikdy nenechá odejít.

„Všechno je v pořádku,“ šeptal jí ve vydýchaném vzduchu zatuchlé místnosti. „Všechno je v pořádku.“ Jednou rukou si ji pevně přitáhl k sobě, až měla pocit, že se do ní přelévá jeho síla.

Kužely baterek poskakovaly a křížily se jeden přes druhý, až nakonec osvítily zmasakrovaná těla.

„Přestaňte! Policie!“ vykřikl Bentz.

„Odhoďte zbraně!“ zavelel kdosi.

„Panenko Marie… Kristepane, to je krvavá lázeň!“ ozval se Montoyův hlas, jako by vycházel z mlhy bolesti.

Val se Sladeovou pomocí pustila pistoli. Rozevřela prsty a pistole pomalu padala. Hlaveň cinkla o podlahu.

„Pomozte mi!“ křičela Devota. „Pomozte! Pokoušeli se mě zabít. Prosím…“

„Nevěřte jí,“ promluvil Slade směrem k Montoyovi a svým dechem čechral Valerii vlasy.

„Kdepak,“ zavrtěl Montoya hlavou. „Ze zásady nevěřím nikomu.“

Slade pevněji objal svou ženu a znovu zopakoval: „Je po všem.“

Přitiskla se k němu a jen polykala slzy. Věděla, že mu nikdy nedovolí odejít…, ale věděla také, že lhal.

Na tu hororovou hrůzu, rozsah šílenství sestry Devoty a její krutost Val jen tak snadno nezapomene.

Bude se s nimi vyrovnávat dlouho, předlouho.

A možná se jí to nikdy nepodaří.

53. kapitola

„Určitě to tak chceš?“ zeptala se Val Freyi v pondělí, když se vrátila z dvoudenního pobytu v nemocnici. Sice ji stále všechno pekelně bolelo, ale byla ráda, že už není v péči personálu nemocnice Milosrdné Panny Marie. Kdyby už nikdy v životě neviděla kapačky ani přístroj na měření krevního tlaku a nejedla nemocniční stravu, byla by nejšťastnější člověk na světě.

Freya stála u Valerie v kuchyni a zkoumavě si ji prohlížela od hlavy k patě, setrvala pohledem na sádře, kterou Val dostala kvůli prasklince na holenní kosti způsobené vraždící jeptiškou Devotou. Panebože, to znělo strašně, ale Devota už byla za mřížemi a nemohla nikomu ublížit.

Navíc se odhalilo tajemství Valeriina původu; ačkoli to nebyla nijak radostná představa, nyní už věděla, kdo je. O kolik matek ještě do svých pětatřiceti let přijde? Bylo pro ni obtížné považovat za vlastní matku sestru Charity – přísnou starou jeptišku, která projevila lásku svým odtažitým způsobem. A Arthur Wembley jako otec? Když si začal románek s jeptiškou a zplodil nechtěné dítě, bylo mu už přes šedesát. Nyní umíral i on. Val se nijak nechtělo chodit za ním do nemocnice, natož se setkat tváří v tvář s jeho manželkou, starou paní, která Camille raději platila, než aby vyšly na světlo podrobnosti o následcích manželova zakázaného vztahu. V životě choti Arthura Wembleyho se nesměl objevit žádný skandál.

Devota vlastně staré dobré Marion vraždou Camille hodně pomohla, protože ukončila její vydírání. Tento fakt Valerii stále ještě hodně trápil – Camille zneužila informace o jejím narození coby prostředku pro získání peněz. Na co vůbec?

Patrně pro sebe a své dítě.

Jakmile by její těhotenství vyšlo najevo, Camille by musela odejít z kláštera a nějak se o dítě postarat…

Stačilo na sestru jen pomyslet a Val už se stahovalo hrdlo. Panebože, strašně se jí po Camille stýskalo. Ano, sice to nebyla nejvěrnější sestřička, ale v Camille nebylo nic pouze černého ani bílého, ale spousta nejroztodivnějších odstínů šedé. Camille vždy představovala záhadu, ale byla s ní zábava. Val přemýšlela o jejím dítěti. Kdo byl asi otcem? Když ne Frank O‘Toole, tak kdo? S kým měla poměr? Val dospěla k závěru, že na tuto otázku nikdy nenajde odpověď. Pokud jí bylo známo, Camille nikomu tajemství o otci svého dítěte nevyzradila.

Možná to ani sama nevěděla. Třeba si myslela, že by dítě mohlo být Frankovo. Možná o něm nevěděl dokonce ani jeho pravý otec…

Val bleskla hlavou myšlenka, jestli náhodou neznala pravdu sestra Lucia, Camillina nejlepší kamarádka. Podle policie utekla Lucia Costová z města. Nikdo nevěřil, že je mrtvá, ale nakonec kdo ví?

„Jo,“ odpověděla Freya a kývala hlavou. Zrzavé vlny se jí ve slunci, které pronikalo okny, krásně leskly. „Určitě to tak chci. Sarah slíbila, že mi přijede na nějakou chvíli pomoct, než se rozhodneš.“

„Myslela jsem, že se svou sestrou-dvojčetem nekomunikuješ.“

„No…, to bylo do doby, než jsem jí zavolala…, a ona má zrovna pauzu mezi štěky, ať to znamená cokoliv.“ Freya roztáhla rty do nenuceného úsměvu.

Venku za dveřmi se ozvaly kroky pevných bot a Val se ohlédla k zadnímu vchodu svého domu. Slade se psem v patách přicházel ke dveřím, otevřel si ochrannou síťku, a když se za ním zabouchla, zeptal se: „Už ses rozhodla?“ Kouřově modré oči se mu šibalsky blýskaly. „Dáme tomu našemu komickému manželství ještě jednu šanci?“

Val si nemohla pomoct a rozesmála se. „Asi jo. Když si budeš dávat pozor na pusu.“

„Panebože, hlavně se přede mnou nesnažte laškovat,“ zaúpěla Freya a zvedla ruce, jako by se chtěla bránit. „Jinak asi vyzvracím své skvělé sýrové bliny.“

„My nikdy nelaškujem!“ bránila se Valerie. „Něco takového se mi příčí ve všech podobách.“

„Vynikající.“ Z Freyina výrazu bylo jasné, že jí nevěří ani slovo. „Tak na to nezapomínej. A o prodeji tvého podílu si promluvíme koncem roku – uvidíme, jak na tom budeš.“

„Bosá a těhotná,“ odpověděl Slade. Vzápětí se rozesmál a zamrkal. Zjevně se vlastním vtipem dobře pobavil. „Jako by se to někdy mělo vůbec stát.“

„Jako by sis to vůbec někdy přál,“ opáčila Val.

„To s tím těhotenstvím zní dobře.“

„Hmm. Možná. Asi bych se ale měla nejdřív zbavit té sádry.“

„Je docela sexy.“ Slade přivezl z ložnice Valeriinu tašku na kolečkách. „A já jsem si vždycky potrpěl na nohy – bosorka naplňuje mou představu o fetiši dost dobře.“

Freya se zatvářila šokovaně. „Tak dost!“

„Dělá si srandu!“ bránila se Val. „Už chápeš, jak mě vytáčí?“

„Jo, a ty to zbožňuješ.“ Znovu byl za dveřmi a Val si povzdechla.

„Díky za všechno,“ loučila se s Freyou.

„Za nic neděkuj. To, co se tady přihodilo, jen pomohlo podnikání. Přestože je to v zásadě odporné, musím lidem odříkat. Máme plno až do konce léta, což obvykle v těchto končinách nebývá nejlepší sezóna.“

„Budeš mi chybět,“ pokračovala Valerie a myslela to upřímně.

„Nápodobně. A nechávám ti tady všechno přesně tak, jak to tu opouštíš. Dokud bude se mnou Sarah. Ale…“ – zahrozila na Val prstem – „jestli dáš vědět, že se nevrátíš, dám tvé věci do dražby a prodám je. Přestavím tvůj byt na apartmá pro hosty – a vydělám majlant.“ Při té představě se celá rozzářila.

„Přehodnotila jsem to. Vůbec mi chybět nebudeš.“

Rozesmály se a padly si do náruče. Val pak se Sladeovou pomocí odkulhala ze svého domečku a nastoupila do auta.

Začnou tedy zase znovu. Posbírají střípky svého manželství a zkusí je složit.

Slade nastartoval a vyrazil na silnici. Bo seděl mezi nimi.

Měli namířeno na ranč nedaleko texaského městečka Bad Luck. Val hodlala zapomenout, že manželovi kdysi nevěřila. Camille už odpustila.

Zavřela oči a modlila se, aby to dopadlo dobře. Najednou ucítila, jak ji Slade uchopil za ruku, jako by jí četl myšlenky.

„Bude to v pohodě, ženo,“ zazubil se po kovbojsku. „Jen počkej a uvidíš.“

V dálce zaslechli zvony, odbíjely v letním horkém vzduchu, jako by odpočítávaly následujících pár minut jejich života.

„Tak a je to? Případ uzavřen?“ zeptal se Montoya, když v pondělí odpoledne vstoupil do Bentzovy kanceláře a ztěžka dosedl na židli před jeho stolem.

„Nikdy se neuzavře,“ odpověděl Bentz, „pokud bude otec John naživu.“ Cítil se unavený, bolela ho ramena a byl naštvaný, že jim falešný kněz zase proklouzl mezi prsty.

„Nevíš, jestli žije,“ namítl Montoya – opět v roli ďáblova advokáta. „Grace Blancovou klidně mohl zavraždit někdo, kdo ho napodoboval.“

„Podle krevních testů víme, že to byl tentýž člověk.“

„Ještě nemáme stanovenou DNA. Neblbni. Zvu tě na pivo.“

Bentz po něm blýskl pohledem. Alkohol pil jen zřídka.

„Fajn, tak třeba dietní coca colu nebo co máš rád.“ Montoya vstal a Bentz popadl bundu. Vzápětí vyšli z kanceláře a dolů po schodech do přízemí.

Venku voněl příjemný den, vzduch byl svěží, lehký vánek rozhýbal listy několika palem, které rostly u silnice.

„Grace Blancová nebude poslední,“ podotkl podrážděně Bentz.

„Aspoň že jsou jeptišky u svaté Markéty zase v bezpečí.“

„Za jakou cenu?“ Sestra Charity Variscová útok nepřežila. Z toho, co slyšel, se vrhla na sestru Devotu, která se oháněla nožem, aby zachránila Valerii Houstonovou, svou biologickou dceru.

Devota však přežila a měla jít k soudu. Její rány nebyly nijak hluboké a okresní návladní dával dohromady případ se všemi důkazy, aby strávila zbytek života za mřížemi.

Jenže podle Bentzova názoru to nestačilo. Její rukou zahynulo až příliš mnoho žen, dobrých věřících žen. Devota byla – dle Montoyovy charakteristiky – „fakticky cvok jak vyšitý“.

„Hej, počkejte!“

Nechtěl se otáčet, protože věděl, že je jim v patách Brinkman, běží za nimi v propocené košili a funí.

Montoya se obrátil až u dveří do baru a zamračil se.

Brinkman je dohnal a sáhl si do kapsy u košile pro cigarety. K Bentzovu překvapení otevřel krabičku a všem nabídl.

Bentz zavrtěl hlavou. „Díky, ne.“

Montoya zaváhal. „Já taky ne, s tím je konec. Případ je uzavřený, Abby po mně teď půjde.“

„Podpantoflák,“ zavrčel Brinkman, zapálil si a vyfoukl kouř nosem.

„No jo, jsem pořád ženatý.“

Brinkman se chtěl už už naježit, ale nakonec nad narážkou na své četné sňatky a rozvody pokrčil rameny. „To máš kliku,“ odtušil a Bentz otevřel dveře.

„Budu tam za chvilku,“ prohlásil Brinkman, když Montoya vklouzl dovnitř. „Objednej mi nealko pivo.“

„Ani omylem, Brinkmane. Objednej si ho sám.“

Bentz za sebou nechal dveře zavřít a chvíli stál, aby přivykl šeru v lokále a vstřebal ho. Měl nutkavou chuť na pivo – nealko nebo alko, to bylo jedno. Nakonec si to však rozmyslel a přistoupil k baru, kde už Montoya usedl na vysokou stoličku.

Barman se otočil a postavil před ně dvě sklenky. Orosené pivo pro Montoyu, dietní kolu pro Bentze. Měli by slavit. Vražedkyně, která pronásledovala nevěsty Kristovy, už byla za mřížemi, jenže případ mu pořád ležel v žaludku, protože otec John jim unikal mezi prsty.

Bentzovi asi bude bohužel ležet v žaludku napořád. Otec John, ten mizera, zase utekl.

Epilog

Některá smrt stojí za velké riziko.

Jenže podobné smrti jsou nutné, pokud se má naplnit kánon pomsty.

Vyžaduje to čas a trpělivost pochopitelně.

Musel jsem čekat pět měsíců, musel jsem se držet zpátky, potlačovat svá nejsilnější nutkání, přičemž jsem každý večer poslouchal rádio a její trapné rady.

Ale vydržel jsem to.

Vyčkával jsem.

Plánoval.

Kontroloval jsem časový plán, rozpisy služeb, obvyklé trasy a způsob, jak se člověk může dostat do vězení.

Nebylo to tak obtížné, jak jsem čekal.

Vzhledem k tomu, že kněží stále střídají farnosti a poskytují rady a útěchu vězňům, dokázal jsem s falešnými doklady projít branami věznice, kde si odpykává trest sestra Devota, rozená Darlene Arnessová.

A s týmiž falešnými doklady a sebevědomým úsměvem, maličkým zábleskem v pohledu pro potěchu dozorkyně a s rukama složenýma na bibli je naprosto snadné získat přístup k Devotě do její cely, kde se chce vyzpovídat.

Samozřejmě je všechno na bezpečnostní kameře, ale s tím si starosti nedělám. Otevře mi náruč i srdce, vyzpovídá se ze všeho, dokonce i z vraždy mé krásné a hříšné Camille a ostatních. Nemá obavy, protože jsem kněz; její zpověď je u mě v bezpečí. Nevidí, jak ve mně narůstá šílený hněv, nepozná výmluvný tik pod mým levým okem ani si nevšimne, že mi zbělely klouby, když křečovitě svírám bibli. Nezavraždila jen mé dítě, ale i ženu, kterou jsem miloval. A já jsem Camille miloval, v tom ohledu není třeba se mýlit. Má láska k té čarodějce byla neukojitelná.

Samozřejmě se však snažím vypadat klidně, hrát roli chápavého kněze a její zpověď vyslechnu. Jsem zde, abych učinil zadost své vlastní specifické spravedlnosti, a když vysvětluje situaci Camille a dítěte, které nosila pod srdcem, mého dítěte, cítím, jak má potřeba narůstá.

Vzpomínám si, jak jsem poprvé zahlédl Camille ve svatém Elsinoru, když jsem ten starý barák prohledával a hledal předměty, které bych mohl použít, a ona si mě spletla s pocestným knězem. V jejích krásných očích jsem zahlédl záblesk zájmu, nejnepatrnější úsměv a vycítil jsem její touhu, sice rychle skrytou, ale postupně odhalovanou. I když si uvědomila, že nejsem duchovní pastýř.

Nikdy neznala mou pravou totožnost, pochopitelně. Myslela si zkrátka, že jsem býval potulný kněz, který toužil po ženách tolik, že se nechtěl nechat překládat z jedné farnosti na druhou.

Navíc se ani příliš neptala, možná měla podezření a nechtěla se dozvědět pravdu. Krom toho byla dost chytrá a bydlela v New Orleans hodně dlouho na to, aby o mé skutečné totožnosti nespekulovala.

Nicméně si to nikdy neověřila; přinejmenším mi o tom nikdy neřekla.

Možná má mrzká pověst – pokud ji kdy brala v potaz – jen přilila oleje do už tak neuhasitelného ohně jejích žhavých sexuálních potřeb.

Klášterní život nebyl nic pro Camille.

Nicméně se mi stýská, zoufale se mi stýská, nic jiného koneckonců nemohu dělat, snad jedině řvát nad tím uzlíčkem pokrouceného ženství, který ji tak nehorázně zavraždil – a nevyužil k tomu nic menšího než mou vlastní techniku!

Zákeřná svině!

Nic víc dělat nemohu. Jen vyslechnout její zpověď a vědět, že po této noci budu muset zase zmizet, stát se neviditelným, potlačit své potřeby. Ačkoli ta hlupačka, která mě napodobila, mi ukradla mou hrozivost, povstanu znovu, ale ještě nějakou chvíli ne, ještě ne, dokud i tato noc neuplyne a já se nestanu pouhou legendou.

Pro všechny krom Ricka Bentze.

Při pomyšlení na něj zatínám zuby a připadá mi, že znovu cítím bolest od jeho kulky, proniká mi svalstvem, zatímco ta směšná jeptiška mumlavě odříkává svou zpověď. Ano, znovu se proměním v ducha a objevím se teprve tehdy, až nastane správný čas.

Až Devota vydechne svá poslední mrzká slova, dočká se ode mě požehnání, ale než mi stačí znovu pohlédnout do tváře, ještě když má skloněnou hlavu, položím jí jednu ruku na ústa a rychle jí zlomím vaz.

Opřu ji na židli a pak, zatímco kamery stále běží, vyklouznu z vězení ven. Vím, že si Rick Bentz bude ty záběry přehrávat.

Když se rozječí sirény, nejsem nijak daleko, ale už je příliš pozdě.

Mizím v  temné přívětivé louisianské noci.

Poděkování

Když píši knihu, pomáhá mi s ní velká spousta lidí, ať s redakční prací nebo rešeršemi, morální podporou či technickými radami. Důvěřuji radám mnohých lidí a odborníků, kteří vědí o specifické tematice mnohem více než já, nicméně veškeré chyby v knize připisuji pouze na svůj vrub.

Ráda bych poděkovala všem, kdo mi pomáhali s touto knihou. Samozřejmě mi pomáhá mnoho lidí, ale na mysli mi vytanula jména těch následujících. Nedokáži slovy vyjádřit, jak nesmírně si vážím jejich podpory a pomoci. Jsou to:

Alex Craft, Ken Bush, Nancy Bushová, Matthew Crose, Michael Crose, Niki Croseová, Wayne Kreitz, Carol Maloyová, Arla Melumová, Ken Melum, Trevor Melum, Roz Noonanová, Robin Rue, John Scognamiglio, Larry Sparks a Celia Stinsonová. Děkuji vám, a pokud jsem na někoho zapomněla, moc se omlouvám!

Poznámka autorky

Jako vždy jsem některá fakta poněkud pozměnila a mírně jsem je přizpůsobila ději.

Navíc v průběhu psaní knihy došlo na pobřeží Mexického zálivu k hrůzné katastrofě. Nádherné moře této části světa znečistila ropná skvrna a ohrožuje louisianské mokřiny a možná se dostane až do New Orleans. Když píšu tato slova, ropná skvrna (spíše podobná výbuchu neuhasínající sopky) je stále chrlena z mořského dna a mně je zle z obav nejen o státy Mexického zálivu a země v dané oblasti, ale z obav o celý svět v jeho ekologických, finančních i morálních aspektech.

New Orleans a celá Louisiana jsou mi velmi drazí. Ačkoli jsem na americkém Jihu nikdy nebydlela, žijí zde mé postavy a já jsem strávila spoustu šťastných hodin v krásné a pulzující atmosféře tohoto neskutečného koutu světa.

V této knize se o ropné skvrně nezmiňuji, ale určitě katastrofu neopomenu zmínit v dalších románech o Bentzovi a Montoyovi, až se dozvím o celé tragédii víc. Mé srdce bije pro lidi, kteří zde žijí a pracují – pro silné odvážné lidi, kteří se postarali o kraj, jejž tolik milují, a svedli důstojný boj se zkázou a zmarem po hurikánu Katrina, aby nyní znovu čelili kalamitě nového typu, nepředstavitelné tragédii pro nás všechny. Bitvy s přírodou svádí vždy vynikající a odvážní lidé. Všem vám tleskám!

Lisa Jackson

Copyright © 2011 by Susan Lisa Jackson

Translation © 2013 by Marie Čermáková-Frydrychová

Cover design © 2013 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena či šířena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu DEVIOUS, vydaného nakladatelstvím Kensington Publishing Corp., New York 2011, přeložila Marie Čermáková-Frydrychová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redaktorka: Hana Kneblová

Korektura: Hana Bončková

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vydání druhé, v elektronické verzi první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v únoru 2013

ISBN 978-80-7303-818-2