Nicole Jordan

Liga pekelníků 02. Vášeň

Prolog

DENÍKOVÝ ZÁPIS, 16. ČERVENCE

Zase jednou beru do ruky pero, protože mé srdce je plné bolesti a já bych mu tak ráda ulevila, i když vlastně nevím jak.

Dnes v noci jsi za mnou přišel. Vnímala jsem tvou přítomnost, tvůj žár ještě dříve, než jsem zaslechla zvuk tvých kroků, protože mé smysly jsou naladěny na tvou tóninu. Kouzlo, kterým jsi mě omámil, ze mne učinilo tvého otroka, aniž bys mne musel spoutat okovy.

Zašeptal jsi moje jméno a já se k tobě otočila. V tvém naléhavém pohledu jsem četla otázku. Pouhý žár tvých očí nzé dokáže rozechvět rozkoší.

Vrhla jsem se ti do náruče, plná lásky i zoufalství. Dotek tvého těla na mne působil jako balzám, tvé ruce na mých ňadrech byly současně laskající i vzrušující.

Zavřela jsem oči a vnímala jsem tvou mužnost a sílu. Vím, že si dobře uvědomuješ, jak jsem v tvé blízkosti bezbranná, jak se chvěju pod tvými horkými polibky a doteky něžných prstů, když mě svlékáš.

Potom jsi přede mnou stanul nahý. V mihotavém světle svící bylo tvé tělo tak krásné a mužné jako ztělesněný sen každé toužící ženy.

Přejel jsi mi rukama po bocích a já se zachvěla. Na oplátku jsem tě pohladila po tvém tuhnoucím mužství. Vůbec jsem se nestyděla. Učil jsi mě, že touha, kterou cítím, je přirozená a přináší blaho.

Byla jsem jako v ohni, rozplývala jsem se pod tvými doteky a utápěla jsem se v pohledu tvých očí, když jsi se mnou ulehl na lůžko. Tvé tělo se lehce přesunulo na mé a náhle jsi do mě vynikl. Neubránila jsem se výkřiku slasti, stejně tak jako se moje těla nevědomky vypjalo vstříc tvému.

Úplně jsi ovládl moje smysly. Zoufale a omáměně jsem toužila po tvém těle, chtěla jsem tě celého vychutnat, prahla jsem po naplnění. Zaplavil jsi mě svou vášní, topím se v ní a stahuji tě s sebou ke dnu..

Potom jsme leželi vedle sebe, udýchaní, těla lepkavá potem. Ztuhl jsi, když jsi na rtech ucítil mé slané slzy. Pozvedl ses na loktech a pohlédl mi do očí, ve kterých jsi mohl číst všechnu bolest mého srdce, kterou jsem nedokázala skrýt.

Divoce jsi mě políbil, abys utišil můj žal, ale účinek byl opačný.

Řekl jsi mi, že rozhodnutí je na mé straně. Ty mi nabízíš vzácný dar svobody, protože ti záleží víc na mém štěstí než na tvém

vlastním. Proto mě necháváš odejít. Ale jak mohu žít bez tebe?

A mám opravdovou možnost se rozhodnout?

Část první

Pouta vášně

1

Na první pohled vypadal nebezpečně, až barbarsky. Přesto měl v očích něco, co mě přitahovalo…

BRITSKÁ ZÁPADNÍ INDIE, ÚNOR 1813

Scéna měla trochu pohanský nádech – polonahý muž, spoutaný řetězy, svalnaté tělo do bronzova opálené žárem karibského slunce. Stál vedle vysokého stěžně hrdě a vzpřímeně.

Když ho lady Aurora Demmingová spatřila přes lodní zábradlí, na malý okamžik se jí sevřelo srdce.

Mohlo se docela dobře jednat o zdařilé dílo sochařského mistra, tak dokonale vypadal…, až na to, že to byl muž z masa a kostí, a bezesporu živý. Slunce ozařovalo pevné obrysy jeho těla a odráželo se mu ve vlasech barvy tmavého zlata.

Právě ten odstín vlasů způsobil, že se zachvěla. Na první pohled v Auroře vyvolal vzpomínku na muže, kterého navždy ztratila. Ale tenhle opálený, téměř nahý muž byl cizinec, navíc překypující mužností, které se jejímu bývalému snoubenci nedostávalo.

Na sobě měl jen krátké jezdecké kalhoty, a ačkoli byl v poutech, vypadal nezlomen a divokým pohledem sledoval břeh. I z té dálky se zdálo, že jeho oči nebezpečně žhnou, jako by jen s obtížemi ovládal hněv.

Náhle se jeho zrak pomalu přesunul, jako by byl přitahován jejím pohledem. Stála tam jako očarovaná. Ruch a shon z nábřeží zmizel, na zlomek okamžiku jako by se čas zastavil a existovali jen oni dva.

Síla jeho pohledu ji přikovala na místě. Aurora pocítila, že se chvěje, a tep se ji zrychlil v divokém, téměř bolestivém rytmu.

„Auroro?”

Škubla sebou, když bratranec Percy zavolal její jméno a vrátil

ji tak do skutečnosti. Stála před lodní úřadovnou na nábřeží v přístavu Basseterre na ostrově svatého Kryštofa. Slaný vzduch byl naplněn neodbytným pachem ryb a ostrým křikem racků. Všude kam oko dohlédlo se rozprostíraly třpytivé modrozelené viny oceánu a v dáli se daly tušit obrysy sousedního hornatého ostrova Nevisu.

Bratranec sledoval její pohled, který stále ještě nedokázala odtrhnout od postavy vězně na námořní fregatě. „Co tě tak

zaujalo?”

„Ten muž…,” zamumlala. „Chvilku jsem se domnívala, že je to Geoffrey.”

Percy se pozorně zahleděl přes nábřeží. ,,Jak bys mohla na takovou dálku někoho poznat?” Zamračil se. „Barva vlasů je možná podobná, ale žádná další shoda tady není. Nedokážu si představit lorda Marche jako odsouzence. Ty ano?”

„To já také ne.”

Ale přesto od něho stále nedokázala odvrátit zrak. Zdálo se, že on je na tom stejně. Pozoroval ji z okraje můstku, když se chystal vylodit. Obě ruce měl v poutech a dva ozbrojení muži britské námořní posádky ho postrkovali k východu. Zdálo se, že je vůbec nevnímá, dokud jeden z nich neškubl neurvale řetězem, spojujícím jeho pouta.

Zaťal pěsti bolestí, či zlostí, ale nepokusil se nijak bránit, když ho pod namířenými mušketami vedli po lodním můstku na břeh.

Aurora znovu zaslechla své jméno, tentokrát vyslovené mnohem důrazněji.

Bratranec se dotkl jejího ramene a soucitně pokračoval:

„Geoffrey je mrtvý, Auroro. Musíš se s tím smířit. Co myslíš, že na to řekne tvůj nastávající manžel, když budeš vzdychat po jiném muži? Musíš se naučit skrývat své city, bude to pro tvé vlastní dobro.”

Se zahanbením si uvědomila, že nepřemýšlí o své ztrátě ani o nastávajícím sňatku, do kterého ji nutí otec, ale nechtěla bratrance zneklidňovat a přikývla. Rozhodně nemínila ukázat, jak ji zajímá ten polonahý cizinec. A ještě ke všemu kriminálník. Někdo, kdo zřejmě spáchal odporný zločin, když si vysloužil takové zacházení.

Lehce pokrčila rameny a přinutila se odvrátit pozornost jinam. Celý ten výjev nebyl nic vhodného pro dámu, natož pro vévodovu dceru. Ještě nikdy snad nespatřila tak obnažené mužské tělo.

A zcela určitě nikdy nebyla tak vyvedena z míry pohledem na

muže, jako se jí to stalo před chvílí.

Zlobila se sama na sebe, a tak rychle podala ruku Percymu, aby jí pomohl nastoupit do kočáru. Přijela do přístavu, aby si vyjednala dopravu do Anglie. K odplutí se chystalo jen málo lodí, protože plavba byla nebezpečná nejen kvůli častým pirátským útokům, ale i proto, že vypukl válečný konflikt s Amerikou. Nejbližší cestovní loď měla vyrazit za tři dny a čekala jen na vojenský doprovod.

Vůbec se domů netěšila, a tak cestu odkládala, jak dlouho jen mohla, a vymlouvala se na válečné nebezpečí. Ale otec byl neústupný a vyžadoval, aby začala s přípravami na svatbu se šlechticem, kterého jí vybral. V posledním dopise dokonce vyhrožoval, že pokud se nevrátí nejbližší lodí, dojede si pro ni sám. Aurora měla jednu nohu na stupátku kočáru, když ji zaujal rozruch, který k ní dolehl z nábřeží. Vězeň se ocitl na samém konci můstku a byl vyzván, aby nastoupil do čekajícího

vozu. Pro spoutaného člověka úkol veru. nelehký.

Když zaváhal, udeřil ho voják tak brutálne, že ho málem srazil na kolena. Muž se zapřel o zadní dvířka, aby neupadl, a šlehl po svém strážci pohrdavým pohledem.

Jeho chladná přezíravost rozzuřila vojáka natolik, že ho bolestivě dloubl mušketou do žeber.

Výkřik protestu uvízl Auroře v hrdle, když viděla, jak se vězeň ohnal po stráži řetězem. Bylo to jen zoufalé gesto, protože byl svázán tak pevně, že nemohl být nebezpečný. Dal tím ale dohry důvod svým strážcům, aby si na něm vylili vztek.

Oba se do něj pustili pažbami svých ručnic a porazili ho na dláždění s výkřiky: „Ty zkurvysynu,” a „Bastarde jeden!”

Aurora nemohla snést, aby se s někým jednalo tak podlým způsobem, bez kousku slitování. „Pro živého boha…,” šeptala zděšeně.

„Percy, zastav je!”

„To je věc námořníků,” odpověděl bratranec, který byl zástupcem místodržitele ostrova svatého Kryštofa. „Nemám právo do toho zasahovat.”

„Bože, vždyť ho ubijí k smrti…” Aniž čekala na odpoved, vykasala si sukně a rozběhla se ke skupince.

„Auroro!” Slyšela, jak Percy tlumeně kleje, ale nezpomalila, neměla ani čas promyslet si, co vlastně hodlá podniknout, či si uvědomit bláhovost svého počínání.

Když doběhla k mužům, rozmáchla se kabelkou a zasáhla jednoho ze strážců do tváře.

„Co to k čertu…?”

Překvapený námořník se otočil, aby zjistil, kdo je původcem nenadálého útoku. V tu chvíli se Aurora protáhla mezi oba muže tak, aby ochránila bezmocného vězně. Překonala strach, poklekla a vlastním tělem téměř zakryla bezvládně ležícího muže, aby zabránila dalším ranám.

Strážce vulgárně zaklel.

S chladným vztekem pohlédla Aurora vzhůru, jako by ho vyzývala, ať se opováží udeřit.

„Paní, tady do toho vám nic není, jo?” dožadoval se rozzlobeně.

„Tenhle muž je prachsprostej pirát.”

“Pane, oslovujte mě, laskavě, lady,” odpověděla zuřivě. „Můj otec je vévoda z Eversley, a prince regenta i ministra námořnictví počítá mezi své blízké přátele.”

Viděla, jak si ji námořník prohlíží, jako by odhadoval, kolik je na tom pravdy. Měla na hlavě módní hedvábný klobouk a vycházkové šaty v šedém tónu, vzhledem k částečnému smutku, který stále ještě držela. Strohost oblečení zmírňovalo pouze jemné fialové lemování na klopách kabátku.

„A tento džentlmen,” dodala, když se Percy spěšně přiblížil,

„je můj bratranec, sir Percy Osborne, a čistě náhodou také zástupce místodržitele ostrovů Nevis a Svatý Kryštof. Na vašem místě bych ho nepopuzovala.”

Percyho rysy ztvrdly, když zaslechl její prohlášení, a odmítavě zašeptal: „Auroro, tvé jednání je naprosto nevhodné. Co má tahle scéna znamenat?”

„Mnohem nevhodnější je stát a dívat se, jak tihle zbabělci k smrti ubíjejí bezbranného muže!”

Nevšímala si pohledů strážných a věnovala pozornost jen zraněnému vězni. Měl zavřené oči, ale zdálo se, že je při vědomí, protože se mu tvář sevřela bolestivou grimasou. Vypadal opravdu jako divoch – na obličeji mu vyráželo tmavé strniště vousů, na zpoceném těle bylo vidět krvavé šmouhy.

Nejhorší zranění utrpěl zřejmě na hlavě. Ze spánku mu pryštila krev a sluncem vybledlé zlatavé vlasy, stále ještě o poznání tmavší, než měla ona sama, byly slepené zaschlou krví, pocházející z dřívějších zranění.

Když sklouzla pohledem níže, tělem jí projelo podivné napětí a zrychlil se jí tep. Syrová mužnost, která ji vzrušovala i na dálku, teď působila mnohem silněji, když viděla zblízka jeho šlachovité pevné tělo. Do broznova opálená hruď a ramena s mohutnými

svaly byly obnažené, zatímco pevná vypracovaná stehna napínala látku kalhot.

Najednou otevřel oči. Měl je tmavé, kávově hnědé s drobnými jantarovými tečkami. Jeho upřený pohled na ni měl stejný účinek, jaký pocítila před chvílí při pohledu na jeho postavu. Jako by tu s ním byla úplně sama, bolestně si vědoma svého ženství.

Jeho zranění v ní vzbuzovala potřebu chránit ho. Jemně vztáhla ruku, aby mu setřela krev z čela.

Řetězy zachrastily, když ji popadl za zápěstí. „Nedělejte to,” mumlal vyprahlým hlasem. „Držte se stranou…, ublíží vám.”

Měla pocit, jako by ji svíral rozpálenými kleštěmi. Ale jeho žádosti nedokázala vyhovět. Ani ji nenapadlo myslet na sebe, šlo přece o jeho život. „Snad si nemyslíte, že budu klidně přihlížet tomu, jak vám ubližují?!”

Když ji pustil a snažil se pozvednout na loktech, přeběhl mu po tváři bolestný úsměv. Přitom to vypadalo, že omdlí.

„Potřebujete doktora,” zvolala poděšeně Aurora.

,,Ne…, mám tvrdou hlavu.”

„Jak je vidět, asi ne dost tvrdou.”

Úplně zapomněla, že nejsou sami, dokud se jí přes rameno nenaklonil bratránek a ona uslyšela jeho nevěřícný výkřik.

„Dobrý bože…, Sabine!”

„Ty ho znáš?” otázala se Aurora.

„No jistě. Patří mu polovina obchodního lodstva v celé karibské oblasti. Je to Američan… Nicku, co tady k čertu děláte?”

Bolestně se ušklíbl. „Obávám se, že jsem měl nedorozumění s britským námořnictvem.”

Aurora si uvědomila, že jeho přízvuk je oproti jejímu mnohem měkčí a jakoby mazlivý. Percy se mezitím obrátil k vojákům a dožadoval se vysvětlení.

„Co tohle všechno znamená? Proč je ten muž v řetězech?” Strážci byli ušetřeni odpovědi, protože se přiblížil jejich velitel.

Aurora si vzpomněla, že se s kapitánem Richardem Gerrodem před nedávnem setkala při jakési dobročinné akci.

„Já vám to vysvětlím, Vaše Excelence,” pravil Gerrod chladně. ,,Tento muž je válečný zajatec, odsouzený k oběšení za pirátství a vraždu.”

„Říkáte za vraždu, kapitáne? To je přímo absurdní. Určitě jste už slyšel o Nicholasi Sabinovi,” trval na svém Percy. „je to hrdina, ne vrah. Musel jste si ho s někým splést.”

,,Ujišťuji vás, že se nejedná o omyl. Jeden z mých důstojníků ho

poznal, když se drze vylodil na Montserratu, aby uprostřed války navštívil nějakou dámu. Zcela nepochybně jde o nechvalně známého piráta, přezdívaného kapitán Saber. Nejen že uloupil nejméně dvě britské obchodní lodi, ale minulý měsíc dokonce poslal ke dnu Barton, plachetnici Jejího Veličenstva.”

„Pokud je mi známo,” namítl Percy, „tak posádku Bartonu zachránil před utonutím právě ten pirát, o kterém mluvíte, a vysadil ji na nejbližším ostrově.”

,,Ano, ale jeden muž přitom zahynul a několik dalších bylo zraněno. A včera Sabine málem zabil jednoho muže z mé posádky, když kladl odpor při zatýkání. Je nesporné, že se dopustil zločinu proti Koruně, sire Percy. A tento zločin se trestá smrtí.”

Percy se otočil k ležícímu muži. „Je to pravda, Sabine? Jste pirát?”

Sabine se hněvivě ušklíbl. „V Americe používáme termín privateer, což znamená ozbrojená obchodní loď. A nikdo nám nebere naše právo chránit svůj majetek. Barton napadl jednu z mých obchodních lodí, tak jsem zasáhl. A co se tyče toho, že jsem si přivlastnil dvě vaše lodi, považoval jsem to za odpovídající náhradu škody, kterou jsem utrpěl.”

Auroru ku podivu obvinění z pirátství příliš nepohoršilo. V době války byla každá americká ozbrojená loď brána za nepřítele. A Sabine měl rozhodně právo chránit své lodi, s tím bude souhlasit i Percy. Ačkoli byly takové myšlenky neloajální, Percy považoval vyhlášení války od samého začátku za chybný krok ze strany Britů. Mnohem více ji vyděsila zmínka o trestu smrti…

„Ať už ho nazýváte pirátem, nebo ne,” pokračoval Percy, jeho uvěznění způsobí ještě mnoho komplikací. „Jste si vědom toho, že pan Sabine zná u britského dvora mnoho vlivných osob? A to nepočítám guvernéry bezpočtu karibských ostrovů a velitele karibské flotily.”

Kapitán se zamračil. „Právě vzhledem k jeho kontaktům jsem ho nepověsil hned, jak se mi dostal do rukou. Ale pochybuji, že mu budou k něčemu dobré. Až se admirál Foley dozví o jeho zločinech, jsem si jistý, že vydá příkaz k popravě.” Kapitán Gerrod pohlédl na Auroru. „Madam, uděláte nejlépe, když se budete držet stranou. Ten muž je nebezpečný.”

I když jisté nebezpečí připouštěla, sotva to opravňovalo stráže k takové brutalitě.

„Ach, skutečně,” řekla výsměšně a povstala, aby se mohla kapitánovi podívat přímo do očí. „Tak nebezpečný, že ho vaše posádka musí ztlouct do bezvědomí, přestože je svázaný jako

balík. Přímo se třesu o svůj život.”

Gerrod hněvivě stáhl rty, ale Percy se do toho rychle vložil. „Cos ním zamýšlíte udělat, kapitáne?”

„Bude převezen do posádkové věznice v pevnosti a tam zůstane až do popravy.”

Při pomyšlení, že tenhle vitální muž má brzy zemřít, se Auroře div nezastavilo srdce. „Percy…,” zašeptala a úpěnlivě na něj pohlédla.

„Vaše Excelence, ocením, když mě necháte konat mou povinnost,” pronesl Gerrod upjatě. „Vstávej, piráte!”

Sabinovy rty se prohnuly v opovržlivém úsměšku a v očích se mu zračila nenávist ke kapitánovi. Ovládl však svůj vztek a snažil se vyškrábat na kolena.

Aurora ho podepřela, protože se zakymácel a málem upadl. Ten dotek způsobil, že se jí zatajil dech a zrychlil tep. I když měl tělo samou modřinu a krvavý šrám, jeho neodolatelná mužnost na ni mocně zapůsobila.

Bratranec si zřejmě uvědomil nevhodnost jejího gesta, protože ji jemně uchopil za paži a odváděl ji pryč. „Pojď, má drahá.”

Bylo vidět, že každý pohyb působí Sabinovi bolest. Když vylézal na vůz, spatřila Aurora na jeho širokých zádech krvavé stopy po bití.

Trhla sebou, když ho jeden z dozorců neurvalým gestem nabádal k rychlejšímu pohybu.

Byla však bezmocná, a tak jen zaťala zuby, aby nekřičela na znamení nesouhlasu.

Když oba dozorci vyšplhali na vůz za vězněm, věnoval jí kapitán Gerrod jeden ze svých tvrdých pohledu a promluvil k Percymu. „Neměl jsem v úmyslu osobně eskortovat vězně do pevnosti – chtěl jsem připravit svou fregatu pro přemístění k americkému pobřeží, aby se mohla účastnit námořní blokády. Ale vidím, že bude lépe, když osobně dohlédnu na to, že budou moje rozkazy splněny do posledního písmene.”

„Sama se přijdu do pevnosti podívat,” vyhrožovala Aurora v obavách, jak asi budou jednat s vězněm mimo dohled nezvaných svědků. „Jestli se ho ještě jednou dotknete, ujištuji vás, že toho budete litovat.”

Ucítila, jak Percyho sevření na její paži varovně sílí, a musela se přemáhat, aby jeho ruku nesetřásla.

Kapitán se prkenně uklonil, vyšplhal se na přední sedadlo a poručil starému kočímu černé pleti, aby se vydal na cestu.

Aurora s Percym přihlíželi, jak koňské spřežení odváží svůj náklad.

„Auroro, už se do toho nebudeš míchat,” nařizoval jí důrazně Percy.

Vymkla se z jeho sevření a pohodila hlavou. „Ty bys určitě nedovolil, aby se tví lidé chovali tak krutě. O tom jsem přesvědčená. Kdyby byl pan Sabine Angličana padl do amerického zajetí, očekával bys, že s ním budou zacházet lidsky.”

„Jo je samozřejmé.”

„A co se s ním stane?” otázala se a její hlas zněl podivně dutě. Percy si dal s odpovědí načas, což ji utvrdilo v jejích nejhorších obavách.

„Určitě bude soudní proces,” ujištovala se Aurora. „Přece by jen tak nepověsili člověka s jeho pověstí.”

„Nemusí ho ani nepověsit,” podotkl nejistě Percy. „Je možné, že admirál projeví shovívavost.”

„A když ne? Nemohl bys nějak zasáhnout?”

„Z určitého hlediska mě mé postavení opravňuje k tomu, abych změnil admirálovy příkazy. Ale pokud tak učiním, bude to s největší pravděpodobností znamenat konec mojí politické kariéry. Už takhle mám kvůli svému názoru na válku velké potíže. A omilostnit odsouzence by se mohlo považovat za velezradu. Pirátství i vražda jsou hrdelní zločiny, má drahá.”

Aurora hleděla smutně na Percyho. „Tak alespoň pošli pro doktora, ať mu ošetří ta zranění.”

„Ale samozřejmě. Osobně o to požádám velitele věznice a dohlédnu, aby se Sabinovi dostalo patřičné péče.”

Zahleděla se do jeho modrých očí, které byly tolik podobné jejím, a spatřila v nich opravdový zájem – a také poznámku, kterou nevyslovil: „Co na tom záleží, že Nicholase Sabina ošetří doktor, když stejně bude zakrátko viset?”

Percyho žena se při pohledu na Aurořiny zakrvácené šaty vyděsila, ale jakmile se dozvěděla, co se přihodilo, trochu se uklidnila.

„Myslím, že sama bych neměla tu odvahu zasáhnout,” řekla Jane, když si vyslechla příhodu až do konce.

Obě ženy byly v Aurořině ložnici samy. Poté co Percy doprovodil Auroru domů, odešel dohlédnout na to, že s vězněm zacházejí jak se patrí. Komorná pomohla Auroře s převlékáním do čistých šatů a lady Osbornová zůstala, protože chtěla slyšet další podrobnosti o ranní události.

„Nemyslím, že to je až tak odvážné, zastat se bezmocného člověka, kterého mlátí hlava nehlava,” odvětila Aurora, pořád ještě rozčílená čerstvou vzpomínkou. „A stejně jsem mu tím nijak nepomohla.”

„Pan Sabine má v Anglii vlivné příbuzné,” řekla Jane konejšivě.

„Hrabě z Wycliffu je jeho bratranec. Kromě toho, že je nesmírně bohatý, měl Wycliff odjakživa velké slovo ve vládních kruzích. V záležitosti svého bratrance může určitě zasáhnout.”

„Ale co když bude viset dávno před tím, než zvěst o jeho uvěznění dorazí do Anglie?” namítla Aurora hořce.

,,Auroro, snad ses do pana Sabina nezamilovala?”

Aurora cítila, jak se jí do tváří vehnala červeň. „Jak bych mohla, vždyť jsem se s ním setkala teprve dnes ráno, a to ještě jen na několik okamžiků. Dokonce nás ani formálně nepředstavili.”

„To je dobře. Protože, abych byla upřímná, přes veškeré jeho příbuzenstvo pro tebe není ten pravý. Já si opravdu myslím, že je nebezpečný.”

„Nebezpečný?”

„Myslím pro nás, pro ženy. Je to zhýralý dobrodruh – a navíc Američan.”

„Percy říkal, že je hrdina.”

„To možná ano. Během vzpoury otroků zachránil život dobrým dvěma stovkám plantážníků. To se stalo před pár lety na ostrově Svaté Lucie. Ale to z něj ještě nedělá přijatelnou partii. Kolují o něm pověsti, že byl odjakživa černou ovcí rodiny, trávil život na cestách a míchal se do všelijakých pochybných záležitostí. Až po smrti svého otce začal k životu přistupovat odpovědněji. Ale k tomu mu pomohl fakt, že zdědil ohromné bohatství a zavedenou firmu.”

„Jo, co o něm říkáš, platí o dobré polovině mladých Angličanů.”

„Jenže on je mnohem horší, to tě mohu ujistit. Jinak by nikdy nevstoupil do Ligy pekelníků, i když mu členství nabídl jeho bratranec, lord Wycliff.”

Aurora věděla, že Liga pekelníků je exkluzívní klub těch největších zhýralců v Anglii, zasvěcený všem možným radovánkám a neřestem. Jestliže byl Sabine jejím členem, pak musel být opravdu zkažený.

„A nemůžeš přehlédnout fakt,” dodala Jane, „že je to odsouzený pirát, na jehož rukou lpí krev.”

Aurora pohlédla do klína na své vlastní ruce. Jane, jako jedna z jejích nejmilejších přítelkyň, byla dostatečně zkušená i

chytrá na to, aby dokázala odhadnout situaci nezaujatě – tuhle schopnost si vypěstovala jako diplomatova žena. Percy ji po právu obdivoval a Jane mu to štědře oplácela.

„Auroro,” pokračovala Jane, „není možné, že ses k tomu muži upnula proto, abys unikla před vlastními problémy? Že abys zapomněla na své neštěstí, zaobíráš se osudem úplně cizího člověka?”

Aurora propletla prsty v dlaních. Možná že je na tom něco pravdy. Vlastně s tím mužem docela cítila. Sama také poznala, jaké to je nemít možnost ovlivnit vlastní budoucnost, nemít svůj život v rukách. On byl vydán na milost a nemilost svým věznitelům, ona byla plně v moci svého otce – a zanedlouho bude přinucena k nedobrovolnému sňatku.

Jane zřejmě z jejího výrazu pochopila, nač myslí, protože jemně pronesla: „Máš sama dost starostí, nepřidělávej si další myšlenkami na pirátův osud. Měla bys na tu příhodu co nejrychleji zapomenout.” Zvedla se z pohovky a hedvábné sukně jí přitom zašustily. „Až budeš připravena, přijď na oběd. Po jídle se určitě budeš cítit lépe.”

V tom se ale mýlila, Aurora neměla na jídlo ani pomyšlení. S obavami očekávala zprávy, které přinese bratranec.

Konečně dorazil posel s dopisem od Percyho, ale nestálo v něm o mnoho víc, než že spinil svůj slib, promluvil s velitelem věznice a ten slíbil, že vězni bude poskytnuta veškerá lékařská péče.

Aurora seznámila s novinkou Jane a docela se jí dařilo předstírat, že tím pro ni celá věc končí. Po malé chvíli odešla do svého pokoje s výmluvou, že musí dokončit přípravy na cestu domů. Nebyla však schopna jakékoli souvislé činnosti. Přistihla se, že upřeně zírá na podlahu a vzpomíná na pár tmavých očí, které na ni hleděly s takovou naléhavostí a způsobovaly jí podivné mrazení…

Pro boha živého, přestaň na něj myslet, zlobila se na sebe Aurora.

Rozum jí velel souhlasit s Jane. Bylo by mnohem správnější pustit podivného piráta z hlavy. Vždyť za pár dnů sama opouští ostrov a má před sebou spoustu nepříjemností. Zejména pak zásnuby s panovačným šlechticem, který je přinejmenším o dvacet let starší než ona. S mužem, kterého nejen že nemiluje, ale navíc nenávidí pro jeho vlastnosti, pro jeho přezíravost, nafoukanost a puritánství. Jejich zasnoubení má být oznámeno, jen co se vrátí do Anglie.

Znovu pocítila tentýž záchvěv zmatku, který se ozval pokaždé, když pomyslela na obávanou svatbu. Jakmile budou oddáni, stane se do slova a do písmene vězněm svého manžela, který bude úzkoprse dbát na dodržování manželské poslušnosti. Aurora se obávala, že vlastní názor nebude smět vyslovit ani v duchu. Ale jako už po celé měsíce, i tentokrát se snažila svoje obavy zaplašit.

Odložila balení na pozdější dobu a vzala do ruky knihu básní. Nedokázala se však vůbec soustředit na to, co čte. Před očima měla zkrvavenou polonahou postavu Nicholase Sabina, spoutanou řetězy a bezbranně ležící u jejích nohou. Marně se ho pokoušela vypudit z mysli.

Ani nemusela zavřít oči, aby si ho představila, jak trpí ve vězeňské cele, a dokonce možná umírá. Má tam alespoň přikrývku? I když karibské slunce jasně plálo, přece jen bylo zimní období. Ostrv’ vítr, vanoucí od Atlantiku, mohl být v noci pěkně chladný. A pevnost na Brimstonském pahorku, kde byl uvězněn, byla vybudovaná vysoko na útesu a vystavená všem rozmarům přírody.

A navíc ji zneklidňovalo pomyšlení, že se nepohodlný vězeň může ztratit ve spleti temných chodeb a kobek navždy. Stěny pevnosti byly postaveny z čedičových kvádrů až dva metry silných a její stavba trvala celá desetiletí.

Jednou se s Percym a Jane zúčastnila nějaké vojenské slavnosti na Brimstonu, a proto věděla, že tamější důstojnické příbytky jsou velice spartánsky zařízené. Zachvěla se při představě, jaké pohodlí asi poskytují vězeňské kobky.

Pomyšlení, že učinila vše, co bylo v jejích silách, jí nepřineslo úlevu. Ani přesvědčování sebe sama, že by měla naslouchat svému rozumu, nebylo účinné. Nikdy nedokázala odejít od někoho, kdo potřeboval pomoc.

Její život by byl mnohem jednodušší, kdyby dokázala ignorovat své svědomí a ovládat své ochranitelské pudy. Kdyby dokázala neúčastně přihlížet, jak si otec vybíjí hněv na bezbranných poddaných. Ale nikdy neuměla být tak bezcitná.

A teď nemyslela na nic jiného než na Nicholase Sabina, zranitelného a bezmocného muže, vydaného na pospas brutálním věznitelům.

Možná že kdyby se na vlastní oči přesvědčila, že je o něj postaráno, potom by snad mohla zapomenout…

Tento nápad jí poprvé od chvíle, kdy byla svědkem té nešťastné události, přinesl pocit úlevy. Odložila knihu. Srdce se jí prudce rozbušilo při představě, že znovu uvidí tajemného Američana, ale

pokusila se své pocity potlačit a zazvonila na služebnou.

Nezáleželo jí na tom, zda je to vhodné, dokonce byla ochotna riskovat skandál. Návštěva odsouzence v jeho cele bude možná poslední svobodný krok, který v životě uskuteční.

2

Měla bych se chvět v obavách, ale jeho dotek jako by mě omráčil.

Znovu upadl do snů. Snil o ní. Když se k němu naklonila, nesnesitelná bolest hlavy jako zázrakem ustala. Jemný dotek jejích prstů na rozpáleném čele byl něžný a tišící, ale ve slabinách mu zapůsobil jako smršt.

Byla ztělesněním všech mužských představ – anděl, Valkýra, bohyně, Siréna, dráždivá až k zbláznění. Měl nepřekonatelnou chuť strhnout ji na sebe a přisát se k jejím ústům. Ale byla tak vzdálená…

“Hej, ty!”

Probudil se s úlekem a bolest celého těla mu připomněla krutou realitu. Chvějící se rukou se dotkl čela a nahmatal obvaz. Ležel na holém lůžku, ale už neměl pouta. Konec muškety, bolestivě se zarývající mezi žebra, už skoro ani nevnímal, zrovna tak jako hrubý, neurvalý hlas strážce.

„Hej, ty tam, koukej se sebrat.”

Konečně začal naplno chápat. Vzpomněl si, že byl uvězněn v pevnosti na Svatém Kryštofu a že ho pravděpodobně pověsí za pirátství a vraždu. Rázoval po cele jako zajaté divoké zvíře; v hlavě mu vířily zmatené myšlenky. Slíbil, že se postará o svou nevlastní sestru, a teď taková katastrofa. Vyčerpání a bolest ho nakonec donutily ulehnout. Upadl do těžkého bolestného spánku, naplněného sněním o zlatovlasé krásce, která ho tak náruživě bránila na nábřeží.

Proč to u čerta dělala? Nick zaklel. Toužit po cizí ženě, ať už je jakkoli nádherná a odvážná, bylo to poslední, čím by se měl vzhledem k okolnostem zaobírat. Měl by se soustředit na to, jak zajistit bezpečí a budoucnost pro svou sestru, když mu smrt znemožní dostát slibu…

„Řek sem, že se máš sebrat! Chce tě navštívit ňáká dáma!”

Nicholas se pomalu zvedl na loktech. Dveře cely za strážným byly trochu pootevřené… Pohlédl tím směrem a srdce se mu zastavilo.

Stála tam v přítmí kobky, vysoká, štíhlá a vznešená jako princezna. I když měla na hlavě kapuci, která jí stínila obličej, rozeznal její nádherné rysy. Ve vzpomínce ji měl jako anděla pomsty z nábřeží, ale teď vypadala jinak váhavě, nejistě. Ostražitě.

„Nechám dveře povotevřený, milospaní. Kdyby vás jen kapánek obtěžoval, tak zavolejte.”

„Děkuji.”

Hlas měla hluboký a melodický, ale víc zatím nepromluvila, i když strážný odešel.

Nicholas uvažoval, jestli snad nemá vidění, a pomalu se posadil. Bledý sluneční paprsek, který se prodral malým zamřížovaným okénkem, osvětlil poskakující částečky prachu, zvířené její sukní, ale do obličeje nedosáhl.

Potom si stáhla kapuci a umožnila mu tak pohled na krásné vlasy, svázané stuhou. Nicholas vnímal její ženskost. Její nevšední krása nehostinnou kamennou kobku úplně rozjasnila.

Nebyl to přelud, byla to vtělená fantazie z jeho snů…, jestli ovšem nezemřel a není teď v nebi. Muslimové věří, že požehnaný muž se dostane do nebe, kde bude obklopen krásnými pannami, a tak dosáhne ráje. Bolest, která se ozvala z jeho ran, ho však utvrdila v tom, že je ještě naživu.

Prohlížela si zkoumavě jeho tvář. Pak, jako by si uvědomila nevhodnost svého počínání, začervenala se trošku a upřela pohled na obvaz, který měl omotaný kolem hlavy.

„Vidím, že alespoň povolali doktora. Nevěřila jsem tomu. Ne, prosím, kvůli mně nevstávejte,” dodala, když se pokoušel zvednout. „Nejste na tom tak, abyste mohl dodržovat formality.”

„Co…” Hlas mu, selhal, a tak si odkašlala začal znovu. „Co vás sem přivádí?”

„Chtěla jsem se ujistit, že jste v pořádku.”

Nicholas se zamračila snažil se trochu si uspořádat myšlenky ve své bolavé hlavě. Ty údery mu asi zatemnily mozek.

Dosud nepoznal dámu, která by byla ochotna návštěvou cizího člověka ve vězení ohrozit svou pověst. A bylo jisté, že ona je každým coulem dáma, které v žilách koluje modrá krev. Neříkala vlastně, že je dcerou vévody, když dnes ráno odkazovala toho

námořníka do patřičných mezí?

Nicholas na ni hleděl a uvažoval, jak té záhadě přijít na kloub. Potom ho napadlo, zda ji sem náhodou neposlal ten bastard Gerrod, aby z něj vytáhla nějaké informace. Přimhouřil podezíravě oči. Jeho loď se stále ještě pohybovala v Karibiku, zatímco on se přeplavil na holandské rybářské lodi na Montserat, aby zde vyzvedl svou sestru. Nechtěl riskovat životy své posádky kvůli soukromé záležitosti. Ale kapitán Gerrod byl celý žhavý najít jeho loď, ať to stojí cokoli.

Kdyby se Gerrodovi podařilo uchvátit americkou loď, určitě by povýšil a to byl podle Nicka hlavní důvod, že ho hned nepověsili. Nejenom to, Gerrod se navíc obával, aby neudělal nějakou politickou chybu v případě, že by jeho vězeň měl vlivné známosti.

Nicholas zamračeně pozoroval svou krásnou, byť nečekanou návštěvnici. Byla ve spojení s Gerrodem? Ráno se její soucit zdál nefalšovaný, i její nepřátelství ke kapitánovi. Ale třeba se mu ji nějak podařilo přesvědčit, aby pro něj pracovala.

Poslali ji sem, aby ho mučila? Uvést v pokušení odsouzence je jako slibovat vodu umírajícímu žízní na poušti. Pravděpodobnost, že taková krása a laskavost může být jen lstivou přetvářkou, ho rozzlobila.

Zaťal zuby. Musí mít na paměti, že jsou jejich země ve válce. A ona, Angličanka, je jeho nepřítel.

Způsob, jakým si ji prohlížel, ji uváděl do rozpaků. Když pak sklouzl pohledem níž a zastavil se na ňadrech, měl dojem, že zčervenala.

„Myslím, že jsme nebyli řádně představeni, madam,” začal.

„Ano. Nebyl na to čas. Jsem Aurora Demmingová.”

Příhodné jméno, pomyslel si Nick. Aurora znamená v latině – jitro. „Lady Aurora. Vzpomínám si, že jste to zmínila na nábřeží.”

„Nebyla jsem si jistá, jak mnoho jste vnímal, co se okolo vás děje.”

Při vzpomínce na útok si Nicholas sáhl na obvaz. „Jsem poněkud v nevýhodě.”

Rozhostilo se mezi nimi ticho.

,,Prinesla jsem pár věcí, které byste mohl potřebovat,” řekla nakonec.

Když pokročila směrem k němu, všiml si, že pod paží drží balík. Položila ho na kavalec a nejistě se rozhlédla po spartánské cele. „Měla jsem přinést svíčky. Na to jsem nepomyslela. Ale tady

máte deku… a nějaké jídlo.”

Pohlédla mu do očí, ale hned uhnula. „Půjčila jsem pro vás kabát a košili od dozorce z Percyho plantáže. Vypadáte mnohem vyšší než můj bratranec…”

Nicholas si uvědomil, že ji přivádí do rozpaků stav jeho oblečení. Jestli byla vychovaná stejně jako ostatní její urozené vrstevnice, neměla asi moc příležitostí vidět polonahého muže a odhadovat jeho velikost.

„Jak jste prošla kolem stráží?” zeptal se nedůvěřivě.

Zdálo se, že je mu za změnu tématu vděčná. „Přemluvila jsem velitele věznice, pane Sabine.” Krátce se usmála. „Tedy, uchýlila jsem se k malému, podvodu. Řekla jsem mu, že mě posílá Percy.”

„A posílá?”

„Ne tak docela.”

„Myslel jsem, že Gerrod mi zakázal jakékoli návštěvy.”

„Kapitán Gerrod nemůže dávat příkazy za zdmi pevnosti a navíc ho tady na ostrově nikdo nemá v lásce.”

„Takže vás neposlal, abyste mě zpovídala?” Zmateně svraštila obočí. „Ne. Proč myslíte?”

Nicholas pokrčil rameny. Překvapilo by ho, kdyby to jen hrála. Ale jestli měla nějaký skrytý důvod sem přijít, zůstával mu utajen. Že by ho chtěla o něco požádat?

Když sáhl po vaku, který mu přinesla, ustoupila o krok, jako by se bála jeho blízkosti. Vytáhl košili, opatrně si ji navlékl a tvář se mu přitom zkřivila bolestí.

„Promiňte, madam,” uvažoval nahlas, „ale nechápu, z jakého důvodu jste se postavila za cizince, odsouzeného zločince…”

„Nechtěla jsem se dívat, jak před mýma očima někoho zabíjejí. Zdálo se mi, že si kapitán hledá záminku, aby vás mohl zabít. Přinejmenším by vás jeho muži zmlátili do bezvědomí.”

„To pořád ještě není důvod, abyste si hrála na milosrdnou sestru, která dělá dobré skutky.”

V jeho hlase rozpoznala cynický tón, a tak povysunula bradu.

„Nevěřila jsem, že o vás bude dobře postaráno”

„A vy byste mi ráda zpříjemnila poslední dny mého života? Proč?”

Vskutku, proč? Aurora uvažovala. Nedokázala vysvětlit, proč ji ten muž tak přitahuje. A ještě těžší bylo to popřít. By1 přinejmenším korzár. Násilník. Měl na rukou krev jiných lidí.

A teď, když už nebyl bezbranný, na ni působil ještě mocněji. Zaschlou krev si už dávno smyl, a přestože měl na tvářích pořádné strniště, nebylo sporu, že je velice pohledný. Ta neupravenost spolu s obvazem na hlavě mu dodávala divoký vzhled; opravdu vypadal jako nebezpečný pirát.

Najednou jí bylo jasné, proč ji bratranec upozorňoval, že je pro ženy nebezpečný. Měl hříšný půvab padlého anděla a jemně modelovanou tvář lemovanou zlatavými vlasy. Nestoudně odhalená svalnatá ramena a paže jí působily podivnou nevolnost.

Teď však jeho tvář vypadala jako vytesaná z kamene a chladný pohled, který na ni upřel, ji zarazil. Zřejmě nedůvěřoval jejímu vysvětlení – a nebylo se čemu divit. Sama to nechápala.

Ráno na nábřeží se zachovala naprosto instinktivně, protože pro ni bylo samozřejmé zasáhnout, když se s někým zacházelo nespravedlivé a násilnicky. Bezpočtukrát se postavila na obranu bezmocných sloužících, které její otec bezdůvodně týral v záchvatech vzteku.

Co ji ale nutilo, aby se přišla přesvědčit, že už mu nikdo neubližuje? Možná ji to k tomuhle cizinci táhlo proto, že jí něčím připomínal ztraceného snoubence, kterého tolik milovala.

„Myslím, že jsem přišla proto, že mi připomínáte někoho, kdo mi býval drahý,” řekla nakonec zdráhavě.

Její odpověď přijal se skeptickým povytažením obočí. Košili na bronzově opálených prsou měl rozhalenou a to místo neustále přitahovalo Aurořin pohled.

Když si ji pomalu prohlížel, stála úplně nehybně. Jeho oči se neopomněly zastavit na ňadrech a pak pokračoval, jako by oceňoval střídmě střižené šaty z uhlově šedé látky, které měla pod pláštěnkou.

„Nosíte poloviční smutek,” uzavřel své pozorování. „Jste vdova?”

„Ne. Před osmi měsíci zmizel na moři můj snoubenec.”

„Nevybavuji si, že bych vás na Svatém Kryštofu předtím někdy viděl.”

„Přijela jsem minulé léto. Můj bratranec a jeho žena byli na návštěvě v Anglii právě v době, kdy došlo k té tragédii. Domnívali se, že změna prostředí by mi mohla pomoci zapomenout na žal, a tak mě pozvali sem, do Karibiku. Odpluli jsme ještě předtím, než do Anglie došla zpráva o vyhlášení války. Kdybych to tehdy věděla, neodjela bych. Mimochodem, za pár dnů se vracím.”

Aurora si uvědomila, že jí poněkud selhal hlas a odhalila tak mimoděk svou nechut k návratu. Po pravdě řečeno, vrátit se do Anglie a čelit osudu, který jí tam byl uchystán, bylo to poslední, po čem toužila.

Nicholas Sabine ji stále ještě pozoroval a uvažoval, zda mluví pravdu. „Nezdá se, že byste se domů právě těšila, madam. Přitom bych předpokládal, že po tak dlouhém pobytu mimo domov se vám bude stýskat.”

Bolestně se usmála. „Myslím, že můj nedostatek nadšení je způsoben tím, že se mám provdat za muže, kterého pro mě vybral můj otec.”

„Á, chladnokrevně vypočítaná smlouva,” řekl znalecky. „Britská šlechta ráda prodává své dcery do manželství.”

Aurora ztuhla. Neměla v úmyslu probírat s panem Sabinem své osobní záležitosti a důvěrnost hovoru jí byla proti mysli. „Ujišťuji vás, že nebudu prodána. Je to spíš otázka společenské přijatelnosti. Otec si přeje, abych měla dobré postavení.”

„Ale vy o to moc nestojíte, nebo snad ano?”

„Ne, není to muž, kterého bych si já vybrala,” připustila tiše.

„Divím se, proč se proti otci nepostavíte. Nepřipadáte mi poddajná a slabá. Dnes ráno na nábřeží jste připomínala spíš tygřici.”

„To ovšem bylo zcela výjimečně,” řekla Aurora s uzarděním.

„Normálně nemám ve zvyku porušovat konvence.”

„Ne? A přesto jste tady? Nebylo moc moudré takhle riskovat. svou pověst. Tam, odkud pocházím, dámy nenavštěvují odsouzence v žaláři.”

„V Anglii to také nedělají,” odpověděla Aurora a přinutila se k úsměvu. „Jsem si naprosto vědoma, že se to nesluší…, a normálně se chovám docela rozumně. Ale doprovodila mě sem komorná a čeká venku na chodbě… s dozorcem.”

Při zmínce o stráži Sabine nehnul ani brvou. Zapínal si pomalu košili a pozoroval ji zpod svých dlouhých tmavých řas.

Když vstal, Aurora obezřetně ucouvla. By1 urostlý, vysoký, měl široká ramena, ale Aurora také nebyla malá, takže se před ním necítila jako trpaslík. Co ji zneklidňovalo, byla téměř omračující mužnost, která z něj vyzařovala.

„Snad se mě nebojíte?” otázal se a při zvuku jeho medového hlasu ji zamrazilo v zádech.

Celá poplašená se snažila získat vládu nad svými zjitřenými city,

aby zase stála pevně na zemi. Bála se ho. Jeho vlivu. Jeho syrové mužnosti, která jí rozbušila srdce. „Nevypadáte jako muž, který by dokázal ženě ublížit,” pravila nejistě.

,, Mohl bych si z vás udělat rukojmí – pomyslela jste na to?”

Rozevřela doširoka oči a neklid v ní ještě vzrostl. „Ne, na to jsem nepomyslela. Percy říkal, že jste džentlmen,” dodala, náhle na pochybách.

Přibližoval se k ní a úsměv mu mizel z tváře. „Někdo by vás měl poučit, že se nevyplácí být příliš důvěřivá.”

Vztáhl ruku a lehce jí sevřel zápěstí. Měla pocit, že jí jeho prsty propalují kůži, ale byla rozhodnuta nedat najevo, co jí jeho dotek působí.

„Někdo by vás měl poučit o slušném chování,” odvětila chladně a zatvářila se co nejvznešeněji.

Když ji nehodlal pustit, pohlédla na něj přímo. „Nedělám si nárok na vděčnost, pane Sabine, ale také jsem neočekávala hrubé zacházení.”

Tvrdost v jeho pohledu se trochu zmírnila, když jí ruku uvolnil.

„Promiňte,” usmál se omluvně. „Zapomněl jsem na dobré vychování.”

Bezděky si mnula zápěstí v místě, kde ji předtím držel. „To proto, co jste právě prožil. A navíc jste Američan.”

Posměvačně dodal. „Aha, a neznaboh a barbar.”

,,Musíte připustit, že jste velice… přímý.”

,,A vy si musíte uvědomit; že odsouzenec na smrt se může dopouštět zoufalých skutků.”

Náhle jako by vystřízlivěla. „Percy se pokusí použít svého vlivu a přimluvit se za vás, ale je docela dobře možné, že pak přijde o místo. Už teď ho podezírají, že sympatizuje s Američany. Je pravda, že považuje válku za absurdní, a říká, že vina je spíš na britské straně.”

Nicholas shlížel na její krásnou tvář. Jestli se opravdu nepřetvařuje, šeredně se v ní zmýlil. Cítil krutou nenávist k mnoha jejím krajanům, ale nikdy by svůj vztek nemohl přenést na ni.

„Promiňte,” řekl zdráhavě. „Jsem vám opravdu zavázán. Kdybych vám mohl někdy oplatit…” Nedořekl, protože věděl, že je v situaci, kdy bude těžko schopen opětovat její laskavost.

V očích se jí objevil smutek. „Kéž bych pro vás mohla udělat víc.”

„Už jste udělala až dost.”

Zakousla se do rtu. „Myslím, že bych měla jít.” Nicholas se přistihl, že jí hledí na rty. „Ano.”

„Potřebujete ještě něco?”

Trpce se usmál. „Kromě klíče od cely a rychlé lodi, na které bych unikl? Láhev rumu by mi docela posloužila.”

„Já… vynasnažím se.”

,,Ne ne, jen jsem žertoval.”

Lehce jí přejel prsty po tváři. Pootevřenými rty jí unikl povzdech. Nicholas ucítil sevření ve slabinách.

„Neměla byste sem chodit,” řekl tiše. „Pro vaše vlastní dobro.”

Přikývla, a když ustoupila o pár kroků, všiml si, že má zamžené oči. Jako by nebyla schopna promluvit, otočila se a bez jediného slova opustila tmavou celu.

Dveře se za ní zavřely s bouchnutím, které měl bezpochyby na svědomí vězeňský strážce. Nick potlačil kletbu nad tím, jak mu tímhle gestem připomněl jeho bezmocnost.

Chvíli jen tak stál, vdechoval slabou vůni šeříku, kterou po sobě zanechala, a měl velkou chut do něčeho praštit. Kéž by sem bývala nechodila. Ať už to bylo záměrné, nebo ne, její přítomnost ho vzrušila.

Podivné, uvažoval, urozená žena, konzervativně vychovaná – pravý opak žen, které ho obvykle přitahovaly. Přesto, kdyby byl na svobodě, pravděpodobně by se jí začal dvořit.

Kdyby byl na svobodě…

Nicholas pohlédl nahoru k zamřížovanému okénku. Proklatě, musí se odsud nějak dostat – nebo alespoň najít nějaké řešení.

Začal rázovat po stísněné cele a snažil se urovnat si myšlenky. Co se stane s jeho sestrou, až bude popraven? Přísahal svému otci, že se o ni postará, ale protože se dopustil osudové chyby, sedí teď ve vězení a je úplně bezmocný.

Nebyl zvyklý na takovou nemohoucnost. Měl neovladatelnou potřebu nějaké činnosti, nějaké akce, bez ohledu na to, jak bláhová by byla. Jeho krok byl stále rozhodnejší…, až se najednou zastavil na místě. Nicholas zíral do prázdna a snažil se zachytit myšlenku, která se mu zrodila v hlavě.

Nikdy neměl strach ze smrti, ale vždycky si užíval života pinými doušky. Jestliže ho pověsí, bude hlavně litovat toho, že nedostál svému slibu. Pořád je tu ale cesta, jak spinit své povinnosti, i když zpoza hrobu.

Lady Aurora Demmingová. Ona může být jeho nástrojem. Nebo se zbláznil?

Chtěl si prohrábnout rukama vlasy, ale zarazil se, když nahmátl obvaz – obvaz, který mu přinesli na její přání. Zřejmě se v ní opravdu mýlil. Byla laskavá, starostlivá; důkazem byl její zájem o něj. Nebyla spolčená s Gerrodem nebo někým jemu podobným. Byla opravdový anděl spásy.

Anděl a Siréna, pomyslel si Nicholas, když si vzpomněl na její safírove modré oči. Aristokratické způsoby ji dělaly patrně starší, než ve skutečnosti byla. Možná jí ještě nebylo ani dvacet. Navzdory jisté lehkomyslnosti, se kterou mu přispěchala na pomoc na nábřeží a později ho navštívila ve vězení, byla bezesporu dobře vychovaná a ctnostná… a dostatečně sebevědomá, aby si zjednala respekt, když ne obdiv velkého světa. Jako dcera vévody má jistě otevřené dveře do těch nejvyšších kruhů britské společnosti.

Nick sebou hodil na kavalec, nevšímaje si protestu svého zmučeného těla. Myšlenky mu vířily v hlavě, zatímco zamračeně zíral do stropu. Nerad tu dámu zatahoval do svých záležitostí, ale když jde o záchranu jeho sestry, upíše se třeba dáblu. Využije lady Auroru, aby pomohla jeho schovance; její výsadní postavení v anglické společnosti je přesně to, co potřebuje…

Na rtech se mu objevil náznak úsměvu. Asi se mu to po všech těch ranách opravdu v hlavě pomíchalo, když je schopen vymyslet něco takového. Je přece vysoce nepravděpodobné, aby se vévodova dcera propůjčila k bláznivým plánům, vzniklým z čirého zoufalství. Měl v úmyslu jí její oběť bohatě vynahradit, ale přesto tu byla možnost, že odmítne.

Nuž, bude ji prostě muset přesvědčit.

Neměl na vybranou. Pokud existuje i ta nejnepatrnější možnost, jak dostát svému slibu, pak se o to musí pokusit.

3

Když jsem vstoupila do jeho pokoje, srdce mi uvízlo až v hrdle

Aurora si byla vědoma toho, že je naprosto zbytečné trápit se kvůli cizinci, kterého sotva poznala a víckrát ho už nespatří. Přesto ho nedokázala vypudit z mysli, dokonce se jí o něm zdálo. Celou noc se neklidně obracela na lůžku, v těžkém snu viděla Nicholase Sabina, jak se snaží zbavit řetězů, zatímco ona ho sleduje a nedokáže mu pomoci.

Když se katova oprátka pevně stáhla kolem odsouzencova silného hrdla, probudila se celá vyděšená. Bála se, že se hrůzný sen vrátí, a tak raději vstala, oblékla se a sešla dolů, kde zastihla Percyho u snídaně ještě před odchodem do kanceláře. Připojila se k němu, ale nebyla schopna pozřít nic jiného než trochu kávy.

„Půjdeš dnes do pevnosti?” otázala se a bylo jí jasné, že snaha o nedbalý tón vyšla naprázdno.

Percy si ji pátravě změřil. Včera projevil nesouhlas s tím, že navštívila vězněného muže, i když se mu snažila vysvětlit, že chtěla pouze prokázat službu jeho bývalému příteli. Nad jejím odvážným činem pak jenom překvapeně kroutil hlavou.

„Já tě nepoznávám, Auroro. Přece si musíš být vědoma nevhodnosti svého jednání. V situacích, které ohrožují tvé společenské postavení, obvykle projevuješ mnohem větší uvážlivost.”

Aurora sklopila zrak. Věděla, že má Percy pravdu. Ale od okamžiku, kdy prvně pohlédla do očí Nicholase Sabinovi, jako by se z ní stal jiný člověk. Nedokázala vysvětlit svůj zájem o toho muže ani sama sobě, natož pak bratranci.

„Prostě nemohu jen přihlížet, když se s někým jedná tak strašným způsobem,” odvětila.

V Percyho očích četla porozumění. „Má drahá…, měla by ses připravit na nejhorší. Včera byla odeslána na Barbados žádost o souhlas se Sabinovou popravou. Odpověď může přijít už dnes.”

Ucítila, jak se jí strachy sevřel žaludek. Doufala, že bude ušetřen krutého osudu, když už pro nic jiného, tak kvůli jeho vlivným známostem ve vysokých kruzích.

„Slibuji, že jakmile se dozvím rozsudek, dám ti zprávu,” ujišťoval ji Percy.

Aurora mlčky přikývla; bála se, že jí selže hlas.

Byla ráda, když Percy změnil téma rozhovoru, a ještě raději,

když nakonec odešel. Jakmile osaměla, přešla k oknu a nevidomý zrak upírala na sluncem zalitý trávník s fialovými trsy bugenvilií a roztroušenými palmami.

Udělala chybu, že navštívila Nicholase Sabina, to už nyní věděla zcela jasně. Nejen proto, že to bylo společensky nevhodné. Ale hlavně proto, že se teď mnohem pevněji uhnízdil v její mysli. Nedokázala na něj zapomenout ani na chvíli. Jako by přímo cítila jeho tělesnou blízkost, viděla jeho nahou, do bronzova opálenou plet, jeho lehký dotek na tváři, něhu jeho pohledu…

Aurora si zamyšleně kousala spodní ret, vyčítala sama sobě bláhovost, které se dopouštěla. Cožpak už se nepoučila, jak nebezpečné je pustit někoho tak hluboko do svých citů?

Ztratila už dvě osoby, které jí byly blízké. Před několika lety matku. A nedávno snoubence, Geoffreyho Crewa, hraběte Marche. Život, který si dlouho plánovali, se najednou zřítil jako domeček z karet, když Geoffrey zmizel na moři. Byla s ním zasnoubena prakticky od kolébky. Protože její otec neměl přímého mužského potomka, Geoffrey, jako jeho velmi vzdálený příbuzný, se mohl stát dědicem jeho vévodského titulu a majetku

a toto právo by pak přešlo i na vnoučata.

Aurora velice dobře chápala otcovu touhu po synovi. Tolik si přál zachovat rodovou linii, která začala v době vlády Jindřicha

II. To proto pro něj byla takovým zklamáním.

Kéž by se bývala narodila jako chlapec, protože pak by se mohla vyhnout osudu, který jí otec připravoval. Ještě se ani nevzpamatovala z tragické ztráty Geoffreyho, když otec v tichosti uzavřel smlouvu s vévodou z Halfordu, známým lakomcem a bručounem.

Otci nezáleželo na tom, že to bude nerovné manželství, které jí bude zatěžko přijmout, ani na tom, že tento muž už pochoval dvě mladé manželky. Jedna zemřela při porodu, druhá se za nevyjasněných okolností utopila. Halford byl dost bohatý na to, aby si koupil vévodovu dceru, a jeho rodokmen sahal ještě hlouběji než k Jindřichu II.

Otec neměl v úmyslu ji tímto spojením trestat. Tvrdil, že mu jde o to, aby ji dobře zaopatřil, aby získala bohatství i titul, když po jeho smrti zanikne jejich rod. Aurora si hořce povzdechla, když uvažovala, jestli se jí tím sňatkem vlastně nechce zbavit, aby mu konečně zmizela z očí a nepřipomínala mu jeho životní prohru. Když ji Percy s Jane pozvali na návštěvu do Západní Indie, radostně souhlasila. Nejen proto, že doufala, že v novém prostředí snáze zapomene na svůj žal, ale také chtěla co nejvíc oddálit

obávaný sňatek. Bohužel se za celou tu dobu její nechut k chystanému spojení nezmenšila. Teď se musela vrátit, protože její nastávající už se nemohl dočkat, až veřejně oznámí jejich zásnuby, a jakékoliv oddalování působilo nepřijatelně.

Zafala pěsti a odvrátila se od okna. Jindy by se vydala na vyjíždku na koni, aby přišla na jiné myšlenky, nebo by doprovázela Jane na jejích dobročinných pochůzkách, které vyplývaly z její pozice manželky viceguvernéra. Ale dnes nechtěla opouštět dům, aby nezmeškala zprávu o americkém vězni.

Místo toho si tedy přehodila přes ramena šála vydala se na procházku po příjezdové cestě, protože sedět v klidu rozhodně nedokázala.

Oč by bylo jednodušší, kdyby byla mužem, přemýšlela rozhořčeně. Kolik svobody by jí to dávalo. Mohla by rozhodovat o svém osudu, mohla by ovlivnit svou budoucnost…, a také budoucnost ostatních.

Možná že by nakonec dokázala pomoci i Nicholase Sabinovi, místo toho aby jen bezmocně čekala, jaký osud ho postihne, jak se na ženu sluší a patří.

Bylo už hodně pozdě odpoledne, když se Percy konečně vrátil. Aurora ho nedočkavě vyhlížela, a tak ho překvapila hned u vstupních dveří.

„To jsem rád, že jsi tady, drahá,” řekl Percy tiše. „Obával jsem se, že budeš někde s Jane.”

,,Chte1a jsem počkat na tvou zprávu”

Percy propustil pohybem ruky komorníka, který stál poblíž, a váhavě pohlédl Auroře do očí. Z výrazu jeho tváře jí bylo jasné, že přináší zprávu, kterou neuslyší ráda.

Přitiskla si dlaň na ústa a potlačila výkřik.

„Auroro, je mi to líto,” řekl prostě. „Admirál neprojevil žádnou ochotu udělit mu milost.”

Bratranec se na chvíli odmlčel, jako by jí dával čas se vzpamatovat. Potom vzal jemně její ruce do svých. „Má drahá, vím, že je teď naprosto nevhodná chvíle, ale musím s tebou projednat něco velmi důležitého.”

Aurora byla jako náměsíčná a téměř nevnímala, co Percy říká.

„Věci se vyvíjejí naprosto nečekaným způsobem.” Zaváhal a bylo vidět, že mu dělá potíže pokračovat. „Nicholas Sabine by tě chtěl… o něco požádat.”

„Požádat?” opakovala přiškrceným hlasem.

„Mluvil jsem s ním poté, co admirál oznámil své rozhodnutí,” pokračoval Percy tiše, „a on mě požádalo názor v jedné dosti zvláštní záležitosti. Neodmítl jsem ho, protože jsem myslel, že bys ho měla vyslechnout a rozhodnout se sama. Je to opravdu výjimečný návrh, ale okolnosti jsou také výjimečné.”

„Vůbec ti nerozumím. O co mě chce požádat?”

„Chce tě vlastně požádat o pomoc. Má povinnost, kterou už nebude moci splnit.”

„Jakou povinnost?”

„Sabine je poručníkem nevlastní sestry, která žije na Montserratu. Tato mladá dáma potřebuje nutně ochranu od někoho v tvém postavení a také doprovod na cestu do Anglie. A protože zanedlouho odplouváš… Ale je toho víc, a já bych tě nerad nějak ovlivňoval. Měla bys to vyslechnout z Nicholasových úst. Jestli to budeš chtít udělat, doprovodím tě okamžitě do pevnosti.”

„Myslíš hned teď?” otázala se Aurora překvapeně.

„Ano, teď.” Uvolnil jí ruce. „Času je málo. Poprava byla odložena o den, ale pak…”

Nedokončil, a Aurora mu byla vděčná, že nezpečetil Sabinovu budoucnost slovy.

Nepočítala s tím, že ještě někdy spatří odvážného Američana, který tak zvláštním způsobem ovlivnil její život. S těžkým srdcem se vracela do vězeňské kobky. Žaludek měla sevřený, když temnou chodbou následovala svého bratrance.

Nicholas Sabine stál zády k ní a Aurora si všimla, že je tentokrát zcela oblečen. Někdo – patrně Percy – mu opatřil kabát a jezdecké boty, takže nyní už vypadal jako významný džentlmen, a ne jako zpustlý pirát nebo odsouzený vězeň.

Když se k ní pornalu otočil, poznala, že kouzlo, kterým na ni předtím působil, nezmizelo. Ucítila, jak se jí rozbušilo srdce, když mu pohlédla do tmavých očí.

„Děkuji, že jste přišla,” řekl klidným hlasem. Pohlédl na Percyho. „Mohu se odvolat na naše staré přátelství, sire Percy, a požádat vás, abyste nás nechal chvíli o samotě? Lady Aurora nedojde žádné úhony, na to vám dávám své slovo.”

Percy přikývl, i když trochu váhavě. „Dobře tedy. Počkám venku v chodbě, drahá.”

Odešel a nechal dveře mírně pootevřené. Sabinovi přeběhl po tváři lehký úsměv, když si uvědomil, že tím dal Percy najevo jistou nedůvěru.

Potom znovu pohlédl na Auroru a pokynul rukou směrem k

pryčně: „Chtěla byste se posadit, lady Auroro? Myslím, že vzhledem k tomu, co se vám chystám říci, by to bylo lepší.”

„Děkuji, ale raději postojím,” odmítla zdvořile.

„Jak si přejete.”

Upřený pohled jeho tmavých očí jako by ji zkoumal a odhadoval. Aurora stála a uvažovala, o co ji asi tak požádá. Když mlčel, sklouzla pohledem k obvazu na jeho čele. Byl čistý a menší než včera, zřejmě nedávno vyměněný. Právě se chtěla zeptat na jeho zranění, když konečně promluvil.

„Co vám Percy řekl?” zeptal se.

„Jenom to, že potřebujete, abych pomohla vaší sestře.”

„To je pravda.” Chvíli na ni ještě zkoumavě hleděl, pak se otočil a začal přecházet po malé cele jako divoká kočka v kleci – štíhlý, púvabný a napjatý. „Možná že mě označíte za blázna, ale rád bych, abyste mě vyslechla až do konce, než dospějete k nějakému rozhodnutí.”

Jeho naléhavost na ni silně zapůsobila a Aurora zneklidněla. „Dobře, pane Sabine,” souhlasila. „Poslouchám vás.”

„Myslím, že bych měl začít příběhem – příběhem jedné dávné lásky. Obávám se však, že je trošku silný pro ouška jemné dámy. Jste připravena jej vyslechnout?”

„Ano,” zamumlala pochybovačně.

Nepřestal rázovat po cele a tichým hlasem spustil. „Kdysi žil jeden muž – byl to Američan –, který se v Anglii zamiloval. Ta dívka opětovala jeho city, ale jakákoli možnost společného života pro ně byla vyloučená od samého začátku. Nejen proto, že byla hodně mladá a její rodina by navíc nikdy nedala souhlas ke společensky nerovnému sňatku. Ten muž byl ke všemu ještě ženatý, byl otcem malého synka a druhé dítě bylo na cestě. Aby neohrozil dívčinu čest a neporušil svatební přísahu, opustil Anglii, rozhodnut, že pohřbí své city a už nikdy svou lásku nespatří. Ale z obchodních důvodů se musel po několika letech vrátit a zjistil, že mladá žena se nalézá v zoufalé situaci. Měla vstoupit do manželství se starcem, jehož tělesná vada ho v jejích očích měnila v příšeru. Jako jeho manželka by se musela usadit na vzdáleném panství, daleko od všeho, co jí bylo drahé. Nedokázala se s tím vypořádat a měla pocit, že pro ni život končí ještě dříve, než mohla opravdu začít žít či zakusit opravdovou lásku. A tak prosila muže, kterého stále ještě milovala, aby ji zasvětil do kouzla tělesné lásky. Nedokázal odolat jejím prosbám, nedokázal déle držet na uzdě svou vášeň a stal se jejím milencem.”

Sabine se odmlčela pohlédl na Auroru, jako by chtěl

odhadnout její reakci. Podařilo se jí zachovat nezúčastněný výraz, a tak pokračoval. jejich hříšný poměr trval jen několik měsíců, protože muž se musel vrátit ke své rodině a ke svým pracovním povinnostem. Krátce nato však mladá dáma zjistila, že je těhotná.”

Aurora se v duchu ušklíbla. Dokázala si představit, jakému příkoří by musela neprovdaná žena čelit, kdyby vše vyšlo najevo.

„Co se stalo dál?” otázala se.

„Samozřejmě že její zasnoubení bylo okamžitě zrušeno. Aby se skandál ututlal, byla rychle provdána za mladšího syna jakéhosi irského šlechtice a odjeli spolu do Karibiku. Její otec si nad ní umyl ruce. Ta dáma před rokem zemřela, aniž by ho kdy znovu spatřila. Zůstalo po ní jediné dítě, dcera.”

„Vaše sestra,” dodala Aurora jemně.

Sabine se dlouze nadechl. „Ano. Moje nevlastní sestra, abych byl přesný. Jak jste zřejmě pochopila, ten tajemný milenec byl můj otec.”

„Věděl o tom dítěti?”

„Zpočátku ne. Ale ta žena mu napsala, když jí zemřel manžel. Můj otec ji pak celá léta finančně podporoval, i když se k dítěti nemohl veřejně přiznat. Nechtěl své rodině připravit takovou bolest. Před čtyřmi lety zemřel a na smrtelné posteli mi všechno vyprávěl. Zavázal mě slibem, že se o jeho dceru postarám.”

Na tváři mu přeběhl ironický úsměv, který Auroru bodl u srdce.

„Sotva jsem mohl takové přání odmítnout. Abych řekl pravdu, nebyl jsem zrovna ideální syn. Mé vztahy s otcem byly vždycky… napjaté, protože jsem byl příliš lehkomyslný a neprojevoval jsem dostatečný zájem o jeho obchody. Můj otec, jak možná víte, byl synovcem šestého hraběte z Wycliffu, ale neměl téměř žádnou šanci zdědit titul. Před koloniální válkou se přestěhoval do Virginie, aby si pomohl k bohatství. A daleko překonal všechny své představy, když téměř z ničeho vybudoval ohromný prosperující podnik. Já jsem našel zalíbení v dobrodružství, místo abych šel v jeho stopách. Když ale zemřel, pocítil jsem povinnost věnovat se tomu, co jsem vždycky zanedbával.”

„Vyhledal jste svou sestru?”

„Samozřejmě. První věc, kterou jsem udělal, byla, že jsem ji navštívil na Montserratu. Jmenuje se Kendricková po svém irském otci, ale matka jí všechno řekla. Chtěla, aby věděla, že je dítětem lásky.”

„Kapitán Gerrod říkal, že jste přijel na Montserrat navštívit nějakou ženu,” podotkla Aurora zamyšleně.

Sabinovy rty se zavinily v úsměšku, když vyslovila jméno jeho nepřítele.

„Ano, svou sestru. Teď už je skoro dospělá – je jí devatenáct – a mimochodem, velmi krásná. Než její matka zemřela, učinila mě Raveniným poručníkem.”

„Jmenuje se Raven, jako ten černý pták? To je dost nezvyklé jméno pro mladou dámu.”

„Možná, ale sedí. Narodila se s vlasy černými jako havran, jako dědictví po jednom z našich španělských předků. Ale jméno a vzhled není to jediné, čím je zvláštní. Když jsem ji viděl poprvé, vypadala a chovala se jako uličník, byla bud ve stájích, nebo na pláži, kde si hrála s ostatními dětmi na piráty. Později se snažila naučit se dobrému chování – aby z ní jednou mohla být opravdová anglická dáma. Rozhodla se, že spiní matčin celoživotní sen a udělá vše pro to, aby byla svými anglickými příbuznými přijata jako rovnocenný člen rodiny. A teď padla ta hlavní překážka. Raven dostala od dědečka pozvání, aby s ním žila v Anglii.

„Z matčiny strany?”

,,Ano. Je to vévoda Luttrell ze Suffolku. Možná že ho znáte.” Aurora pátrala v paměti. „Setkala jsem se s ním, ale nikdy jsem netušila, že má dceru.”

„Protože se jí před dvaceti lety zřekl. Ale teď se úplně změnil. Když se dozvědělo její smrti, trpce litoval, že nikdy neučinil jediný pokus o smíření. Teď už má chatrné zdraví a ze všeho nejvíc si přeje poznat svou vnučku a zajistit jí náležité postavení. Ravenina teta souhlasí, i když tím není právě nadšená, že ji formálně uvede do společnosti. Je ovšem otázka, jestli ji tamější smetánka bude ochotna přijmout, když vyjde najevo její nemanželský původ. Raven je vidinou své budoucnosti celá nadšená a předsevzala si, že si najde tu nejlepší partii. Společnost, která zavrhla její matku, ji pak bude muset akceptovat. V tom všem by jí velice pomohlo, kdyby se mohla opřít o přátelství s člověkem, který ji povede a poskytne radu a oporu.”

„A vy si přejete, abych tím člověkem byla já.”

„Ano.” Černé oči se zahleděly do jejích s neochvějnou naléhavostí. „Nejsem zvyklý vystupovat jako ponížený prosebník, lady Auroro. Ani to neumím. Ale byl bych vám velice vděčen, kdybyste laskavost, kterou jste mi včera projevila, dokázala přenést i na mou sestru.”

Nebylo pochyb o tom, že Nicholas Sabine je zvyklý jít svou vlastní cestou, pomyslela si Aurora. Bezmocnost je pro něj jen těžko snesitelná. Proto vůbec neváhala přijmout jeho žádost. Byla hluboce dojata dívčinou situací. „Samozřejmě, pane Sabine.

Bude mi potěšením udělat cokoli, co jí pomůže najít místo ve společnosti.”

Napětí z jeho tváře zmizelo jen o trochu. Překvapilo ji, že ho její souhlas nezbavil starostí, ale potom si uvědomila, že ještě neřekl všechno. „Percy se také zmínil o tom, že hledáte někoho, kdo vaši sestru doprovodí do Anglie.”

„To je pravda.” Znovu se dal do soustředěného přecházení po místnosti. „Původně jsem plánoval, že ji přepravím na jedné ze svých lodí. Ale teď, po vypuknutí války, je to pro americké lodstvo příliš nebezpečné. Můj bratránek Wycliff je zaneprázdněn bojem proti Francouzům, takže ji nemůže vyzvednout, a bude trvat celé roky, než vy, Britové, konečně porazíte Napoleona. Mám ještě bratrance z matčiny strany, ale to je také Američan.”

Sabine si chtěl prohrábnout rukama vlasy, ale zabránil mu v tom obvaz. „Domluvil jsem s Wycliffem, že Raven využije jedné lodi z jeho karibské flotily a já zajistím ozbrojený doprovod přes Atlantik. Vlastně jsem jel na Montserrat dojednat poslední podrobnosti její cesty. Naneštěstí mě odhalila Gerrodova četa. A teď je můj osud zpečetěn…”

Auroře se náhle sevřelo hrdlo při pomyšlení, že tak vitální muž má zanedlouho přijít o život.

“Nuže,” pokračoval Sabine s hořkým úsměvem, „navzdory okolnostem se snažím udělat vše, co je v mých silách, abych spinil slib, který jsem dal otci, a zajistil sestře blahobyt. A proto…,” znovu se odmlčela soustředěně studoval její tvář, ,,…proto bych vás chtěl formálně pojmout za manželku.”

Aurora zůstala nechápavě zírat. Chvíli trvalo, než si ujasnila, že zřejmě slyšela správně. Pornalu, se nadechla. „To myslíte vážně?”

„Smrtelně vážně.” Jeho nádherná ústa se zkřivila do neradostného úsměvu. „Ujištuji vás, že učinit takovou nabídku pro mě není snadné. Nikdy jsem o manželství neuvažoval a za normálních okolností by se na tom nic nezměnilo. Ale tohle je něco jiného.”

Nedokázala skrýt překvapení. Otevřela ústa ve snaze promluvit, ale nevyšlo z ní ani slovo. Jako náměsíčná přešla k pryčně a usedla na ni. Už pochopila, proč ji předtím vyzval, aby si raději sedla. Hlavou se jí honily různé pocity, údiv, šok, a nebyla schopna odpovědi. „Pane Sabine, nemohu…”

„Slíbila jste, že mě vyslechnete až do konce, než si utvoříte názor.”

Pohlédla mu do očí. ,Ano, ale… vy nevíte, že se mám po návratu do Anglie provdat?”

„Ale ano, Percy mi to říkal. Jste zaslíbena vévodovi z

Halfordu. Ale pokud jsem tomu dobře rozuměl, zasnoubení nebylo ještě oznámeno.”

„Ne, nebylo, protože jsem držela smutek po svém snoubenci. Ale můj otec už všechno dojednal.”

„Ale co tomu říkáte vy, lady Auroro? Pokud vím, není vám otcův výběr ženicha právě po chuti. Nebo se mýlím?”

„Nemýlíte,” přiznala tiše.

Sabine se postavil těsně před ni, aby dodal důrazu svým argumentům. „Tak si představte, jaké výhody by vám přinesl náš sňatek. Nemusela byste se provdat za Halforda. To samo o sobě už je velký klad. Setkal jsem se s ním před třemi lety v Anglii. Musí být nejméně dvakrát tak starý než vy a je nafoukaný a arogantní jako každý šlechtic, kterého jsem měl tu smůlu potkat. Po tomhle toužíte? Být celoživotním vězněm takového člověka?”

Když neodpovídala, pokračoval. „Mohu jmenovat ještě další výhody. Ujišťuji vás, že po finanční stránce vám vynahradím veškeré obtíže, které budou s vaším úkolem spojené. Jsem boháč, lady Auroro, můj majetek pravděpodobně převyšuje Halfordův. Dovolil jsem si projednat některé podrobnosti s vaším bratrancem a ten projevil uspokojení nad tím, že se díky mým návrhům můžete stát bohatou ženou. Finančně budete naprosto nezávislá na svém otci. Přemýšlejte o tom. Už by vás neměl pod palcem a nemusela byste souhlasit s každým ženichem, kterého vám vybere.”

Představa, že už by nemusela trpět pod otcovým diktátem, byla jako rajská hudba. Ale i tak…

„Dovoluji si předpokládat,” pokračoval Sabine, „že bych pro vás byl daleko přijatelnější ženich než Halford. Ale i kdyby ne, přece ke mně nebudete připoutána na celý život – nebo vlastně budete. Ale naše manželství potrvá jen pár hodin, nanejvýš jeden den. Potom už se stanete vdovou.”

Při jeho chladnokrevné narážce na popravu sebou Aurora cukla. Snažil se zlehčovat svou zoufalou situaci, to bylo pochopitelné. Ale když zapátrala v jeho mužné tváři, uvědomila si, že vůbec nestojí o lítost. Jeho jediným zájmem teď bylo zajistit budoucnost nevlastní sestře.

„Uvědomuji si, že zneužívám vaši laskavost…” mumlal, když bral do své velké dlaně Aurořinu ručku, „ale mám zatraceně málo jiných možností. “

Vyprostila ruku, protože byla tím dotekem rozechvěna, povstala a začala přecházet po místnosti.

„Řekla jsem vám, pane Sabine,” začala a snažila se ze všech sil mluvit klidně, „že mi bude potěšením pomoci vaší sestře… bez ja-

kýchkoli formálních závazků mezi námi dvěma. Takže opravdu není nutné, abychom se nechali oddat.”

„Možná že ne, ale rozhodně by to velice zvýšilo Raveniny šance na úspěch. Když budete naším sňatkem spřízněna s mou schovankou, bude přirozené, že se ujmete dohledu nad jejími prvními společenskými krůčky. Dokonce mohu své poručnictví převést na vás.” Sabine se na chvilku odmlčela pak dodal: „To by ovšem bylo nemožné, kdybyste se provdala za Halforda. Umím si představit jeho námitky, kdyby zjistil, že jeho vévodkyně je spojena s tak… řekněme nekonvenční mladou dámou, jako je Raven. On si přece ohromně potrpí na dekorum.”

„To je pravda,” souhlasila zamyšleně.

„Kdyby byl vaším manželem, asi by vás přinutil přerušit s Raven všechny styky.”

Aurora se dotkla spánku. Žádné asi, určitě by jí to nedovolil. ,,Ale… manželství je přece tak závažný krok…”

Bylo zřejmé, že se Sabine snaží ovládnout svou netrpělivost. Lehce se usmál. „Možná že by bylo účinnější, kdybych zvolil jinou taktiku. Kdybych se vám dvořil, snažil se ohromit vás lichotkami, zapůsobit na vaše city.”

Ztuhla v odporu a střelila po něm pohledem. „Nejsem typ, který si potrpí na lichotky, pane Sabine.”

„Ne?” Poprvé se jeho úsměv objevil nejen na rtech, ale i v očích.

„Myslel jsem si to.” Potom povzdechl a ztišil hlas do šepotu.

„Je mi líto, že vám dělám nabídku k sňatku za tak nedůstojných okolností. Normálně bych použil celou škálu přesvědčovacích prostředků, ale obávám se, že mi čas nedovoluje zahrnovat vás poklonami, abych vás okouzlil. Rozhodně však nebudu lhát, když prohlásím, že jsem úplně oslněn vaší krásou.”

Aurora se přistihla, že na něho zírá a uvažuje, zda má jeho vyznání považovat za účelové lichocení. Nicholas Sabine má takový šarm, že by se bezesporu mohl stát člověku osudným.

Zhluboka se nadechla a vrátila se k načaté konverzaci.

„Nemohu se za vás tak zčistajasna provdat, pane Sabine. Jsou ještě další překážky, které musím brát v úvahu.”

„Jako třeba?”

Jako třeba fakt, že Nicholas Sabine vůbec není typ muže, se kterým by dobrovolně vstoupila do manželství. Ještě nikdy nepotkala někoho, kdo by na ni tak mocně zapůsobil. Vyzařovalo z něj nebezpečí, vzbuzoval strach…, ale jeho naléhavost mohla být vyprovokovaná potřebou zajistit sestru. „Kdybych hledala manžela, pak pirát – a ještě k tomu Američan – by rozhodně

nebyl v okruhu mého zájmu. Sám jste připustil, že jste divoký a násilnický.”

„To si vůbec nevzpomínám.”

„A o čem tedy mluvil kapitán Gerrod? Říkal, že jste málem zabil jednoho člena jeho posádky, když jste se bránil zatčení.”

Sabine zaťal zuby, ale pohlédl jí zpříma do očí. „Ten muž utrpěl zranění, to je pravda, ale zavinil to jeho druh. Vrhlo se na mě dobrých půl tuctu námořníků a já jsem nebyl ozbrojen. Snažil jsem se je setřást, a když někdo vytáhl nůž, v té mele se jeden z nich nabodl na jeho ostří. Viděl jsem to těsně předtím, než jsem omdlel. Myslím, že mě někdo vzal pořádně lahví po hlavě.”

Zvedl ruku a opatrně si nahmatal obvaz. Potom se jeho výraz změnil, jako by změkl. „Už chápu, proč váháte přijmout moji ruku. Mám být pověšen za pirátství – a dáma jako vy se přece nemůže špinit s takovým člověkem.” Tiše se zasmál. „Máte pravdu, kdybyste byla má sestra, zakázal bych vámi jen se ke mně přiblížit na míli daleko. Ale na svou obranu musím uvést, že čehokoli nedovoleného jsem se dopustil, bylo to jen a jen proto, abych uchránil otcův odkaz. Vaši krajané se zaměřili na to, aby zničili všechno, co vytvořil. A já mu přísahal, že budu o jeho námořní říši pečovat a udržovat ji ve stejném stavu, jako kdyby ji řídil on.”

Tmavé oči na ni divoce hleděly. „Moje osudová chyba byla domnívat se, že obelstím britské námořnictvo na Montserratu. Byl jsem trestuhodně neopatrný. Je to ironie osudu. Byl jsem právě v hostinci, abych si objednal pokoj, a potom jsem se chtěl vydat za Raven, když , mě spatřil jeden z Gerrodových důstojníků. Tentýž, kterému jsem zachránil před měsícem život, když jsem vytáhl z vody posádku Bartonu, protože šel ke dnu.”

Aurora se zamračila. Zachránit posádku nepřátelské lodi lze považovat za šlechetné gesto, ale ještě to z nikoho nedělá žádného svatouška. „Gerrod vám říkal kapitáne Sabere. To jméno rozhodně nepatří džentlmenovi.”

„Saber je moje válečné jméno. Zvolené tak, aby si nepřítel dvakrát rozmyslel napadnout mé lodi.”

Aurora nerozhodně zpytovala jeho tvář. „Ale byl jste obviněn z vraždy, nejen z pirátství.”

„Je to hodno politování, ale muži ve válce umírají, lady Auroro,” ohradil se chladně. „Neomlouvám se za své pirátství. A ujištuji vás, že Gerrod a jeho muži nejsou žádná neviňátka. Britští vojáci už mají na svědomí pěknou řádku Američanů, mezi nimi i moje přátele. Několik z mých mužů se jim dostalo do rukou a

při výslechu byli zbiti jako zvířata. Někteří na následky bití zemřeli.”

Sabine se odmlčela zhluboka nabral dech. Ovládl hněv a postavil se před Auroru. „Moje minulost není úplně bez poskvrnky, ale nikdy jsem nevraždil. A nikdy jsem se nedopustil násilí na ženě, nikdy. Přísahám, že z mé strany se nemáte čeho obávat.”

Ne, napadlo Auroru. Ničeho, jen toho, jak ji očaroval. Pouhá jeho blízkost jí zvyšuje srdeční tep, po těle se jí rozlévá horko a chvějivé očekávání.

„A mějte na paměti,” naléhal dále, „Jak krátký bude náš svazek. I kdybych byl takový, za jakého mě máte, mou přítomnost nebudete muset trpět příliš dlouho. Své pirátské chování dokážu na dobu našeho krátkého manželství potlačit.”

Auroru bodlo u srdce. Nemohla uvěřit tomu, že tenhle muž záhy zemře. Vždyť přímo vyzařoval životní energii…

„Váš návrh zní tak… vypočítavě, chladnokrevně,” řekla nakonec, jako by se chtěla zachytit stébla.

Potřásl hlavou. „Berte to jako obchodní smlouvu. Dámy z vašich kruhů se k podobným ujednáním uchylují dost často.”

To rozhodně není v jejích kruzích obvyklé, vdát se jen proto, aby se stala druhý den vdovou, pomyslela si Aurora nesouhlasně.

„Takže si přejete, aby to byla jen obchodní smlouva?”

„Ne tak docela.” Slyšela, jak se váhavé nadechl. „Měl bych se vyjádřit úplně přesné, lady Auroro. Naše manželství nebude jen na papíře. Aby bylo právoplatné, musí být zcela naplněno.”

Hleděla mu do očí, jako by v nich chtěla číst. Jeho oči však byly neproniknutelné.

„Nechci, aby vznikla sebemenší pochybnost o právoplatnosti našeho manželství,” řekl pevně, „která by mohla vést k jeho zrušení. Váš otec je velmi vlivný muž, a Halford rovněž. Nechci, aby mé úsilí ohledně Raven vyšlo naprázdno.”

Srdce se jí zachvělo, když pochopila význam toho, co říká. Budou muset prožít svatební noc, aby se stali mužem a ženou.

Aurora na něj zděšeně hleděla. Vážně uvažovala o jeho dosti zoufalé nabídce, dokud nevyslovil tuhle zneklidňující podmínku. Pomyšlení na fyzickou důvěrnost s tímto mužem ji vyvedlo z míry. Že by se měla oddat cizinci… Ale bylo by to jiné, kdyby si brala Halforda? Tenhle muž, bez ohledu na to, jaký jí nahání strach, byl nekonečně přitažlivější než stárnoucí vévoda. Ucítila, že se jí zrychlil tep.

Sabine ji stále ještě pozoroval. Upřeně jí hleděl do očí, potom ji uchopil za ruku a pozvedl ji ke svým rtům. Ale místo toho, aby jí

políbil konečky prstů, obrátil ji dlaní vzhůru a vtiskl jemný polibek na zápěstí. Dotek jeho rtů na ni zapůsobil jako rozžhavené železo a celým tělem jí projelo zachvění.

„Budete o tom uvažovat, drahoušku? Stanete se mou ženou na jednu jedinou noc? Myslím, že vás mohu ubezpečit, že vaše zkušenost ze svatební noci nebude nepříjemná.”

Dech se jí zadrhl v hrdle při představě, kterou v ní vyvolala jeho slova, a svůdný pohled jeho očí ji zbavil řeči.

Sklouzl pohledem na její rty. je mi moc líto, že se vám nemohu dvořit způsobem, který by vás byl hoden. „Tak půvabná dáma by si zasloužila romantické námluvy…, měsíční svit, růže, šeptané sliby…” Naklonil se k ní tak blízko, až ji ovanul jeho dech…

Instinktivně ztuhla a Nicholas se zarazil. Místo aby ji políbil, promluvil sametově něžným hlasem. „Nevěřím tomu, že ze mě máte opravdový strach, Auroro. Jste přece tak odvážná. Viděl jsem to včera na vlastní oči, jak jste se v jediném okamžiku změnila ze vznešené dámy v anděla pomsty.”

Pátrala v jeho tváři. Rašící strniště vousů dodávalo jeho pěkným rysům nádech nebezpečnosti. Může tvrdit, že není pirát, ale rozhodně tak vypadá. Aurora se nenechala snadno zastrašit, ale tenhle muž ji vyváděl z míry svou živočišnou mužností. A ještě víc ji děsilo, jak snadno v ní vyvolal zakázané pocity. Syrová sexualita, která z něj vyzařovala, byla téměř hmatatelná, a jiskření mezi nimi se nedalo popřít.

„Podejte mi ruku, srdíčko. Dotkněte se mě…” Sabine ji uchopil za ruku a přiložil si ji na tvář. „Jsem z masa a kostí, zrovna tak jako vy. Na tom přece není nic hrozivého.”

Právě naopak. Děsil ji tak, až se jí krátil dech a uvnitř se celá chvěla. A navíc bylo v jeho očích něco teplého a něžného, co v ní budilo přímo paniku.

„Tohle vás neděsí, že?” zeptal se jemně a přitiskl si její prsty na rty.

,,Ne…,” zašeptala po pravdě.

„A co tohle?” Když ji lehce políbil na rty, bylo to jako dotek motýlího křídla. Aurořino tělo zaplavilo silné vzrušení spolu s pocitem, který se nedal nazvat jinak než touha.

Zmateně ucouvla.

Drsný tón v jeho hlase ji vzrušil stejně jako dotek prstů, kterými jí přejel po tváři. „Ješte vás nikdo nepolíbil?”

,,Políbil…, můj snoubenec.”

„Asi to nebyl opravdový polibek, jestli se nemýlím. Opravdový

polibek je mnohem víc než jen dotek dvou párů rtů. Je to spojení… úst a jazyka a dechu…, velmi intimní.” Špičkami prstů obkroužil obrysy jejích rtů. „Chtěl bych vás políbit, anděli.”

Jeho jemné doteky ji rozechvěly. „Já…, neměl byste…”

Něžně, shovívavě se usmál. Měl tak krásná ústa, obzvláště když se usmíval.

„Za okolností, v jakých se nalézáme,” odpověděl, „to není nic nepatřičného, když muž požádá dámu o polibek. Mám jedinečnou příležitost vás přesvědčit, abyste se stala mou ženou. Je možné, že vás vidím naposledy v životě, že se vás naposledy mohu dotknout. Zamítnete mou jedinou možnost splnit otcovo poslední přání?”

„Ne,” vydechla, neschopná odolat.

Když se k ní sklonil tentokrát, nebránila se. Nechala se obejmout, jako by byl jejím milencem.

Ještě nikdy nezažila takový polibek. Pootevřenými horkými rty se k ní lačně přisál, a když ucítila jeho vůni, zaplavil ji neuvěřitelný pocit blaha…

Zmátlo ji, jak chtivě reagovalo její tělo, a byla překvapena, když se od ní náhle odtrhl.

„Možná že jsem se dopustil chyby,” řekl přerývaným hlasem a opřel se čelem o její. „Myslel jsem, že se snáze ovládnu…”

Zhluboka se nadechla pomalu se odtáhl, aby jí mohl pohlédnout do očí. „Ne,” řekl, když se opět začal trochu ovládat,

„pokud mohu usuzovat z vaší reakce, neřekl bych, že ze mé máte strach. Cítila jste stejný žár jako já. Všechno tomu nasvědčuje. Zrychlil se vám tep, plet vám zrůžověla…”

Aurora stála bez hlesu, srdce jí jen bušilo. Bojovala mezi strachem a touhou. Není správné, aby v ní ty intenzívní, ale zakázané pocity vyvolal naprostý cizinec. Žádný muž v ní ještě neprobudil tak primitivní reakci, jakou by pravá dáma nikdy nepřiznala.

,,A to je teprve začátek, drahoušku. Mohu vám toho ukázat ještě mnohem víc. Dejte mi šanci, Auroro.”

Oči mu ztmavly vzrušením a vypadaly jako bezedná noc. Měla pocit, že se v nich utopí.

Ztišil hlas do šepotu. „Váš bratranec je přesvědčen, že se mu podaří sehnat včas výjimečné povolení, abychom mohli být zítra večer oddáni. Považoval bych se za nejšťastnejšího z mužů, kdybyste mě poctila svou rukou a stala se mou ženou.”

Aurora zavřela oči v zoufalé snaze nabýt ztracené rovnováhy. Myšlenky jí vířily hlavou a tentýž zmatek cítila i v srdci. Záchvěvy naděje, strachu a pochyb. Měla by přistoupit na tenhle bláznivý nápad? Bylo to tak lákavé, a současně děsivé.

„Jste moje největší naděje, anděli. Moje jediná naděje. Jedna jediná noc. Můžete mi ji darovat?”

Těžce polkla.

„Musím… musím odpovědět hned?” zeptala se nakonec. „Je to velice vážný krok. Musím si to promyslet.”

„Samozřejmě.” V jeho pohledu se zračilo porozumění.

„Rozhodně je mi proti mysli na vás naléhat, ale musím vám připomenout, že máme málo času.”

„To vím,” odpověděla neštastne.

Vyprostila se z jeho objetí a vůbec ji nepřekvapilo, že se jí podlamují kolena. Sabine jí nemusel připomínat, jak je jeho situace naléhavá. Zítra má být pověšen – pokud se ona nerozhodne stát se jeho ženou. V opačném případě se poprava odloží na dobu nutnou k uzavření sňatku.

Vzhlédla k němu planoucíma očima a hrdlo měla tak sevřené, že nedokázala promluvit.

Otočila se a nejistým krokem jako slepec vyšla z cely. Na chodbě se opřela o kamennou zeď. Při pomyšlení na jeho popravu se otřásla.

„Auroro, není ti špatně?” strachoval se Percy. úplně zapomněla, že tam na ni čekal.

Mlčky potřásla hlavou.

„Pojď, půjdeme na čerstvý vzduch.”

Byla mu vděčná, když ji vzal v podpaží a vyvedl ji úzkou tmavou chodbou ven. Venku se zhluboka nadechla a snažila se ovládnout zmatek, kterého byla plná.

Percy trpělivě čekal, až se vzpamatuje. „Tak,” řekl nakonec, „vypadá to, že se Sabine vyslovil.”

„Ano.” Nedokázala skrýt bezútěšnost.

„A odpověděla jsi mu?”

„Ješte ne. Nemohla jsem…, ne tak rychle. Řekla jsem mu…, že musím takový krok uvážit.”

„No, to je samozřejmé. Umím si představit, jak těžké rozhodnutí to pro tebe musí být – postavit se proti otcovu rozhodnutí a provdat se za cizince. Možná že bychom měli jít domů a promluvit si o tom s Jane.”

Přinutila se k úsměvu. „Ano.”

Percy ji odvedl ke kočáru, který na ně čekal, a pomohl jí nastoupit. Aurora klesla do čalouněného sedadla a nepřítomným zrakem hleděla z okénka.

Zamrazilo ji při pomyšlení, jak bude reagovat její otec, co všechno bude muset kvůli tornu, vyslechnout… Ale nebyl to jen strach z otcova nevyhnutelného výbuchu hněvu nebo sňatek s cizincem, co činilo její rozhodnutí tak těžké. Měla se provdat za mrtvého muže.

A pomyšlení na smrt Nicholase Sabina jí drásalo srdce.

4

Nedokážu pochopit tu moc, kterou mě ovládá. Jak je to možné, když ho znám tak kratinký čas?

„Znamená to, že navrhl svatbu, aby zabezpečil budoucnost své nezákonné sestry?” ujišťovala se Jane zamyšleně, když vyslechla celý příběh.

Všichni tři byli v obývacím pokoji – Percy seděl vedle Jane na pohovce a vysvětloval podrobnosti Sabinova návrhu, zatímco Aurora stála u okna, příliš rozrušená, než aby mohla v klidu usednout.

„Ano,” odpověděl Percy. „Až na to, že dívka není považována za nelegitimní a o jejím mimomanželském původu ví jen málokdo. Podařilo se jim tu aféru ututlat.”

Jane stiskla rty. „Chápu, jaké výhody z toho vyplynou pro Sabinovu sestru, ale co získá Aurora, když se provdá za piráta?”

Percy pohotově odpověděl. „Finančně to bude pro Auroru velice zajímavé, protože Sabine pro ni chce stanovit vysoký vdovský důchod. Jeho matka a sestra ve Virgínii zdědí část peněz a lodní říše přejde do vlastnictví jednoho amerického bratrance. Navíc Nicholas doufá, že se mu podaří zajistit Raven bez toho, aby se o ní a o otcově nevěře matka kdy dozvěděla. Nick navrhuje, že upíše na Auroru podstatnou sumu peněz a ona je bude spravovat ve prospěch slečny Kendrickové. Také chce Auroru požádat, aby převzala poručnictví. Vzhledem k tomu, že bude jeho manželkou, nebude na takovém uspořádání nic neobvyklého.”

„To je pravda,” souhlasila Jane, „ale jestliže má být oběšen za pirátství… Manželství s takovým člověkem bude Auroře společensky na obtíž, jestli ji vůbec nevyřadí z řad tak zvaně slušných lidí.”

„Myslím, že její dosavadní bezúhonnost ji proti tomu bude ochrání. A nezapomeň, že Nick je také spřízněn se šlechtou. Jeho bratranec, hrabě Wycliff, bude dostatečná záštita.”

„Ano, ale ona se vrátí do Anglie jako vdova, uvážil jsi to?”

„To pro ni může být výhoda. Nikdy jsem se nesmířil s pomyšlením, že se provdá za Halforda. Jako vdova bude držet po stanovenou dobu smutek a Halford se bude muset po nevěstě rozhlédnout někde jinde. Nevýhoda ovšem je, že se nestane vévodkyní.”

Aurory se dotklo, že o ní mluví, jako by ani nebyla v místnosti.

„Mohla bych k tomu také něco říci?” otázala se.

Jane se zatvářila provinile. „Och, promiň, drahoušku. Nechali jsme se tak unést, protože o tebe máme starost. Ale Percy má pravdu. Měla bys o nabídce pana Sabina vážně uvažovat.”

,,Ješte nedávno jsi říkala, že je nebezpečný,” namítla Aurora, překvapena Janinou radou. „Označila jsi ho za nepolepšitelného dobrodruha, nebo se mýlím?”

„Je to tak. Každý muž s jeho pověstí by byl pro mladou svobodnou dívku nebezpečný. Ale nabídka k sňatku to celé mění. Manželství dokáže napravit i mnohem horší světáky. A mohlo by to vyřešit tvé dilema. Vždyť vím, s jakými obavami jsi myslela na manželství s Halfordem. Kdyby se stal tvým mužem, bude zrovna tak panovačný jako tvůj otec, a brzo by se ti začalo zajídat žít pod jeho diktátem a vychovávat jeho děti.” Jane se jemně otřásla. „Sabine rozhodně představuje menší zlo.”

Auroře přeběhl po tváři nepatrný úsměv. „To stěží mohu pokládat za doporučení.”

„Není to ideální výběr, to máš pravdu. Ale jeho bohatství vyvažuje jeho hříchy.”

„Uvědomuješ si, jak to zní vypočítavě?”

„Jen se snažím být praktická, Auroro. Štědrý důchod ti umožní žít nezávislý život. Nejenže unikneš otcovým požadavkům, co se týče svatby, ale můžeš si klidně založit svou vlastní domácnost.”

„Ty bys schválila, kdybych se postavila otci na odpor?” zeptala se Aurora podezřívavě. „Bude pěkně zuřit, když nebudu moci dostát svému slibu, který jsem dala Halfordovi.”

Percy odpověděl místo Jane. „Byla jsi ke slibu přinucena násilím, Auroro. Nikdy by ti nedovolil přijmout naše pozvání,

kdybys neslíbila, že se po návratu provdáš za Halforda. Pravda je, že bych si jeho hněv zasloužil spíš já. Dal jsem mu slovo, že na tebe dohlédnu a postarám se o tvé blaho. Ale jsem přesvědčen, že tím, že se přimlouvám za sňatek se Sabinem, vlastně jednám v tvém zájmu. I když takhle si to asi tvůj otec nepředstavoval.”

Aurora mlčky vzpomínala na svého přísného otce. Také Percy dobře věděl, jak výbušnou povahu vévoda má. Aurora se většinou chovala jako velice poslušná dcera, protože měla silně vyvinutý cit pro soudržnost rodiny a byla si vědoma svých povinností. Skandální sňatek, o kterém uvažovala, by otce zaručeně vyprovokoval k pomstě.

Jane vstala, přistoupila k Auroře a uklidňujícím gestem ji vzala kolem pasu. „Možná že ti budu připadat krutá, když ti připomenu, že ten svazek nepotrvá navždy. Můžeš to brát tak, že ti Sabine propůjčuje své jméno. Jakmile odsud odjedeš, už ho nikdy nespatříš. Nebudeš po celý život připoutaná k muži, kterého nemiluješ.”

Připomínka toho, že Sabine má brzy zemřít, ji zabolela. Pevně zavřela oči.

„Vím, jak moc jsi milovala Geoffreyho, drahá,” šeptala Jane, která si zřejmě špatně vysvětlila její reakci. „Ale mysli na to, že tě svazek se Sabinem osvobodí a že nebudeš muset strávit zbytek života bez lásky, provdaná za Halforda. Už sis v životě vytrpěla dost.”

Aurora pohlédla na své pevně zaťaté pěsti, aby skryla výraz v očích. Pravda, Geoffreyho milovala opravdu hluboce, ale úplně jiným způsobem, než si myslela Jane. Bylo to spíš dobré přátelství než velká vášeň. Geoffrey byl jemná duše a jeden z nejlaskavejších mužů, jakého kdy poznala. Přitom byl chytrý a dokázal využít své odborné znalosti.

Aurora věděla, že to byla hlavně jeho klidná a vyrovnaná povaha, pro kterou jí připadalo manželství s ním tak lákavé. Obdivovala ho právě proto, že byl pravým opakem jejího otce. Geoffrey by se nikdy ani nepokusil ji k něčemu nutit, něco nařizovat, natož aby se pro každou maličkost rozčiloval jako její otec. Jako Geoffryho žena by mohla žít svobodně, podle své vlastní vůle, mohla by rozhodovat o své budoucnosti. On by rád souhlasil se vším, co by navrhla, hlavně kdyby ho nechala po krk zavrtaného v knihách. Oplakávala jeho smrt, ale milovala ho spíš jako bratra než jako milence.

Cítila se provinile za to, že k němu necítila větší vášeň, ale

rychle zaplašila sladkobolnou vzpomínku a odkašlala si, aby uvolnila dojetím stažené hrdlo.

„Pan Sabine,” řekla nakonec, „chce víc než formální manželství. Trvá na tom, aby… byl náš svazek naplněn po všech stránkách, aby manželství nemohlo být zpochybňováno.”

Jane se odmlčela a Percy vypadal vážně. Ale neučinil žádnou poznámku, kterou od něj Aurora očekávala.

„V tom případě by tvůj otec nemohl vaše manželství nechat zrušit,” řekl místo toho. „A navíc, je veřejným tajemstvím, že Halford dává přednost sotva odrostlým školačkám. Určitě by na tebe přestal naléhat, kdybys byla opravdovou vdovou, a ne panenskou nevěstou.”

Aurora se při tak otevřené odpovědi neubránila ruměnci, i když oba příbuzné dobře znala. Otevřenost, panující mezi manželi Osbornovými, nebyla v jiných rodinách běžná, ale rozhodně byla osvěžující ve srovnání se zkostnatelými způsoby, za jakých byla Aurora vychována.

Jane si všimla jejích rozpaků a zamračila se na Perryho, ale nakonec musela souhlasně přikývnout. „Pan Sabine je zraněn, Auroro. Nebude schopen se příliš manželsky projevovat. A podstoupíš to jen jednou. A navíc… prosím tě, odpust mi moji otevřenost, drahá, ale myslím, že pan Sabine má dostatek zkušeností na to, aby ti ten okamžik… učinil co nejpříjemnější.” Teď bylo na Percym, aby se zamračil, ale Jane mu vzala vítr z plachet otázkou, jak bude svatební obřad probíhat. „Doufám, že nechceš, aby se tvá sestřenka vdávala v tom hrozném vězení,

Percy,” řekla naléhavě.

„Pochybuji, že by Nicholasovi umožnili opustit pevnost, ale brimstonská kaple je docela přijatelná. Obřad tam proběhne zítra večer, takže zbývá dostatek času na vyřízení povolení a sepsání nové závěti.“

Aurora stále ještě mlčela, a tak k ní Percy přistoupil a uchopil ji za ruce. „Přece víš, má drahá, že nemusíš Sabinovu nabídku přijmout. A ani Halfordovu ne, když na to přijde. Můžeš zůstat s námi, jak dlouho si budeš přát. Nemusíš se vracet do Anglie.”

„Děkuji, Percy,” zašeptala Aurora. ,,víš že patřím do Anglie, mám tam rodinu, přátele…”

„Dobře tedy, ale nechci, abys měla pocit, že tě nutíme do něčeho, čeho bys později litovala.”

Usmála se. „To určitě nehrozí.” Věděla, že je to natolik důležité rozhodnutí, že ho musí učinit sama, i když jejich láskyplné rady byly dobře míněny. „Jsem vám oběma nesmírně vděčná za váš

zájem,” pokračovala, „ale neurazilo by vás, kdybych požádala o chvíli soukromí?”

„Ale samozřejmě, na to máš plné právo,” něžně ji objala Jane.

,,Jistě,” přidal se Percy, „ale obávám se, že si budeš muset udělat v hlavě jasno dost rychle. Nicholase Sabinovi se čas krátí.”

„To vím,” řekla Aurora přiškrceným hlasem.

Přehodila si pláštěnku a vyšla ven. Karibské slunce se sklánělo k západu a zabarvilo vzdálený obzor do růžova. Aurora však nebyla schopna tu nádheru vnímat. V duchu viděla krásnou bronzově opálenou tvář s tmavýma bezednýma očima, které na ni prosebně hleděly.

Vdát se za Nicholase Sabina bylo čiré bláznovství. Je přece tolik důvodů proti. Je to dobrodruh a zkažený člověk, dokonce obviněný z pirátství. Pochází ze země, která je teď ve válce s její vlastí – jsou vlastně nepřáteli. Otce tím rozlítí do krajnosti. Ve společnosti ji to znemožní. Ale ze všeho nejvíce ji děsily její vlastní city. Je vůbec schopna unést ztrátu manžela tak záhy po manželském slibu? Vždyť mu bude přísahat lásku a oddanost, dokud je smrt nerozdělí. Jaká ironie!

Už příliš mnoho lidí, které milovala, ji opustilo. I muž, o kterém tak dlouho věděla, že se stane jejím manželem. Ač se to zdálo jakkoli nemožné, už teď cítila žal nad smrtí Nicholase Sabina, i když ho znala sotva den. Byla k němu citově připoutaná a to pouto se sňatkem ještě prohloubí.

Po Geoffreyho tragické smrti si přísahala, že se už nikdy nebude na nikoho citově tolik vázat. Pro jednou jí to stačilo.

Došla až na konec palmami lemovaného chodníčku a bezmyšlenkovitě se otočila směrem k domu. V nitru se jí svářela celá směsice pocitů. Proč zrovna ona musí řešit takové dilema?

Než Geoffrey zemřel, měla život jasně naplánovaný. Jako manže1ka hraběte Marche by měla všechno, co mohla od života chtít Vyrovnanost, příjemné manželství s mužem, ke kterému chovala silnou náklonnost, pocit nezávislosti, naději na mateřství.

Když Geoffrey zmizel na moři, pokoušela se zapomenout na svůj žal, ale otec jen znásobil její utrpení, když jí okamžitě vnutil nového ženicha. Jediný klad manželství s Halfordem mohl být v tom, že by ji nečekala žádná citová zranění, její srdce by zůstalo naprosto v bezpečí.

Ve vzpomínce se zastavila pod palmou a hořce se pousmála.

Je zřejmě předurčena k tomu, aby uzavřela sňatek z rozumu.

Láska pro ni bude znamenat jen něco, po čem bude marně toužit, o čem bude snít. Nikdy nepozná tu velkou vášeň, o které píší básníci, nepřemožitelný cit, který prožila Ravenina matka s otcem Nicholase Sabina…

Nicholas Sabine. Aurora zavřela oči a vzpomínala na jeho polibek. Dotek jeho rtů byl naléhavý a jemný zároveň – a vyvolal v ní vzrušení, které dosud nepoznala.

Byl úplně jiný než Geoffrey. Byl dobrodruh a poživačnik, vyznával spíš násilí než rozum. Odvážný a bojovný spíš než jemný a hloubavý. Nebezpečný. Pouhým dotekem jí dokáže rozproudit krev. A jeho tmavé oči slibují slasti, o kterých se ani neodvažovala snít…

Ale přesto byl čestný. Který jiný muž by překonával takové překážky, aby splnil poslední přání svého otce? Dokázal by někdo nasadit život kvůli nevlastní sestře, kterou sotva znal, jen aby jí zajistil živobytí?

Aurora se opřela o štíhlý palmový kmen. Jak by mohla odmítnout jeho prosbu? Srdce se jí sevřelo úzkostí, když si vzpomněla na nevlídnou tmavou kobku, ve které byl uvězněn. Hrozba toho, že se bude muset provdat za nechtěného muže, vypadala ve srovnání s jeho zoufalým osudem zanedbatelná. Velmi dobře chápala, co se v člověku odehrává, když je chycen do pasti. A ona je teď jeho jedinou nadějí.

Zhluboka se nadechla. Když už se má vdát z rozumu, tak si alespoň ženicha zvolí sama. A navzdory všem následkům má sňatek se Sabinem mnoho výhod. Tou největší je, že unikne doživotním osidlům vévody z Halfordu. Bude svou paní, bude moci poprvé v životě rozhodovat o svém životě. Osvobodí se od tyranie svého otce.

Svoboda. Ani si neuvědomila, jak zoufale ji potřebuje, dokud neměla šanci ji získat. Přijela do Karibiku hledat klid, dostat se z dosahu otcovy moci. Uplynulé měsíce působily na její zlomené srdce jako balzám, nic jí nepřipomínalo bolestnou ztrátu, neprožívala napětí, kterým ji zatěžovalo soužití s otcem.

Takováhle příležitost už se jí nikdy nenaskytne. Sňatkem s Nicholasem Sabinem získá jednou provždy nezávislost. Jako vdova po něm dosáhne klidu, po kterém tolik touží.

Manželský slib musí dojít naplnění, to je samozřejmé. Jedna noc. Můžete mi ji věnovat? Naznačil, že jí dá poznat vášeň, o jaké se jí nesnilo, a ona o jeho slovech nepochybovala. Bude mu muset obětovat svou nevinnost… Pokusila se uniknout představám o tělesném sblížení s tmavookým dobrodruhem.

Aurora pomalu vydechla a snažila se nevnímat znepokojivou tíhu kolem žaludku. Intimita manželského lože ještě zvýší citový zmatek, který ji přepadal, ale jestli se jí podaří přestát tu jednu noc bez toho, aby se příliš připoutala… Když se přinutí zachovat si odstup tím, že bude považovat celou věc za obchodní záležitost, možná že to zvládne. Prostě jen udělá to, co se udělat musí…

Probrala se jako ze sna, odtrhla se od kmene stromu a snažila se uklidnit. Možná že dělá velikou chybu, ale už byla rozhodnutá. Stane se ženou Nicholase Sabina.

Zítřek bude jejím svatebním dnem.

„Ona přijala můj návrh?” opakoval Nicholas, jako by se chtěl ujistit, že dobře chápe sdělení svého návštěvníka.

„Ano,” uklidňoval ho Percy. „A navíc, velitel Madsen souhlasil, že odloží vaši popravu, abychom stihli zajistit všechna potřebná potvrzení a notářské smlouvy. Zítra večer se oženíte s Aurorou.”

Nick si s úlevou vydechl, jako by chtěl uvolnit všechno napětí, které ho svazovalo od chvíle, kdy ho zajali. „Jsem vám neskonale vděčný, Percy, že jste dovolil, abych se na vaši sestřenku obrátil, a že jste mi pomohl ji přesvědčit.”

„To vůbec není moje zásluha. Aurora se rozhodla sama.”

,,Myslím, že podceňujete svůj vliv.” Nicholas přešel ke stolu, na kterém teď stála konvice a několik pohárů. „Oslavíte se mnou sklenicí vína mé štěstí?”

„Vína?” Percy se lehce zamračila pátravě se rozhlédl po tmavé cele. „Vidím, že tu teď máte dokonce i židle. Vaše zaopatření se od mojí minulé návštěvy o hodně zlepšilo.”

„To má být omluva od velitele Madsena za to, že mě musí věznit,” řekl Nick suše.

„Ach, ano. Říkal, že je vám povinován vděčností. Pokud jsem dobře rozuměl, jeho švagrová byla mezi těmi, které jste před šesti lety zachránil při ztroskotání lodi u Svaté Lucie.”

„Tak to alespoň říká. Obávám se, že si na ni vůbec nepamatuji.” “Madsen si to pamatuje docela jasně. Proto byl také ochoten odložit vaši popravu.” Percy se kratičce usmál, když přijímal od Nicka pohár vína. „Po pravdě řečeno, byl šťastný, že pro vás může udělat alespoň něco. Myslím, že je mu velmi proti mysli převzít odpovědnost za tak nechutný rozkaz. A mezi ním a admirálem Foleym jsou velmi napjaté vztahy. Madsen zmínil, že by dal přednost tomu, abyste byl dopraven na Barbados, kde by si s

vaším případem musel poradit Foley sám.”

„Musím dohlédnout na to, aby byl velitel odměněn nějakou pozorností, až tady nebudu.”

„Myslím, že bednička dobrého francouzského brandy by stačila,” pokusil se zavtipkovat Percy. „Jako spojenci Francouzů máte vy Američané k tomu elixíru života snazší přístup než my.” Pohlédl s nevolí na lůžko. „Lepší bude, když se Madsen vynasnaží najít pro vás nějaký přijatelnější příbytek. Moje sestřenka si zaslouží přívětivější svatební komnatu, než je vězení.”

„To určitě,” souhlasil Nicholas upřímně. „Nebojte se. Promluvím s ním o tom.”

„Dobrá. Možná že to udělá spíš kvůli Auroře než kvůli vám. Má pro ni slabost.”

„To rozhodně není sám – je to velice krásná žena,” odpověděl Nicholas.

„Ano, ale nikdy se neodvážil k ní přiblížit, protože nosila smutek. Ať už je to štěstí, nebo ne, chránilo ji to před dvořením nápadníků. V Anglii by byla vyhledávaným cílem nejen pro své postavení, ale i pro svou krásu. Jenom její dlouhotrvající zasnoubení s lordem Marchem je drželo na uzdě, zrovna tak jako jejího otce. Myslím, že si Aurora ani není vědoma toho, jaké kouzlo pro muže má…”

Percy se zamračil. „To mi připomíná, že si nemohu odpustit vás upozornit na jednu věc, Nicku. Moje sestřenka je vychovaná jako dáma. Doufám, že si budete počínat jemně, až dojde na uplatnění manželských práv.”

Nicholas na něj chladně pohlédl. „Ujištuii vás, že jsem se v životě nezachoval k žádné ženě špatně.”

„Nemyslím, že byste jí ublížil záměrně. Jen jsem měl na mysli…, abyste ovládal své…, abyste se trochu kontroloval. Aurora není jako vaše obvyklé známosti. Je dočista nevinná, v sexuální oblasti nemá vůbec žádné zkušenosti.”

„Dávám vám své slovo, že na to budu myslet,” přísahal Nicholas. „Teď bychom snad mohli prodiskutovat finanční záležitosti. Válka poněkud ztíží přístup lady Aurory k mým penězům uloženým v amerických bankách. Napíšu jí doporučující dopis pro mého anglického bratrance Wycliffa. Jsem si jistý, že Lucian splní mé přání a okamžitě zajistí její finanční požadavky. Po válce pak může dostat náhradu z mého majetku.”

Oba ještě nějakou dobu probírali obchodní otázky, Aurohno vdovské dědictví, jakou částku by měla dát stranou pro Nickovu sestru a jak smlouvu po právní stránce co nejlépe

formulovat.

Když byl konečně Percy spokojen se všemi náležitostmi, změnil Nick ještě jednou téma. „Chtěl bych vás, příteli, požádat ještě o jednu službu. Prosím, přinuťte Auroru, aby opustila ostrov ještě před mou popravou. Nechci, aby se má žena musela dívat, jak umírám.”

„To může být mnohem těžší než všechno ostatní,” odpověděl zamyšleně Percy. „Aurora bude trvat na tom, že s vámi zůstane až do samého konce. Je velice loajální, víte? Bude považovat za svou povinnost být u vás.”

„Nemůžete připustit, aby sledovala mou popravu, Percy.”

„V tom s vámi souhlasím.”

„Odvezte ji na Montserrat třeba násilím. Wycliffova loď by měla kotvit v přístavu, aby odvezla mou sestru do Anglie. Mohou odplout okamžitě.”

„Budu se snažit,” řekl Percy upřímně. Pohlédl Nickovi do očí. „Kéž bych mohl udělat víc, abych vás dostal z té zatracené situace.”

Nicholas se ušklíbla napřáhl ruku, aby ho poplácal po rameni. „Už jste udělal mnohem víc, než jsem měl právo žádat. Věřte mi, že když budu vědět, že je o mou sestru postaráno, budu umírat s klidnou duší.”

Když Percy odešel, ulehl Nick na lůžko a zaplavila ho ohromná úleva. V tom ho přepadl divný pocit, že zítřek je jeho svatebním dnem. Doposud se myšlenkám na manželství zdaleka vyhýbal. Považoval je za něco, co by ho připravilo o svobodu, a pomyšlení na případnou nevestu, v něm budilo jen odmítavé reakce. Ale okolnosti teď byly všechno jiné než normální.

A jeho nevěsta také.

Aurora Demmingová byla tak protikladná – dáma urozeného původu a s patřičným vychováním v sobě snoubila eleganci královny a lákavou svůdnost.

Žádá po ní příliš mnoho? Konečně, je to zhýčkaná vévodova dcera. Opravdová, nevinná. A dostatečně vzrušující na to, aby mu rozbouřila krev už jen při pomyšlení, že by se jí mohl dotýkat.

Je to kráska, která se zjevuje v mužských snech, s plavými vlasy a modrýma hlubokýma očima, s plnými rty, vyzývajícími k polibkům.

Když si vzpomněl na chut jejích rtů, proběhl jím další záchvat touhy. Tiše zaklel. Bude schopen se ovládat? Měl v životě nespočet žen. Vášnivé milenky, které dokážou muže úplně vysát. Náruživé a náročné, které útočily na samou hranici jeho

sebekontroly. Něžné, které dokázaly naplnit jeho touhu v hravých radovánkách. Ale věděl, že milování s Aurorou bude úplně jiné, než co doposud zažil. Když ji předtím políbil, zahlédl v jejích očích plamen dlouho potlačované touhy.

Zavřel oči a oddal se snění o nadcházející svatební noci. Prudce se nadechl při představě, že ovládá její chladnou krásu. Pomyšlení na to, že v ní stupňuje vzrušení, mu v těle působilo bolest, která neměla nic společného s jeho zraněními. Muž by dokázal v její náruči zemřít štěstím.

Nicholas pomalu vydechl a uvolnil napjaté svaly.

Oženit se s Aurorou byl šťastný nápad. Jestliže je pro něj zítřejší noc poslední na tomto světě, chtěl ji prožít v objetí Sirény s vlasy zářícími jako slunce.

5

Zmocnil se mého těla s překvapující něhou a mou nevinnost přijal jako nejvzácnější dar.

Obřad se konal podle plánu v pevnostní kapli za přítomnosti Percyho, Jane a velitele Madsena. Když Aurora prvně pohlédla na svého nastávajícího manžela, zažila šok. Byl vykoupaný a oholený, a čisté, jakoby vysoustruhované rysy jeho tváře zkrásněly, až jí to vzalo dech.

By1 oblečen v lahvově zeleném kabátci a bílé náprsence, která dávala vyniknout jeho opálené pleti, zatímco sluncem vybledlá hříva byla upravena do módního tvaru. Vypadal spíš jako džentlmen než jako vězeň.

Čistý obvaz na hlavě a vážná tvář však zdůrazňovaly pochmurnost situace. Svatba by měla být radostná událost, ale nikdo ze zúčastněných neočekával svatební veselí.

Aurora pocítila slabost. Když jako malá dívenka snila o své svatbě, její představy byly rozhodně jiné. Těžký zlatý prsten s vyrytým obrázkem lodi, který jí Nicholas Sabine daroval, byl pro její štíhlý prstík příliš veliký. A lehký polibek, kterým pečetil svatební přísahu, byl téměř chladný. Co však zasáhlo její srdce nejvíc, byl chmurný pohled jeho očí.

Velitel pevnosti uspořádal ve svém bytě svatební hostinu, která proběhla v poněkud slavnostnějším rázu, ale stejně nikdo

nedokázal ani na vteřinu zapomenout na to, co se má stát následujícího dne. Nezazněly žádné přípitky na dlouhý život či na štěstí novomanželů a plukovník Madsen se netajil tím, jak silně je mu proti mysli jeho neštastná role. Odmítl Aurořiny díky za pohostinnost, omluvil se hned po zákusku a odešels rozpačitým přáním dobré noci.

Percy a Jane se zdrželi ještě chvíli, potom se srdečně objali s Aurorou a vydali se na cestu domů. Bylo domluveno, že Aurorina komorná bude ku pomoci, ale když ji Jane chtěla zavolat, Nicholas to odmítl s tím, že pomůže nevěstě sám.

Nevšímal si toho, že se Jane nesouhlasně zamračila a že na něj Aurora tázavě pohlédla, a tak se během krátké chvíle ocitl o samotě se ženou, která teď nosila jeho jméno.

„Doufám, že mi odpustíte, ale nestojím teď o cizí společnost,” zamumlal, když zavíral dveře.

„Samozřejmě,” odpověděla Aurora nejistě, na rozpacích z toho, co se teď od ní očekává a jak by se měla zachovat.

„Chtěla byste se napít vína? Nebo raději něčeho silnějšího?”

Už chtěla odmítnout, ale vtom si uvědomila, že by jí víno mohlo ulehčit od napětí, které ji svazovalo. „Ano, ráda.”

Příbytek v důstojnické budově, který měli k dispozici, nebyl ani větší, ani o mnoho útulnější než Nicholasova kobka. By1 zároveň obývacím pokojem i jídelnou. Ale byl tím nejlepším, co mohla pevnost nabídnout.

Aurora byla překvapena, že jim plukovník na Nickovu žádost propůjčil ke svatební noci svůj byt. Ani ve vězení zřejmě nebyl její manžel úplně bezmocný a neschopný ovlivnit svůj osud.

Zatímco Nicholas přešel k příborníku, Aurora si bezmyšlenkovitě pohrávala se svým ohromným svatebním prstenem.

„Nemusíte ho nosit,” řekl, když si toho všiml.

„Mám jenom strach, že ho ztratím. Možná bych si ho měla někam uschovat.”

„To bude moudré.”

Uložila ho do kabelky a pak sepjala ruce v klíně, aby je udržela v klidu.

Nicholas si nalil trochu brandy a pro Auroru skleničku sherry, kterou vděčně přijala. Potom pozvedl svou sklenici k neveselému přípitku a dal si pořádný doušek.

Aurora se vyhýbala jeho pohledu a pomaličku upíjela. Srdce se jí zastavilo leknutím, když jí novomanžel gestem ruky pokynul.

„Odebereme se do ložnice, má dámo?”

Váhavě ho následovala do vedlejší místnosti. Pokoj byl

osvětlen jen lampou na nočním stolku a ohněm v krbu. Aurora s obavami pohlédla na postel. Byla hodně úzká, ale přikrývky byly úpravně rozestlané a její noční úbor pečlivě připravený na lůžku. Náhle jí vyschlo v ústech.

Cítila, jak ji zkoumá pohledem, ale nepohnula se. Po chvíli přešel Nicholas ke krbu a pohrabáčem prohrábl polena, takže oheň vesele zaplápolal. „Zase jsem se zachoval ohavně,” řekl nedbale. „Vůbec jsem vám nepoděkoval za to, že jste přistoupila na můj návrh.”

„No…, zdálo se mi to rozumné,” odpověděla a přinutila svůj hlas, aby se nechvěl.

„Vždycky se chováte rozumně?”

„Obvykle ano, pane Sabine.”

„Proč byste mi nemohla říkat Nicholasi? Konečně, jsme přece manželé.”

Aurora se při té připomínce zachvěla.

Otočil se k ní a zabořil se jí pohledem do očí. „Být nevěstou vám nedělá moc dobře, vidte?”

„Obávám se, že je to tak.”

„Auroro, už jsem vám řekl, že se ode mě nemáte čeho obávat. Nemusíte se tvářit, jako byste šla pod gilotinu.”

Zhluboka se nadechla a v duchu si vyčítala, že se chová jako husa. Souhlasila s tím, že se stane jeho ženou, a tak musí vydržet až do konce, nebo se o to alespoň pokusit.

„Víte, k čemu by teď mezi námi mělo dojít?” zeptal se, když odhodlaně zvedla bradu.

„Něco o tom vím, Jane mi tak trochu řekla, co by se mělo stát. Jsem připravena se vám podrobit.”

Oči mu zjihly. „Já nechci, abyste se mi podrobovala, Auroro. Chci, abyste cítila stejný požitek jako já. Jestli to tak mohu říct, myslím, že vám bude milování velice příjemné.”

„Jane říkala…, že s vámi asi ano.”

Po rtech mu přeběhl okouzlující úsměv. „Vynasnažím se, abych nezklamal důvěru, kterou do mě vložila.”

Když se Aurora stále ještě nehýbala, pozvedl Nicholas obočí. “Pojdte a sedněte si na chvíli k ohni, drahoušku. Nechci nic uspěchat, opravdu.”

Aurora mu nejistě pohlédla do očí, ale spatřila v nich porozumění a něhu, která ji přesvědčila.

Před krbem stála dvě pohodlná křesla a mezi nimi malý

stoleček z třešňového dřeva. Aurora si vybrala to, které bylo blíž u dveří. Nicholas zůstal stát, nohu ve vysoké botě opřenou o krbovou mřížku. Když promluvil, jeho hlas zněl zamyšleně.

„Napadlo vás, že tahle manželská záležitost může nahánět strach i mně?”

„Vám?” otázala se překvapeně.

,,Ano.” Ústa se mu zkroutila v zlehčujícím úsměšku. „Ješte nikdy jsem se neženil. Lovil jsem v Indii tygrylidožrouty s menším rozechvěním, než jaké cítím teď.”

Hleděla na něj nedůvěřivě. Tenhle vitální muž nemůže mít potuchy o tom, co je strach. Chvíli ho pozorovala a nevědomky obdivovala jeho odvážnou tvář – silné čelisti, klenuté obočí a cituplné oči s dlouhými tmavými řasami.

Vlastně z něj neměla opravdový strach, i když nevěděla proč. Muž s jeho pověstí by ji měl děsit. Ale rozhodněji zneklidňoval.

V jeho štíhlém pevném těle byla ukryta energie, která působila tak mužně, že v Auroře vyvolávala vzrušení téměř sexuální. Právě to ji tak zneklidňovalo. Ta jeho silná sexualita a účinek, který na ni měl.

„Myslím, že bychom si měli promluvit o právních záležitostech, týkajících se našeho manželství,” řekl po chvíli. „Strávil jsem převážnou část dne s notářem, protože jsme se snažili překonat různé překážky a vytvořit úmluvu, která bude právně v naprostém pořádku. Po finanční stránce budete dobře zajištěna.”

„Děkuji,” zamumlala. Podezírala ho, že začalo těchto věcech mluvit proto, aby odvedl její pozornost od blížícího se naplnění manželství.

„Raven ale může mé plány ohrozit,” upozorňoval Nicholas.

„Možná že nebude moc nadšená tím, že byste jí měla dělat poručníka –jste pro ni naprosto cizí člověk. Také bude mít potíže s podřizováním se společenským normám v Anglii, ať už to bude v rodině, či mezi cizími. Sice tvrdí, že se ochotně všemu podřídí, jen aby splnila své předsevzetí a našla vhodného ženicha, bude ale cítit odpor k těm zastaralým pravidlům. Je trošku vzdorovitá. Rebel, jako já.”

Spiklenecký úsměv měl zřejmě přispět k tomu, aby se Aurora uvolnila, ale měl naprosto opačný účinek. „Jsem si jistá, že to nějak zvládneme,” snažila se o nenucený tón.

„Dobře. Napsal jsem Raven dopis, kde jí vysvětluji, jak došlo k naší svatbě, jaké výhody z toho bude mít ona, ale přesvědčit ji a přetáhnout ji na svou stranu už bude na vás. Myslím, že až

pochopí, co jste pro ni obětovala, nebude s ní žádná potíž.”

Zaváhal. „Spoléhám na vás, že ji povedete, Auroro. Už jsme mluvili o tom, že bude potřebovat vaši podporu, až dorazíte do Anglie, ale je tu ještě jedna záležitost, o které jsem se zapomněl zmínit. Ravenina matka zanechala něco, co pro ni mělo nesmírnou citovou hodnotu…, vzácnou knihu, pokud jsem dobře rozuměl. Byl to dar od mého otce. Řekl mi o tom, než umřel, ale nevěděl, co se s knihou stalo. Byl by poctěn, kdyby věděl, že si ji Elizabeth Kendricková celou tu dobu schovávala. Svěřila se mi, že by chtěla, aby knihu dostala Raven, ale až bude sama dospělá a až se provdá. Teď, když ji budete mít na starosti, bude na vás rozhodnout o vhodném okamžiku, kdy dědictví předat. Nepochybuji, že vyberete tu nejlepší chvíli.”

„Samozřejmě,” zamumlala a uvažovala, jaká kniha vyvolala takový zájem.

Pohlédl do ohně a světelné odrazy plamenů ozářily jeho krásné rysy. „A ještě o něco bych vás rád požádal, Auroro. Slíbíte mi něco?”

„Co?”

„Chci, abyste zítra odjela na Montserrat.”

„Zítra?” Aurora se zarazila. „Tak brzy?”

„S pocitem, že je Raven bezpečně ve vašich rukách, budu umírat snáze.”

Srdce se jí sevřelo chladem. Zítra zemře. Jak by mu mohla odepřít tak jednoduchou prosbu?

„Slíbíte mi to?”

„Ano,” řekla prostě a hlas jí zněl najednou drsně.

Spokojeně přikývl. „Měl by tam být připraven koráb, který vás obě dopraví do Anglie. Váš bratranec vás doprovodí a dohlédne na to, abyste se vpořádku nalodily. Omlouvám se za potíže, které vám vzniknou, ale je tu dobrý důvod ke spěchu. Nepochybuji o tom, že v této chvíli už se Raven dozvěděla o mém osudu, a když odjedete zítra, můžete jí zabránit v nějakém ztřeštěném jednání – třeba by se chtěla pokusit mě osvobodit.”

„Dobře tedy.” Aurora zaváhala, než dodala: „Nebude mi to činit žádné potíže. Mám už skoro všechny věci sbalené. Než… než jsem se s vámi setkala, měla jsem v úmyslu odjet následujícího dne.”

„Než jsem se vám vmíchal do života, chcete říct,” pousmál se svým kouzelným úsměvem.

Nevěděla, co na to říci. Po pravdě řečeno byla ráda, že vstoupil do jejího života a zachránil ji od nechtěného manželství, ale

teď byla sotva ta pravá chvíle, aby se zabývali jejími pocity.

Oheň z krbu opět ozářil jeho profil, když upíjel další doušek brandy. „Nuže,” dodal s podivnou lehkostí vzhledem k tomu, že měl zítra zemřít, „zítra už to bude všechno za námi.”

Zachvěla se; neměla ráda, když jí připomínal, co se stane zítra.

Téměř nevědomky se znovu shýbl, aby rozhrábl oheň, a přes obvaz mu sklouzl pramen plavých vlasů. Když se narovnal a rukou odhrnoval neposlušnou kadeř, všimla si krvavé skvrny na obvaze.

„Vy krvácíte,” řekla Aurora a poplašeně vyskočila.

S úšklebkem se dotkl obvazu a na prstech mu zůstala krvavá šmouha. „Ach ano. Rána se asi otevřela, když jsem se předtím myl.”

„Mohu se na to podívat?”

Pozdvihl obočí, ale nenamítal, když vztáhla ruce, aby mu, sňala obvaz. „Byl byste tak laskav a přesunul se blíž ke světlu, abych lépe viděla?”

Když tak učinil, přemístila Aurora obě jejich sklenice na malý stoleček vedle lůžka a zdvihla lampu. Nicholas si sedl na kraj postele a Aurora opatrně uvolňovala mulový proužek omotaný kolem jeho čela. Cítila na sobě jeho žhavý pohled, ale snažila se soustředit na svou práci.

„Myslím, že takhle jste si svatební noc neplánovala,” řekl tiše,

„omlouvám se vám.”

Ne, to určitě neplánovala. Kdyby Geoffrey nezemřel, všechno by bylo úplně jiné. Nemusela by se oddat tomuhle cizinci, ale také by v blízkosti svého manžela necítila takové vzrušení, jaké cítí teď s Nicholasem Sabinem. Takové zvláštní vzrušení.

Aurora se v duchu napomenula. Neměla by myslet na Geoffreyho, tím méně ho srovnávat s tímhle mužem. Geoffrey je pryč a zanedlouho zmizí z jejího života i Nicholas.

Nicholas zřejmě zpozoroval smutek, který se jí zračil ve tváři, protože se jemně otázal: „Váš snoubenec…, hodně jste ho milovala?”

Začervenala se, protože si uvědomila, že si špatně vysvětlil její zármutek. „Ano.”

Aby se trochu vzpamatovala ze své melancholické nálady, přešla k umývadlu a namočila cíp ručníku. „Vaše zranění trochu krvácí, musím je vyčistit, a také vlasy, které máte slepené krví.”

„Buďte tak hodná.”

„Předem se omlouvám, jestli to bude bolet.”

„Určitě nebude.” Ale zdálo se, že nehodlá změnit téma hovoru, zatímco mu čistila ránu. „Zmínila jste se, že jsem vašemu snoubenci podobný.”

„Nejdřív jsem měla ten dojem, asi to způsobily vaše plavé vlasy. Jinak mezi vámi není žádná opravdová podoba. Jste úplně jiný.”

,,Jak to?”

„Geoffrey byl…”

„Pravý džentlmen?”

„Spíš bych řekla jemný a pozorný muž.”

„Vy myslíte, že nedokážu být jemný?” bránil se Nicholas dotčeně.

Srdce jí poplašeně tlouklo. „Vy jste měl pravděpodobně také jiné představy,” namítla a snažila se potlačit pocit, který v ní vyvolal.

,,Abych řekl pravdu, nikdy jsem se myšlenkami na manželství nezabýval.”

„Vůbec nikdy jste se nechtěl oženit?”

Zamyšleně stáhl obočí. „Myslím, že jsem měl takovou nejasnou představu, že někdy v budoucnosti se budu muset oženit a přivést na svět dědice. Ale měl jsem příliš mnoho jiných zájmů a zábav, než abych vážně uvažovalo tom, že se usadím.” Plachým úsměvem doprovodil pokrčení ramen. „A teď už s tím nic nenadělám.”

„Lituji, že jste byl nucen vstoupit do nechtěného manželství,” odpověděla Aurora trpce.

Nicholas vztáhl ruku a jemně ji uchopil za zápěstí.

„Nemám v úmyslu strávit svou poslední noc chmurnými úvahami. Co kdybychom udělali úmluvu, drahoušku? Pro dnešní noc zapomeneme na všechno, co bylo dřív.”

„S tím bych souhlasila.”

„Tak.” Jeho hlas zněl naléhavěji. „Tohle je naše noc. Nic za námi, nic před námi. Budeme vnímat jen přítomnost.”

„Ano,” zašeptala.

Vztáhl ruku a vklouzl jí prsty do zátylku. Cítila, že si přitahuje její hlavu k sobě, a srdce se jí prudce rozbušilo. Věděla, že ji chce políbit.

Jen lehounce ji políbil neuvěřitelně měkkými rty a rozpoutal v ní úplnou změť pocitů. Chtěla se otočit a utíkat pryč, ale když ji lehce přitáhl k sobě a uzamkl ji v pohledu svých očí, bylo to, jako by ji spoutal řetězy.

S chabým pokusem o sebezáchovu se dlaněmi vzepřela proti

jeho široké hrudi a hleděla na něj. Jeho oči, tmavé a cituplné, jí jasné dávaly najevo, že nehodlá ustoupit od polibku.

„Vaše zranění…”

„To přežije. Ale já bych nemusel, pokud nebudu moci okusit váš polibek.”

Stále ji jemně přidržoval, zatímco se pomalu pokládal na záda a stahoval ji k sobě. Polilo ji horko, žaludek se jí svíral a náhle se ocitla na něm. Pod sebou měla jeho mohutné tělo jako podušku. Rozechvěla ji jeho náhlá blízkost, žár, který cítila skrz hedvábí svých šatů.

„Pootevři ústa, drahá Auroro,” šeptal a jemně se snažil vniknout mezi bránící se rty.

Jeho jazyk vklouzl dovnitř pomalu a zapůsobil na ni tak eroticky jako dosud nic jiného v jejím životě. Po dlouhou chvíli zůstala ohromená a jen pomalu si začínala zvykat na ten zvláštní, až mučivý pocit, když se k ní přisál žíznivými rty a jazykem prohledával vnitřek jejích úst.

Cítila, jak se mu poddává, zrychluje se jí dech, ale pro něj to ještě nebylo dost

Přerušil polibek, aby mohl vzrušeným hlasem zašeptat. „Oplácej mi polibky, drahoušku,” a znovu se přisál k jejím ústům.

Zmateně se pokusila jazykem vyhledat jeho a byla odměněna hlubokým chrčivým projevem souhlasu.

Tlak na rtech zesílil. V podbřišku pocítila napětí, téměř bolest, vyprovokovanou jeho naléhavými ústy. Rukama ji uchopil za zády, aby ji k sobě mohl víc přitisknout.

Dlouho tak leželi a mlčky vychutnávali své polibky. Aurora ztratila pojem o čase, jediné, co vnímala, byla Nicholasova blízkost, syrová a pulzovalo bolestivým napětím. Takový pocit ještě nezažila, zdálo se jí, že ta je jako jarní sníh… Instinktivně se prohnula, aby mu byla blíž, toužíc po naplnění.

Věděl naprosto přesně, co chce a co potřebuje. Velice jemně vklouzl prsty do štěrbinky v jejím klíně a zabořil se dovnitř. Prudce se nadechla, ale on pokračoval ve svém něžném útoku, prozkoumával její tajná zákoutí. Prsty klouzaly uvnitř horkého lůna, zatímco palec přejížděl po zvlhlém a kluzkém poupátku

jejího ženství.

Zaťala mu prsty do ramen, protože si nebyla jista, zda vydrží ještě víc, ale on pokračoval, hladil ji a pohyboval prsty rytmickými pohyby dovnitř a ven a přiváděl ji do vyšších sfér rozkoše, dokud se nepřidala pohybem svých boků k jeho rytmu.

Zoufale vzdychala a prohýbala se pod jeho laskající rukou a sladký tlak uvnitř těla sílil s každým pohybem. Uvědomovala si

jedině zničující žár jeho rtů, přitisknutých k jejím, divoce pulzující krev a nepoznanou rozkoš z toho, co jí dělal.

Náhle byla rozkoš už příliš silná, aby ji vydržela. Svíjela se pod jeho panovačnou rukou a vtom vybuchl ohňostroj, který jako by ji zasypával žhavými jiskřičkami. Aurora se otřásala, jak horká vlna za vlnou probíhala jejím zemdleným tělem, a styděla se.

Vztáhl ruku a lehce ji pohladil po hrdle, na kterém tepala naběhlá žíla, zatímco pokrýval polibky její zrůžovělou tvář.

Trvalo dlouho, než se její smysly uklidnily. Měla pocit, že kdyby měla vstát, nohy by ji neunesly. Byla naprosto zmatená z toho, jaký žár dokázal rozpoutat v jejím těle.

Otevřela oči, stále ještě zmámené prožitou slastí, a pohlédla na něj. Nicholas ležel vedle ní, podepřený o loket, a pozoroval ji. Ležela v neúpravné pozici, nohy měla spuštěné přes okraj lůžka, sukni vytaženou až k bokům, a nad podvazky punčoch byla úplně obnažená. Přejížděl ji žhavým pohledem – přes nahá prsa s trčícími bradavkami až dolů k místu, kde se sbíhala stehna ve sladké křižovatce.

Uvědomila si jeho pohled a polil ji ruměnec. Rychle natáhla ruku, aby skryla alespoň to nejnutnější, ale Nicholas ji zastavil.

„Nemusíme se před sebou za nic stydět, anděli.”

Odvrátila oči. „Chovala jsem se jako lehká ženština. Normálně nebývám tak… nemravná.”

„To jen proto, že se ti dosud nenaskytla příležitost. Myslím, že jsi ve své podstatě vášnivá žena. Máš v sobě skrytý oheň…” Když mlčela, přitáhl si ji za bradu, aby se na něj musela podívat. „Když je žena vzrušená, zvyšuje to mužovu touhu po ní.”

Její ruměnec se ještě prohloubil. „Nikdy jsem netušila…”

„Jak může být milování krásné?”

,,Ano.”

Pobaveně se usmál. „To byl jen malinký předkrm, drahá. Ještě se toho budeš muset o svém těle hodně naučit. A jestli mi dáš svolení, rád bych strávil zbytek noci tím, že ti budu pomáhat.”

Aurora mu pohlédla do očí s prosebným výrazem. Chtěla, aby ji Nicholas naučil rozumět její vášni. Chtěla znovu prožít tu smršť pocitů. Dnešek bude její jediná možnost, aby získala zkušenosti v milování. Je možné, že se nikdy znovu neprovdá. A v tom případě už nikdy nepocítí dotek muže, už nikdy neprožije slast být ženou. Ale mohly by nastat komplikace…

„Jane říkala…, že by z našeho… spojení… mohlo přijít dítě.” Neuhnul pohledem. ,,Jane je velmi praktická žena, jak se zdá.”

„Ano. Řekla, že bych měla znát všechny následky, které by z

mého manželství mohly vyplynout.”

„Jsou všelijaké prostředky, jak zabránit početí, ale i tak je možné, že z našeho spojení vznikne dítě. Byla bys velice proti tomu?” zeptal se.

Zamyslela se nad jeho otázkou a naplnila ji podivná touha. „Ne.” Uvědomila si, že by chtěla dítě. Něco, co je jeho součástí, až tu nebude. „Vůbec nic bych proti tomu neměla.”

Zjihl. „Pak se nemáš čeho obávat.”

Jenom toho, že ztratím srdce. Ale tahle myšlenka rychle zmizela, když se Nicholas rázně posadil.

„Myslím, že bychom měli začít tím, že se zbavíme všech těch nepotřebných vrstev oblečení.”

Když vztáhl ruku, že jí pomůže, váhavě ji přijala. „Světlo,” zašeptala a přitáhla si živůtek na nahá ňadra. Připadalo jí, že lampa příliš nelítostně odhaluje její tělo.

Nicholas chvilku zaváhal, ale potom poslušně stáhl knot, takže pokoj osvětloval jen oheň z krbu. „Cítíš se lépe?”

„Ano, děkuji.”

„Tvoje tělo je prostě úchvatné,” řekla přitáhl si její tvář. „Chci ti ukázat všechny slasti, pro které bylo stvořeno.”

Instinktivně zkřížila ruce před tělem, aby se za nimi skryla, ale Nicholas je jemně odtáhl.

,,Žádný stud, krásko.” Prstem přejel po linii jejího krku a dolů, až na špičku ňadra, a vzrušivý pocit ji přinutil prudce se nadechnout. „Co je na tom špatného, když se dívám na tvou krásu? Všechna tvá tajemství budou u mě v bezpečí.“

Zrak se jí při těch slovech zakalil. Zítra už bude pryč. Všechny důvěrnosti, které budou sdílet, vezme s sebou do hrobu. Ale důležitý je dnešek. Dnes je jejím manželem a milencem. Může se mu oddat beze strachu a studu. Může zapomenout na své přirozené zábrany i na přísnou výchovu.

Prsty mu lehce přejela po rtech. „Řekl jsi, že chceš zapomenout,” připomněla mu jemně. „Neexistuje nic jiného než tato chvíle.”

„Máš pravdu.” Něha ozářila hlubiny jeho zraku. Měl nádherné oči, které měly schopnost se jí zmocnit, kdykoli na ni pohlédl.

Přistoupil k ní, takže se jejich těla dotkla. Účinek byl stejný, jako by se jí dotkl rozžhaveným železem.

Aurora se zachvěla vzrušením, když se hroty ňader přitiskla na jeho hruď, a erotický účinek doteku jeho horkého trčícího

mužství, které ucítila na břiše, byl ještě silnější.

,,Už jsi někdy myslela na to, jaké to je ležet s mužem? Cítit jeho ztopořený nástroj hluboko v sobě?” Nicholas se sklonil a tvář jí zasypal polibky.

Ano, uvažovala o tom, pomyslela si Aurora. V tom nejskrytějším koutku svého srdce, když snila o bezejmenném milenci, který v ní probudí vášeň…

„Ale vím, že pokud ano,” odpověděl si sám na otázku,

„nemůžeš se k tomu přiznat.”

Vyloudil jí tím úsměv na tváři. „Ne. Pravá dáma takové věci nikdy nepřipustí.”

„Ale jestli jsi o tom uvažovala…, teď nastává chvile, abys ukojila svou zvědavost.” Uchopil její chvějící se ruku a přiložil ji na své ztopořené mužství. „Dotýkej se mě, lásko, ať cítíš mé vzrušení…”

Zadržela dech překvapením nad úctu vzbuzující velikostí jeho penisu a podvolila se jeho radám. Ten pocit byl jedinečný. Sametová hebkost a tvrdost žuly. Naběhlá hlavička jako vytesaná z mramoru. Měkké kudrny na těžkém váčku pod penisem. Opravdu to nebylo tak děsné. Už ne. Když měla být upřímná, musela přiznat, že rozdíly mezi stavbou jejich těl jí připadají vzrušující. Jeho ztělesněná mužnost dokázala vybudit všechno ženské vnímání, které v ní bylo ukryté.

Potom ji rukou uchopil za ňadro. Aurora přivřela oči blahem a vzdychla. Jak zkušeně si počíná, pomyslela v duchu. Jeho ruce jako by si hrály s jejím tělem, konečky prstů rozehrávaly její tkáně a vracely se k ňadrům se stále sílícími pohlazeními.

„Jsi kouzelná.”

Ty jsi kouzelný, pomyslela si Aurora, neschopná překonat příjemnou malátnost v údech, jako by byla omámená.

Přivinula se k němu blíž a ústy vyhledala jeho rty v touze vnímat ho celým tělem. Odměnou jí bylo slastné vzdechnutí.

Dlouho ji líbala jeho rty působily současně jako uklidňující balzám i jako dráždivé pokušení. Po chvilce ji zdvihl na pažích, položil ji na lůžko a ulehl vedle ní.

Oči měl přivřené, ale i tak v nich mohla číst porozumění a touhu. Začal ji opět hladit po žádostivých ňadrech, dlaněmi přejížděl po jejich oblinách a prsty si hrály s trčícími bradavkami, které působily jako Amorovy šípy.

Aurora se mu úplně oddala. Jak bylo krásné ležet mu v náruči, vdechovat jeho horkou mužnou vůni, cítit jeho čarovné doteky. Potom sklonil hlavu a začal ústy laskat čekající bradavky. Dech se

jí zarazil v hrdle.

Toužila po něm, chtěla zažít to magické spojení mezi mužem a ženou, které už jí dal jednou pocítit. Jazykem přejížděl po růžovém poupátku, pomalu ji dráždil, než se ústy chtivě přisál. Aurora se prohnula, jako by chtěla vyjít v ústrety jeho vyprahlým ústům, a rukama mu vjela do vlasů.

Věděla, že i on po ní touží. Cítila to už předtím, než se na ni přitlačil svým naběhlým údem.

A potom jeho krásné škádlivé prsty sklouzly znovu mezi zvlhlé záhyby jejího klína.

„Jsi vlhká jen pro mě.” Hlas měl přiškrcený vzrušením.

„Tvoje tělo přetéká medem.”

Byla to pravda. Její ženská štěrbina byla kluzká a vlhká a tělo si ho bezostyšně žádalo. Vyslovila jeho jméno a hlas se jí zatřásl, když jí přejel po zvlhlém poupátku. Jeho odvaha ji měla pobuřovat zrovna tak jako její vlastní chtivost, ale nedokázala myslet na nic jiného než na čarovné doteky jeho prstů a rtů.

Už se celá chvěla touhou, když ji přestal laskat na ňadrech a pozdvihl se, aby ji zakryl svým tělem. Podepřel se na loktech, aby ji příliš netížil, a udělal si místo mezi jejími stehny. Stále ji líbal, aby trochu odvedl její pozornost, a ona si ani neuvědomovala, k čemu se chystá, dokud neucítila, jak se sametová hlavička jeho penisu snaží najít si cestičku do jejího těla.

Aurora ztuhla a prudce zalapala po dechu. Byla si jistá, že tak obrovský penis se do ní nemůže vejít, a přesto se její tělo samo otevíralo a nabízelo v bolestivé touze po naplnění…

Zavřela pevně oči a snažila se popadnout dech.

Přestal se pohybovat. „Podívej se na mě, má sladká lásko.” V jeho očích byla něha.

Ležela bezvládně a uvědomovala si jen bolestivou plnost svého lůna. „To… bolí.”

Políbil ji na spánek. „Jen poprvé. Bolest přejde a pak už ucítíš jen rozkoš.” Hleděl jí naléhavě do očí. „Důvěřuj mi.”

Kupodivu mu uvěřila. Ležel úplně klidně a čekal, až Aurora přivykne vetřelci, který se usadil hluboko v jejím těle. Konečně bolest začala odcházet.

Odfoukl jí pramínek vlasů, přilepený na krku. „Už je ti lépe?”

„Ano.” Teď už se to dalo vydržet. Pálivý pocit zmizel.

Po nějaké chvíli Aurora opatrně pohnula boky, jako by se chtěla ujistit, že se bolest nevrátí.

Vdechl jí lehoučký polibek do koutku úst a vyklouzl z jejího lůna. Když pak opatrně hledal cestu zpět, pocítila, že se v ní znovu probouzí žár. Začal se pomalým tempem pohybovat a její touha se úměrně tomu stupňovala.

Hlad po něm byl nekonečný. Horečnatě se svíjela, nehty zaryté v jeho širokých zádech, a instinktivně se snažila připojit se k jeho rytmu. Zavřel oči jakoby v bolestné grimase, dýchal přerývaně a jeho pohyby byly stále naléhavější.

Když už se dostala téměř k vyvrcholení, vklouzl rukou mezi jejich těla a našel zduřené poupě jejího pohlaví. Jako zasažená bleskem se vypnula proti němu a vykřikla, když jí smysly zaplnil ohromující výbuch orgasmu.

Nick zachytával ústy její divoké slastné vzdechy a všechnu svou zkušenost využil k tomu, aby co nejdéle prodloužil její extázi. Jedna vlna rozkoše za druhou se přelévala jejím štíhlým tělem. Když se k němu vzpínala, zatínal zuby úsilím o sebekontrolu, aby ovládl šílenou touhu explodovat.

Ale nedalo se to vydržet. Tělem mu proběhlo zachvění, když se konečně uvolnil, a naplnil ji semenem touhy, která ho pronásledovala od první chvíle, kdy ji spatřil. Z hrdla mu uniklo drsné zasténání, když se poddával nekonečným vlnám slasti.

Bylo po všem. Jako by se probouzel ze sna, uvědomil si chvějící se tělo pod sebou a srdce se mu začalo plnit zvláštní něhou.

Překulil se na stranu, přitáhl přikrývky a vzal Auroru do náruče, jako by ji chtěl hřát a chránit.

Leželi tak nějakou dobu neschopni pohybu, oslabeni prožitou rozkoší. Po dlouhé době pozdvihl hlavu.

V tlumeném světle vypadala jako anděl touhy – rozcuchané vlasy rozhozené po polštáři, slonovinově bílá plet, smyslné rty, zvlhlé jeho polibky.

Nicholas se podivoval nad tím, jakou moc nad ním měla. Byla v sexuální oblasti naprosto nezkušená, dočista panenská, a přesto

v něm milování s ní dokázalo vyvolat takovou bouři pocitů, která ho překvapila a přemohla.

Možná že manželská přísaha znamenala něco víc než pouhou chladnou obchodní úmluvu, svázala je způsobem, který neměl v úmyslu.

Žena. Podivné slovo, vyvolávající ještě podivnější pocity touhy a potřeby. Rád by věděl, jestli zasel dědice, jestli vzejde dítě. Syn… nebo dcera. To pomyšlení ho zvláštním způsobem zabolelo, srdce se mu sevřelo.

Zavrtěla se v jeho náruči, jako by četla jeho zneklidňující myšlenky. Uvědomil si, že ho pozoruje svýma krásnýma zářivě modrýma očima. Znovu jím proběhla touha, naléhavá a ostrá, ale potlačil ji, když si připomněl její právě ztracené panenství.

„Cítíš se dobře?” zašeptal a políbil ji na čelo.

„Ano.” Vydechla tiše. „Bylo to… nádherné.”

Pousmál se a zaplavila ho další vlna něhy. „Jsem rád, že si to myslíš.”

„ Bylo to… byla jsem… zklamala jsem tě?”

Překvapeně zdvihl obočí. „Právě naopak, lásko. Ještě nikdy jsem nezažil tak rozkošné milování.” Když se nedůvěřivě zamračila, zasmál se. „Je to tak. Možná že jsi příliš nezkušená, abys mohla posoudit, jak velké úsilí jsem musel vynaložit, abych se ovládal. Zachránilo tě to před znásilněním.” Natáhl se a políbil ji na nosík.

„Vydržel bych se s tebou milovat celou noc…, ale myslím, že musím brát ohledy na tvou nevinnost a nechat tě spát.”

Po tváři jí přeběhl smutek, vztáhla ruku a jemně mu přejela prsty po rtech. „Vůbec nechci spát. Jestliže je to moje jediná noc s tebou, chci, aby trvala co nejdéle.”

Tak rád by zaplašil stíny smutku z její tváře. Věděl, že myslí na nadcházející ráno.

Zakryl ji svým tělem. „Já také, anděli,” zašeptal přiškrceným hlasem , zatímco jeho rty hledaly její „Já také.“

6

V jeho objetí jsem poznala kouzlo i muka touhy.

Aurora se probírala ze spánku a nejprve pocítila zmatek. Celé tělo měla nezvykle citlivé, rty a ňadra naběhlé a mezi stehny se ozývala nepříjemná bolest. Pomrkávala pod paprsky slunce, které se dovnitř prodraly mezerami v okenicích, a snažila se rozeznat tu cizí, spartánsky zařízenou místnost. Ještě více zmatku pocítila, když se dotkla teplého svalnatého mužského těla, ležícího vedle ní, dokonce zcela nahého…

Paměť se jí vrátila naplno. Svatba. Manžel. Nicholas Sabine.

Chvíli ležela v jeho objetí, tvář položenou na jeho rameni, nohy stále ještě propletené s jeho. Převážnou část noci se milovali, něžně a vášnivě. Původně se domnívala, že se bude jednat jen

o rychlý a z povinnosti provedený akt, ale nakonec prožila opravdovou svatební noc. Nicholas v ní probudil touhu, dal jí poznat blaho a zanechal ji chvějící se a zmatenou.

A ona se mu naprosto oddala, nechala se vést svými smysly, podlehla zoufalé touze. Navzdory úmluvě nedokázali úplně zapomenout na budoucnost a pomyšlení na brzký rozchod dodávalo jejich milování ještě větší naléhavost.

Aurora zatala zuby do rtu. Včera zaplašila svůj smutek, ale teď nastalo obávané ráno. Nicholas zemře.

Pevně semkla víčka. Proč by jí na něm mělo záležet? Vždyť je to odsouzenec…

Ale už bylo pozdě. Cítila k němu hlubokou náklonnost a ta činila pomyšlení na blížící se popravu mnohem těžší.

Už se jí nedařilo zadržet slzy, takže se jí začaly řinout na jeho nahé rameno. Cítila, že ztuhl, a bylo jasné, že se probudil.

Odhodlaně se nadechla a pokoušela se potlačit pláč.

„Nechci, abys mě oplakávala, Auroro,” řekl tiše.

„Já si… nemohu pomoct.”

„Probůh, prosím tě, neplač… Raději bych bojoval s přesilou, než se díval na plačící ženu.” Vztáhl ruku a pohladil ji po šíji. „Tvé slzy jsou pro mě jako to nejhroznější mučení.”

„Je… je mi to tak líto.”

Palcem jí něžně stíral slzy z tváří a Aurora zavřela oči. Po chvíli se znovu přerušovaně nadechla a předsevzala si, že už nebude plakat. Ale nečinně přihlížet, jak jde Nicholas na smrt, to nedokáže.

,,Nemůžeme dopustit, aby to skončilo,” naléhala ohnivě. „Já to nedopustím. Vymohu si slyšení u guvernéra a přesvědčím ho, aby zrušil tvůj rozsudek. Bože můj, jak jsem mohla být tak hloupá, že jsem na to nepomyslela dřív?”

Nick se vymanil z objetí a posadil se zády k ní. „Musím ti připomínat tvůj slib, že pomůžeš mé sestře?” řekl tiše. „Tvůj bratránek už vyjednal doprovod na Montserrat. Odjedeš dnes odpoledne.”

„Nemohu odsud odjet, dokud se alespoň nepokusím zachránit ti život.”

Nicholas si prohrábl rukou vlasy. Obával se, že bude takhle reagovat. Nebude ho teď chtít zanechat osudu. Zážitky z dnešní noci k tomu také jistě přispěly. Vášeň, která mezi nimi vzplála, je oba překvapila a vytvořila citové pouto, které se bude jen těžko lámat.

V duchu zaklel a pohlédl na slzy, které jí smáčely řasy. Bolelo ho u srdce, když ji viděl plakat, ale nedokázal dát přednost svému

osudu před osudem své sestry. To nemůže riskovat. Nějak už bude muset to pouto přervat.

Hleděla na něj svýma modrýma očima, zlaté vlasy jí lemovaly tvář, rty měla naběhlé od jeho polibků. Byla tak nádherná, že snad v životě větší krásu nespatřil. A byla tak zranitelná.

Uchopil ji za ruku, přiložil si ji ke rtům a vtiskl na ni polibek.

„Děkuji, že jste udělala moji poslední noc tak nádhernou, drahá, ale už je to za námi. Naše manželství je naplněno a teď už nemusíme dále předstírat žádné vztahy.”

Nicholas viděl, jak jí vyprchává barva z obličeje, a zaťal zuby. Rád by vzal ta krutá slova zpátky a ujistil ji, jak silnou vášeň v něm vyvolala. Ale nemohl se nechat přemoci bolestí, kterou spatřil v jejích očích.

Přinutil se opětovat její pohled, i když mu vytrhla ruku a v obranném gestu si zakryla ňadra přikrývkou.

Nasadil neúčastný výraz, vstal a přešel k umyvadlu, aby z těla smyl následky noční vášně. Cítil v zádech její pohled, ale když se otočil, uhnula očima.

„Uzavřeli jsme dohodu, pamatujte na to,” řekl Nicholas chladně a začal se oblékat. „Vaše finanční nezávislost výměnou za péči o mou sestru. Věřím, že dostojíte naší smlouvě.”

Hrdě pozdvihla hlavu, jako by se dotkl její pýchy.

„Samozřejmě že ano.”

Byl rád, že v jejím hlase zaslechl náznak zloby. To bylo mnohem lepší než pláč.

Natáhl si kamaše a usedl do jednoho z křesel, aby si obul jezdecké boty. „Váš bratranec Percy má všechny doklady, které budete potřebovat, a také dopis pro Raven. Předejte jí ho, až dorazíte na Montserrat, spolu s mým prstenem na důkaz pravosti sňatku. Pozná ten prsten…”

V tu chvíli se v předpokoji ozval hluk. Nick zkameněl, zatímco Aurora sebou trhla. Někdo zabušil na dveře. Nebylo pochyb, že to byla vězeňská hlídka.

„Pane, máme rozkaz dopravit vás zpět do vaší cely,” ozval se rázný hlas.

„Za chviličku, když dovolíte,” odpověděl Nicholas. „Musím se obléci.”

Natáhl si druhou botu a potom košili. Beze spěchu si upravoval vázanku, potom si oblékl vestu a kabátec. Za celou tu dobu Aurora nepromluvila, překvapená a zraněná jeho náhlým chladem.

„Tak, musíme se rozloučit,” řekl, když se k ní konečně otočil.

,,Předpokládám,” odpověděla, ale hlas ji zradil. Hleděla na něj a pátrala po nějaké známce vášnivého a pozorného milence, jakého poznala v noci. Nepodařilo se jí to. Byl to znovu cizinec s krásnou, ale tvrdou tváří.

„Spoléhám na vás, že se postaráte o mou sestru,” opakoval.

„Dostal jste mé slovo,” přinutila se k bezbarvé odpovědi.

„A ještě dnes odplujete na Montserrat, to jste také slíbila.”

,,Ano.“

„Pak mohu odpočívat v pokoji.”

Když si zakryla rukou ústa, aby zabránila vzlyknutí, pokročil k ní, ale potom se rázně zastavil. Svaly kolem čelistí se mu napjaly, ale nepromluvil.

Věnoval jí ještě jeden dlouhý pohled a potom se odvrátil. Aurora sledovala, jak Nicholas opouští místnost a bez jediného dalšího slova za sebou tiše zavírá dveře.

Hleděla tupě na dveře, za kterými zmizel, a marně se snažila pochopit, jak se mohl po tak kouzelné noci plné něhy změnit v kus ledu. Přemýšlela, jak bude schopna unést hroznou tíhu žalu, která jí spočinula na duši.

Ale pořád je ještě čas, možná že by ho mohla zachránit…

Právě odhodila přikrývky, když se ozvalo netrpělivé zaklepání na dveře. Srdce se jí rychle rozbušilo při pomyšlení, že se Nicholas vrací. Ale hlas, který se hned nato ozval, patřil její komorné.

„Milostivá paní, to jsem já, Nell. Ten pán…, váš manžel…, mě za vámi posílá.”

“Vstupte, Nell,” vyzvala ji Aurora a rychle vstala a přešla k umyvadlu, aby skryla zklamání.

Nell zamžikala, když spatřila svou většinou tak decentní paní úplně nahou. „Já… přinesla jsem vám cestovní oděv, když odpoledne odjíždíte, a milostivá paní, taky jsem objednala horkou vodu na koupel…”

„Ne.” Aurora potřásla hlavou. Poležet si v horké lázni by mohlo ulevit jejímu rozbolavělému tělu, ale na to nebyl čas. „Děkuji, Nell, ale jen se opláchnu a potom mi pomůžete rychle se obléknout. Musím okamžitě navštívit guvernéra a nesmím ztratit ani minutu.”

Musí se pokusit o Nicholasovu záchranu, i když to bude znamenat porušení slibu, který mu dala.

Aurora vyhledala guvernéra lorda Hearna v jeho domě na plantáži a usilovně se ho snažila přesvědčit, aby se přimluvil u námořnictva ve prospěch jejího manžela. Nakonec se jí podařilo ho alespoň přemluvit, aby o tomto kroku, pro jeho kariéru poněkud nebezpečném, uvažoval. Ale vymínil si, že vše prodiskutuje se svým zástupcem.

Ztratila spoustu cenného času sháněním Percyho, a když ho nakonec našla v jeho kanceláři, uplynuly již téměř tři hodiny od doby, kdy se rozloučila s Nicholasem. Den pokročil, nebe zešedlo a na jižním obzoru se rychle kupila strašidelná bouřková mračna.

Percy byl tak zamračený, jak ho ještě nikdy neviděla. Stroze ji pozdravil a oznámil jí, že se právě chystal na cestu domů, aby ji vyhledal. Když mu začala vyprávět o guvernérově možné intervenci, zavrtěl hlavou. ,Auroro, obávám se, že je příliš pozdě.”

„Příliš pozdě? Jak to myslíš?”

„Právě jsem dostal zprávu od velitele Madsena. Rozkaz byl proveden. Nicholas už to má za sebou.”

Aurora zbledla. „Ne…, to nemůže být pravda.”

„Je mi líto, ale je to tak.”

„Přece nemůže být mrtvý,” šeptala hořce. Přitiskla si dlaň na ústa, aby potlačila zoufalé vzlyky, které se jí draly z hrdla.

Po chvíli ji Percy uchopil za druhou ruku. „Auroro, vždyť víš, že by si Nicholas nepřál, abys pro něj plakala. Chtěl, abys na něj zapomněla a žila svůj život… Měli bychom se rychle vydat na cestu a vyhledat jeho sestru. Nejen proto, že jsem Nickovi slíbil, že tě doprovodím, ale také ve mně vzbuzují obavy ty mraky. Blíží se bouře a budeme si muset pospíšit, abychom jí unikli. Moje plachetnice už je připravena odvézt nás na Montserrat…”

„Chci… chci ho vidět.”

Zamračil se. „Řekl jsem ti, že už je mrtev.”

„Chci vidět jeho tělo. Prosím, Percy…, nemohu odjet, dokud se s ním nerozloučím.”

Těžce vzdychl. „Tušil jsem, že nebudeš chtít odjet, dokud se nepřesvědčíš, že je jeho osud zpečetěn. Dobře tedy. Zavedu tě k jeho hrobu, když na tom trváš. Byl pohřben v pevnosti.”

Stála nad čerstvým hrobem mlčky, srdce sevřené žalem, a po tvářích jí proudily slzy. Na hrobě nebyl ani pomník, ani nápis. Jen holá čerstvá zem, skrývající pod sebou muže, který se tak krátce dotkl jejího života a tolik ho změnil.

Aurora sklonila hlavu ve snaze zadržet vzlyky. Cítila mrazení po celém těle a slaná chuti slzí ještě zhořkla pocitem viny.

Viny za to, že neudělala víc pro jeho záchranu. Nicholasi, je mi to tak líto.

„Pojď už.” Percy ji jemně uchopil za loket. „Musíš splnit sliby, které jsi dala.”

Němě přikývla strnulým pohybem hlavy.

Percy chápal, proč chtěla vidět jeho hrob. Jen to ji mohlo přesvědčit, že je pro ni Nicholas doopravdy ztracen.

Až teď dokázala přijmout nezvratitelnost jeho smrti.

Oblékla si cestovní oděv z černé látky, který nosila původně jako smutek po svém bývalém snoubenci. V okamžiku, kdy se s Percym nalodili, otevřela se nebesa. Museli čekat nejméně hodinu, než se déšt trochu zmírnil, aby mohli bezpečně odplout.

Aurora byla ráda, že přišla bouře, protože uplakané nebe a skučící vítr se přesné hodily k její náladě. Sledovala řádění živlů z kapitánovy soukromé kabiny.

Nejhorší poryvy se přes ně posunuly směrem k jihu, ale neklidné moře velmi znepříjemnilo jejich krátkou plavbu. Když se však dostali do cíle, změnily se hrozivé mraky v nadýchané obláčky, kterými sem tam vykukovalo slunce.

Vzhledem ke svým zeleným pahorkům byl Montserrat nazýván Smaragdovým ostrovem Karibiku a po dešti se ve slunečním svitu opravdu blýskal jako drahokam. Škuner spustil kotvu a pasažéři byli dopraveni na břeh veslicemi. Percy najal drožku, která se s nimi rychle propletla úrodnou nížinou s plantážemi a zamířila k horám, porostlým hustou tropickou vegetací. Byl odtamtud nádherný výhled na moře, ale Aurora si toho sotva povšimla. Byla vděčná Percymu za jeho mlčení, protože chtěla být sama se svými myšlenkami.

Konečně kočí zastavil před plantážním domem. Dům, vystavený v koloniálním stylu, měl se svými kamennými oblouky a zastíněnými balkony jisté kouzlo. Nádherné bugenvilie a ibišky ho zdobily pestrými květy. Bylo znát, že pamatuje lepší časy, protože bílá omítka místy opadávala a zelené nátěry na okenicích se loupaly.

Nepřišel je přivítat žádný komorník ani sluha, a když Aurora s Percym vyběhli po vnějším schodišti, použili klepátko, aby upozornili na svůj příjezd. Trvalo, dlouho, než zevnitř zaslechli zvuk kroků.

Dveře otevřela mladá žena. Na sobě měla světle modré mušelínové šaty a v ruce držela pistoli.

Aurora překvapeně zamžikala, když spatřila zbraň, mířící jí

na srdce, zatímco Percy, stojící za ní, tiše zaklel a strhl ji stranou. Mladá žena sklonila hlaveň a omlouvala se. „Promiňte,

očekávala jsem někoho jiného. Měli jsme v poslední době jisté potíže…” Hlas se jí vytratil.

„Jakého druhu byly vaše potíže?” zeptala se Aurora, když se vzpamatovala z překvapení.

„Dosti nepříjemné návštěvy příslušníků britského námořnictva.” Ústa se jí opovržlivě stáhla, ale pak rychle nasadila zdvořilý výraz. „Co pro vás mohu udělat?”

„Přijeli jsme za slečnou Raven Kendrickovou,” odpověděla Aurora, i když si byla jistá, že stojí před ní. Nicholas přece řekl, že se v ní snoubí rebel s kráskou. A tahle mladá dáma jeho popisu přesně odpovídala, se svými ebenově černými vlasy, neskutečně modrýma očima a smrtící zbraní v ruce.

„Já jsem slečna Kendricková,” odpověděla Raven. „A vy jste…?”

„Lady Aurora… Demmingová. A toto je můj bratranec, sir Percy Osborne. Jsme tady z pověření vašeho bratra.”

Ve tváři se jí okamžitě objevily obavy. „Co víte o mém bratrovi?”

Aurora polkla a v tom okamžiku se jí hrdlo tak sevřelo bolestí, že nemohla promluvit. Pocítila na předloktí Percyho povzbuzující stisk.

„Pokud já vím, byl uvězněn,” spustila Raven. „Je to tak?” Když se Aurořiny oči zalily slzami, dívka zbledla. „Je mrtev, mám pravdu?”

„Obávám… obávám se, že ano.”

V Raveniných očích se zračil žal. Po chvilce se odvrátila a sklonila hlavu, aby se vzpamatovala.

Nakonec k nim opět vzhlédla. „Co se vlastně stalo?” zašeptala sevřeným hlasem.

,,Je to dost složité,” odpověděla Aurora tiše. „Můžeme dál?”

„Ano… ano, samozřejmě.” Ustoupila, aby mohla návštěva vstoupit.

Uplynuly tři dny. Aurora stála na zádi dvoustěžníku a se svou novou svěřenkou pozorovala, jak se vzdalující se ostrov Montserrat postupně mění v zelenou tečku na horizontu. Rozloučit se s Percym bylo mnohem těžší, než předpokládala – vlastně všechno bylo mnohem těžší, protože měla srdce naplněné žalem. Věděla, že jí také bude moc chybět sestřenka Jane.

Poslední tři dny byly naštěstí tak hektické, že jí na hořekování nezbývalo moc času. Aurora pomáhala dívce dokončit přípravy na přesídlení do Anglie: zabalit všechen její majetek, zabezpečit dům, vyplatit zbývající služebné, prodat poslední kusy dobytka včetně klisny, kterou Raven obzvlášť milovala. Zdálo se, že obě ženy sdílejí stejnou lásku ke koním.

Po celou tu dobu byla Raven plně soustředěna na práci. O bratrovi mluvila jen málo, ale Aurora ji podezřívala, že pro něj v tichosti truchlí velice intenzívně. I když svého bratra neznala příliš dlouho jen několik málo let za tu dobu mezi nimi vzniklo silné pouto. Aurora si pomyslela, že přijeli s Percym na poslední chvlli, protože Raven byla pevně odhodlaná začít po bratrovi příští den pátrat.

Zpráva o bratrově úmrtí dívku šokovala a také změna v poručnice ji vyvedla z míry. Ale když si přečetla Nicholasův dopis, neprotestovala — uznala, že mít někoho, jako je lady Aurora, kdo jí pomůže vstoupit do anglické společnosti a bude řídit její kroky, je velká výhoda.

Aurora oceňovala dívčinu odvahu opustit svět, ve kterém žila, a vydat se přes půl světa do neznámé země za příbuznými, kteří ji až doposud přehlíželi. Doprovázela ji pouze komorná a věrný irský stájník O’Malley, který se zřejmě pasoval na Ravenina osobního strážce.

Teď, když stála u lodního zábradlí vedle Aurory, měla bradu zarputile vystrčenou dopředu a pozorovala, jak v dáli mizí její domov.

„Vy jste vždycky žila jen na ostrově, že mám pravdu?” pronesla Aurora, aby rozptýlila dívčin smutek.

„Celý život.”

„Určitě ho budete hrozně postrádat.”

Ústa se jí zachvěla a vypadala náhle mladší a velmi zranitelná. Ale brzy se vzpamatovala. „To nevadí. Moje maminka si vždycky přála, abych z ostrova odjela.” Zhluboka se nadechla a odhodlaně se otočila k lodní přídi. „A teď už nemám rodinu.”

„Ale máte mě,” řekla Aurora jemně.

„A jsem ráda.” Po tváři jí přelétl rozechvělý úsměv. „Jsem ráda, že vás Nicholas našel.”

Aurora musela potlačit bodavou bolest, kterou vyvolala vzpomínka na Nicholase, a obrátila se směrem k přídi jako Raven.

„V Anglii začnete nový život, Raven. Obě začneme.”

„Ano.” Raven zatala zuby a její štíhlá ruka vklouzla do Aurořiny dlaně.

Jako by jí Ravenina kuráž dodala sílu, Aurora pozdvihla hlavu a zahleděla se na nekonečný oceán, za který m ležel její domov. Také bude muset zapomenout na minulost a naučit se přijímat budoucnost. Budoucnost bez Nicholase.

„Nový život,” zašeptala s odhodláním.

Aurora se probudila a schoulená pod pokrývkami pozorovala, jak se růžové paprsky rozbřesku derou škvírami v okenicích dovnitř do kabiny. Briga patřila hraběti Wycliffovi a kabina, kterou Aurora sdílela se svou komornou, byla pohodlná, i když byla zařízená jen střídmě.

Nebyl žádný důvod k časnému vstávání. Plavba do Anglie potrvá sedm nebo osm týdnů, pokud vydrží dobré počasí, a tohle bylo teprve první ráno. Kromě služebných byly Aurora a Raven jedinými pasažéry, a netvořily právě veselou společnost.

V kabině se ozývaly jen pravidelné nárazy vin do trupu lodi a oddechování komorné, která konečně usnula po probdělé noci, kdy ji trápila mořská nemoc.

Ten klid Auroru tížil. Nijak se neradovala ze samoty, i když to bylo poprvé od chvíle, kdy opustila ostrov svatého Kryštofa. Dosud se jí dařilo ukrýt v sobě všechen žal, vyhýbat se vzpomínkám na Nicholase, které ji přepadaly stokrát za den, a netruchlit nad jeho ztrátou. Ale teď, v ranním tichu, ji bolest přepadla s obnovenou silou.

Zavřela oči a nahmatala prsten, který jí dal a který nosila zavěšený na zlatém řetízku. Kov byl zahřátý teplem jejího těla a s naléhavostí jí připomněl Nicholase a sžíravou vášeň, kterou sdíleli během krátké, společně prožité noci.

Aurora už déle nedokázala unést samotu a tíživé myšlenky. Vstala, zapřela se, aby se ubránila kymácení lodi, a tiše se začala oblékat. I když by byla vděčná za jakoukoli společnost, neměla to srdce probudit chudáka Nell. Možná že když vyjde na palubu, narazí na kapitána či některého z jeho důstojníků, a najde tak rozptýlení.

Když vytahovala ze zavazadla teplý šál, nahmátla balíček, zabalený v jemném papíře, a vyndala ho. Prsty přejela po jméně, které na něm bylo napsané třesoucí se rukou: Nicholas Sabine. Balíček, který mu svěřila Ravenina matka.

Když opatrně odstraňovala papír, pocítila Aurora podivné chvění u srdce. Uvnitř byla opravdu kniha, jak předpokládala, ale ne ledajaká. Aurora až zatajila dech nad její krásou.

Vazba byla zdobená zlatými lístky a ve všech čtyřech rozích

byly zasazeny polodrahokamy. Zlaceným písmem byl také vyražen nápis: Une passion du coeur – par une dame anonyme.

Vášeň srdce – od bezejmenné dámy.

Aurora zvědavě otevřela zdobené desky. Zjistila, že se vlastně jedná o deník, psaný téměř před sto lety, ale vydaný mnohem později.

První zápis, který byl také ve francouzštině, měl datum 3. září 1727:

Před sedmi měsíci jsem byla zajata tureckými korzáry a prodána jako Otrokyně do princova harému v Konstantinopoli. Sedm měsíců, po které se mé zoufalství postupně měnilo v touhu a nechtěnou lásku.

Až dnes mi bylo dopřáno pero a kus pergamenu, abych mohla zachytit příběh svého zajetí.

Úplně živě si dokážu vybavit den, kdy jsem před něj byla předvedena jako jeho konkubína. Jak jsem tehdy byla nevinná! Francouzská žena z dobré rodiny, nepřipravená na kouzla vášně, která mě očekávala v rukou mého nového pána. Nedokázala jsem si představit, jak hluboce mě zasáhne, vzbudí ve mně ženskost, něžnou touhu a hladovou žádostivost.

Na první pohled vypadal nebezpečně, až barbarsky. Přesto měl v očích něco, co mě přitahovalo…

Aurora zavřela oči. Připomnělo jí to její první setkání s Nicholasem na palubě námořní fregaty. On byl tehdy zajatec, spoutaný v řetězech, a přesto vypadal stejně nebezpečně, stejně přitažlivě jako princ v deníku.

Pokračovala v prohlížení, otáčela stránky, které nesly stopy častého čtení. Nicholas říkal, že knihu daroval jeho otec ženě, kterou miloval. Ravenina matka jeho lásku bezpochyby oplácela, když si v knize tak pilně četla. Četné pasáže byly podtrhány, jedna z nich Auroru zaujala.

Jeho ruka na mých ňadrech byla současně laskající i vzrušující, jeho zkušené prsty dráždily mé ztuhlé bradavky, což bylo pro mé vnímavé tělo přímo mučivé…

Aurora pocítila stud nad otevřeností textu. Slíbila, že si deník přečte a rozhodne, kdy bude vhodné předat ho Raven. Na první pohled bylo jasné, že teď to nepřipadá v úvahu.

Nicholas zřejmě neměl ponětí o skandálním obsahu toho dílka. Aurora ještě nikdy nečetla tak nemravnou věc. Ale přesto nemohla popřít, že ji kouzlo zakázaného ovoce přitahuje. Francouzská dáma používá k líčení erotických scén poetický jazyk, čímž dosahuje maximálního účinku.

Zrak jí namátkou utkvěl na jiné pasáži: Jeho odvážné doteky rozehřívaly mé nevinné smysly, přiváděly mě do vyšších sfér blaha a vyvolávaly ve mně spalující touhu.

Nicholasi, ach, Nicholasi! Zavřela knihu a nebyla si jistá, budeli mít sílu číst to, co jí přináší tak bolestivé vzpomínky.

Zahalila se do šálu, aby odolala rannímu chladu, a dlouho váhala, než uchopila deník a vyšla z kabiny.

Na palubě bylo rušno, námořníci pobíhali sem tam, šplhali v lanoví a upravovali plachty. Aurora nechtěla překážet, a tak se postavila k zábradlí.

Protože vyšla z tmavé kabiny, ostré světlo vycházejícího slunce ji oslepovalo. Nebo to způsobily slzy? Sotva byla schopna rozeznat oceán, rozprostírající se všude kolem. Nádherné zelené vody Karibského moře se změnily v šed Atlantiku a loď, poháněná čerstvým větrem, si razila cestu za pleskavého zvuku plachet.

Aurora se zatřásla, ovinula se pažemi a zvedla hlavu proti větru, který jí chladil rozpálené tváře.

Stála u zábradlí hodně dlouho, srdce rozbolavělé vzpomínkou na Nicholase. Měl v sobě tolik životní energie, že by vystačila… Probůh, přestaň na něj myslet!

Musí vytlačit vzpomínky na Nicholase. Tahle kratičká kapitola jejího života už se uzavřela. Až se dostane do Anglie, začne úplně od začátku. Vybuduje si svůj život bez emocí. Bude svou vlastní paní, nebude jí poroučet ani panovačný otec, ani žádný manžel. Nikdo už jí nebude znepříjemňovat život.

Měla by spíš uvažovat o výhodách, které jí to přinese, než se trápit pro někoho, koho sotva znala. Dobře že to manželství trvalo tak krátce. Nikdy by se s takovým manželem, jako byl Nicholas, nemohla cítit dobře. Jeho prudkost, jeho vášeň, jeho syrová mužnost, to všechno bylo tak ohromující…

Ale všechno, co je poutalo, byly jen tělesné svazky. Pouta smyslů, a ne srdce. Jejich manželství byla chladnokrevně vypočítaná obchodní smlouva, nic víc. A stejně chladnokrevně bude muset pohřbít své vzpomínky.

S novým odhodláním polkla Aurora bolest a přinutila se myslet na deník, který svírala v ruce. Ta dáma byla unesena do otroctví, ale v rukách tajemného cizince našla obrovskou vášeň. Co ještě přinese její vyprávění? A jaký je konec jejího příběhu?

Nemohla se dočkat, a tak si vyhledala místečko v závětří, kde by se posadila. Potom se vzrušením v srdci otevřela drahokamy osázené desky a začala číst na první straně.

Na první pohled vypadal nebezpečně, až barbarsky. Přesto měl v očích něco, co mě přitahovalo…

Časť druhá

Tanec vášně

7

P r o t i m é v ů l i ú p l n é o p a n o v a l m o j e s n y .

LONDÝN, ČERVEN 1813

Maškarní ples měl velký úspěch, pokud se dalo usuzovat z početných návštěvníků. Sá1 byl přeplněný pastýřkami a princeznami, ozbrojenými rytíři a mytickými bohy. Objevil se dokonce i princ regent, a tak hostitelka, lady Dalrympleová, Ravenina teta, dosáhla obrovského triumfu.

Zpoza saténové škrabošky Aurora pozorovala bedlivým zrakem počínání své svěřenky. Ta byla právě v kole s někým, kdo byl převlečený za Kupida, a s vrozenou elegancí tančila venkovský tanec. Raven měla masku cikánky, která přesně odpovídala jejímu typu. Havraní vlasy měla rozpuštěné, byla ověšena zlatými náramky a na sobě měla sukni zářící barvami.

Nejeden z přítomných džentlmenů obdivoval její kostým, a hlavně jeho nositelku. Vedle Aurory stál hrabě Clune a se zájmem pozoroval čilou cikánku.

„Zdá se, že vaší schovance dělá úspěch dobře,” podotkl Clune.

„Ale jsem překvapen, že jí teta dovolila sem přijít.”

„To jí přece nemůže ublížit,” odpověděla Aurora mírně. „Lady Dalrympleová by přece ve svém domě nikdy nepřipustila žádné nepřístojnosti. Také by to bylo kruté, držet slečnu Kendrickovou zamčenou nahoře v ložnici a nedopřát jí její první zkušenost s maškarním plesem! A navíc, již byla uvedena do společnosti a je starší než většina debutantek – a bezesporu daleko dospělejší.”

Hrabě se otočil k Auroře a hleděl na ni, jako by jí chtěl proniknout pod masku. „Nedokážu vás brát tak úplně jako její poručnici. Vždyť nemůžete být o mnoho straší než ona.”

„O dva roky. A jsem pro ni spíš přítelkyně než poručnice. Ale každopádně beru své povinnosti se vší odpovědností.” Aurora mu klidně oplatila jeho pohled. „Jestliže máte v úmyslu jí nadbíhat, můj pane, musím vás dopředu varovat. Jsem si jista, že byste ani v nejmenším neuspěl.”

Vrhl na ni okouzlující úsměv. „Žádné obavy. Nehoním se

za mladými dívenkami. Ale mám ohromnou slabost pro krásné mladé vdovy. Kdybyste se někdy cítila příliš osamělá, lady Auroro, bude mi potěšením vás obšťastnit.”

Aurora se pod úkrytem masky usmála. Jeremy Adair North, kterému přátelé přezdívají Dare neboli Smělý, pro jeho nesčetné avantýry v ložnicích a salonech Evropy, byl mezi nóbl společností vyhlášený prostopášník. Přestože měl tak skandální pověst a mnohdy se choval opravdu bez skrupulí, bylo těžké nemít ho rád. Jeho osobní kouzlo bylo přímo nakažlivé. Navíc, jeho bohatství ho činilo takřka nedotknutelným a šlechta ráda přivřela oči nad jeho rozmařilostmi. Nejenže měl hraběcí titul, už záhy se měl stát markýzem z Wolvertonu, protože zdraví jeho děda bylo na pováženou.

Aurora znala lorda Cluneho několik let. Dosud nikdy jí nevěnoval ani nejmenší pozornost, až dnes. Zřejmě proto, že se jako vdova mohla stát snadnou kořistí. V momentě, kdy ji v sále spatřil, snažil se odhalit, kdo se ukrývá pod maskou. Tvrdil, že nesnáší nerozluštěná tajemství. Dorážel tak dlouho, až mu sdělila své jméno.

„Musím vám připomínat, sire, že nosím smutek?” zeptala se Aurora a záměrně vložila do hlasu ostřejší tón.

„A přesto jste dnes večer tady. To se dá těžko ospravedlnit, že se objevíte se na veřejnosti tak brzy po ovdovení.“

„Můj manžel si nepřál, abych se pro něj rmoutila. A až do dnešního dne jsem držela opravdu přísný smutek. Ani dnes neporušuji pravidla nadmíru. Jistě jste si všiml, že netančím, a dala jsem si záležet, abych utajila svou totožnost. Sám jste mě přece nepoznal, je to tak?”

Clune na ni pobaveně pohlédl. Měla na sobě masku domina a proti ostatním hostům vypadala velice střídmě a skromně, zahalená od hlavy k patě, a ještě navíc si nasadila škrabošku, pod kterou bylo možno spatřit jen rty a bradu.

„Právě naopak,” odpověděl Clune s přehnaným dotčením. „Nejkrásnější ženu v sále poznám vždycky.”

Aurora spolkla ostrou odpověď. Nechtěla se pouštět do zábavy, či dokonce flirtování s nejvyhlášenějším londýnským svůdníkem. Plně si uvědomovala, že musí být navýsost opatrná nejen pro Ravenino dobro, ale i pro své vlastní. Uvědomovala si, že sama účast na plese už je dost riskantní.

„Hlavní důvod, proč jsem dnes tady,” vysvětlovala trpělivě,

„Je v tom, že mě slečna Kendricková požádala o doprovod.

Nemá zde ještě mnoho přátel a cítila se velmi nejistá.”

,,Teď si rozhodně nemůže stěžovat na nedostatek obdivovatelů,” komentovalo jeho lordstvo. „Podívejte se na to hejno mladíků kolem ní.” Právě dotančili a smějící se slečna Kendricková byla obklopena více než deseti mladými muži, z nichž každý se o překot dožadoval její pozornosti.

Aurora byla ráda, že se Raven tak obdivuhodně snadno vpravila do víru britské společnosti. Vzhledem ke své divoké a otevřené povaze dostala okamžitě nálepku „originální”.

K Aurořině potěšení se ukázalo, že žít v Ravenině blízkosti je příjemné. Navzdory nekonvenčním názorům a rozpustilým způsobům se dokázala chovat vzorně, roztomile a mluvit slušně. Potřebovala jen vybrousit společenské způsoby a pochopit záludnosti britské etikety.

Nejvíce potíží by jí mohla přinést její neposednost, její potřeba neustále něco podnikat. Ale ze všech sil se snažila svou přirozenou živost potlačit. Až na každodenní ranní projíždku na koni. Aurora si přiznávala, že na tom má svůj podíl viny, a nedokázala jí její divokou jízdu zakázat. Jinak se Raven všemožně snažila podrobit se všem konvencím a jen ten největší hnidopych by na ní mohl najít chybu.

Pozorně naslouchala všem radám, které jí Aurora dávala, protože chtěla splnit matčino životní přání – najít si co nejlepšího ženicha, vyvdat titul a bohatství. Raven vyrůstala v uzavřené společnosti malého karibského ostrova, odmrštěná a opovrhovaná příbuznými kvůli svému původu, a jim navzdory si předsevzala zaujmout místo v britských aristokratických kruzích, které vypudily její matku.

Jak se teď zdálo, bude mít při volbě ženicha z čeho vybírat, a Aurora by byla ochotna se vsadit, že koncem sezóny už bude mít Raven o své budoucnosti jasno. Když jeden z významných hostů v průběhu večera označil Raven za okouzlující, způsobilo to menší pozdvižení.

„To je škoda, že nemůžete tančit,” prohlašoval Clune. ,,Ale je mi jasné, že si po tom katastrofálním manželství nemůžete dovolit žádné výstřelky.” Když ho obdařila ostrým pohledem, lenivě se usmál. „Říkám to jen v žertu. Věřte, že jsem rozhodně jedním z mála lidí, kteří vaše manželství s tím pověstným Američanem nepokládají za šokující. Pamatuji se na Nicholasovu návštěvu před pár lety — ohromně zajímavý muž. První a také jediný Yankee, kterému bylo uděleno čestné členství v Lize pekelníků.”

Clune byl označován za vůdce spolku neřestníků, nazývaného Liga pekelníků. On, stejně tak jako Nicholasův anglický bratranec,

hrabě Wycliff, byli předmětem pomluv po mnoho let, ať už zaslouženě, nebo ne.

„Vzpomínám, že jsem bledl závistí,” přiznával Clune, „když nám Sabine vyprávělo svých dobrodružstvích… Objevoval cizí země, hledal tajemné poklady, bil se s bandity… Jednou dokonce o vlásek unikl z rožně lidojedům na Barbarském pobřeží, věděla jste o tom?”

„Nepřipadá mi to záviděníhodné,” odpověděla Aurora suše.

„Možná ne, ale jeho odvaha byla obdivuhodná. Wycliff vyprávěl, že váš Nick nesčetněkrát prokázal hrdinství. Jednou v Indii vystopoval tygra lidojeda, který sužoval vesničany celé měsíce. Zabil ho jediným přesným výstřelem. Vděční vesničani pak přejmenovali svou vesnici po něm.”

Wycliff jí vyprávěl podobné příběhy. Nicholas prý jednou zachránil při lovu vlků život ruskému princi. To se se svým spřežením probořil do zamrzlého jezera a Nicholas ho nejen vytáhl, ale ještě ho nesl do míli vzdáleného stavení, kde se jich ujali. Princ se mu odměnil takovou spoustou drahých kamenů, že měl zajištěn luxusní život na řadu let a když se k tomu připočítal ještě pirátský poklad v Karibiku, který našel v mládí, stal se z něj boháč už předtím, než zdědil otcovu lodařskou říši.

Aurora pocítla, jak jí hořce sladké vzpomínky na Nicholase vhánějí slzy do očí. Byl bezesporu ochoten riskovat život jen pro pouhé vzrušení, které mu to přinášelo, ale zároveň konal dobro, když zachránil bezpočet lidských životů. To byl právě jeden z důvodů, proč se cítila vinna jeho smrtí. Vzchopila se k akci na jeho záchranu, až když bylo pozdě. Kdyby jen bývala trvala na přijetí u guvernéra dříve… Kdyby jen… Ale k čemu je dobré takové hloubání o minulosti.

Mnohem raději vzpomínala na Nicholase jako na něžného milence z jejich svatební noci než jako na neovladatelného dobrodruha, kterým ve své podstatě byl.

„Slyšel jsem,” pokračoval Clune, „že váš otec nebyl tím karibským sňatkem moc nadšen.”

„Ne,” zamumlala Aurora. U dvora byli všichni pohoršeni, tak jak očekávala. Pro dceru vévody znamenal sňatek s drzým pirátem, který navíc skončil v oprátce, téměř uvržení do klatby. Její otec byl přímo bez sebe vztekem nad jejím prohřeškem a udelal jí otřesnou scénu. Na veřejnosti se však choval s přezíravou neúčastí, aby nenaháněl vodu na mlýn pomluvám a dohadům, které její nepfiatelný sňatek vyvolal.

Jeho výhrůžky, že ji zanechá bez šilinku v kapse, se jí díky bohu vůbec nedotýkaly, protože jí svatební smlouva zaručila bohatství.

Nicholasův bratranec, Lucian Tremayne, lord Wycliff, okamžitě zabezpečil její dědictví, aby nemohlo být nikým zneužito. A potom, když s ní někteří nafoukanci nejednali s patřičnou úctou, vytáhl do boje za její uznání, stal se jejím ochráncem a zaštítil ji svým rodinným jménem, neboť se jí dostalo upřímného pozvání od celé jeho rodiny.

Potom už byla její pozice ve společnosti mnohem snazší, protože jen málokdo by se odvážil znepřátelit si tak vlivného muže, jako byl Wycliff.

Převážná většina jejích starých známých stála vždycky při ní. Byla přijímána všude, kromě několika nejzkostnatělejších rodin. Její staří přátelé ji pravidelně navštěvovali, a zaháněli tak její samotu. A ironií osudu se stala ještě žádanějším cílem sfiatkuchtivých pánů než předtím. Bohatá vdova, která potřebuje ochranu to byla nějaká výzva pro ty, kteří se honili za bohatstvím. A nebo pro neřestníky, pomyslela si Aurora a pohlédla na fešného prostopášného blondatého lorda, stojícího vedle ní.

„A také vím,” pokračoval Clune, „že tu byl ještě někdo jiný, komu zpráva o vaší svatbě neudělala žádnou radost.” Pokynul hlavou směrem, kde stál vysoký, zpříma se držící muž, oblečený jako Jindřich VIII. Vévoda z Halfordu stál toporně, sledoval dění v sále přes lorňon a obecné veselí ho očividně popuzovalo. „Jeho výsost musela být hodně roztrpčena, když od vás dostala kvinde.”

,,Ne, já jsem nikomu kvinde nedala,” bránila se Aurora.

„Ne? Říká se, že jste se měla za Halforda provdat.”

„Můj otec tomu byl nakloněn, ale nebyli jsme zasnoubeni.”

„Přesto, muž tak pyšný, jako je Halford, musel považovat váš náhlý sňatek za ránu pod pás.”

„Vlastně měl pro mě docela pochopení,” zalhala si trošku Aurora, „když jsem mu přiznala, že jsem se beznadějně zamilovala do svého manžela.”

“No,” ušklíbl se Clune, „Jeho lordstvo už vás zřejmě hodilo přes palubu, protože si prohlíží letošní úrodu debutantek. Máte štěstí, že jste mu unikla, jestli mohu vyjádřit své mínění.”

Aurora bezvýhradně souhlasila, i když byla příliš zdvořilá, než aby to přiznala nahlas. Otřásla se při pomyšlení, jak by se asi její život utvářel, kdyby se stala vévodkyní z Halfordu a byla nucena přijmout diktát svého muže.

Když se teď příležitostně setkali, choval se k ní Halford s mrazivou slušností. Kvůli Raven se Aurora vždycky přinutila spolknout odpor a chovat se srdečně. Nebyl důvod, aby si ho otevřeně znepřátelila, protože byl u dvora respektovanou osobou.

„Jak říkám, štěstí, že jste mu unikla,” dodal Clune s neobvyklou vážností, „ale v lásce se vám to štěstí vyhýbá. Je k nevíře, že dva vaši partneři skončili tak tragicky.”

Aurora spolkla hořkost, která jí zaplavila hrdlo, a mlčky přikývla. Bolela ji vzpomínka na oba, na Geoffreyho i na Nicholase.

„Musí vám být smutno, když nemáte, kdo by vás utěšil. Rád bych se toho ujal, má sladká paní. Je mi známo, že Wycliff musel na nějakou dobu v zájmu obchodu odjet. Nepochybuji, že by si přál, abych ho v jeho nepřítomnosti zastoupil.”

„Jste příliš laskav, můj pane,” usmála se Aurora. „Ale nemusíte si se mnou dělat starosti – a rozhodně není třeba, abyste se mi věnoval celý večer. Měl byste si jít zatančit.”

Jedno jeho klenuté obočí vylétlo vzhůru. „Chápu to dobře, že mě odháníte? Jsem tím raněn!”

Usmála se a pochybovala, že by se muže s jeho minulostí mohlo něco takového dotknout. „Přece chápete moje dilema, pane. Vždyť bych se mohla dostat do řečí, když budu viděna ve vaší společnosti.”

„Dobře, má drahá. Mně stačí napovědět. Ale určitě vás potkám při vaší ranní vyjíždce na koni.” Se svůdným úsměvem jí vysekl hlubokou poklonu a otočil se, aby vyhledal nějakou svolnější kořist.

Když ho pozorovala, jak odchází, přemýšlela o tom, co říkalo jejím manželství. Většina lidí se domnívala, že má zničený život. Její sňatek sice mohl mít katastrofální následky, ale ona sama jej nelitovala. Nicholas Sabine jí zajistil nezávislost, po které toužila a kterou by jinak nikdy nezískala.

A změnil ji uvnitř – mnohem víc, než by se po tak letmé známosti dalo předpokládat. Nikdy nebyla moc odvážná, snad kromě jízdy na koni. Spíš byla rozumná, spolehlivá, dbalá konvencí a povinností, které byly spojeny s postavením její rodiny. Po zkušenosti s Nicholasem však ztratila trpělivost s nepružnými pravidly, kterými byla společnost spoutána, nechtěla už

přizpůsobovat své chování nárokům jiných lidí.

Dnešní noc toho byla přímým důkazem. Před sňatkem s Nicholasem by se nikdy nezúčastnila maškarního plesu v době, kdy by měla nosit smutek. Ani v přestrojení.

Pozvednout hlavu nad společenské zvyklosti jí dávalo pocit svobody, i když se schovávala za masku. A uznání ve společnosti jí teď připadalo tak malicherné, po zkušenostech se smrtí, kterými v nedávné době prošla.

Stala se z ní lady Aurora Sabineová. Dále užívala titul, protože jí to zajišťovalo jistou úctu, a vybudovala si malou domácnost v elegantním Mayfairu. Raven zatím bydlela v městském sídle lady Dalrympleové, ale na léto se měla přestěhovat na venkov, aby žila se svým dědečkem, který se cítil osamělý.

Aurora si vážila svobody, kterou jí vlastní domácnost poskytovala, i když se v ní ze začátku cítila trochu stísněně. Kromě doprovázení Raven do společnosti žila nenápadně, jako truchlící vdova. Každý den si vyjela na koni, a to brzy ráno, kdy jezdili ti, pro něž byla jízda radostí. Netěšilo ji jezdit odpoledne, kdy se v přeplněném parku předváděla společenská smetánka. Když doprovázela Raven po nákupech – Raven potřebovala úplně novou garderobu – oblékala se do černého a tvář si halila závojem, aby smutkem uctila památku svého manžela.

Nejednalo se o přetvářku. Nicholas si zasloužil oplakávání jako milovaný manžel. Nedokázala zapomenout na něžného milence, který ji zavedl do nečekaného ráje a změnil ji v ženu, a nemohla mu být dost vděčná za to, že ji uchránil od nesnesitelného manželství, do kterého by ji vmanévroval otec.

Tím, že unikla otcovým zlostným způsobům a nepřetržité kontrole, jako by někdo sňal z jejích ramen obrovskou tíži. Za své osvobození byla velmi vděčná. Ve skutečnosti si ani neuvědomovala, jak moc po svobodě touží, dokud ji neokusila. A teď, když ji má, už by nikomu nedovolila, aby ji znovu ovládl. Vděčila Nicholasovi za to, že jí to umožnil, vděčila mu za svou nově nalezenou sílu.

Velice ji také ovlivnil deník té Francouzky. Už nebyla panensky nevinná jako při své svatební noci. Deník jí otevřel oči v otázkách vášně a pomohl jí pochopit silu pocitů, které v ní tak snadno vyvolal Nicholas Sabine.

Znovu se jí sevřelo hrdlo, když si na něj vzpomněla. Od jeho smrti už uběhly čtyři měsíce. Čtyři měsíce se snažila vypudit ho z mysli. Vzpomínky na něj ji přepadaly v libovolnou dobu, ale bolest už bylo snazší překonat. Někdy se stávalo, že na něj nepomyslela celé dlouhé hodiny.

Nejtěžší byly noci, kdy se jí vkrádal do snů…

Aurora si vzdychla. Neměla by dovolit svým vzpomínkám, aby ji trápily. Slíbila sama sobě, že si vybuduje nový život, a nesmí se tedy otáčet zpět.

Její život se teď ustálil, neprožívala žádné vzrušení, žádný žal ani hrozbu. Nemusela se děsit hádek s otcem a jeho násilnického chování.

Už si ani nevzpomínala, kdy naposledy žila tak klidně. Měla pocit, že je teď konečně štastná. Poklidný život bez vzruchu jí po všech těch prožitcích nedávné doby vyhovoval.

Byla odpovědna jen sama sobě. Sama řídila svůj osud. Konečně, konečně byl její život opravdu její. A přesně tohle si vždycky přála.

Asi o hodinu později si uvědomila, že ztratila Raven z dohledu. Pátrala v davu, až ji nakonec objevila na druhé straně sálu.

Raven stála mimo taneční parket a bavila se s divokým pirátem, který měl jedno oko kryté páskou a u pasu mu visel meč. Tvář měla zrůžovělou vzrušením, smála se a srdečně se bavila.

Při pohledu na piráta pocítila. Aurora sevření u srdce. Nepoznala, kdo to je, ale připadal jí povědomý. Měl štíhlou sportovní postavu jejího bývalého manžela — široká ramena, útlé boky a dlouhé šlachovité paže a nohy. Vyzařovala z něj tatáž aura nebezpečí a vitality. Když se pobaveně smál něčemu, co mu Raven vyprávěla, v jeho do bronzova opálené tváři se zablýskly bílé zuby.

Vlasy měl ale na rozdíl od Nicholase černé jako uhel.

Aurora si přejela rukou po čele. Zřejmě ji klamou smysly. Něžné vzpomínky na Nicholase, které ji právě zaměstnávaly, příliš povzbudily její představivost.

Právě v tu chvíli se Raven ohlédla přes rameno, jako by Auroru hledala. Pirát se pomalu otočil a jejich pohledy se setkaly.

Aurora cítila, jak jí mizí barva z tváří. Na malý okamžik přestala vnímat skutečnost a ocitla se zpět v manželském loži s Nicholasem, utopená v jeho tmavých očích.

Šeptem pronesla kletbu a vyšla ze sálu.

Ocitla se v knihovně, osvětlené stolní lampou. Jako omráčená přešla k pohovce a sesula se do ní. Tváře jí hořely a srdce splašeně tlouklo.

Sundala si z obličeje masku a pevně stiskla rty. Uvažovala, jestli se snad nezbláznila. Nedokázala na Nicholase zapomenout, ale ještě nikdy si tak živě nevybavila jeho podobu…

„Auroro,” ozval se za ní přidušený šepot.

Dočista ztuhla, vzpomínka jako by jí vrážela nůž do srdce. To přece nemůže být jeho hlas. Muž, kterého si tak živě představuje, je přece mrtev.

„Auroro, pohlédněte na mě.”

Pornalu se otočila. Pirát stál v místnosti, dobrý bože, vypadal úplně jako Nicholas…, navzdory černým vlasům a násilnickému

vzezření.

Prsty se zaryla do opěradla pohovky, pevně zavřela oči, ale když je otevřela, přelud nezmizel.

„Ne…,” skřípavě ze sebe vypravila. „Vy jste mrtvý…”

„Ne tak docela, lásko.”

Pomalu si sundal pásku z oka, aby si mohla prohlédnout jeho obličej. Ty oči by poznala kdykoli. Ty krásné tmavé oči. Nicholas. „Ach, můj bože,” šeptala.

Rty se mu zvinily náznakem úsměvu. „Nejste ráda, že mě vidíte, anděli?”

Aurora nebyla schopna ani dýchat, natož odpovědět. Měla strach, že omdlí, nohy jí přestávaly sloužit. Nebýt Nicholase, padla by na podlahu. Dvěma mohutnými skoky byl u ní a podepřel ji pod lokty. Jeho dotek byl velmi skutečný.

„Já tomu nerozumím… To nemůže být pravda.”

„Ale může, Auroro. Jsem to opravdu já, z masa a kostí.” Pohledem se zavrtávala do jeho tváře. „Jak…?”

„Velitel Madsen na poslední chvíli odmítl vykonat rozkaz, protože se mi cítil zavázán za záchranu životů jeho příbuzných. Místo toho mě nechal dopravit na Barbados, aby rozsudek vykonalo britské námořnictvo.”

„Ale… viděla jsem váš hrob…”

„To, co jste viděla, byla jen kamufláž. Percy byl přesvědčen, že nebudete chtít opustit ostrov, dokud bude nějaká naděje na mou záchranu. Poradil jsem mu, ať podvrhne můj hrob. Domluvil to s Madsenem – i když neměl ani potuchy o tom, že velitel změnil celý plán.”

Ten hrob byl podvod? Nemohla tomu uvěřit, hledala v jeho tváři potvrzení. Nicholas není mrtev. Nějakou chvíli nebyla schopna ani promluvit. V nitru se jí svářelo bezpočet pocitů. Nejprve převládl šok a nedůvěra…, pak zloba nad jeho zradou…, radost z opětovného setkání.

Ještě s trochou nedůvěry vztáhla ruku, aby se dotkla jeho tváře. Jeho pokožka byla teplá a hladce vyholená. Vzal jí ruku a přitáhl si její dlaň na tvář, bez dechu tak stáli a hleděli na sebe.

Když ji přepadla další vlna slabosti, sklonil se a vzal ji do náruče. Aurora se náhle ocitla na pevné mužské hrudi. Dotek jeho těla byl zrovna tak neskutečný jako jeho náhlé objevení.

Chtěla protestovat, ale Nicholas zavrtěl hlavou. „Měla byste si lehnout. Utrpěla jste šok.”

Obešel pohovku, opatrněji uložila potom poklekl vedle ní.

„Já se cítím dobře, opravdu,” protestovala, když jí rozepínal

přezku u krku, aby se jí lépe dýchalo.

Zažila další šok, když ucítila na šíji dotek jeho prstů přelila ji další vlna vzpomínek. Zdálo se, že si to Nicholas uvědomuje, protože jeho pohyb náhle ustal. Hleděl na její ňadra. Když si toho Aurora všimla, její bradavky okamžitě ztuhly a vystoupily na jemné látce živůtku jako dva tvrdé hrbolky.

Dech se jí zrychlil pod jeho ohnivým pohledem. „Nevysnil, jsem si to jste skutečně nádherná.” Hlas mu klesl do skřípavého šepotu.

Aurora pootevřela rty, ale nevyšel z nich ani hlásek.

Nicholas se vzrušeně nadechl a pustil ji. Ulevilo se jí, když vstal a přešel k malému stolku, aby jí nalil brandy.

Aurora nechtěla zůstávat v tak zranitelné poloze, a tak se posadila a upravila si oděv. Nicholas se vrátil, usedl vedle ní na pohovku a podal jí nápoj.

Poslušně se napila. Silný likér ji pálil v hrdle, ale přece jen jí trochu pomohl uklidnit smysly.

„Omlouvám se, že se chovám jako slaboch. To je jen proto, že…”

„Že jsem vám způsobil takový šok?”

,,Ano.” Zamračeně na něj pohlédla. „Vždyt už uběhlo několik měsíců, Nicholasi. Proč jsem se nedozvěděla dřív, že jste naživu? Nedokážu pochopit, proč mi Percy nenapsal…”

„Myslím, že to nevěděl. Britské námořnictvo se domnívalo, že jsem utonul v moři, a já jsem si myslel, že bude nejlepší jim to nevymlouvat. Je docela dobře možné, že později zaslechl nějaké zvěsti a že vám napsal, aby vás varoval. Ale pošta bývá během války častým terčem útoků.”

Aurora znovu pocítila záchvěv zlosti nad tím, že byla podvedena. Percy ji klidně nechal hořekovat nad Nickovým hrobem, celé dlouhé měsíce ji utvrzoval v přesvědčení, že její manžel je mrtev…

„Měl jste mi ozvat sám,” řekla vyčítavě. „Jak jste jen mohl připustit, abych prožívala tohle všechno…”

„Omlouvám se, Auroro. Možná že jsem se měl pokusit poslat vám zprávu, ale válka to všechno hrozně ztěžuje. A měl jsem dost starostí udržet si holý život.”

Aurora potřásla hlavou. Jak by se mohla na Nicholase zlobit, když tu byl živý a zdravý? Hněv ji opustil stejně rychle, jako ji přepadl, a zaplavila ji čirá radost. Hleděla na něj s otázkami v očích a nedokázala se rozhodnout, kterou položit nejdříve.

Jako by jí četl myšlenky, otázal se: „Chcete vědět, jak jsem unikl

oprátce?”

„Samozřejmě. Jak jste to dokázal?”

„Za bouře se mi podařilo utéci z lodi. Už jsem vám říkal, že Madsen si to s mou popravou rozmyslel a místo toho mě poslal na Barbados na námořní velitelství. Během cesty nás přepadla příšerná bouře. Vítr zlomil hlavní stěžeň a naše loď se stala jen bezmocnou hračkou.”

Aurora si pamatovala na běsnění živlů, které jí samotné zabránilo v odplutí z ostrova, právě toho dne, kdy Nicholas zemřel vlastně kdy myslela, že zemřel.

„V tom zmatku se mi povedlo uvolnit se z řetězů a skočit přes palubu. Nikdo mě nepronásledoval. Nevěřili totiž, že bych v tak rozbouřeném moři mohl přežít. K pobřeží to bylo dobře půl míle. Prohlásili mě za mrtvého.”

„To je hrozné… Přežil jste jen díky té strašné bouři.”

Ironicky se usmál. „Já vím. Ale za život vděčím vám, má Siréno. Naše svatba oddálila popravu, a dala osudu šanci, aby pro mě něco udělal.”

Aurora si skousla rty, když si vybavila dlouhé měsíce truchlení.

„Kéž bych byla věděla, že jste naživu. Ušetřila bych si bezpočet hodin trápení.”

„Trápila jste se kvůli mně, Auroro?”

„Ano, samozřejmě. Byl jste můj manžel.” Nastala krátká přestávka. „A stále jsem.”

Když si uvědomila tuto skutečnost, prudce se nadechla. Nicholas

je stále její manžel. Jejich manželství trvá. Nebesa…

„Abych byl upřímný,” dodal Nicholas tiše, „to je důvod mé přítomnosti zde v Anglii. Mám tady manželku. Vás.”

Byla tak šokovaná, že nedokázala promluvit. Hleděla na něj a v hlavě měla zmatek.

„Měl jsem přijet dříve,” pokračoval, „ale trvalo mi celé týdny, než jsem se dostal do bezpečí a našel svou loď. A připravit se na cestu sem si vyžádalo ještě více času. Kvůli válce jsem musel použít další z Wycliffových lodí a vybavit ji na plavbu přes oceán. A také jsem musel najmout britskou posádku, jejíž papíry by byly natolik v pořádku, aby nás bez problémů nechali vstoupit do Británie.”

„Vstoupit…,” poděšeně ho uchopila za ruku. „Můj bože, nesmí vás v Anglii nikdo spatřit! Vždyť jste uprchlý trestanec.”

„Uklidněte se, drahá. Už mě viděli. Jsem tady v přestrojení. Jak jste si jistě všimla, obarvil jsem, si vlasy. Přijal jsem totožnost svého amerického bratrance, Brandona Deverilla. Jsme si hodně

podobní a myslím, že by proti tomu nic neměl. Má svoji zasilatelskou firmu v Bostonu a v tuto chvíli má plné ruce práce s válkou.”

Aurora doširoka rozevřela oči. „Válka! Nicholasi, jestliže je váš bratranec Američan, pak rozhodně nemůže být v Anglii vítaným hostem.”

„Ale může, v případě, že se prohlásí za britského loajalistu. A to jsem učinil. Takových jsou stovky, možná tisíce, kteří nesouhlasí s válkou a hledají útočiště na britské půdě. Můj případ tedy není nic neobvyklého. Brand by možná proti tomuhle drobnému detailu protestoval. Pohrdá vámi, Brity, po tom, co vaše vláda způsobila jeho zasilatelské firmě v Bostonu. Ale já přece obětuji jeho pověst v dobrém úmyslu.”

„Ale… když budete odhalen, pověsí vás. Přinejlepším vás uvrhnou do žaláře.”

„To je velice pravděpodobné, ale nemám v úmyslu nechat se odhalit.” Pobavený úsměv odkryl jeho bílé zuby nicméně Aurora jeho pobavení nedokázala sdílet. Jeho přezíravost v ní znovu vyvolala hněv.

„Snad nepočítáte s tím, že zůstanete v Anglii, Nicholasi. Cožpak to nechápete? Zabijí vás.”

„Není zase tak snadné mě zabít, anděli. Tohle nebylo poprvé, kdy jsem o chlup unikl smrti.”

Uměla si docela dobře představit, že už nejednou hleděl smrti do tváře, a bezpochyby mu to činilo jisté potěšení. Jeho lehkomyslnost ji přiváděla k šílenství stejně tak jako jeho drzá odvaha. Dovolil si dokonce přijít na ples v přestrojení za kapitána Sabera, co považovala za naprosto nepochopitelné.

Aurora na něj zírala napůl v hněvu, napůl zděšeně. Zbavený svého uhlazeného zevnějšku, oblečený do pirátského úboru plně zapadl do své role vyzyvatele osudu, který se klidné směje smrti do očí. Aurora se otřásla při představě, co by se stalo, kdyby byl odhalen.

„Myslim to vážně. Nemůžete tu zůstat,” naléhala prosebně.

„Já také. A rozhodně nemohu odjet teď, když jsem vážil celou tu cestu, jen abych vás spatřil.”

„Dobře, viděl jste mě, tak můžete jet.”

„Ale máme problém, který musíme vyřešit, drahoušku.”

„Problém?”

Upřel na ni pevný pohled. „Co uděláme s naším manželstvím.”

Manželství. Zvedl se v ní nečekaný nápor paniky. Byla přemožena radostí nad tím, že je Nicholas naživu, ale vědomí, že má manžela, ji už takovou radostí nenaplňovalo. Jeho přítomnost

všechno strašně zamotala – obzvlášť když se nemohl ukazovat na veřejnosti, aniž by riskoval prozrazení. Manželství s ním by obrátilo celý její život hlavou vzhůru, ohrozilo by těžce získanou samostatnost, narušilo klid, který konečně našla. Jeho blízkost v ní okamžitě vyvolala zmatek…

Právě v té chvíli zaslechli v hale smích a kolem dveří do knihovny přecházel nějaký pár. Aurora ztuhla ve smrtelném strachu, že Nicholase poznají.

„Musíte jít,” šeptala naléhavě, když smějící se pár zmizel.

„Někdo by vás tu mohl najít. Mohli by nás vidět spolu a domyslet si, kdo jste.”

„Říkal jsem vám, že mi nevadí, když mě někdo uvidí.”

„Ale mně to vadí.”

„To je docela zřejmé, zlatíčko.”

„Nicholasi… !” zvolala, protože ztrácela trpělivost.

„Možná že máte pravdu. Ples není vhodné místo k řešení našich problémů. Ale musíme spolu mluvit.”

„Ano, samozřejmě, ale ne teď.”

„Dobře, tedy později.” Pozvedl její ruku k ústům a vdechl na ni lehký polibek. „Vyhledám vás po plese.”

Nervózně se mu vytrhla, ale on vztáhl ruku a dotkl se její tváře. Pocítila stejné vzrušení, které v ní jeho doteky vždycky vyvolávaly. V pohledu jeho tmavých očí mohla číst, že si uvědomuje, jak na ni působí.

Sledovala, jak si znovu nasazuje pásku na oko a mění se ve šviháckého bukanýra. Ve dveřích se k ní ještě jednou ohlédl a potom opustil místnost.

Aurora zůstala na pohovce, stále ještě přemožena pocity z jeho návratu, zmatena z toho, jak se její život zase obrací.

Její manžel „na jednu noc” byl najednou tady a ona neměla nejmenší potuchy, jak sa zachovat.

8

Jeho polibek, i to neinepatrnjjší polaskání mě zbavovalo dechu, rozechvívalo mě.

Nicholas se usadil v uzavřeném kočáře a tvář se mu zachmuřila. Manželka. To nebylo slovo, které by se k němu hodilo. Unikl oprátce jen proto, aby se ocitl v poutech manželských.

A zřejmě nebyl sám, komu to bylo proti mysli. Lady Aurora nevypadala nijak nadšeně, když měla přiznat právoplatnost jejich svazku, uzavřeného za tak zoufalých podmínek. Jeho návrat ji šokoval, ale mnohem víc ji zřejmě vyvedlo z míry pomyšlení, že by k němu měla být připoutána do konce života.

Jemu to také nevyhovovalo.

Upřímně řečeno, byl v pokušení si tuhle životní komplikaci nepřipouštět. Mohl klidně zůstat v Americe a vyhýbat se řešení této otázky po celé roky. Ale svědomí mu to nedovolilo. Už příliš dlouho zanedbával odpovědnost vůči rodině. Už bylo na čase, aby se ujal svých povinností a neupřednostňoval osobní zájmy.

A smysl pro čest mu nedovoloval zapřít existenci manželky… ani to, co Auroře dlužil.

Byla to její zásluha, že je ještě naživu. Umožnila, mu splnit otcovo přání, které pro něj znamenalo víc než otázka vlastního života či smrti. A ona dostála svým slibům ohledně Raven. Přesvědčil se na vlastní oči, že ji úspěšně uvedla do společnosti, a zdálo se, že je Raven se svým současným životem spokojená, navzdory původně odmítavému chování příbuzných. Dozvěděl se od ní, že jí Aurora nejen učinila život snesitelným, ale stala se její drahou přítelkyní.

Nemohl zapomenout na oběť, kterou Aurora podstoupila, nebo předstírat, že k ní nikdy nedošlo. Nebylo by to k ní fér k nikomu z nich bylo by to jako sedět na soudku s prachem, který by mohl v budoucnu kdykoli explodovat.

Byli stále oddáni. Nezáleželo na tom, jaké okolnosti ho přinutily svazek uzavřít. Manželský slib, který si vyměnili, byl opravdový. A stejně tak noc vášně, kterou spolu prožili. Vzpomínky na ni ho nemilosrdně pronásledovaly.

Na chvilku přivřel oči. Během uplynulých měsíců měl spoustu času si namluvit, že zlatovlasá Siréna, kterou si tak živě vybavoval, byla jen výplodem jeho fantazie. Že pouto, kterým se k

ní cítil vázán, bylo vyvoláno jen zoufalou touhou po blízkosti kohokoli. Že jiná žena v něm nemohla vyvolat tolik touhy jako obraz Aurory Demmingové, vytvořený v jeho mysli.

Ale dnes v noci se přesvědčilo tom, že se mýlil. Byla stejně nádherná jako v jeho představách a přitahovala ho stejnou silou. Když ji opět spatřil, bylo to jako rána pěstí do žaludku.

Pokušení, které v něm vyvolávala, bylo opravdové, pokud mohl soudit z jejich setkání. I pouhý dotek mu způsobil okamžitou erekci, vybavil si divokou vášeň jejího těla, které kdysi cítil pod sebou…

Nicholas zaťal zuby a snažil se potlačit své choutky. Neočekával, že se bude lady Aurora stavět tak negativně k jejich manželství. Zdálo se, že pokud by k ní chtěl přistupovat jako manžel, Aurora by se bránila. Dokud si všechno mezi sebou nevyjasní, nemá právo se vnucovat do jejího lože. Nemá ani právo se jí dotýkat.

Navzdory všeobecnému veselí se Aurora po zbytek večera už nedokázala bavit. Byla zmatená a nejistá a cítila na sobě hroznou tíži. Nicholas řekl, že ji po plese vyhledá, ale ona se zatím nevzpamatovala ze šoku, který jí způsobil svým zjevením, a rozhodně nebyla připravena na nějakou rozumnou diskusi. Doufala, že se jí podaří rozhovor oddálit, dokud nebude schopná trochu rozumně uvažovat.

Chtěla odejít, a tak vyhledala Raven, aby se s ní rozloučila. Nedostalo se jim však možnosti promluvit si v soukromí o Nicholasově zázračném zmrtvýchvstání. Sotva, si stačily domluvit setkání při obvyklé ranní projížďce na koni, a už si Raven odváděl další dychtivý tanečník.

Shodou okolností narazila Aurora na lorda Cluneho právě ve chvíli, kdy sestupovala po hlavním schodišti. Když jí nabídl doprovod, zdvořile ho odmítla. „Nemusíte se obtěžovat, můj pane.”

„Doprovodit tak krásnou dámu není obtěžování.”

Aurora věděla, že by měla odmítnout jeho obvyklé dvoření, ale byla tak vyvedená z míry, že nedokázala ani odpovědět.

Ulice byla přeplněná spoustou kočárů, ale sluhové se mohli přetrhnout, aby spinili lordův pokyn, a tak Aurořin kočár předjel téměř okamžitě.

„Zítra ráno jsem bohužel zadaný,” řekl Clune, když jí pomáhal do kočáru, „ale doufám, že vás někdy potkám při vaší ranní projížďce v parku.”

„Ale jistě, lorde Clune,” odpověděla Aurora, jen aby se ho zbavila.

„Sladké sny, má drahá.”

Sotva mohla vyslechnout jeho zdvořilé loučení, protože jakmile se zavřely dveře, popadla ji silná ruka a stáhla ji na sedadlo.

Aurora potlačila výkřik a srdce jí uvízlo v hrdle. V přítmí kočáru rozeznala postavu sedící vedle ní. Nicholas.

Jen tiše zírala, zatímco se kočár dával do pohybu. Nebyl to sen. Byl to opravdu muž, za kterého se provdala, a jeho blízkost v ní vzbuzovala pocity, které působily stejně mocně jako před čtyřmi měsíci.

Jeho hlas však náhle postrádal tu vřelou srdečnost, s jakou s ní mluvil předtím. „Můžete mi vysvětlit, o co tady jde?”

“Co tím myslíte?” otázala se Aurora udiveně.

„Cluneho svádění.”

„On mě nesvádí.”

Nicholas se k ní naklonil a strhl jí masku, aby jí viděl do obličeje. „Myslíte, že vám budu věřit, že o vás nemá zájem?”

Aurora byla zaskočena jeho způsoby a hleděla na něj s obavami.

„Byl prostě tak laskav, že mě doprovodil ke kočáru.”

„A vy jste mu prostě jen vděčná za jeho laskavost.” V hlase mu zazníval ostrý hněvivý tón. „Zapomněla jste snad, že jsem váš manžel, Auroro?”

„Nikdy jsem na vás nezapomněla,” odpověděla upřímně.

„Ne? Nevypadáte zrovna jako truchlící vdova. Čtyři měsíce po mé předpokládané smrti se moje milá vdovička veselí na maškarním plese a dává si schůzku s tím nejvyhlášenějším sukničkářem.”

Aurořin zmatek se změnil v podráždění. „Co se týče kritiky mého chování, užila jsem si jí dost od svého otce, Nicholasi. Myslím, že si to můžete ušetřit.”

„V tomto případě je ale kritika na místě.”

,,Ujišfuji vás,” odpověděla, „že až do dnešního dne jsem nezavdala jedinou příčinu k pohoršení. Na dnešní ples jsem přišla jen kvůli Raven, protože mě o to prosila… Ale nechápu, proč bych se vám měla omlouvat.”

Chvíli bylo ticho. Aurora cítila Nicholasův zkoumavý pohled.

„Takže jste Cluneho nijak nepovzbuzovala?” Jeho hlas bylo poznání vlídnější.

„Ani v nejmenším. Není mezi námi nic takového, co se snažíte

naznačit. Je to pouze můj známý. A je jedním z mála, kdo mě nikdy neodsuzoval za mou neuváženou svatbu.”

Tentokrát se Nicholas odmlčel na delší dobu. „Byly ty uplynulé měsíce pro vás hodně těžké?”

„Dalo by se to tak říct,” odpověděla Aurora s náznakem cynismu. „Nejen proto, že jsem si vzala zločince. Můj otec taky pěkně vyváděl…” Raději se odmlčela, nechtěla si otcovo řádění znovu připomínat. „Abych to zkrátila, výsledkem je, že v některých slušných kruzích již nejsem přijímána.”

„Lituji, že kvůli mně trpíte,” řekl nakonec Nicholas.

Dívala se na něj. Oči již přivykly šeru kočáru a v měsíčním světle, pronikajícím okénkem dovnitř, mohla rozeznat jeho pohledné rysy. Nebyl jen výplodem její zjitřené představivosti. Byl to tentýž živelný muž, kterého si uchovávala ve vzpomínkách, totéž svalnaté mužné tělo, tatáž ostře řezaná tvář s bezednýma očima a citlivými ústy… Zarazila se.

„Ale abych pravdu řekla, všechno nebylo tak hrozné,” řekla.

„Váš bratranec Wycliff mi opravdu hodně pomohl, vzal mě pod svou ochranu a zaštítil mě svým jménem a postavením. A uspořádal finanční záležitosti do písmene tak, jak jste ho v dopise žádal. A byl jste ke mně víc než štedrý, Nicholasi. Umožnil jste mi koupit si vlastní dům v Londýně.”

Hleděl jí upřeně do očí. ,,Ale přesto litujete svého rozhodnutí, že jste se stala mou ženou.”

„Ne.” Potřásla hlavou. „Nelituji. Zachránil jste mě před nesnesitelným manželstvím a poskytl mi nezávislost na otci. Jenže… žádný z nás nepočítal s tím, že by náš svazek měl trvat dlouho. Mysleli jsme, že to skončí, až… až…”

„Až zemřu. To ale nemění nic na tom, že naše manželství právně existuje.”

Ustaraně svraštila obočí. „Nevím, jak bychom mohli žít jako manželé, i kdybychom chtěli. Nemůžete přece riskovat odhalení. Kdybyste vystoupil jako můj manžel, určitě by vás okamžitě uvěznili, neli popravili.”

„Už jsem vám říkal, že se nemíním nechat odhalit. Budu používat totožnost bratránka Brandona.”

„Vaše přestrojení je i přesto dost chatrné. I přes tu změnu barvy vlasů není těžké vás poznat.”

„To si nemyslím. V poslední době jsem v Anglii nestrávil mnoho času. Před třemi lety jsem tu nějakou dobu pobýval, ale moje poslední návštěva byla jen krátká.”

„Clune si na vás pamatuje velmi dobře. Zrovna dnes večer vzpomínal na příběhy z vaší divoké minulosti. A je to velmi chytrý muž, i když se tváří jako ignorant.”

Nicholas mlčela Aurora si prohlížela jeho pirátský úbor. Měl teď přes sebe přehozenou černou pláštěnku s kapucí, u krku těsně utaženou, ale bylo vidět, jak se mu u pasu zlověstně blýská meč.

„Jak si můžete myslet, že utajíte svou totožnost, když se budete chovat tak lehkovážně jako dnes? To je přece vrchol drzosti, objevit se tu jako pirát.”

Ve tmě mu blýskly zuby v úsměvu. „Považoval jsem to za dobrý nápad.”

Aurora těžce vzdychla nad jeho lehkomyslností. „Nesmí vás se mnou nikdo spatřit, Nicholasi. Nedokázala bych vysvětlit vaši přítomnost.”

„Ale ano. Prostě řeknete, že jsem bratranec vašeho bývalého manžela. Jako blízcí příbuzní se můžeme bez obav stýkat, nikomu to nebude připadat podezřelé.”

„Myslím, že si neuvědomujete jednu důležitou okolnost.”

„A to je?”

„Vaše sestra. Když si vymýšlíte takové krkolomné uspořádání, měl byste přitom myslet na ni. Jestliže bude odhalena pravda a pověsí vás, potom já, jako vaše žena, budu okamžitě vyvržena ze společnosti. Raven, moje schovanka, ponese tytéž následky. Nechcete přece ohrozit její šanci na dobrou partii.”

„Ne. To je to poslední, co bych chtěl po všech těch potížích, které jsem musel překonat.”

Chvíli ho zamyšleně pozorovala. „Jste si jistý, že mě chcete za ženu?”

Z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst. „Nemyslím, že mám nějakou volbu.”

Překvapilo ji, že rezignoval. Očekávala, že se bude snažit najít cestu ven z toho podivného svazku přinejmenším stejně horlivě jako ona.

„Nicholasi,” začala Aurora pomalu a doufala, že ho přiměje k přemýšlení, „měl byste být rozumný. Je spousta důvodů předpokládat, že naše manželství nemůže fungovat. Vy jste Američan, já Angličanka naše země spolu válčí. Vy jste dobrodruh, který vyhledává nebezpečí, zatímco já… tedy já nemám ani v nejmenším pro dobrodružství pochopení a naprosto odmítám

násilí. A navíc, ne… nemilujeme se navzájem.”

Zaváhala, když měla vyslovit poslední důvod. Ať už k Nicholasi Sabinovi cítila cokoli, rozhodně to nebyla láska. ,,Já vás nemiluju tedy o nic víc než vy mě. Vzal jste si mě, jen abyste zachránil svou sestru. Manželství by mělo být založeno na lásce a oddanosti, ne jako klíč k řešení bezvýchodné situace.”

Když pronesla slovo láska, ztuhly mu na okamžik rysy. Ale potom se uvolnil, pohodlně se opřel do sedadla, zkřížil ruce na prsou a natáhl své dlouhé nohy. „Ne, mezi námi není láska,” připustil.

Aurora sebou neočekávaně cukla, když tak rychle souhlasil. Bylo absurdní cítit se dotčena, že k ní nechová žádnou lásku. Zkažený dobrodruh, jako je Nicholas Sabine, neobětuje své srdce žádné ženě, obzvlášť ne té, ke které byl připoután okolnostmi.

„Tak vidíte,” pokračovala. „Není důvod, proč bychom měli zůstávat spolu. Přijměte prostou skutečnost, že nechci být vaší ženou. A vy ve skutečnosti nechcete být mým manželem.”

„Je tu jen jeden problém,” řekl Nicholas pomalu a upřeněji pozoroval. „Zrušení našeho manželství není možné, protože jsme spolu strávili vášnivou noc.”

Žhavá vzpomínka jí zaplavila nitro a náhle si uvědomila jeho blízkost desetkrát silněji. Jeho stehno se téměř dotýkalo jejího, cítila žár, vycházející z jeho těla.

Také určitě vzpomínal na onu noc, protože pohledem přejížděl po jejím těle, jako by ji chtěl svléknout. Cítila, jak se na chvíli zastavil na jejích ňadrech, pak na bocích, jako by si představoval, co se nachází pod látkou šatů.

Aurora se začervenala, vyvedená z míry důvěrností jeho pohledu a silou pocitů, které vzpomínky vyvolaly… Nicholas, který si našel místo mezi jejími stehny, pomalu se jí zmocnil… Až se zalkla, když pocítila šíp rozkoše, zabodávající se jí do těla.

Upíral teď pohled na její bříško. „Předpokládám, že naše spojení zůstalo bez následků.”

„Ano,” odpověděla a ucítila ostré bodnutí ze zklamání, že nenosí pod srdcem jeho dítě. Ale neměla by toho vůbec litovat. Kdyby byla v jiném stavu, bylo by mnohem těžší přesvědčit Nicholase, aby ji osvobodil z manželského svazku.

„Takže…,” řekl rozvážně, když se odmlčela, „vy navrhujete, abychom jednoduše ignorovali fakt, že mezi námi existuje právní svazek? Že budeme žít odděleně a předstírat, že ve skutečnosti nejsme manželé?”

„Tedy…, takhle nějak si to představuji. Bude to pro nás oba

mnohem přijatelnější.”

„Myslím, že zapomínáte ještě na něco, má Siréno,” řekl jemně.

„A na co?” otázala se zvědavě.

Místo odpovědi vztáhl ruku a vklouzl jí prsty do zátylku. Potom ji pomalu začal přitahovat k sobě, až se jejich ústa téměř dotýkala. „Na tohle…,” zamumlal a přitiskl se k jejím ústům.

Jeho fascinující polibek jí vyrazil dech a projel celým nitrem. Bylo to tak důvěrné a erotické, vzrušující a vyvolávající hlad po laskání, o kterém se domnívala, že už nikdy nezažije. Měla pocit, že pod ním roztává…

Když nakonec přestal, bylo to jen proto, aby přesunul ústa k jejímu oušku. „Naše spojení nebylo z lásky,” šeptal drsně, „ale přitažlivost našich těl je opravdová. Cítíte tentýž oheň jako já, drahoušku. Jak máme předstírat, že neexistuje?”

Zmatená a omráčená jeho naléhavým polibkem se Aurora nad sebou snažila získat vládu. Dlaněmi se opírala o jeho širokou hruď, jako by měla upadnout…, a najednou kočár zpomalil a zastavil. Dobrý bože…

Zachvátil ji zmatek, když si uvědomila, že se ocitli před jejím novým domovem. Každým okamžikem otevře kočí dveře kočáru, aby jí pomohl vystoupit.

Vzepřela se a v panice se od Nicholase odtrhla. „Takhle nás nikdo nesmí vidět…”

Když sáhla po klice, Nicholas ji chytil za zápěstí.

„Nechte mě jít!” zašeptala zoufale.

„Pro tentokrát ano, Auroro, ale naše diskuse zdaleka ještě neskončila.”

Neodpověděla a místo toho pospíchala z kočáru, než sluha zaznamená přítomnost krásného piráta, který byl ještě ke všemu jejím manželem.

Komorná pomohla Auroře přichystat se na lůžko. Bylo již po půlnoci, když Nell odešla, ale Aurora byla příliš rozrušená, než aby mohla usnout. Ležela ve tmě a hleděla na hedvábná nebesa nad hlavou, plnou vzpomínek na Nicholase. Na rtech stále cítila jeho polibek a při vzpomínce na něj ji poléval ruměnec.

Jak je možné, aby na ni měl tak zničující účinek? Kde bere tu moc? Jeho pouhá blízkost jí bere dech a burcuje všechny smysly. I ten nejmenší dotek ji vzrušuje a připomíná jí vše pohlcující vášeň jejich svatební noci…, tutéž vášeň, která piní stránky jí svěřeného deníku.

Aurora zaklela, převalila se na lůžku a odhodila přikrývky. V

ložnici bylo nesnesitelně horko, i když byla okna otevřená dokořán. Aurora přímo žhnula.

Cítíte tentýž oheň jako já, drahoušku. Skutečně cítila oheň, který na ni tak lehce přenášel. Opouštěla kočár ve zběsilé panice nejen ze strachu, že bude odhalen, ale i z toho, jakou mocí na ni Nicholas působí. Nechala ho tam napospas…

Náhle ji přepadl strach. Vždyť ji ani nenapadlo se zeptat, jestli má kam jít. Jeho bratranec Wycliff je v cizině, a na koho jiného by se mohl obrátit… Ale což, je to dobrodruh a neohrožený a zkušený cestovatel. Určitě je zvyklý postarat se sám o sebe. Ona přece za něj nenese odpovědnost, i když je to její manžel.

Manžel. Aurora zabořila tvář do polštáře. Má vůbec právo ho odmítnout? Jejich sňatek je přece právoplatný.

Pro smilování boží, co si má počít? Teď když věděla, že mu bezprostředně nehrozí oprátka, neviděla důvod, proč by s ním měla žít v manželství.

Ta vyhlídka ji děsila. Vůbec nepochybovala o tom, že by rázem narušil klid a rovnováhu, které právě dosáhla. Už dnešní večer přinesl mnohem víc vzrušivých emocí, než zažila za poslední měsíc – zděšení, strach, nechuti, zklamání, mrzutost, vztek, radost…

Náhle v tom měla jasno. Její radost ze setkání s Nicholasem nebyla ničím jiným než radostí nad ušetřeným lidským životem. Byla prostě ráda, že je naživu. Ale současně ji mrzelo, jak na ni zapůsobil. Vyburcoval jí nervy k prasknutí pouhou dominantní přítomností. Nedokázala s ním vést ani ten nejjednodušší rozhovor, aby při něm zůstala v klidu.

Nemusí přece celý život snášet takový nápor na city, vždyť ke sňatku nedošlo z její vůle. Z logického hlediska je právo na její straně, protože společný život nebyl součástí jejich dohody.

Nechtěla trávit život s mužem, kterého nemiluje. S mužem, jehož život visí neustále na vlásku. Nicholas si nepřipouští nebezpečí pramenící z jeho odhalení, a to ji velice rozčilovalo, protože to bylo nebezpečí velmi reálné. Pobyt v Anglii znamenal nepředstavitelné riziko.

Nechtěla žít v neustálém strachu, že jí ho někdo vezme. Už ztratila Geoffreyho – a dokonce už jednou ztratila Nicholase. Nechce tím zoufalstvím procházet znovu.

Ne, neměl by být jejím manželem. Musí ho přesvědčit o svých důvodech.

Nicholas si prohlížel svou spící ženu ve třpytivém světle měsíce,

které ještě zdůrazňovalo její půvab.

Bylo nebezpečné být s ní sám v ložnici, ale nedokázal tomu odolat. Zkušenost s prací v ráhnoví lodi mu přišla vhod, když se po větvích dubu šplhal do jejího pokoje.

Stál nad svou dřímající ženou a plnými doušky pil její krásu slonovinově bílou plet, jemně vykroužené obočí, plné rty, nyní mírně pootevřené. Jasné modré oči teď byly ukryty za víčky, ale rozpuštěné vlasy zářily v měsíčním svitu jako stříbrná záplava.

Moje žena. Jak nezvyklé bylo to pomyšlení. V minulosti vůbec neuvažoval o tom, že by se usadil. Neklidný život mu myšlenku na ženu, rodinu a vlastní domov vůbec nedovoloval. Nicholas vždycky toužil po svobodě, žíznil po dobrodružství, nebezpečí a vzrušení mu nahrazovalo milenku. Nikdy si nepřál nic jiného dokud nepotkal Auroru.

Co na ní bylo tak zvláštního? Na svých cestách se setkal s bezpočtem krásných žen v rozmařilém prostopášném království Evropy, exotických zemích Afriky i tajemné říši Východu. Ale žádná mu ještě nerozbouřila smysly tak, jak se to podařilo téhle ženě během noci, která je spojila manželstvím. Už měsíce ho pronásledovala ve snech, tak žádoucí a podmanivá jako dosud žádná.

Vztáhl ruku po prameni zlatých vlasů, ležících na polštáři, a nechal ho protéci mezi prsty. Aurora byla patřičně vychovaná, vážná a uzavřená. Ale jemu se podařilo zahlédnout záblesk omračující vášně, skryté pod vrstvami rezervovanosti, a neskonale toužil ten zážitek zopakovat.

Pomalu a lehce ji začal vískat ve vlasech. Vzpomínal na chuť jejích úst, hebkost její kůže, každý záhyb a klenutí jejího těla. Znovu cítil, jak vniká do jejího žhavého lůna…

Náhlá a neodbytná touha mu zaplavila tělo s překvapivou intenzitou. Touha, kterou patrně nebude moci naplnit.

Přinutil se ovládnout. Odtáhl ruku, aby ji neprobudil. Neměl by Auroře odporovat. Vždyť se k sobě opravdu vůbec nehodí. A pro něj je bezesporu nebezpečné zůstávat v Anglii. Oba budou určitě štastnejší, když prostě zmizí z jejího života.

Ale i když naslouchal jejím argumentům se vší vážností, žádný ho nepřesvědčil, že bude správné zpřetrhat jejich manželská pouta.

Za prvé, Aurora si neuvědomila, jak těžké je ukončit naplněný manželský svazek. A za druhé… Ten druhý důvod byl pro něj nejdůležitější. Slib, který dal svému otci, byl závazek, který ho nutil zůstat v manželství. Přísahal, že se přestane zříkat odpovědnosti, že založí rodinu a postará se o dědice.

A když měl být zcela upřímný, jestliže už se má k někomu

připoutat, pak Aurora je nejpřijatelnější kandidátkou. Fyzická přitažlivost, která mezi nimi existovala, může poskytnout dobrý základ pro manželský vztah. A jen proto, že bude ženatý, se přece nemusí vzdávat svého předešlého způsobu života a nechat si vzít svobodu úplně.

Ne, on už se v duchu smířil s tím, že je ženatý. Měl celé čtyři měsíce na to, aby té nezvyklé skutečnosti přivykl, zatímco ona na to měla sotva pár hodin. Když jí dá dostatek času, Aurora určitě změní názor.

Opatrně, aby neprobudil spící krásku, svlékl se do kamaší a potom se natáhl na lůžko vedle ní.

Nebyl si jistý, jestli to důvěrné pouto, které je spojilo oné noci, bylo jen zoufalým přeludem vězňovy fantazie, nebo jestli znamenalo něco hlubšího. Ale co na tom záleží. A nezáleží ani na tom, že bude obtížné přesvědčit Auroru, aby ho přijala za manžela.

Přijel do Anglie uplatnit svá práva na manželství a neodjede, dokud svůj cíl nesplní.

9

Jeho ruce na mém těle dokázaly kouzlit, byly laskající i žádostivé a vyvolávaly hluboko v mém nitru šílenou touhu.

Jestliže tohle byl jenom sen, pak se nikdy nechtěla probudit. Ten příjemný pocit byl tak opravdový… Spočívala zadečkem v teplé kolébce jeho klína… přes jemné plátno nočního úboru cítila žár a vzrušení jeho těla. Rukou jí vklouzl pod živůtek a dráždivě jí hnětl ňadra, která se dmula a nabízela k dalšímu hlazení.

Aurora zasténala, ale on neúnavně pokračoval v laskání a dlaní přejížděl po citlivých hrotech ňader. Když se instinktivně prohnula a lačně se ňadry tiskla k jeho dlani, uchopil prsty jednu z bradavek a jemně ji stiskl. Ňadra jí ztuhla v bolestivé rozkoši a mezi stehny ucítila vlnu vzrušení.

Celá se rozechvěla touhou, když pokračoval v mučivém dráždění naběhlých ňader, a ona se k němu přitiskla ve snaze ulevit vzrůstajícímu tlaku.

Jako by věděl, co potřebuje, vytáhl ruku zpod jejího živůtku a přesunul ji níže, pohladil bříško a povytáhl lem jejího nočního úboru. Na tváři ucítila jeho horký dech a zaslechla, jak šeptá povzbuzující slovíčka. Vklouzl jí pevnou teplou dlaní mezi stehna

a vystupňoval její vzrušení.

Když si prsty našly cestičku mezi kudrnatým pokryvem jejího lůna a vklouzly dovnitř, Aurora zalapala po dechu. Jeho prsty se pohybovaly s šokující důvěrností, odkrývaly vchod do samého nitra jejího ženství. Cítila, jak vlhne, když zkušenými prsty vyhledal nejcitlivější hrbolek uprostřed a s mučivou neústupností ho dráždil. Zmítala se jako zchvácená horečkou a výkřik, který jí unikl, svědčil o vrcholném vzrušení.

Zoufale toužila, aby uhasil nezkrotnou žízeň jejího těla, a její boky se daly do pohybu proti jeho pevnému klínu.

Slyšela jeho vzrušený šepot, vyzývající ji, aby se oddala slasti.

Svíjela se na samém prahu vyvrcholení, a když jí vklouzl prsty dovnitř, svaly její komůrky se kolem nich pevně sevřely. Zrychlila tempo svých boků, protože její touha už se nedala ovládat, narážela na jeho ruku v nespoutaném pulzujícím orgasmu.

Vzbudily ji její vlastní vzlyky. Rozechvělá prožitým vzrušením zůstala nehybně ležet a snažila se zklidnit dech. Chvíli si nedokázala vybavit, kde vlastně je. Pomalu si začala uvědomovat, že je ve své ložnici, že staženými závěsy proniká dovnitř jitřní jas a že teplo, které cítí na zádech, se jí nezdá… že je reálné a velmi mužské, stejně tak jako mazlivé doteky rtů, které pocítila na zátylku.

Nicholas. Úplně ztuhla. Svalnaté předloktí jí spočívalo na těle, dlaň uvízla mezi jejími stehny a jeho ztopořené mužství ji tlačilo do zadečku.

Dobrý bože, to nebyl sen! Ležel s ní v posteli, jako by to bylo samozřejmé. Vkradl se k ní, když spala, a drze ji zneužil, přivedl ji do extáze…

Tváře jí plály pokořením, zatímco se snažila nabýt vlády nad svými smysly. Téměř vyskočila z postele a otočila se tváří k němu. Nicholas ležel na pokrývce a na sobě měl jen kamaše, nic jiného.

Zbývající oblečení bylo přehozené přes židli a na podlaze stály

jeho jezdecké boty. Havraní vlasy byly spánkem pocuchané a počínající strniště vousů mu dodávalo pirátského vzhledu. Mnohem víc ji vyváděl z míry jeho pohled, upírající se na její částečně odhalená, prožitým vzrušením naběhlá ňadra.

S přidušenou kletbou si Aurora upravila živůtek a rychle zapínala knoflíčky, podrážděná nejen drzostí, s jakou se k ní choval, ale i svou vlastní smyslnou reakcí.

„Jak jste se dostal dovnitř?” vyzvídala. Nebyla si jistá, co ji zlobí víc, jestli to, jak ji dábelsky svedl, či jak mu podlehla. Měla v úmyslu se při příštím setkání chovat chladně a odmítavě, ovládat své reakce, a on ji takhle snadno vyvedl z rovnováhy a uvrhl ji do zmatku.

Nicholas se nevzrušeně podepřel na lokti a ukázal k otevřenému oknu. „Pobýval jsem na plachetnicích svého otce už od deseti let a naučil jsem se šplhat v ráhnoví jako opice. Vylézt na strom je pro mě hračka.”

Aurora pohlédla k oknu a rozhněvaně pokynula hlavou. „V tom případě můžete stejnou cestou odejít.”

Když se neměl k odchodu, popadla župan, který ležel v nohách postele, oblékla si ho a zapnula si knoflíčky až vysoko ke krku.

„Nemohu uvěřit vaší opovážlivosti, přijdete sem a…”

Odmlčela se, protože přece nemohla mluvit o tom, jak ve spánku podlehla jeho laskání, jak v ní vyvolal vášeň zcela proti její vůli. Bylo to neslušné, zneužít ji ve chvíli, kdy se nemohla vědomě bránit. Nenáviděla takový pocit bezmoci…

Aurora odhodlaně vystrčila bradu ve snaze dodat důrazu svým námitkám. „Vytváříte si nepříjemný zvyk,” pravila odměřeně,

„nečekaně se zjevovat v mé blízkosti a děsit mě k smrti.”

Místo odpovědi se Nicholas posadil, natřásl polštáře a opřel je o čelo postele. Potom se v nich pohodlně uvelebil. „Když jste vystupovala z kočáru, zapomněla jste tam svou masku. Tak jsem myslel, že bych vám ji měl vrátit. Jako Popelčin střevíček.”

Aurora se nedokázala ubránit obdivnému pohledu na jeho bronzově hnědé svalnaté tělo a široká obnažená ramena. Vzteky zaťala zuby nad tím, jak jí jeho tělesná krása bere dech. A jeho vědoucí pohled ji dráždil ještě více. Věděl přesně, jak na ni jeho nahota působí.

Jediné, o co se mohla pokusit, byl chladný tón. „To vás sotva ospravdelňuje vniknout do mé ložnice, jako byste byl zloděj. Zdá se, že jste rozhodnutý za každou cenu způsobit skandál…”

„Jsem pouze rozhodnutý promluvit si s vámi, lásko. Ještě jsme neskončili náš rozhovor ohledně budoucího uspořádání.”

„Dobře, ale moje ložnice není pro takový rozhovor vhodným místem.”

„Nejsem si jistý, jestli s vámi mohu souhlasit,” namítl mazlivým hlasem. „Nedokážu si představit mnoho míst, která by byla příjemnější než vaše ložnice.”

„Nicholasi, musíte odejít. Teď hned! Než budu nucena vás vyhodit.”

Zatvářil se zamyšleně. „Musím přiznat, že jsem od své manželky

očekával mnohem srdečnější přijetí. Naše svatební noc byla daleko vřelejší.”

,,O svatební noci jsem se domnívala, že zemřete. Oba jsme si to mysleli.”

„Nemůžete popřít ten oheň, který nás oba oné noci zachvátil.”

„Mohu!” vykřikla Aurora a zoufale se snažila ovládnout.

,,jestli jsme vůbec něco cítili, byla to jen iluze… kterou v nás vyvolalo zoufalství situace.”

„Ne,” řekl Nicholas pomalu. „Bylo to opravdové, drahoušku. Nebylo to jen v mých představách. A vy jste stále ta vnímavá a citlivá žena, jakou si vás pamatuji z oné noci. Teď už jsem si tím úplně jistý.”

Při pomyšlení na to, jak reagovala na jeho laskání před několika málo okamžiky, ji zaplavil ruměnec.

Jejich rozepře by pokračovala ještě dlouho, kdyby se neozvalo zaklepání na dveře. Aurora ztuhla a v hrůze pozorovala, jak se dveře ložnice pomalu otevírají.

Třemi dlouhými kroky se ocitla u nich a zavřela je.

„My lady,” ozval se ženský hlas. „Přinesla jsem vám ranní kakao.”

„Moment,” odpověděla Aurora bez sebe zmatkem, co si počít. Jestli tu komorná najde Nicholase, bude její pověst nenávratně zničena.

Otočila se a rychlostí blesku se vrátila k lůžku, aby zatáhla závěsy a schovala tak Nicholase za slonovinově bílým brokátem. Když se vracela ke dveřím, slyšela, jak se přidušeně směje, a téměř skřípala zuby nad jeho nemístným veselím. Jak jen ji mohl přivést do tak nebezpečné situace a ještě se tomu smát?

Otevřela a nechala dívku vstoupit. Srdce jí divoce bušilo a snažila se odvrátit zrak od závěsů kolem lůžka, když dívka pokládala podnos se snídaní na noční stolek.

„Děkuji, Molly. Můžete jít.”

„Ano, madam.”

Dívka se uklonila, opustila ložnici a Aurora za ní rázně zavřela dveře.

„Už je vzduch čistý?” zeptal se Nicholas se zadržovaným smíchem.

„Mluvte potichu,” vyžadovala rozčileným šepotem. „Nebo vás uslyší služebnictvo.” Roztáhla závěsy a spatřila, jak se pohodlně rozvaluje na lůžku a v očích mu pobaveně jiskří. Jeho troufalost ji bezmezně dráždila.

„Auroro, nemusíte se ničeho obávat.”

„To se vám lehce říká. Vaše pověst neutrpí, když ve vaší posteli bude spatřen cizí muž.”

„Když bude v mé posteli spatřen muž, obávám se, že to mé reputaci velice ublíží. Ale je to téměř vyloučeno, protože jsem orientován výhradně na ženy.”

„Nicholasi, není čas na žerty!”

,,Ale ano. Je to skvělé, vidět vás rozzlobenou. Ale dá to práci, zbavit vás vašeho chladného královského sebeovládání.”

Aurora obrátila oči v sloup a bojovala o klid. „Mohl byste se, prosím, obléci a zmizet odsud?”

„A kam bych podle vás měl jít?”

Počkala, dokud se trochu neuklidní, a pokusila se o ledabylý tón.

„Cožpak nemáte kde bydlet?”

,,A když řeknu, že ne? Slitujete se nade mnou a necháte mě bydlet pod svou střechou?”

„Požádám komorníka, aby vám našel hotel,” řekla Aurora přísně.

,,Ach, nedělejte si s tím starosti, drahoušku.”

„Ale vážně, kde budete bydlet?”

„Zatím na lodi. Ale je to nepohodlné, přístav je příliš daleko. Mám v úmyslu najmout si pokoj v hotelu. Myslel jsem, že se nastěhuji k Wycliffovi – Brand je jeho vzdálený příbuzný –, ale Lucian je mimo město a mohlo by to vypadat podezřele.”

„To si myslím,” řekla Aurora kousavě. „Je bláznivé zůstávat v Anglii. Jde vám o život.”

Nicholas si nevnímal jejích chmurných předpovědí a rozhlížel se po místnosti. „Je to krásná ložnice – myslím, že celý dům je pěkný. Říkáte, že jste ho pořídila za peníze z naší svatební úmluvy?”

„Ano.” Tázavě na něj pohlédla. „Nechcete snad vzít své slovo zpět a zrušit celé ujednání. Nebo ano?”

„Ani v nejmenším. Zasloužíte si to za péči, kterou jste věnovala mé sestře.”

„Obávám se ale, že zničíte všechno, čeho jsme zatím s Raven dosáhly – protože z vás dostanu infarkt.”

„Ale ne, drahoušku. Jen si chci promluvit. Ještě je tu jedna maličkost, kterou musíme vyřešit.” Poklepal rukou na matraci.

„Pojďte a posadte se ke mně.”

Aurora na něj ostražitě pohlédla. „Snad si nemyslíte, že vám budu důvěřovat po tom, co jste před chvílí udělal?”

„Myslel jsem, že nechcete, aby nás zaslechli sloužící. Ale když na sebe budeme křičet přes celou místnost, tak tomu nezabráníme.” Jeho pobavený výraz popíral jakýkoli strach z toho, že

bude odhalen, a tak se Aurora raději přemohla a usedla na kraj lůžka. Paže zkřížila na prsou v žensky obranném gestu.

„Dobře tedy, můžete mluvit.”

Chvíli se rozmýšlel. „Působíte na mě dojmem, že byste nejraději zapomněla na fakt, že máte stále ještě manžela.”

„To bych opravdu ráda. Nečekala jsem, že v našem vztahu dojde k takové komplikaci, to si jistě uvědomujete.”

„Ano.”

„Splnila jsem svou část úmluvy, Nicholasi. Dobře víte, že svazek na celý život nebyl její součástí. Naše smlouva se týkala jediné noci.”

„To je pravda.”

„Mělo to být manželství přinášející výhody oběma stranám.”

,,A vám už žádné výhody nepřináší.”

„Už jsem si jista, že ani vám. Nikdy jste mě opravdu nechtěl za ženu.”

„Myslím, že byste mě dokázala přesvědčit o opaku.” Překvapeně na něj pohlédla.

„Nikdy jsme neměli čas na to, abychom se poznali,” pronášel

Nicholas pomalu. „Zjistit, zda se k sobě hodíme.”

,,Odpověď na tuto otázku je jasná. Sám dobře víte, že se k sobě nehodíme. Nikdy se mnou nemůžete být šťastný a já s vámi také ne. Nehodím se do vašeho světa – mezi piráty a dobrodruhy, na palubu válečné lodi. Takový způsob života by pro mě byl neúnosný.”

„Uvažoval jsem, že až skončí válka, tak se usadím.”

„V Americe?”

„Ano. Mým domovem je Virginie. Pořád ještě tam žije má matka a sestry.”

„Neříkejte! To znamená, že bych se musela vzdát života v Anglii a odjet do Ameriky jako vaše manželka?”

„Myslím, že musela, protože sama říkáte, že v Anglii nemohu zůstat.”

V očích se jí zračily obavy. „Tady je můj domov, Nicholasi. Nechci se vzdát jediného způsobu života, jaký jsem poznala, a žít v Americe mezi samými cizími lidmi. Válka může trvat hodně dlouho a kdo mi zaručí, že se vůbec budu moci někdy vrátit? Co když už nikdy nespatřím svou rodinu a přátele?”

„Netušil jsem, že jste tak závislá na své rodině.”

„Nejsem. Ale to je vedlejší. Nejvíc mě děsí neuspořádaný a divoký život, jaký jste vedl, to vaše věčné riskování. Nesnesla bych sedět doma a čekat, jestli se vrátíte odněkud z druhého konce světa, jestli vás ještě někdy uvidím živého. Podívejte se, v jakém nebezpečí jste teď. Jste odsouzenec a můžete být kdykoli uvězněn nebo popraven.” Potřásla hlavou. „Už jsem vás jednou oplakala. Nechci to prožívat znovu.”

Neodpovídal, jen se snažil pohlédnout jí do očí.

„Musí být nějaké řešení,” řekla nakonec Aurora. „Takové, které nás nebude nutit žít spolu jako muž a žena.”

„Vím o jediném takovém způsobu, a to je rozvod.”

Aurora cítila, jak se jí vytrácí barva z obličeje. Rozvod je ve společnosti naprosto nepřijatelný. „To by mě zničilo. Stala bych se vyvrhelem společnosti. Už bych se nikdy nemohla objevit mezi slušnými lidmi.”

„Možná,” řekl lehce, „bych mohl požádat americký soud, aby náš sňatek prohlásil za neplatný. Mohl bych tvrdit, že jsem byl ke svatbě přinucen násilím.”

„Nemůžeme se prostě rozejít a už se nikdy nesetkat?” otázala se upřímně. „Ublíží nám nějak, když budeme žít odděleně?”

Zkoumavě si ji prohlížel. „Uvědomujete si, že dokud jsme spolu oddaní, ani jeden z nás nemůže uzavřít jiný svazek?”

„Netoužím po vdávání. Jednou mi to úplně stačilo.” Všimla si, jak mu vylétlo obočí vzhůru a jak zaťal zuby do rtu. „Asi si to špatně vykládáte, jen jsem chtěla říci, že už jsem prožila dost utrpení, když jsem se domnívala, že jste mrtev. A už nikdy to nechci prožít znovu. Přísahala jsem, že oželím vaši ztrátu a začnu nový život. A až dosud se mi to dařilo.”

„Mám jednu otázku,” pronesl Nicholas pomalu.

„Předpokládejme, že zůstaneme formálně oddáni. Co se stane, když se jeden z nás zamiluje do někoho jiného? V tom případě byste určitě byla ráda volná, abyste se mohla za toho člověka provdat.”

„Je málo pravděpodobné, že se ještě někdy zamiluji. Milovala jsem Geoffreyho skoro celý svůj života pochybuji, že bych mohla milovat někoho jiného než jeho. Ale i kdyby, jsem rozhodnuta už nikdy nedávat své srdce v šanc. Ztratit milovanou osobu je příliš bolestné.”

Nicholas zaťal zuby, ale potom se uvolnil a lehce se usmál.

„Uvažovala jste také o mých vyhlídkách? Co když se do někoho zamiluji já?”

Bylo vidět, že s tím nepočítala, ale nakonec jeho otázku odbyla

skeptickým pohledem. Takový proutník jako Nicholas Sabine se těžko zamiluje. „Pochybuji, že se to stane, ale něco vám slíbím. Když potkáte někoho, koho budete milovat, dám vám volnost. Budu souhlasit se zrušením našeho manželství nebo s rozvodem

– s čímkoli, co ukončí náš svazek.”

„Takže teď nepodnikneme nic?”

„Přesně tak,” řekla s úlevou, že dostal rozum. „Na veřejnosti můžeme předstírat, že ten druhý prostě neexistuje.”

,,Ale já tu vystupuji jako váš vzdálený bratranec. To bude vypadat divně, když spolu neztratíme ani slovo.”

„No, možná že bychom na veřejnosti mohli přiznat, že se známe.”

,,A v soukromí?”

„Není důvodu, proč bychom se měli stýkat v soukromí.” Přísně na něj pohlédla. „Ani kdekoli jinde. Věřte mi, vůbec nechápu, proč chcete zůstat v Anglii. Udělal byste nejlépe, kdybyste okamžitě odjel. Když zůstanete, přijdete o život. A já bych to neunesla, Nicholasi.”

„Díky za vaši starost, zlatíčko, ale nezamýšlím v blízké budoucnosti zemřít.”

„Před čtyřmi měsíci jste také nezamýšlel dostat se do vězení

či být odsouzen k smrti.”

Nicholas naklonil hlavu a vyslal k ní zpytavý pohled. „Je tu ještě jeden aspekt, který jsme neprobrali. Sexuální styk. Jestliže jsme manželé, nemůže si ani jeden z nás dopřát milence, aniž bychom se dopustili manželské nevěry.”

Aurora cítila, jak se jí žene červeň do tváří. On touží po nějaké milence? Ale proč by jí to mělo vadit, říkala si. Pro muže jako Nicholas by bylo nepřirozené, kdyby se vzdal sexuálních radovánek. A ona nemá právo na něm vyžadovat věrnost, když se sama chce osvobodit z manželského slibu, který mu dala.

Přinutila se k úsměvu a pokusila se o srdečný tón. „Slyšela jsem, že spousta ženatých mužů si dopřává milenky. Nebudu nic namítat, když se budete bavit s jinými ženami nebo když si budete vydržovat milenku.”

„A co vy?” provrtával ji očima.

„O mne si nemusíte dělat starosti. Nezamýšlím si pořídit milence.”

„Celý život je dlouhá doba na dodržování celibátu, obzvlášt pro ženu tak vášnivou, jako jste vy.”

Rázně vstala, protože jí důvěrnost rozhovoru začala vadit. „To

mi připomíná, že jste mě pověřil ještě jedním posláním…”

Přešla ke stolku a vytáhla ze zásuvky drahokamy osázenou knihu, která byla pečlivě zabalena v kusu látky. „Ravenina matka to odkázala vám. Je to kniha, kterou dostala od vašeho otce.”

Když podala balíček Nicholasovi, zvědavě ho otevřel. „To je pěkně drahý dárek,” zamumlal.

„Vypadá to tak – a je hodně starý.”

„O čem to je?”

„Je to deník. Psala si jej jistá Francouzka, která upadla do otroctví a žila v harému tureckého paši.”

Nicholas si přečetl titul, zběžně prolistoval pár stránek a bleskl očima po Auroře. „Vy jste to četla?”

„Ano.” Zase se začervenala. „Chtěla jsem vědět, jestli by to bylo vhodné čtení pro Raven. A to rozhodně není.”

„Také bych řekl,” pozoroval ji s pobaveným výrazem. „A myslím, že ani vás výchova nepřipravila na něco tak erotického.”

„Jistěže ne,” odpověděla Aurora. Sice ji šokovalo, s jakou otevřeností zachází autorka do intimních detailů… ale současně ji to přitahovalo. Její vychování jí napovídalo, že je to proti dobrým mravům, ale navzdory tomu byla příběhem Francouzčiny lásky úplně pohlcena. Vyprávění o spalující vášni, prožívané s pánem harému a popisované do všech podrobností, četla více než jednou. Některé úryvky znala dokonce zpaměti, ale rozhodně by to Nicholasovi nepřiznala.

„Teď, když jste tady,” pravila, „mohu vám knihu vrátit. Rozhodněte se sám, kdy bude Raven na tuhle četbu zralá.”

„Moc se těším, až si to přečtu. No, a teď bychom se mohli vrátit k našemu rozhovoru.”

„Ale vždyt už jsme se dohodli.”

„Ne tak docela,” namítl Nicholas. „Než jste odbočila od tématu, zmínil jsem se o vaší vášnivé povaze, jistě si vzpomínáte. Říkal jsem, že si neumím představit, že byste mohla být šťastná v celoživotním celibátu.”

Rozpaky se vrátily plnou měrou spolu s pocitem podráždění. Hovořit o tak důvěrných věcech se přece neslušelo, navzdory jeho zřejmému přesvědčení, že k tomu má právo.

Aurora si ho chladně změřila. „Myslím, že to je jen a jen moje věc, Nicholasi. Také se domnívám, že jsem splnila sliby, které jsem vám dala, a už si nemáme co říct. Je čas, abyste odešel.”

„Ješte ne.”

Napřímila se. „Co tím myslíte, že ještě ne?”

„Než se zavážete k celibátu, měla byste si uvědomit, čeho

všeho se vzdáváte. Pojďte sem, Auroro.” Do očí se jí vkradla obava. „Proč?”

„Protože vás chci políbit.”

„Vy žertujete.”

„Ani zdaleka. Včera jsme vykročili špatnou nohou, když jsem vám vyčítal nevhodné chování. Chtěl bych se za to omluvit.”

Aurora nervózně o krůček ustoupila. „Nemusíte se omlouvat, Nicholasi. Stačí, když odejdete. A hned. Nemáte právo se tu zdržovat…”

„V podstatě mám. Jsem váš manžel. Zákon dává manželovi právo sdílet se ženou lože.”

„Vy nejste můj manžel. V očích veřejnosti jsem již čtyři měsíce vdovou.”

„Mám vám připomenout, jak se budou tvářit sloužící, až mě tu najdou?” Jeho zlomyslný úsměv ji pobouřil zrovna tak jako jeho hrozba. „Stačí, abych vykřikl, a okamžitě přiběhnou.”

„To neuděláte. Dáte si dobrý pozor, abyste neprozradil svou totožnost.”

Zdvihl obočí, jako by ji vyzýval, aby se přesvědčila o své pravdě.

Rozhodla se zahrát mu na citlivou strunu a zaujala útočný postoj s rukama v bok. „Když o tom přemýšlím, mohla bych vás nahlásit na vysoká místa. Věřím, že britské námořnictvo nebude váhat ani okamžik, aby polapilo uprchlého piráta.”

V očích se mu zablesklo. „Nemyslím, že byste mě zradila. Vždyť přece nechcete vidět, jak se houpám v oprátce.”

Teď už byla opravdu rozzlobená. Nejraději by mu z obličeje seškrábala ten vědoucí výraz. Bylo od něj podlé zneužívat toho, že má pro něj slabost, aby se domohl svého.

Samozřejmě že ho nedokáže prozradit. Nejen proto, že se zoufale chce vyhnout skandálu, který by vyvolala jeho přítomnost v ložnici. Hlavně by nesnesla, aby mu někdo ublížil. Měla sto chutí dupnout si vzteky.

„Velice dobře víte, že bych vás nikdy neudala,” řekla nakonec.

„Nechci mít na svědomí vaši smrt.”

„Ano, jste velice soucitná žena.”

„Ale domnívala jsem se, že jste džentlmen,” odsekla, rozzlobená sama na sebe, že nedokáže odolávat jeho šarmu.

,,,Že já jsem džentlmen.”

„To tedy rozhodně ne. Džentlmen dodržuje své sliby.”

„Který slib máte na mysli?” zeptal se Nicholas líně a v očích mu

hrálo. „Ten, který se tyká našeho spojení, kdy jsem sliboval, že budu svou manželku milovat a pečovat o ni?”

„Ten, v němž jsme se zavázali k jedné manželské noci.”

,,Jedna noc je příliš málo,” řekl měkce.

„Ale musí u ní zůstat. Nehodlám se s vámi oddávat žádným radovánkám.”

Nicholas vztáhl ruku. „Pojďte sem a polibte mě, Auroro, než budu nucen zvýšit hlas.”

Zírala na něj. „To je vydírání!”

„Může se to tak nazvat.”

„Jste hnusný.”

„A vy jste přesně tak rozkošná, jakou si vás pamatuji…, možná ještě víc, protože vám z očí zmizel smutek. Pojďte ke mně. Nechci se domáhat manželských povinností, chci jen polibek.”

Sametový tón jeho hlasu ji nikterak neuklidnil. Ale jestli neudělá, co po ní žádá, mohl by klidně přivolat služebné.

„Jeden polibek, a pak půjdete?”

„Když naléháte.”

„Přísaháte na to?”

„Bez výhrad.”

Celé tělo jí ztuhlo napětím, když přistupovala k lůžku. Když ale stála vedle něj, Nicholas neučinil žádný pokus ji políbit. Místo toho ji uchopil za ruku.

Hleděl jí do očí, zatímco si zasunul její ukazováček do úst a přisál se k němu. Kolem žaludku okamžitě pocítila svíravý záchvěv a zalapala po dechu.

„Řekl jste jeden polibek,” řekla přes zataté zuby.

„Ale nemůžete popřít, že vám to dělá dobře,” mumlal. „Vaše srdce buší příliš rychle na to, abyste mohla předstírat lhostejnost.”

„Mohl byste si, prosím, pospíšit?”

„Jak jste netrpělivá,” škádlil ji Nicholas.

Stáhl ji k sobě, položil ji na záda a překulil se nad ni. Cítila jeho sílu – stehna pevná jako žula, ploché tvrdé břicho, napnuté svaly na hrudi a na pažích.

Dlouho takhle zůstal, hleděl jí do očí a prstem ji jemně hladil po tváři.

„Nuže?” dožadovala se Aurora a snažila se nevnímat pokušení jeho nádherných úst.

„Zatáhněte drápky, krásná tygřice. Chci vám jen připomenout, co budete postráciat…, slast, kterou můžete najít v mé náruči,” šeptal než se rty přisál k jejím ústům.

10

Síla jeho touhy mě děsila. Ale ještě víc jsem se bála nespoutané žádosti, kterou ve mně vyvolával.

Nicholasem cloumala hladová touha, když pil z Aurořiných chvějících se úst. Její rty byly měkké, teplé a burcovaly jeho smysly.

Když se pod ním pohnula, vklouzl rukou do hedvábných vlasů, aby jí přidržel hlavu, a jazykem hluboko v jejích ústech jako by předváděl to, co by rád dělal mezi jejími stehny.

Okamžitě se přitiskla k jeho vzrušenému tělu, jejich boky do sebe narážely a ona cítila jeho tvrdost. Pocítil záchvěv triumfu nad její neovladatelnou reakcí. Když tiše zasténala, Nicholas se úplně roztřásl nezadržitelnou žádostí.

Přesto to byl on, kdo přerušil polibek. Jako v agonií se převalil vedle ní na lůžko a přerývaně vydechoval. Dočista přecenil své sebeovládání, teď už si toho byl vědom.

Položil si předloktí na čelo a snažil se zhluboka dýchat. Cítil přímo tělesnou bolest a jeho ztopořený úd se jasně rýsoval pod napjatou látkou kamaší. Neodvážil by se ji znovu políbit. Byla by chyba dokonce se jí jen dotknout.

Zavrtěla se vedle něj a podepřela se na lokti, přičemž jí vlasy spadly na ramena jako proud roztaveného zlata. Vypadala otřeseně a nejistě, když na něj zvědavě hleděla široce rozevřenýma modrýma očima. Věděl, že podlehla stejným tajuplným silám jako on. Byla to čistá tělesná žádost. Syrová, přirozená potřeba těla, kterou stále ještě cítil. Silný, srdce svírající pocit blízkosti, který s žádnou jinou ženou nezažil.

Nedá se popřít, že mezi nimi dvěmi existuje pouto.

„Nemůžete předstírat,” mumlal skřípavým vzrušeným hlasem, „že mezi námi nic není.”

„To je… jenom tělesná žádost.”

„Čtyři měsíce bez ženy jsou pro muže opravdu dlouhá doba,” řekl hořce. „Ale už jsem přežil delší abstinenci. A moje žádost nevysvětluje vaše chování, drahá. No tak to uznejte. Chtěla jste ode mne víc než jen polibek.”

Zakryla si rukou ústa, stále naběhlá a vlhká po jeho polibku, a Nicholasem proběhla další vlna bolestné touhy. Pokušení zmocnit se jí bylo tak silné, že musel zatnout zuby, aby nesténal.

Musí odejít dřív, než se přestane ovládat, než popadne Auroru do náruče a bude se s ní milovat tak dlouho, dokud neklesnou

vyčerpáním. Pak by se snadno mohlo stát, že zapomenou na opatrnost, na jeho smrtelné ohrožení.

Nick vstal a začal se oblékat, vědom si toho, že ho Aurora s obavami sleduje.

„Opravdu odcházíte?” zeptala se nakonec, když si navlékal košili.

„Dělám, jak jsem slíbil”

Zřejmě nevěřila, že dodrží slovo a nebude žádat víc než polibek. A hlavu měla plnou starostí s jejich situací.

„Ale co s naším manželstvím, Nicholasi? Souhlasíte, že bychom se neměli pokoušet žít spolu jako žena a muž? Že budeme žít odděleně?”

Teď nebyla ta pravá chvíle, aby jí sděloval své úmysly. „Zdá se, že v tomto okamžiku je to nejjednodušší řešení,” připustil nezávazně.

Téměř cítil, jak se jí ulevilo. Jeho odpověď jí dodala odvahu k další poznámce.

,,Přála bych si, abyste uvážil své setrvání v Anglii. Bylo by lépe vrátit se domů.”

,,Ještě jsem tu neuzavřel své záležitosti,” odpověděl Nicholas, a nebyla to přímo lež, Aurora byla jeho záležitost. Začal si omotávat šerpu kolem pasu, ale potom si to rozmyslel.

„Nechám si šerpu a šavli tady u vás. Pirát, potulující se po ulicích, by přitahoval příliš mnoho pozornosti.”

„To je bezesporu pravda,” odpověděla s obnovenou přísností. „Bylo od vás opovážlivé použít převlek piráta.”

Věnoval jí široký úsměv a dokončil oblékání. Když si přehodil přes ramena plášť a zavazoval si tkanice u krku, stále ještě si ho měřila nesouhlasným pohledem.

Nicholas zaváhal. To bylo poprvé v jeho životě, kdy opouštěl lůžko ženy bez toho, aby dosáhl uspokojení – a aby ho poskytl. A přitom tohle byla jeho žena. S vlasy rozcuchanými spánkem a rty zvlhlými po polibku vypadala až k uzoufání krásná.

Nedokázal si pomoci. Vrátil se k lůžku, uchopil její tvář do dlaní a dlouze ji políbil.

„Nicholasi!” vykřikla, když se vymanila z jeho objetí. „Slíbil jste, že odejdete!”

„Potichu, drahoušku, nebo nás někdo uslyší,” připomněl jí.

„To byl jen polibek na rozloučenou. Může to trvat i několik dní, než se znova setkáme.”

Sebral deník a schoval ho do náprsní kapsy. Potom přehodil

nohy přes okenní parapet, věnoval jí poslední pohled a zmizel.

Aurora s ulehčením dopadla zpátky na lůžko, ale srdce jí stále ještě divoce bilo a celé tělo pulzovalo vzrušením, které nebylo ukojeno.

Nahánělo jí strach, s jakou lehkostí v ní Nicholas vyvolává všechny možné emoce: podráždění a vztek, radost a touhu…

Nebyl typem muže, který by nechal ženu lhostejnou. Jednal nepředvídatelně, odvážně, nebezpečně…, dokázal v ženě vyvolat vášeň, touhu a žádost, dokázal poroučet jejímu srdci stejně jako jejímu tělu.

Žádal, abych se mu oddala tělem i duší.

Aurora se zachvěla, když si vybavila úryvek z deníku, který tak přesně popisoval nebezpečí, kterému čelila Francouzka. Posedla ji nejen tělesná touha, proti vůli ztratila srdce, které uchvátil divoký neodolatelný princ.

Nicholas byl právě tak neodolatelný, právě tak nebezpečný. Jeho doteky na ni měly tentýž magický účinek.

Aurora si položila ruku na prsa, jako by chtěla uhasit žhavou vzpomínku na jeho laskání, které stále nedokázala vypudit z mysli. Jak snadno by ji mohl získat! A jako její manžel měl na to plné právo. Přesto se neodvažovala dát mu další šanci k podobným důvěrnostem, jaké si dovolil dnes v noci. Nemohla dokonce ani připustit, aby pobýval v její blízkosti. Nedalo se mu důvěřovat. A ještě ke všemu už nemohla důvěřovat ani sama sobě.

Když se vdávala, považovala Nicholase za čestného muže, ale zřejmě postrádal jakékoliv zábrany — o tom svědčí nejen falešný pohřeb, kterým se snažil ji oklamat, ale i jeho současný podvod, kdy se vydává za svého bratrance. A vkradl se do jejího pokoje a dopustil se důvěrností, zatímco ona spala…

Při té vzpomínce pocítila v těle záchvěv slasti, okamžitě vystřídaný hněvem nad Nicholasovou drzostí.

Měla spoustu důvodů se na něj zlobit. Nejenže neměl žádné skrupule, ale navíc úplně nesmyslně ohrožoval svůj život a riskoval skandál. A co bylo nejhorší, choval se, jako by mu, patřila

— a neváhal použít výhrůžky, aby ji přinutil jednat podle jeho přání.

Tak dlouho žila s otcem, ktertý podléhal agresivním náladám, že si vypěstovala odpor k výbuchům zlosti. Ale v tomto případě byla ráda, že v ní Nicholas vyvolává hněv, protože jí to pomáhalo nepodlehnout něžným emocím, které by ji mohly přemoci.

Dosáhla alespoň toho, že si na ni přestal dělat nároky jako

na svou manželku. Ale ještě nemá úplně vyhráno. I když souhlasil, že budou žít odděleně, byla si jistá, že ho neviděla naposled.

Ještě bylo hodně časné ráno, když se Nicholas dostal do blízkosti stájí na pozemku lady Dalrympleové, ve kterých chovali ty nejlepší koně z celého Mayfairu. Dlážděný dvůr před stájemi duněl pod kopyty bujných krasavců, kterým se právě dostávalo ranního hřebelcování, aby byli v plné parádě na pravidelné vyjíždky.

Nick si smluvil schůzku se svou sestrou, ale dosud ji nespatřil. Zato zahlédl irského štolbu, který ji provázel do Anglie z Karibiku. O’Malley právě vyváděl velkého černého plnokrevníka a statného jezdeckého koně, oba osedlané k jízdě.

Nicholas se rozhodl, že vyzkouší své přestrojení, a zastavil se vedle Ira. „Rád bych si najal na pár tý dnů kočár,” pravil ledabyle,

„i se spřežením. Můžete mi říct, na koho se mám obrátit?” O’Malley, neohrabaný šedovlasý chlapík, Nicholase odhadl pohledem. Když viděl džentlmena, zdvořile se dotkl prsty okraje čepice na pozdrav, „To budete asi chtít vidět pana Dobbse, sire. Najdete ho v kanceláři na konci druhé uličky.”

„Děkuji vám.” Nicholas zaváhal a prohlížel si černého koně.

„Obdivuhodné zvíře. Vaše paní měla vždycky nos na dobré koně.”

Šedá hlava sebou škubla a O’Malley si ho pozorně prohlédl. „To snad musí bejt duch, co tu tedko přede mnou stojí,” řekl pomalu.

Nick se pousmál. „Žádný duch, O’Malley. Podobám se jistému americkému pirátovi, kterého nakonec nepověsili.”

Údiv ve větrem ošlehané tváři se změnil v radost. „Ať mě čert…” Zmlkl a spiklenecky se zašklebil. „Promiňte, šéfe, nikdy bych vás nepoznal s těmahle tmavejma vlasama.”

„To je přesně můj záměr,” řekl Nicholas. „Tady v Anglii se vydávám za svého bratrance z Bostonu, pana Brandona Deverilla. Předpokládám, že když jsem dokázal zmást vaše zkušené oko, bude hračka přesvědčit lidi, kteří mě tak dobře jako vy neznají.”

„To.— asi máte pravdu, sire. A slečna Raven už tu šťastnou novinu ví?”

„Překvapil jsem ji včera na plese, který pořádala její teta. Ale měli jsme na sebe jenom minutku. Měla by se tu se mnou na chvíli setkat, abychom si mohli pohovořit o samotě.”

O’Malleymu se nemuselo nic říkat dvakrát, pochopil, že je zapotřebí co největší snaha o utajení. „Vezmu. Satana zpátky do jeho stání, jestli vám to bude vyhovovat, sire. Můžete mluvit tam a bude to vypadat, jako že máte zájem o koupi.”

Nicholas pozdvihl obočí a tázavě pohlédl na koně, který postával

vedle.

„Satan?”

„Jo, jsou s ním plné ruce práce, ale slečna Raven z něj dokáže udělat úplnou ovečku. Patří lady Auroře.” Na Nicholasův skeptický pohled se starý Ir zašklebil. „Je to tak. Milostivá paní si také potrpí na divoké koně. A jezdí tak dobře jako žádná jiná.”

Nicholas přijal tuhle novinu s překvapením: od muže, jako je O’Malley, který se prakticky narodil na koňském hřbetě, má takové ocenění velkou váhu.

„Lady Aurora,” pokračoval O’Malley, „vybrala tohohle chlapíka pro slečnu Raven, když jí její teta chtěla dát poníka. Satan málem chrlil oheň, když ho prvně sedlala, ale znáte ji. Neexistuje kůň, kterého by slečna Raven nezkrotila. A pro londýnské džentlmeny to platí také.”

„To rád slyším,” řekl Nicholas pobaveně.

„Všechno jde, jak si naplánovala — a tak, jak si její poručník, pan Sabine, představoval.”

„Děkuji, že na ni tak dohlížíte, O’Malley. Jsem si jistý, že vám za to pan Sabine bude do smrti vděčný.”

Ir se srdečně zasmál. „No, vy byste to měl vědět, pane, vždyt jste koneckonců jeho bratranec. Jestli je libo, sire, tak mě následujte…” Nasadil si čepici a odváděl koně zpět do stájí.

O’Malley hlídal Raven jako oko v hlavě, říkal si Nicholas, když starce následoval. Obavy o její dobro ho opouštěly, když viděl, jak skvěle o ni Aurora i startý koňák pečují.

Za malou chviličku se objevila Raven. Sotva, popadala dech, vstoupila do stáje a bez meškání se vrhla Nickovi kolem krku, div ho neuškrtila.

„Nemusíš mě hned dusit, drahoušku,” řekl a s úsměvem se snažil vymanit z jejího sevření.

„Buď tě uškrtím, nebo tě zastřelím,” odpověděla Raven. Když se odtáhla, v jejích modrých očích to žhnulo. „Zasloužil bys ránu, Nicholasi. Neumíš si ani představit, jak jsem tě oplakávala – a Aurora taky. Dávala jsem si vinu, že tě chytili kvůli mně. Proč jsi nám neposlal ani slůvko?”

„Měl jsem příliš mnoho starostí se svou vlastní existencí, dostat se ze spárů Britů a pak zařídit, abych se přeplavil sem do Anglie. A myslel jsem, že se to určitě dozvíš od někoho z ostrovů.”

„Nikdo nám nic neřekl, Nicholasi.”

Varovně potřásl hlavou. „Budu rád, když i v soukromí mě budeš oslovovat pane Deverille, zlatíčko, aby ses pak nespletla na

veřejnosti. Protože byl Sabine jen tvůj poručník, jeho bratranec je pro tebe pouze vzdálený příbuzný.”

„Ach, ano, musím si to natlouct do hlavy.”

„Po pravdě řečeno, v soukromí bychom se neměli stýkat.”

Zamračeně stáhla obočí a opatrně se rozhlédla kolem. O’Malley zaujal pozici před pootevřenými dveřmi, aby uchránil Raven a Nicholase od zvídavých pohledů.

„Poslala jsem komornou domů,” řekla Raven starostlivě,

„takže mě s tebou nespatří, ale vůbec jsem si neuvědomila, v jakém jsi nebezpečí… Asi bys neměl zůstávat v Anglii, že?”

„Ano, je jistá možnost, že budu dopaden jako uprchlý vězeň.”

„Proč jsi sem tedy vůbec jezdil?”

„Chtěl jsem vidět, jak si vede má rozpustilá sestřička,” škádlil ji Nicholas. Prohlédl si kritickým okem její stylový jezdecký oblek, ušitý ze zeleného sametu. Vzhledem k její živosti a svěží kráse nebylo poznat, že strávila celou noc na plese. „Podle všeho si vedeš velice dobře.”

Zasmála se. „Víc než dobře. Můžeš na mě být pyšný, Nicku…, ach, pane Deverille. Vzpomínám si, jak ses kdysi pokoušel naučit mě dobrému chování. Tvrdil jsi, že je to jako pokoušet se změnit divokého mustanga v poslušnou kobylu pro dámské vyjížďky. No, a já už jsem dokonale zkrocená. Obrovskou zásluhu na tom má Aurora.”

„Skutečně?”

„Vůbec nevím, co bych si bez ní počala. Umí si se vším poradit a mohu se na ni ve všem spolehnout… Nemohl jsi mi vybrat nikoho lepšího. Pod jejím vedením jsem mohla směle předstoupit před zdejší lvy salonů bez nebezpečí, že mě sežerou zaživa. A jestli se do konce sezóny nezasnoubím přinejmenším s nějakým baronem, budu se moc divit.”

Jeho pobavený výraz zmizel a objevil se ustaraný. „Máš jistotu, že budeš šťastná v manželství z rozumu, i když tvůj vyvolený bude šlechtic?”

Ravenin pohled vystřízlivěl. „Maminka si přála, abych se sňatkem povznesla na společenském žebříčku, abych se dostala mezi šlechtu, a já ji nechci zklamat, Nicholasi. Víš, že jsem nikdy nevyhledávala lásku. Nechci udělat tutéž chybu jako maminka, dopustit, aby mi vášeň zničila život, abych ještě na smrtelném loži vzdychala po své lásce. A navíc, řídit svou vlastní domácnost mi bude mnohem příjemnější než žít pod dozorem tetičky Dalrympleové, před kterou nemohu pronést ani dvě vety, aby mě kvůli něčemu nenapomínala.”

Tvrdohlavý výraz kolem úst se nakonec změnil v úsměv. „Díky bohu za Auroru. Byla tak nevýslovně laskavá, a taky miluje koně, jako já. Za chvíli se s ní mám setkat v parku na ranní vyjíždku… Ale už dost o mně, Nicholasi. Řekni mi, jak Aurora přijala novinku o tvém vzkříšení?”

„Nebyla zdaleka tak potěšená jako ty,” řekl suše.

„To jenom proto, že tě ještě pořádně nezná.” Raveniny oči se doširoka rozevřely. „Och, probůh, ty si ji chceš odvézt zpátky do Ameriky jako svou nevěstu?”

Nicholas zaváhal. „Ješte jsme se na budoucnosti nedomluvili. Myslím, že Aurora musí nejdřív překonat šok z mého zmrtvýchvstání.”

„Ale chceš ji o to požádat.”

„To je ještě otázka,” připustil. Nechtěl dát najevo, že se spoléhá na své přesvědčovací schopnosti.

„Ale vaše manželství bylo legální, nebo ne?”

„Naprosto. Ale jde o něco víc než jen o to. Mysleli jsme, že naše manželství bude jen krátkodobé. Nejsem si jistý, že by se mnou Aurora chtěla žít do konce života — nebo že by mě považovala za tu správnou partii. Jsem daleko známější jako divoch a dobrodruh než jako usedlý vážený pán.”

„To ano, ale vzpomínám si, že jsi říkal, že už se blíží doba, kdy by ses měl usadit, jak si přával tvůj otec. A myslím, že kterákoli žena by mohla být štastná, kdyby tě dostala za manžela,” horlila Raven.

„Ale to se ti zdá, protože máš pro mě slabost, pusinko.”

„Ne, je to tak.” Zamračila se. „No tak ji prostě musíš přesvědčit. Určitě se ti to podaří. Aurora je sice dost nezávislá, ale málokdo má tolik neodolatelného šarmu jako ty. Dokázal jsi mě přesvědčit, abych odpustila svým anglickým příbuzným, že tak hrozně zacházeli s maminkou, a to přitom bylo to poslední, co bych kdy byla ochotna udělat.”

„No, uvidíme,” řekl Nicholas nerozhodně.

,,Doufám…, víš, byla bych ráda, aby byla Aurora šťastná. Jsem si jistá, že se cítí osamělá, když je celé dny zavřená ve svém domu smutku. Tvoje přítomnost ji alespoň trochu rozptýlí. Jak dlouho chceš zůstat?”

„Ješte jsem se nerozhodl. Možná několik týdnů. Dříve nebo později dorazí do Anglie zpráva o mém útěku a cena, vypsaná na mou hlavu, bude jistě lákavá.”

Raven zvážněla, ale on předešel její případné poznámce.

„Nejlépe bude, když se vydáte na svou vyjížďku, slečno

Kendricková, abychom nevyvolávali zbytečnou pozornost.”

Raven neochotně přikývla. „Když s tebou budu potřebovat mluvit, kde tě vůbec najdu?”

„Chci si pronajmout pokoje v Clarendonu.”

Políbila ho na tvář, rozpustile se na něj usmála a vzala koně za uzdu, aby ho vyvedla za stáje. „Možná že vás někdy potkám při vyjíždce v parku, pane Deverille.”

Nicholas se přistihl, jak za ní s obdivným úsměvem hledí. Když ale osaměl, úsměv mu zmizel z tváře. To byla celá Raven, vždycky šla rovnou k věci: otázka je, zda Aurora chce, nebo nechce pokračovat v jejich manželství.

Chvíli dumal o tom, jestli by neměl změnit plán a přestat si na ni dělat nárok. Toužil po ní tělesně; o tom už nebylo nejmenších pochyb. Když ji dnes ráno líbal, prožíval stejnou slast jako tehdy před čtyřmi měsíci, kdy si vzal její panenské tělo ve svatebním loži. Hlad po jejím těle se ani v nejmenším nezměnil; pokud se vůbec něco změnilo, pak jen to, že se všechny pocity ještě znásobily.

Bylo v tom však něco víc než jen chtíč. Jeho pocity byly jako doutnající oheň, který se při sebemenším větru může rozrůst ve vše spalující běs. A přestože se Aurora snažila svým pocitům odolávat, reagovala na jeho blízkost stejně nespoutaně.

Při té vzpomínce mu zatrnulo ve slabinách.

Nick si prsty prohrábl černé vlasy. Dnes ráno musel vyvinout až nadlidské úsilí, aby přerval jejich objetí. Nemohl si už déle věřit, že se jí dokáže dotýkat, aniž by se s ní nepomiloval. A přitom se domníval, že milování by mohlo stmelit jejich manželství.

Kdyby se náhodou rozhodli zrušit svůj svazek, dal by si dobrý pozor, aby se jí kdy dotkl. Nebylo by ani trochu čestné poddat se své touze, kdyby věděl, že Auroru opustí. A kdyby byl přistižen v jejím lůžku — nebo, ještě hůře, kdyby ji přivedl do jiného stavu —, pak už by byl skandál nevyhnutelný. A jednou věcí si byl zcela jistý: ani Auroru, ani svou sestru nechce přivést do tak prekérní situace.

Nicholas se zamračil. Kdyby měl jednat jen podle zdravého rozumu, pak se asi vzdá své snahy o vzkříšení manželství. Aurora byla očividně proti tomu. A sama mu vysvětlila, že za její život nenese žádnou odpovědnost. Nemusí se cítit nikterak provinile, když se bude chovat, jako by byl bez závazků; svědomí může mít čisté.

Její tvrdohlavé odmítání jakéhokoli sblížení ho velice překvapovalo. Při svatební noci se mu oddala tak bezvýhradně a s takovou vášní, až to nechápal. Musel uznat, že od té doby se hodně

změnila. Už to nebyla ta křehká nevinná dívka, kterou si bral za ženu. Teď byla silnější, sebevědomější a pevně rozhodnutá vybudovat si hráz před všemi city, které by mohly připomínat lásku.

Věděl, že už hodně vytrpěla. Ztratila muže, kterého milovala, a to v ní zanechalo hlubokou jizvu. Nick zjistil, že pokaždé, když se zmínila o svém bývalém snoubenci, projede jím vlna žárlivosti, i když takové vlastnické pudy v sobě nikdy předtím nezpozoroval. Ale ten muž byl mrtev a on by měl brát ohled na její prožité utrpení.

Navíc…domníval se, že by jí mohl pomoci na tu ztrátu zapomenout. Ještě nepotkal ženu, která by odolala jeho šarmu, když se rozhodl ji svést. Pokud si to bude opravdu přát, překoná její námitky.

A přeje si to opravdu?

Není to bláznivé, nadbíhat té, která tak důrazně odmítá být jeho ženou? Určitě by bylo bezpečnější opustit Anglii navždy. Jenomže on si nikdy nevybíral ty nejsnadnější cesty. Už od dětství ho bavilo riskovat jen pro to vzrušení. Rád žil tak, jako by se pohyboval po ostří nože, teprve pak mu život připadal pinohodnotný. Přijímat výzvy osudu pro něj bylo opojnější než jakákoli droga.

A zvítězit nad Aurorou byla ta největší výzva, před kterou kdy stál.

Byl si jistější než předtím, že její chladná elegance skrývá divokou vášeň. Během let si zvykl důvěřovat svému instinktu, protože mu to víc než jednou zachránilo život. A všechen instinkt, který měl, mu napovídal, že Aurora stojí za všechno úsilí.

A pak tu byly jeho závazky k otci. Nesmí zklamat jeho důvěru.

Nicholas pomalu přikývl. Nesmí se vzdát, musí o Auroru usilovat. Zůstane v Anglii tak dlouho, jak bude třeba, aby ji přesvědčil, že jejich manželství bude štastné.

V momentě, kdy dospěl k tomuto rozhodnutí, opustil stáj. Cítil podivnou tíži na boku a uvědomil si, že v kapse kabátu zapomněl deník, který mu Aurora předala.

Zvědavě otevřel drahokamy osázené desky. Vášeň srdce.

Ústa mu zkřivil zlomyslný úsměv. Bylo docela obtížné představit si vznešenou, dobře vychovanou dámu, která byla jeho manželkou, jak si čte erotické příběhy, i když věděl, že v sobě dosud skrývá neodhalené struny. Struny, které by velice rád rozezněl.

Ale v této chvíli je nejdůležitější, aby našel majitele stájí a

pronajal si pro svůj londýnský pobyt kočár se spřežením.

11

Uchvátil mé srdce a vybízel mě, abych se podvolila vášni.

Aurora pocítila příjemné vzrušení, když se rozezvučela země pod kopyty jejího šedáka. Sklonila se k němu a pobídla ho, aby si to rozdal s černým plnokrevníkem, který cválal vedle nich.

Chladný vítr jí rozevlál vdovský závoj a vháněl jí slzy do očí, ale byla zrovna tak málo ochotná prohrát závod jako její kůň. Když obě závodnice dospěly až na konec písčité dráhy, byl Aurorin Kronos o celou délku lepší než Ravenin Satan.

Aurora přitáhla otěže a zasmála se, stejně tak jako Raven.

„Dobře!” vykřikla mladší z nich udýchaně. „A to jsem myslela, že tentokrát vyhrajeme.”

Když se obrátily na zpáteční cestu, Kronos pořád ještě pofrkával a tančil na štíhlých nohách, jako by oslavoval vítězství, zatímco Satan škubal uzdou, jako by vyzýval svou majitelku k odvetné jízdě.

Aurora poplácala koně po šíji a zašeptala mu do ucha pochvalu.

„Dnes má zřejmě dobrou náladu.”

„Tím se vysvětluje naše prohra. Ale měla bych prostě připustit, že jsi lepší jezdkyně než já.”

„Ještě se nevzdávej,” chlácholila ji s úsměvem Aurora. „Držela ses nás až téměř do konce.”

„Jen se neboj, nemám nejmenší úmysl se vzdávat,” ušklíbla se Raven. „Jednoho dne budeš dýchat prach zvířený našimi kopyty.”

„To se může stát.”

Když zpomalily tempo a vracely se stejnou cestou po písčité dráze, sdílela Aurora skvělou náladu se svým koněm. Milovala jízdu s větrem o závod – tu svobodu, vzrušení z měření sil s obtížným soupeřem, pocit sily, která jí dávala ovládnout mocné zvíře, vzpínající se pod ní. Byl to prostě pocit čiré radosti – jen zpívat.

Tahle klidná časná ranní hodinka v Hyde Parku byla zdaleka nejpříjemnější částí dne. Tehdy patřily cesty a cestičky opravdovým milovníkům koní, a ne elegantním ekvipážírn s nastrojenými dámami a dvořícím se kavalírům, jimiž byl park zaplaven kolem páté odpoledne.

Nad jezírkem se ještě držela mlha a na trávě se třpytila rosa. Jakmile se mlha rozplyne, vyjedou si do parku chůvy, dohlížející na svěřené ratolesti, chlapci budou dovádět se svými psy a všude bude plno křiku. Ale v tuto hodinu zde byli jen a jen milovníci jízdy na koni.

Aurořina pohoda se rozplynula, když spatřila jezdce v modrém kabátci, který přijížděl proti nim. I z dálky poznala jeho široká ramena a ztuhla v sedle, zatímco se jí srdce rozběhlo ve zběsilém rytmu. Už to byly dva dny, co tak odvážně vnikl do její ložnice. Dva dny, po které se strachovala o jeho bezpečnost a uvažovala o jeho plánech, týkajících se manželství. Rozčilovalo ji, že o sobě nedal vědět ani slůvkem – a ještě víc to, že ho nedokázala vypudit z hlavy.

Když se setkali, Nicholas zastavil koně a zdvořile se uklonil. V přesně padnoucím modrém kabátci a kožených kamaších nad nablýskanými jezdeckými botami vypadal skvěle. Dokonalý obraz dnešního džentlmena. V očích mu ale hrály zlomyslné ohníčky.

„Dobré ráno, dámy. Mohu vám blahopřát ke skvělému závodu?” Aurora cítila, že se začervenala. Styděla se, že ji právě on přistihl, jak si počíná jako rozpustilá holka. Nejen že dopustila, aby jeho sestra porušila dekorum, ale ona sama projevila tutéž

nezkrotnost, jakou vyčítala Nicholasovi.

Raven si ohledně svého chování nepřipouštěla žádné výčitky.

„To bylo skvělé, že? Aurora je prostě anděl. Má ty nejlepší koně na světě a nechá mě na nich jezdit, jako by mi patřili.”

„Ano, úplný anděl,” souhlasil Nicholas a věnoval Auroře výmluvný pohled.

Když se pak jeho zrak pomalu a s potěšením pohyboval po její postavě, oblečené v tmavém švestkově modrém jezdeckém oděvu, její ruměnec pod uznalým mužským pohledem ještě zesílil. Byla ráda, když se právě v tom okamžiku objevil její i Ravenin štolba a připojili se k nim.

Starý Ir O’Malley nedal ani mrknutím oka najevo, že by Nicholase poznal. Už byl s Raven domluvený, že budou přijímat jeho novou totožnost.

Pokračovali společně jezdeckou drahou a oba štolbové se za nimi zdržovali v diskrétní vzdálenosti. Raven se otázala pana Deverilla, jak se mu líbí v Londýně, aby dokázala, že nezapomíná na opatrnost. A on začal zábavně líčit, jak mu do hotelu doručili cizí zavazadla a on si musel stěžovat u ředitele, že jeho vycházkové úbory nemají správnou velikost.

Aurora byla ráda, že se bratr se sestrou dokázali tak lehce bavit a smát, protože sama se cítila rozmrzelá a jazyk měla jako svázaný.

V příštím okamžiku však Raveninu pozornost upoutali jiní jezdci. Opodál zamířily dvě mladé dámy na úzkou travnatou stezku.

„Támhle je Sarah a Jane,” vyhrkla Raven.

“Promiň, Auroro, ale musím s nimi mluvit.” Spiklenecky mrkla na Nicholase. „Bylo mi potěšením vás znovu spatřit, pane Deverille.”

Nicholas se prsty dotkl svého klobouku. „Nápodobně, slečno Kendricková.”

Obrátila koně a O’Malley ji automaticky následoval, jako by byl její stín. Aurora si nedokázala rychle vymyslet vhodnou námitku proti jejímu odjezdu. Nebylo na tom nic špatného, že si chce Raven popovídat se svými přítelkyněmi. Ale nebylo jí příjemné, že se ocitla o samotě s Nicholasem. Ohlédla se přes rameno a zjistila, že její štolba je několik koňských délek za nimi.

,,Chtěla nás nechat v soukromí,” podotkl Nicholas, jako by jí četl myšlenky.

„Nechápu proč.”

„Nechápete? Raven připadá romantické, že byla naše láska násilně přervána, a chce, abychom si to vynahradili.”

Aurora na něj pochybovačně pohlédla. „Raven není ani v nejmenším romantická.”

„To si nejsem tak jistý. Ale každopádně má obavy z toho, že zůstanete sama. Myslí, že bychom měli setrvat v manželství.”

„Zdá se, že si s ní budu muset promluvit,” cedila přes zuby Aurora.

„Také si s ní budu muset pohovořit o jejím nevhodném chování. Dokážete si představit mé překvapení, když jsem vás dvě přistihl, jak se tu proháníte jako nějací divoši?” Nelibě potřásl hlavou, i když v hlase mu zazněl smích. „Čekal bych něco takového od Raven, ale vy, má lásko…”

„To není její vina,” přiznala váhavě Aurora. „Je to moje chyba.

Já jsem chtěla závodit”

„Vy?” Obočí mu vylétlo vzhůru. „Chcete říci, že takhle svádíte mou sestru, která se má pod vaším vedením naučit správnému chování?”

„Vím, že bych neměla. Ale koně byli odpočatí a kolem téměř žádní lidé… A konečně, koně se opravdu potřebují pořádně proběhnout.”

Nicholas pobaveně prohodil: „Odhalil jsem snad vaši tajnou neřest, má drahá?”

Kousla se do rtu. Jízda na koni byla její vášeň a její neřest. Byla to její jediná svoboda, šance, jak uniknout svému svazujícímu

vychování a omezujícím pravidlům vdovského stavu. „Jako vdova nemám moc možností k zábavě,” bránila se.

„Takže když přijedete do parku, prostě zdivočíte.”

„Tak zlé to zase není!”

„Och, ani v nejmenším si nemyslím, že by to bylo zlé. Pohyb vám vehnal červeň do tváří a projasnil pohled… Obdivuhodně smyslné.” Přejel po ní oceňujícím pohledem. „Vypadáte, jako byste právě vstala z postele po noci plné vášnivého milování.”

Aurora zrudla a vůbec ji nenapadlo, co odpovědět.

„To jen potvrzuje mé podezření.”

„Jaké podezření?” zeptala se s obavami.

„Že ve vás doutná utajený oheň, zastíraný vznešeností a chladem.”

Aurora byla rozčilená jeho důvěrností, ale nedokázala od něj odtrhnout zrak.

„Vaše oči mají vskutku neobyčejně modrou barvu,” řekl Nicholas a jeho hlas zněl sevřeněji.

Auroře nebylo jasné, jak jí může vidět do očí, a vztáhla ruku ke klobouku. Vtom si uvědomila, že zapomněla na svůj vdovský závoj. Při ostrém cvalu jí ho zřejmě odvál vítr a teď měla tvář úplně odhalenou. Podrážděně si přehrnula švestkově modrou krajku přes obličej a schovala ho tak před jeho pátravým pohledem.

„Jste tak nepřející, když schováváte svou krásu,” podotkl Nicholas a v hlase mu zase znělo šibalství. „Těšilo mě se na vás dívat.”

„Co jste vlastně dělal v uplynulých dvou dnech?” zeptala se Aurora, aby změnila téma.

“Postrádala jste mě?”

Přísně na něj pohlédla, ale uvědomila, si, že přes závoj stejně její výraz nemůže rozeznat. „Prostě jsem měla strach, že jste se dostal do potíží.”

Jeho úsměv překypoval šarmem. „Jak vás mohlo něco takového napadnout?”

„Vskutku, nepravděpodobný předpoklad, že?” ušklíbla se pobaveně a snažila se nevnímat jeho přitažlivé kouzlo.

„Abych řekl pravdu, zařizoval jsem si různé doklady a papíry. Když tu není Wycliff, je to trochu náročné. Vaši krajané mají sklon dívat se na nás Američany spatra. Nezáleží ani na tom, jak dalece jsme loajální ke Koruně.”

„Možná by pomohlo, kdybyste byl loajální ke Koruně.”

„Nebo kdybych měl v žilách víc modré krve. Zdá se, že si budu muset najít vlivnou přímluvu, obzvlášť pokud se budu chtít uchytit

ve vašich kruzích. Možná že bych mohl požádat vás, abyste mě seznámila se svými urozenými příbuznými.”

Byla pohoršena jeho bezstarostností. „Myslím, že byste se neměl předvádět ve společnosti, je to nebezpečné.”

„Och, nemyslím, že bych se musel zrovna předvádět, ale také se nechci plížit ve stínu.”

„Pořád ještě nechápu, proč se nechcete hned vrátit do Ameriky.”

„Protože nechci opustit svou roztomilou ženu.”

Aurora se zděšeně otočila, jestli je někdo náhodou nezaslechl, a s ulehčením spatřila štolbu stále ještě v bezpečné vzdálenosti. Zrovna tak ji ale děsilo, co právě pronesl. „Nemusíte náš vztah vytrubovat do celého světa.”

,,Já to nejsem, kdo tu na veřejnosti kleje jako trhovkyně, lásko.”

„Nic takového nedělám!”

„Opravdu?”

V jeho hlase se zase ozýval pobavený tón a Auroru to tak rozzlobilo, že litovala svého dobrého vychování. Nejraději by mu vrazila jednu za ucho, i přesto, že se jí příčilo tělesné násilí. Místo toho se zhluboka nadechla a kousla se do jazyka, aby se ubránila jeho provokování.

Bylo to ale těžké, protože Nicholas se rozhodl pokračovat.

„Když už mluvíme o vašich známých…,” řekl vážně. ,,jestli se nemýlím, támhle je jeden z nich.”

Aurora pohlédla na stezku a poznala jezdce, který se k nim blížil. Byl to hrabě Clune. Srdce se jí zachvělo. „Och, opravdu… Clune. Je to také váš známý. Řekl mi, že jste byl kdysi členem Ligy pekelníků.”

„No na krátkou dobu ano. Bylo to během mé návštěvy před třemi lety. A co z toho?”

„Určitě vás pozná. Měl byste zmizet, Nicholasi, než vás uvidí.”

„Řekl jsem vám, že nemám v úmyslu se schovávat.”

„Přece se s ním nechcete potkat!”

„Nezapomeňte, že jsem Brandon Deverill, váš bratranec z manželovy strany. V tom nebude žádný problém. Usmívejte se, lásko, a předstírejte, že se se mnou dobře bavíte.”

Už bylo pozdě na něco jiného, protože Clune byl téměř u nich. Věnoval jí svůj svůdnický úsměv a zastavil koně těsně vedle ní.

„Ach, nejkrásnější londýnská vdova,” řekl s elegantní úklonou.

„A také nejlepší jezdkyně. Ta kombinace je dráždivá.”

„Pan Clune,” zvolala Aurora a pozdravila ho zdvořilým pokynem hlavy.

„Myslím, že se ani nemusím ptát, kdo vyhrál váš ranní závod, protože vy vyhráváte vždycky.”

Usilovně se snažila nepohlédnout směrem k Nicholasova a pokoušela se zdůvodnit své poěínání.,,Moji koně mají radost z rychlého pohybu.”

„Měla byste ale mít silnějšího soupeře. Možná že byste někdy ráda změřila síly s někým jiným než se svou schovankou. Bylo by mi potěšením nabídnout vám své služby, kdykoli se vám zachce.”

Při jeho dvojsmyslném návrhu se Aurora zavrtěla v sedle, jako by ji pálilo. Jeho lordstvo zcela nepokrytě flirtuje.

„Díky, můj pane, ale jsem naprosto spokojená se svou svěřenkou.”

Doufala, že bude pokračovat v cestě dřív, než si všimne Nicholase, ale právě v tom okamžiku na něj Clune upřel pohled.

,,Už jsme se někdy setkali? Silně mi připomínáte muže, kterého znám. Bývalého manžela této dámy, pokud se nemýlím.”

Aurora zadržela dech, zatímco Nicholas se chladně usmál.

„To mě nepřekvapuje, protože jsem Sabinův bratranec. Brandon Deverill, k vašim službám, pane.”

„Ta podoba je obdivuhodná!”

Nicholas mu zpříma pohlédl do očí. „Všichni to říkají.”

Aurora byla bez sebe napětím z toho, jak bedlivě si ho Clune prohlíží. Ale jeho lordstvo se jen uklonilo a projevilo upřímnou soustrast. „Váš bratránek Nick byl výborný sportovec a společník. Nikdy nezkazil žádnou legraci. Upřímně mě zarmoutilo, když se mi donesla zpráva o jeho smrti, protože jsem si ho během jeho krátké návštěvy velmi oblíbil. Vy jste také Američan, pane Deverille?”

„Narodil jsem se tam. Ale protože se mé politické názory poněkud různí s těmi oficiálními, pokládal jsem za rozumnější nalézt útočiště v Anglii, než se válka přežene.”

„No, možná že vaše přijetí v Anglii narazí na jisté potíže, obzvlášť když uvážíme, že váš bratranec byl oběšen za pirátství.”

„Věřím, že se za mě lord Wycliff zaručí, pokud máte pochybnosti o mé loajalitě.”

„Ale ne, nemám pochybnosti,” ušklíbl se Clune. „Mě politika moc nezajímá. Ale pokud byste potřeboval kromě Wycliffa ještě dalšího patrona, bude mi potěšením se za vás přimluvit — vzhledem k dávnému přátelství s Nickem.”

Nicholasova odpověď byla mnohem chladnější, než Aurora očekávala.

„Je to od vás velice laskavé, sire. Vaši nabídku povedu v patrnosti.”

Clune se otočila věnoval Auroře další okouzlující úsměv.

„Dobrá, nechám vás pokračovat v jízdě. Vaši koně už jsou

neklidní. Ale doufám, že nezapomenete na mou nabídku, má paní. Pokud byste si někdy ráno chtěla se mnou zazávodit, bude mi potěšením.”

Aurora zamumlala nezávaznou zdvořilost a zhluboka si oddechla, když Clune pobídl svého koně a opustil je.

Chvíli klusali mlčky vedle sebe. Aurora zuřila nad Nickovou drzou neúctou k životu, ale čekala, dokud nebudou z Cluneho doslechu.

„Nemohu to nazvat jinak, než že se převádíte.” Strach způsobil, že její hlas zněl přísněji, než zamýšlela.

„Já tomu říkám zkouška přestrojení. Clune mě zná lépe než kdokoli jiný v Anglii. Jestliže mě nepozná on, pak nikdo.”

„Já tomu říkám drzá nestoudnost. Klidně jste mu lhal do očí.”

„Vy byste raději, abych riskoval a sdělil mu pravdu?” Byla v koncích a nezbývalo jí než mlčet.

„Zdá se, že o vás má ohromný zájem, má drahá. Měl bych vám možná znovu připomenout, že ještě nejste vdova – a nikdy jste nebyla.”

Byla příliš rozrušená, než aby si všimla, že Nicholase přešla dobrá nálada. „Nikdo mi nemusí nic připomínat.”

„Myslím, že ano. Clune je největší svůdník v Anglii a myslí si, že jste volná.”

Aurora pyšně zvedla hlavu. „Nenechám si od vás poroučet, Nicholasi. Vzala jsem si vás hlavně proto, abych nemusela žít s manželem, který mi bude diktovat každý krok, který mám učinit, jako by to dělal Halford. Mluvíte přesně jako on – nebo jako můj otec.”

Napětí kolem Nicholasových úst poněkud povolilo. „Nechtěl jsem se hádat, Auroro.”

„Ne? Ale to právě děláte.”

„Je na tom něco špatného, když se manžel strachuje o svou manželku?

„Nejste snad dokonce žárlivý?”

„Třeba jsem. Ale každopádně vám radím, abyste se od Cluneho držela raději dál.”

„Nemám v úmyslu nechat si od vás radit, s kým se smím a nesmím přátelit, Nicholasi.”

Přitáhl otěže a zastavil koně. „V tom případě si budu muset s Clunem promluvit sám.”

Poplašeně vzhlédla. „Proč?”

„Abych ho varoval, že má dát ruce pryč od mé manželky.”

Aurora na něj zírala a před očima se jí míhaly různé děsivé představy. Zapomněla, že Nicholas Sabina je nebezpečný muž.

Sám přiznal, že už někoho zabil. Má tohle být výhrůžka Clunemu? Napadnout příslušníka šlechty by znamenalo opět ohrozit svůj vlastní život. Bude dopaden a oběšen…

„Nesmíte mu ublížit, Nicholasi.”

„Dojímá mě, jak se o něj strachujte, lásko,” řekl Nicholas chladně.

Se zdvořilou poklonou obrátil koně a odjel a Aurora za ním zůstala hledět s tichou, dámy nedůstojnou kletbou na rtech.

Aurora zůstala v parku déle než obvykle a nedočkavě Nicholase vyhlížela. Nebylo však po něm ani vidu ani slechu a totéž platilo o Clunem. Nakonec to vzdala a vrátila se domů jen proto, aby nervózně přecházela po místnosti sem a tam.

Byla překvapena, když pozdě odpoledne přinesl komorník na tácku bohatě zdobenou navštívenku pana Brandona Deverilla a informoval ji, že pan Deverill s radostí přijal její pozvání na čaj.

Když sestupovala po schodech, aby Nicholase přivítala, cítila úlevu i nervozitu. Našla ho v salonu, kde si prohlížel kolekci miniatur.

Když vstoupila, vzhlédl a Auroře se okamžitě sevřel žaludek, jako ostatně pokaždé od chvíle, kdy do těch hlubokých tmavých očí pohlédla poprvé.

„Dobrý den, sestřenko,” řekl vroucně. „Je od vás laskavé, že jste mě pozvala na čaj.”

Jeho přátelský pozdrav měl být divadlo pro služebné, jak předpokládala, a tak se přinutila k úsměvu. Jestliže je bratrancem jejího bývalého manžela, není na tom nic nepřípustného, když ho přijme uprostřed odpoledne. Dráždila ji ale jeho drzost.

„Moc se omlouvám, pane Deverilla. Úplně jsem zapomněla sdělit služebnictvu, že očekávám vaši návštěvu.” Otočila se ke komorníkovi, který stál u dveří a čekal na její pokyny. „Danby, vypijeme si čaj tady, prosím.”

„Jak si přejete, madam.”

Když osaměli, upřela na něj Aurora vyčítavý pohled. „Myslela jsem, že jsme se dohodli na tom, že se nebudeme v soukromí stýkat,” spustila šeptem, aby ji služebnictvo nezaslechlo.

„Vůbec nic takového si nepamatuji, lásko.”

Nežli mohla protestovat, podal jí jednu z miniatur, na které byl pohledný mladý muž s kudrnatými zlatými vlasy a modrýma očima. „To je váš bývalý snoubenec?”

Aurora přešla po místnosti, vzala obrázek z jeho rukou a opatrně ho postavila na místo. „Ano, to je Geoffrey, lord March,” řekla a prsty lehce přejela po uchovávané památce.

,,Už vím, proč jsem vám ho připomínal.” Aurora na něj vrhla tázavý pohled a zjistila, že ji Nicholas pozoruje. „Když jsme se poprvé setkali, říkala jste, že vám připomínám někoho, kdo vám byl drahý. Vidím, že mezi námi existuje jistá podoba.”

Úplně zapomněla, že by něco takového Nicholasovi říkala nebo že by si nějakou podobu mezi oběma muži připouštěla. Byli tak naprosto rozdílní – jako slunce a měsíc: jeden odvážný a divoký, vyzařující žár a sílu, ten druhý tichý, uklidňující a jemný.

„To jsem se velice mýlila. V žádném ohledu si nejste podobní. Obzvláště ne teď, kdy jste změnil barvu vlasů.”

„A vy jste stále zamilovaná do přízraku?”

„Nehodlám o tom mluvit, Nicholasi.” Vzpomínky byly příliš bolestné. Vzdorně na něj pohlédla. „Byl byste tak laskav a řekl mi, co tady hledáte? Víte, že není moudré, abychom se stýkali.”

Chvíli ji pozoroval. „Možná, ale myslel jsem, že vám společnost udělá dobře. Říkala jste, že vás vdovství omezuje ve společenském životě. A protože mám hodně co do činění s vaším údajným vdovstvím, cítím se povinován vám to nějak vynahradit.”

,,Už jsem vám říkala, že vás z ničeho neviním a nejste mi ničím zavázán.”

„Ale já si nejsem jistý, jestli chci být bez závazků. Přísahal jsem, že vás budu opatrovat, dokud nás smrt nerozdělí.”

„Nicholasi… Myslela jsem, že už jsme se dohodli. Smrt už nás rozdělila, pokud si vzpomínáte. Zemřel jste, a byl jste pohřben na svatém Kryštofu.” Ústa se jí posměšně zkřivila. „Och, já jsem zapomněla. Byla to jen hra, velice podobná té, kterou hrajete teď.”

Nicholas se zeširoka usmál, ale neodpověděl. Místo toho ji vyváděl z míry dlouhým pobaveným pohledem.

„Co se děje?” domáhala se Aurora. „Proč se na mě takhle díváte?”

„Snažím se rozhodnout, jestli se mi líbíte i jako zlá dračice.”

Aurora se zhluboka nadechla. Chovala se jako dračice, i když si slíbila, že se na jeho provokace už nenechá nachytat Vždyť se jí nikdy nestávalo, aby u ní měly emoce navrch. Celý život je musela ovládat. Ale Nicholas Sabine byl prostě k nevydržení. A přitom souhlasil, že na své manželství zapomenou. Tak proč se pořád chová, jako by byl její manžel a měl právo jí cokoli nařizovat. Cožpak nedokáže držet slovo?

Díval se na ni ze své výšky a předváděl skvostný úsměv v plné parádě. Aurora by ho nejraději proklela za jeho neodolatelnou přitažlivost; věděl přesně, jaký vliv na ni má.

„Mám obavy, že nejste právě nejlepší hostitelka, má sladká dračice. Cožpak mě ani nevyzvete, abych se posadil?”

Aurora obrátila oči v sloup, ale přinutila se k vlídné odpovědi.

„Ach ano, pane Deverille, prosím, posaďte se u nás.”

“No vidíte! Ještě kdyby vám z očí přestaly šlehat blesky, tak bych vám uvěřil, že to myslíte upřímně.”

Aurora počkala, až přejde k čajovému stolku, a s urputným sebeovládáním usedla naproti němu.

„Tak, o čem budeme diskutovat?” otázala se a složila ruce v klíně.

Nicholas ji klidně pozoroval. Po chvilce jeho pohled klesl níž a soustředil se na její poprsí. Auroru polilo horko a ucítila, jak jí začínají brnět bradavky, přestože se snažila ovládat.

„Znervózňuji vás, Auroro?” otázal se úplně zbytečně.

,,Ano,” odvětila. „Díváte se na mě necudným způsobem.”

„A co je to za způsob?”

„Jako byste mě svlékal. Je mi to velice nepříjemné.”

Spokojeně se usmál. „Správně. Nechci, abyste se v mé přítomnosti cítila příliš příjemně.”

Aurora nerozhodně potřásla hlavou, máli se vztekat, nebo si zoufat. „Opravdu byste zasloužil, aby vás zavřeli – dřív, než způsobíte skandál nebo než mě rozzlobíte k nepříčetnosti.”

„Opravdu byste byla ráda, kdyby mě zavřeli? Clune říkal, že jste byla zdrcena mou předpokládanou smrtí.”

Její strach se vrátil v plném rozsahu, když přišla zmínka o Clunem. „Snad jste se opravdu nezbláznil a znovu ho nevyhledal?”

„Obávám se, že ano. Rozhodl jsem se pro přímé jednání, nechal jsem se poznat a vylíčil jsem mu celou událost od mého uvěznění až po nedokonané oběšení“

,,A jak na to reagoval?” otázala se Aurora s obavami.

„Když jsem mu odpřisáhl, že jsem se nedopustil zločinu proti jeho zemi, byl bezvýhradně ochoten krýt mé přestrojení. Řekl jsem mu, že jsem přijel jen kvůli své ženě, a to je také pravda.”

Aurora na něj nechápavě hleděla. „Jak jste mohl takhle riskovat?”

,,Přiznám se, že to byla vypočítavost. Clune nikdy nezkazil žádnou legraci, jak sám říká. A je pro něj důležité pouto mezi přáteli – a on mě počítá mezi své přátele. A také vás velmi obdivuje. Mimochodem, na můj vkus až příliš. Dokonce připustil, že se chystal vás svádět.”

Aurora cítila, že si ji zkoumavě prohlíží. „Neučinila jsem nic, co by mu dávalo naději na úspěch nebo co by ho nějakým způsobem povzbudilo.”

„On to také říká. Když jsem ho varoval, aby se od vás raději držel dále, tvrdil, že u vás neměl nejmenší šanci, protože jste byla bláznivě zamilovaná do svého bývalého manžela.”

Cítila, jak se začervenala. „Musela jsem mít po ruce nějaké vysvětlení pro ten bezhlavý sňatek. Zdálo se mi, že nejsnáze lidé pochopí lásku na první pohled.”

Usmál se svým kouzelným způsobem. „Tahle verze se mi zamlouvá.”

„Ale vy i já známe pravdu. Nebylo to spojení z lásky – a nepředpokládali jsme, že bude trvat déle než jednu noc.”

Nicholas přešel její poznámku bez povšimnutí. „Možná že jste Cluneho nepovzbuzovala úmyslně, ale jako mladá a krásná vdova jste pro lidi jeho typu nejžádanější kořist A vaše odmítavost jen zvyšuje cenu. Pro dobyvatele ženských srdcí je to prostě výzva.”

Obočí se jí vyklenulo v tázavém gestu. Nicholas sice možná nebyl tak zkažený jako jeho přítel, ale věděl přesně, co tyhle svůdníky přitahuje. „Zní to, jako byste mluvil z vlastní zkušenosti. Proto mi pořád děláte návrhy? Protože moje odmítání být vaší ženou je pro vás výzvou?”

Naklonil hlavu a podrobil ji dalšímu pátravému, pohledu.

„Částečně to tak bude. Ale je v tom něco hlubšího. Ať už to vypadá sebebláhověji, jsem veden zájmem o vás.”

„O mě?”

„Ano. Vadí mi, když sleduji všechna ta omezení, se kterými je vdovství spojeno. Že jste nucena stranit se světa. Tady přece nejsme v Indii, kde jsou vdovy páleny za živa s ostatky svých manželů.”

Právě v tu chvíli přinesl Danby čaj. Aurora se polekala, že jejich slova možná zaslechl. Slibovala si, že pro příště bude opatrnější, a odmlčela se, dokud se sluha s úklonou nevzdálil.

Nabídla Nicholasovi pečivo s džemem a jednohubky a pak na něj nejistě pohlédla. Tenhle muž je její manžel; prožili spolu ty nejdůvěrnější chvíle, a přesto nemá ani nejmenší potuchy, jaký čaj má rád. „Chcete mléko nebo cukr?”

„Cukr a bez mléka. Já vím,” četl zase její myšlenky. „Na to, že jsme manželé, jsme v podstatě stále cizinci. Možná že se nám podaří to napravit.”

„Nevidím k tomu žádný důvod.”

Díval se, jak Aurora nalévá čaj ze stříbrné konvice. Dělala to tak jako všechno ostatní. S přirozenou elegancí, která byla výsledkem dlouhého tréninku. Perfektní dáma. A jako většina dobře vychovaných dam byla vedena k tomu, aby zachovávala přísná společenská pravidla.

Přesto se jí dařilo občas ho překvapit. Aurora byla jiná než její mělké, sobecké a arogantní vrstevnice. Měla v sobě nečekanou hloubku, nepoznaná tajemství, která ho tak přitahovala. Úplně ho vyvedlo z míry dnešní ráno, kdy ji přistihl při divoké jízdě v parku. A víc než jednou už zažil vášnivý oheň jejího objetí…

Za vnějším vzezřením dámy byla ukryta vášnivá žena a on byl rozhodnut ji odhalit a přemoci sevření přísné výchovy. Byla příliš mladá na to, aby se pohřbila zaživa v kobce celibátu.

Nebude ale snadné dostat se pod její obrannou slupku. Aurora nesnášela riskování a navíc se snažila zapudit jakýkoli náznak tělesné touhy už v zárodku. Jako třeba teď. Když od ní přijímal šálek čaje, jejich prsty se dotkly a okamžitě mezi nimi přeskočila jiskra. Aurora se ale odtáhla, jako by se spálila. Sklopila oči, uchopila šálek a předstírala, že si jejich vzájemné přitažlivosti není vědoma.

Nicholas cítil, že má před sebou obtížný úkol. Nejraději by s ní pořádně zatřásl, aby si to uvědomila.

„Tak,” prohlásil nakonec. „Chcete žít až do konce života schovaná za svými vdovskými závoji?”

Modré oči se na něj tázavě upřely. „Co máte na mysli?”

„Postavila jste si tady kolem sebe vězení. Jste polapena v chapadlech konvencí a zvyklostí a necháváte společnost, aby vám diktovala každý pohyb.”

,,Na tom přece není nic špatného.”

„Ale ano, když si tak necháváte vysát z těla i tu poslední jiskřičku života.”

Aurora stiskla rty a zamračila se. „Nejsem jako vy, Nicholasi. Chci obyčejný klidný život.”

„Myslím, že ne, protože jinak byste nikdy nevystoupila na mou obranu a nebyla ochotna se provdat za cizince.”

„To byly velice nezvyklé okolnosti. Teď jsem se svou situací naprosto spokojena.”

„Opravdu?”

„Ano. Užívám si života navzdory těm dočasným omezením. Moje domácnost je sice mnohem menší, než jaká byla v otcově domě, ale i tak vyžaduje dost práce. Často píšu dopisy – vlastně vedu velmi rozsáhlou korespondenci. Občas mě navštěvují přátelé. A také hodně čtu. Každý den si vyjedu na koni…”

„Ach, ano, vaše tajná neřest. Jaké další skryté touhy ve vás dřímou, Auroro?”

Ignorovala jeho otázku. „Teď mám to, po čem jsem vždycky toužila…, nezávislost.”

„Nezdá se mi, že by se tomu dalo říkat nezávislost. Váš život je jedna velká starost o to, co vašemu chování řeknou ostatní. Nemůžete vyjít ven, aniž byste si halila tvář do závoje, a vyjít po setmění už vůbec nepřipadá v úvahu. Cítíte se tady jako v pasti, sama jste to naznačila.”

„Možná, ale jen proto, že se chci vyhnout skandálu. Muži si mohou dovolit daleko víc než ženy, a vdovy jsou na tom nejhůř.”

Nicholas na ni upíral oči. „Buď podvádíte sama sebe, nebo se sama v sobě příliš nevyznáte. Myslím, že jsou ve vás dvě bytosti. Žena, která se sklání před konvencemi a vzývá je, jako by to byly modly. A druhá, která miluje divoký cval na koňském hřbetě jen tak pro čiré potěšení. Tatáž, která se provdala za cizince a oddala se mu v nádherné noci plné vášně.”

Z výrazu v jejích očích poznal, že se dotkl citlivé struny.

„Myslím, že chcete uniknout z toho přísného vězení, do kterého jste se uzavřela,” útočil dál, „a chcete dát průchod své smyslnosti, ale bojíte se riskovat.”

Když neodpovídala, vyndal z kapsy deník a položil ho před ni na stolek. Aurora na něj upřela své modré oči.

,,Když jsem to četl, celou dobu jsem na vás musel myslet. Jste velice podobná té neznámé ženě, která deník psala.”

„Nevidím žádnou podobnost,” bránila se Aurora, jako by ji jeho tvrzení zahanbovalo. „Naše osudy jsou úplně odlišné. Byla Francouzka, zajali ji piráti a prodali ji jako otrokyni do tureckého harému. Byla přinucena stát se konkubínou a dělat věci, které by dáma nikdy dobrovolně nepodstoupila.”

„Neměla žádné zkušenosti v sexuálních otázkách, dokud se nesetkala s mužem, který jí dokázal rozbouřit krev v těle.”

“Skutečně. A její… její chtíč ji opanoval.”

Nicholas přivřel oči. „Pomyslela jste někdy, jaké by to bylo zažít podobnou vášeň? Toužit po někom tak zoufale?”

Rozevřela rty, jako by chtěla promluvit, ale nevyšel z ní ani hlásek. Nick měl dojem, že se dotkl pravdy.

„Já jsem se pokoušel to pochopit,” přiznal. „Můj otec se mi jednou snažil vysvětlit, co cítil k Ravenině matce. Řekl, že kdybych si přečetl ten deník, tak bych tomu porozuměl.”

Aurora sklopila oči a po obličeji se jí rozlila červeň. „Je to velmi poutavý příběh,” řekla nakonec, „ale jejich láska byla předurčena k zániku. Desiré se zamilovala do svého pána a její cit se změnil v úplnou posedlost.”

„Ale nikdy své lásky nelitovala.”

„Takové poučení jsem v tom deníku nenašla,” mumlala Aurora, i když ne tak přesvědčivě jako předtím. „Myslím, že byla blázen, když se nechala takovým způsobem ovládat nějakým mužem.”

„Můj otec byl přesvědčen, že je lepší zakusit alespoň kratičký moment vášně, než ji vůbec nikdy nepoznat.”

Zaváhala. „A podívejte se, co mu to přineslo. Celoživotní trápení, touhu po ženě, kterou nikdy nemohl dostat.” Aurora potřásla hlavou, jako by se snažila přesvědčit sama sebe. „Mnohem lepší je neztrácet srdce a neriskovat, že bude zraněno.”

Nickův pohled se zastavil na jejích dráždivých ústech a tělem mu proběhl záchvěv touhy při představě, jak tahle paličatá neústupná žena roztaje a poddá se svým citům.

Erotické představy mu braly dech. „Myslím, že jste stejná jako Desiré, Auroro. Máte v sobě tutéž divokost.”

Prudce odložila svůj šálek. „To se mýlíte.”

Neuhnul pohledem. „Co vás na tom pomyšlení tak děsí? Že jste schopna intenzívního vášnivého prožitku? Nebo že by se mohl protrhnout kokon, který jste kolem sebe z opatrnosti omotala?”

Aurora vstala. „Myslím, že byste měl odejít, Nicholasi.”

Chvilku váhal, potom odložil šálek a povstal. Přiblížil se k ní, a ona neustoupila, aby nepoznal, že má trochu strach.

Klidně ji uchopil za ruku a pozvedl ji ke svým rtům. Potom jí vtiskl polibek na vnitřní stranu zápěstí. Aurora stála bez hnutí, ale tváře jí zčervenaly a prozradily, jak velké úsilí ji stojí ovládat se. Ještě víc ji zrazovaly oči, ve kterých se zračila dlouho potlačovaná touha.

Nicholas si byl jistý, že je bezpodmínečně nutné osvobodit ji z krunýře předpotopních zvyklostí, umožnit jí žít plnohodnotný život, dát volnou cestu její vášnivé povaze, a navíc si byl jistý, že on je ten správný muž, který jí to může poskytnout. Ale musí jí dát ještě trochu času. Boj sotva začala bude vyžadovat velkou trpělivost.

„Nemýlím se, má drahá,” řekl jemně. „Ochutnal jsem sladkosti, které skrýváte pod slupkou chladné rezervovanosti. Pod ní je citlivá, vášnivá a smyslná žena, která čeká, až v ní někdo zažehne oheň. A já ji odhalím.”

S rychlou úklonou opustil místnost.

Aurora stála jako zmrazená a hleděla za ním. Když odešel, oddechla si. Srdce jí stále bušilo tempem, do kterého je přivedla Nicholasova blízkost, jeho magnetismus.

Jak to jen dělá, že ji vždycky takhle vyvede z míry? Jak je možné, že jí rozproudí krev v těle pouhým dotekem, jak způsobí, že se jí roztřesou kolena a její pevná vůle se rozplyne jak mlha?

Jak dokáže takhle rozbouřit její nitro? Přivedl na světlo její horší já

– temné smysly, které nechtěla poslouchat. Tentokrát ji jeho dotěrné otázky rozčílily zrovna tak jako jeho tělesná přítomnost a vyzývavé chování.

Celá roztřesená se sesunula do křesla. Měl snad pravdu? Byla jako Desiré? Měla v sobě divokost, která čeká na vysvobození?

Určitě se změnila od té doby, co se setkala s Nicholasem Sabinem… Nikdy předtím nezažila, aby její chování ovládala touha. Bojovala s jeho mocnou přitažlivostí i s nekončící touhou, kterou v ní tak lehce vzbudil, ale marně. S vypětím všech sil své pocity držela pod vnější slupkou zdánlivé vyrovnanosti.

Váhavě vzala deník, který zanechal na stole. Byla šokována naprostou otevřeností, s jakou autorka líčila svůj příběh lásky, ale zároveň ji inspiroval k bujným představám. Vnímavá k jemným svodům svého pána a nepoznaným exotickým pokušením byla Desiré zachvácena bouřlivou vášní, jejíž intenzitu si nikdy předtím nedokázala představit…

Jaké by asi bylo poznat tak obrovskou vášeň? Být přemožena šílenstvím lásky, oslepena touhou? Zažít pocity tak mocné, že zatemní člověku rozum?

Aurora si proti své vůli vybavila, že při svatební noci už nepatrně okusila lehký dotek vášně.

Kniha se otevřela na místě, které neslo stopy častého čtení:

Miluji každičkou částečku tvého těla. Miluji tvé tvrdé mužství hluboko uvnitř v mém lůně. Miluji váhu tvého těla i tvou sílu, která mě tak snadno přemáhá. Miluji tvůj horečný hlad, tvou touhu, která mi v plné síle dává pocítit mé ženství.

Aurora zavřela oči. Nicholas. Tolik jí připomínal milence té Francouzky – odvážný, mužný, schopný rozechvívat smysly. Stejně jako princ z deníku v ní Nicholas probudil ženskou touhu, kterou měla ukrytu hluboko ve své duši.

Proti své vůli si vybavovala představy ze svatebního lože, jejich dvě těla… Nicholase, jak se s ní miluje s vášnivou něhou, jak do ní vniká, plní ji slastí a burcuje její žádost.

A tytéž slasti jí před chvílí slibovaly jeho tmavé oči. Zachvěla se. Neměla by podléhat slibům, které četla v jeho očích. Neměla by na něj myslet, bez ohledu na to, jak ji dokáže vyburcovat. Přesto však nedokázala potlačit neodbytnou touhu.

12

Nedokázala jsem odolat. Jak bych se mohla bránit proti neutuchající touze, kterou ve mně vzbuzoval?

V průběhu několika příštích dnů proklínala Aurora Nicholase stále častěji. Ten muž byl pro klid její duše tak nebezpečný! V noci ji pronásledoval ve snech. Ve dne ji zneklidňovalo, že by ho mohla spatřit. Myšlenky na něj se jednoduše nedokázala zbavit.

Když se s ním nakonec setkala, ať už na ranní projíždce parkem, nebo při nějaké jiné příležitosti, vždycky se v ní ozval podivný pocit, který zažila poprvé při setkání na nábřeží na ostrově svatého Kryštofa. Jeho naléhavý pohled, který jí nezakryté sděloval své poselství, účinkoval jako dotek žhavého železa.

Nebylo snadné se těm setkáním vyhnout, protože měl spojence ve své sestře; Raven ho zřejmě informovala, kam se s Aurorou chystají na nákupy, a Nicholas je potom jakoby náhodou potkával a doprovázel je. Aurora si byla jista, že všechna tato „náhodná” setkání byla plánována s přesností válečného vojevůdce.

Nevěděla, jak se před touto taktikou bránit. Ještě nikdy nebyla terčem tak úporné rozhodnosti. Nicholas byl jako silná bouře, která smete všechno, co jí stojí v cestě. Přesto, že se ze všech sil snažila odolávat jeho nemilosrdnému šarmu, zjišfovala, že prohrává. Byl divoký, odvážný, drzý a provokující… a neodolatelný.

Stačilo, aby na ni dýchl, a už jí kdesi uvnitř těla vypukla celá bouře pocitů.

Uvažovala o tom, že by na čas unikla z Londýna. Právě včera dostala dopis od Geoffreyho matky, lady Marchové, která ji zvala na návštěvu. Geoffreyho desetiletý bratr Harry prý jí už začíná přerůstat přes hlavu a jedině Aurora ho může zvládnout.

Ale věděla, že nedokáže opustit Londýn. Bylo by to zbabělé. A cítí povinnost být Raven nablízku. Navíc, Aurořin otec teď bydlí v Sussexu a panství Eversleyů a Marchů spolu sousedí. Bylo by to jako z louže pod okap. Unikla by sice Nicholasovi, ale vystavila by se nebezpečí, že se setká s otcem, a po tom vůbec netoužila.

Domnívala se, že chápe, proč o ni Nicholas tolik usiluje. Zdálo se, že se jí opravdu dvoří, ale Aurora si byla jistá, že ho přitahuje jen to, že o ni musí bojovat Pro něj to byla jenom hra, lov mu přinášel vzrušení.

Uvažovala, jesti je odmítání ten správný způsob, jak se ho zbavit. Kdyby mu byla po vůli, kdyby ho nechala vyhrát – pak by možná ztratil zájem a odešel, a ušetřil tak oběma mnoho zármutku. Nechtěla, aby Nicholas řídil její život, aby jí diktoval, jak se

chovat, co má cítit. Bylo od něj vrcholně samolibé, když se domníval, že zná její nitro lépe než ona sama. Srovnával ji s Francouzkou z deníkuno, možná že mezi námi je jistá podobnost, přiznala si Aurora. Ale v jejím životě není místo pro zničující vášeň, která by se vymkla vší kontrole, a ani žádná touha po bolesti, kterou by tato vášeň vyvolala.

Bude muset vymyslet nový plán, jak zacházet s Nicholasem. Musí existovat nějaký způsob, jak nad sebou znovu získat kontrolu. Nikdy se jí nepodaří přimět ho k odchodu, pokud to nebude pro jeho dobro právě tak jako pro její vlastní. Žila v neustálém strachu z jeho odhalení. Lord Clune vzal vážně svou roli ochránce a vodil Nicholase po Londýně, zatahoval ho do hráčských klubů a poskytoval mu i další lehká rozptýlení. Byla přesvědčená, že tenhle neopatrný způsob života mu přinese jistou smrt.

Věřila, že ho v Anglii zná víc lidí, než si připouští. Ale nakonec ho málem odhalila francouzská emigrantka.

Nicholas doprovázel Raven a Auroru do módního salonu na Oxford Street. Když ho spatřila majitelka, spráskla ruce a zvolala:

„Mon Dieu!” Nicholas smekl klobouk, odhalil tak své tmavé vlasy a Francouzka upadla do rozpaků.

Hned se vzpamatovala a vykročila, aby své zákazníky pozdravila, ale zatímco si Raven prohlížela módní klobouky, modistka si Nicholase pátravě prohlížela.

„Promiňte, monsieur,” řekla nakonec se silným francouzským přízvukem. „Nechtěla jsem na vás tak zírat, ale vypadáte jako muž, kterého jsem kdysi znala.”

Aurora cítila napětí, ale Nicholas se jen zdvořile usmál a jinak si zachoval lhostejný výraz. „Možná že jste si mě spletla s mým bratrancem, madam. Občas se mi to stává.”

„Váš bratranec je pan Nicholas Sabine z Ameriky?”

,,Ano.”

Žena k němu přistoupila a popadla ho za ruku. „Och, monsieur, váš bratranec je úplný anděl. Zachránil život celé mojí rodině. Nejen mojí, ale i několika dalším rodinám. Nikdy mu to nebudeme moct splatit.”

Byla to starší žena, vlasy už jí šedivěly, ale byla stále ještě krásná. Měla tvář s jemnými rysy a porcelánově průsvitnou plet aristokratky. Nicholas jí věnoval svůj nejkouzelnější úsměv, jako by byla o dvacet let mladší. „Můj bratranec může být šťastný muž, když na něj vzpomíná tak krásná dáma.”

Majitelka se zapýřila potěšením a téměř stydlivě pustila jeho ruku. Ale když o něco později dokončili své nákupy, s rozhodností odmítla peníze za tři klobouky, které si Raven vybrala.

Jakmile opustili obchod, vyrukovala Raven s otázkou, která celou tu dobu pálila Auroru na rtech. „Co tím myslela, že jsi zachránil její rodinu? Byl jsi přece příliš mladý na to, aby ses zúčastnil jejich krvavé revoluce, nebo ne?”

„Ano. Ale ocitl jsem se ve Francii potom, během jednoho jejich vládního převratu.”

„A jen tak náhodou se vám podařilo zachránit několik rodin před gilotinou?” otázala se Aurora suše.

Pokrčil rameny. „Vlastně byly jen čtyři. A měli být zastřeleni. Gilotina se nepoužívala, považovali ji za málo civilizovanou.”

Raven stěží potlačila úsměv nad jeho sarkasmem, ale Aurora byla znepokojena; vždyť tehdy mohli Nicholase také zabít. Zamračila se na něj přes sestřinu hlavu.

„A jistě budete tvrdit, že vám nečinilo potěšení hrát si na hrdinu, přehlížet nebezpečí a nasazovat život.”

Nicholas zavrtěl hlavou. „Nebezpečí se nebojím, ale nešlo mi o to se proslavit. Prostě jsem se k tomu nachomýtl, aniž jsem to měl v úmyslu.”

,,Ať je to jakkoli,” řekla Aurora pomalu a snažila se být trpělivá,

„problém je v tom, že vaše hrdinství vás tak proslavilo, že se těžko vyhnete prozrazení.”

„Je tu jen málo lidí, kteří vědí o mém hrdinství, jak tomu říkáte.”

,,Ale když vás poznala dáma, která vás viděla před mnoha lety, jiní vás mohou poznat také.”

,,V tom případě prostě popřu, že je znám, jako jsem to učinil před chvílí,” řekl nevzrušeně. „Přestaňte se o mě strachovat, lásko. Jenom by vám to přidělalo vrásky.”

Jeho odpověď ji podráždila. Nicholas prostě nebezpečí přehlížel. Spíš si v něm liboval.

Pohlédla na něj nevlídně a odešla ke kočáru, kam ji následoval se svou sestrou.

„Neměl bys ji tak dráždit, Nicholasi,” napomínala ho Raven.

„Má o tebe strach, chce jen tvé dobro.”

Nick se na ni překvapeně podíval, když z jejího hlasu poznal, že se hněvá. „Cožpak jsem ji dráždil?”

„Dobře víš, že ano. Kdyby sis dokázal představit, co Aurora vytrpěla, byl bys k ní laskavější.”

Pozvedl obočí. „A copak vytrpěla?”

„Mohla si jako dcera bohatého vévody užívat života, ale její otec jí ho změnil v peklo. Žít s takovým tyranem a snášet jeho záchvaty vzteku muselo být hrozné.”

„Doufám, že mi vysvětlíš, o čem teď mluvíš.”

Raven mrkla směrem ke kočáru, kde je očekávala Aurora. „Teď na to není čas. Přijď zítra odpoledne do Tobleyho knihkupectví, budu tam na tebe čekat.”

Nickem cloumala zvědavost, když netrpělivě vyčkával Ravenina příchodu. Jakmile dorazila v doprovodu své komorné, následoval ji do vzdáleného rohu místnosti. Oba předstírali, že si prohlížejí knihy na policích, zatímco mu Raven vyprávěla o záchvatech vévody z Eversley.

„Vznešený vévoda má příšernou povahu,” mumlala tlumeně,

„krátce po našem příjezdu do Anglie jsem toho byla svědkem. Žila jsem tehdy u tety Dalrympleové, ale Aurora strávila prvních pár dnů v rodinném domě v Londýně. Přirozeně napsala otci a sdělila mu, že se za tebe provdala. Věděla jsem, že má obavy z jeho reakce, ale nedokázala jsem si ani ve snu představit, jak bude vyvádět. Vévoda se přiřítil do Londýna jako fúrie, že prý Aurora pošpinila rodinné jméno sňatkem s kriminálníkem. Byla jsem při tom, když se setkali.” Raven se otřásla. „Jejich sluha mě právě vpustil do domu – měla jsem domluveno s Aurorou, že půjdeme nakupovat, když jsem zaslechla křik. Jeho milost tam stál, šermoval Auroře pěstí před obličejem a řval. Nemohla jsem uvěřit, že se někdo takhle dokáže rozběsnit. Když se ho Aurora snažila uklidnit, popadl těžkou vázu a hodil ji po ní! Díky bohu ji minul a váza se roztříštila o zeď na tisíc kousků. Mohl ji klidně zabít!”

Nick pocítil při jejím vyprávění obrovský nával hněvu.

„Ke své hanbě musím přiznat, že jsem byla příliš překvapená, než abych něco udělala,” pokračovala Raven. „Ale komorník se do toho vložil. Ten chudák je jako nic, je to už starý člověk a pro vévodu neznamenal žádného soupeře, ale přesto se postavil mezi ně. Eversley ho srazil k zemi a hnal se za Aurorou se zdviženou pěstí. Věřím, že by ji býval praštil, kdyby mě v poslední chvíli nezahlédl. Nechal toho jen proto, že nechtěl dopustit, aby se cizí člověk stal svědkem jeho zběsilosti.”

„Co se událo potom?” otázal se Nick tvrdě.

„No, vévoda vypadal, jako by se o něj pokoušela mrtvice, a honem se snažil uklidnit. Varoval Auroru, ať se mu klidí z očí, vlastně jí poručil, aby okamžitě odešla z jeho domu – řekl jí, že už není jeho dcerou, a hnal se ven jako vichřice.”

Raven se nadechla. „Aurora se třásla, ale spíš měla starost o chudáka Danbyho, který si při pádu narazil hlavu o stolek. Později, když ho ošetřila, se přiznala, že podobné násilnosti ze strany jejího otce nejsou nijak vzácné. Myslím, že se jí nakonec ulevilo, že ji vyhnal z domu. Nic víc už na něj neprozradila, ale O’Malley prohodil pár slov s jejich služebnictvem a dozvěděl se věci! Všechny ty příhody ho líčí jako násilníka a tyrana.”

„Tyran je zřejmě příliš mírné slovo,” řekl Nick trpce.

Raven přikývla. „Z toho, co vím, se Aurora celé roky snažila chránit ostatní před jeho výbušnou povahou, a sama na to doplácela. To nebylo poprvé, kdy ji chtěl udeřil”

Nick se nevěřícně zamračil. „Eversley ji bil? Svou vlastní dceru?”

„Zdá se to neuvěřitelné, já vím. Ale služebnictvo trpělo dokonce ještě víc. Jednoho podkoního prý zmlátil bičem a ten chudák přišel o oči.”

Nickovi se sevřel žaludek, když si představil, že je nějaký muž schopen vybíjet si vztek na bezbranných sloužících. A vědomí, že mu Aurora byla vydána na pospas, ho přímo bolelo.

,,Každý z jejích služebných tvrdí,” pokračovala Raven tiše, „že Aurora dělala všechno, co bylo v jejích silách, aby je uchránila před otcovými pěstmi. Několikrát je dokonce bránila vlastním tělem. A když je vyhodil a dal jim to nejhorší doporučení, sama jim našla práci a přimluvila se za ně. Nejméně dva byli téměř na mizině a byli jí nesmírně vděční… Není divu, že považují Auroru za svatou.”

„Ne, tomu se nemůžeme divit,” řekl se zaťatými zuby a snažil se opanovat vztek. Když ji požádalo ruku, Aurora se zmínila, že se otec bude zlobit, ale on si nikdy ani na minutu nepřipustil, že by se mohla ocitnout v takovém nebezpečí.

“Na co myslíš?” otázala se Raven, když viděla jeho zamračený výraz.

Nick se mrazivě usmál. „Nato, jak rád bych se ocitl s vévodou na deset minut o samotě.”

„To chápu,” pousmála se Raven. „Zaslouží si, aby poznal, jaké to je být vydán na pospas někomu, kdo je silnější než on. Ale nemůžeš dopustit, aby tě poznal. Přece tady jsi v přestrojení.”

Čelisti se mu sevřely, když si uvědomil svou bezmocnost, ale potom napětí povolilo. Jako Nicholas Sabine se musí střežit prozrazení, ale jako Brandon Deverill se nemusí na nic ohlížet. Může vrátit vévodovi i s úroky všechno bezpráví, kterého se dopustil na své dceři…

„Copak se ti rodí v hlavě?” otázala se Raven podezřívavě.

„Že přijde den, kdy vévoda dostane, co zasluhuje,” odpověděl Nick věštecky.

Raven se spokojeně otočila k polici a uložila na ni knihu, ve které předtím listovala. Přemýšlivě dodala. „Jsem si jistá, že Aurora tak úzkostlivě dbá na to, co se patří, právě kvůli svému otci. Ne proto, že by se bála porušovat konvence, ale protože jí vévoda vyhrožoval. Přísahal, že jestliže vyvolá nějaký skandál, zmrská ji jako posledního stájníka a pak ji zavře pod zámek, aby už nikdy nemohla zneuctít jeho jméno. Proto se chová tak, jak se na vdovu sluší, proto nechodí do společnosti. Nechce dát svému otci zbraň, kterou by proti ní mohl použít. Dobře ví, čeho je schopen.”

Raven se otočila zpět k Nicholasovi. „Tak teď snad chápeš, proč si dělá takové starosti o tvé bezpečí. Starat se o ostatní je její druhá přirozenost, chtěla by každého ochránit od těžkostí.”

Nick pomalu přikývl. To vysvětlovalo mnohé z Aurořina chování. Proč tvrdila, že chce prožít klidný opuštěný život. Proč se bála vášně. Proč se zamilovala do údajně mírného, intelektuálně založeného muže, jako byl March. Po letech, která strávila pod hrozbou otcových pěstí a výbuchů hněvu, si vypěstovala strach před všemi silnými emocemi.

A proto také jednala jako tygřice, bránící svá mládata, když byla svědkem jeho bití tenkrát na nábřeží; proč se do případu zamíchala, i když ho vůbec neznala. Proto se vlastně za Nicholase provdala – za piráta, obviněného z vraždy – navzdory všem nevýhodám, které jí to mohlo přinést. Chtěla uniknout ze spárů svého otce.

Vdovství jí zajistilo klidný přístav, po kterém toužila, ale ve skutečnosti si ho změnila ve vězení, kam nesměly city, touha, vášeň…

Nick zamračeně hleděl na řady knih, vázaných v kůži, aniž by je vůbec vnímal. Konečně začínal Auroru chápat. Její rezervovanost v ní byla mnohem hlouběji zakořeněná, než se původně domníval, ale teď už mu bylo alespoň jasné, proti čemu vlastně bojuje a proč mu tak tvrdohlavě vzdoruje. Dobýval se do jejího nebe, ohrožoval její svět, do kterého nechtěla pustit žádné city.

Nick rozhodně zaťal zuby. Získat Aurofinu důvěru bude mnohem náročnější, než si dosud představoval. Ale nakonec najde cestu, jak ji osvobodit od neveselého vězení, do kterého se z vlastní vůle uzavřela.

13

S ním jsem měla pocit, že skutečně žiji.

Dokázal rozezpívat mé srdce a rozbouřit mi krev v těle.

O dva večery později se Aurora dočkala nového důkazu o Nicholasově odhodlání. Ležela již v posteli, když uslyšela lehké cinknutí na okno, a za moment další. Její úlek se záhy změnil v rozmrzelost, protože si uvědomila, že někdo hází kamínky na okno, aby na sebe upoutal pozornost.

Bylo jí jasné, že to nemůže být nikdo jiný než Nicholas, a tak vstala, otevřela okno a vyhlédla ven. Stál ve stříbřitém stínu dubu a hleděl vzhůru.

Aurohno srdce jako pokaždé poskočilo. Za celý den Nicholase nespatřila, protože, po pravdě řečeno, neopustila vůbec dům. Ráno se spustil tak silný déšt, že musela vynechat pravidelnou vyjíždku na koni, a Raven měla odpoledne schůzku se svou tetou. Ale mraky rozfoukal vítr a teď byla jasná měsíční noc.

„Co to vyvádíte pod mým oknem?” otázala se šeptem.

„Přišel jsem vás vysvobodit, vzít vás na projížďku,” odpověděl nepříjemně hlasitě.

„Takhle uprostřed noci?”

,,Vždyť ještě není ani půlnoc. A byla jste tu celý den zavřená.”

„Já už jsem se uložila ke spánku.”

„Chcete mě pozvat nahoru?”

„Samozřejmě že ne!”

„V tom případě sejděte raději sem ke mně.”

„Nicholasi, mám na sobě noční úbor.”

„To mi nevadí,” odpověděl se zlomyslným úklebkern

„Oblékněte se a přijďte dolů, Auroro. Přece nechcete, abych zaklepal na hlavní dveře a vzbudil služebné.”

Zase se mě pokouší zastrašovat, rozčilovala se Aurora. „Nemám ani v nejmenším úmyslu pobývat sama v noci ve vaší blízkosti.”

„Myslel jsem si to, a tak jsem vzal s sebou chlapce. Zatímco tu spolu mluvíme, hlídá koně. A mám otevřený kočár.”

Když viděl, že váhá, tlumeně zavolal. „Zbabělče! Co může být špatného na tom, že se dostanete na čerstvý vzduch? A v otevřeném kočáře vám těžko můžu způsobit nějakou újmu.”

Věděla přesně, v čem je nebezpečí. Byla by blázen, kdyby se vydala napospas tak okouzlujícímu a zkušenému svůdníkovi.

Ale Nicholas se, jako ostatně nikdy předtím, nespokojil s jejím ne. „Pojďte dolů, lásko, než se vyšplhám po stromě a vyzvednu si vás sám. Počkám na vás u zadního vchodu.”

Otočil se a zmizel ve tmě, a tak neměla možnost dál protestovat. Nemohla za ním křičet, a tak se vzdala.

S hlubokým povzdechem odstoupila od okna. Nechápala, jak je vůbec možné, že uvažuje o půlnoční vyjížďce s Nicholasem Sabinem. Ale cítila, jak ji přitahuje kouzlo zakázaného ovoce. Co se to s ní proboha děje? Než poznala Nicholase, vždycky přesně dbala na to, co se sluší a patří. Ale teď si počíná přinejmenším lehkovážně.

A co je na tom tak špatného? ozval se vnitřní hlas. Byla jsi celý život rozumná a poslušná. Můžeš si jednou trošku popustit otěže.

Měla pocit, že se chová jako Francouzka z deníku, která byla svedena k hříchu svým princem, ale přesto se rychle oblékla a přehodila přes sebe pláštěnku s kapucí. Dům byl tmavý a tichý, když se kradla po schodech dolů a opustila ho vchodem pro služebnictvo.

Nicholas už na ni čekal. Když ji spatřil, rozlil se mu po tváři zářivý úsměv. Aurora se prudce nadechla a náhle ji naplnil povznášející pocit z jeho blízkosti.

Kočár čekal na konci krátké uličky, přesně tak, jak Nicholas říkal, a jakýsi mládenec držel pár koní. Nicholas jí pomohl nastoupit a vyšvihl se za ní.

„Počkej tady na mě,” řekl chlapci. „Nebudeme pryč dlouho.” Šlehl opratěmi a přinutil koně k prudkému běhu.

Aurora se musela přidržet zábradlí a sledovala ho s hněvivým výrazem.

„Měla jsem vědět, že vám nemohu důvěřovat,” řekla temně, když se dostali z chlapcova doslechu. „Říkal jste, že nás ten mladík bude doprovázet.”

„To jen proto, že byste jinak nesvolila k vyjížďce.”

„A kam mě vezete?”

„Nikam daleko. Rozhlédněte se kolem, sladká Siréno. Není vám tady lépe než v sevření čtyř stěn vaší ložnice?”

Noc byla opravdu kouzelná, to musela Aurora přiznat. Chladný červnový vánek jí ovíval tvář a opuštěné chodníky v parku se koupaly ve stříbrném svitu měsíce. Ale vztek na Nicholase jí nedovoloval plně tu krásu vychutnat. „Nepředstírejte, že jste myslel jenom na mé dobro, když jste mě sem lákal.”

„Možná že ne, ale můžete mi zazlívat, že jsem chtěl trávit tuhle krásnou měsíční noc v přítomnosti nádherné ženy?”

„Takže nepopíráte, že mě chcete svádět?”

„Žádný zákon nezakazuje svádět vlastní manželku.”

Obrátila oči k nebi. „Nemáte nic lepšího na práci než mě pořád rozčilovat?”

„Nenapadá mě nic lepšího, snad kromě milování s vámi.”

„Nicholasi!”

„Mimochodem,” dodal ledabyle, než mohla dokončit svou výčitku, „Clune mě pozval, abych se dnes večer připojil k Lize pekelníků, pořádají výlet do polosvěta. Ale já jsem odmítl.”

Aurora se zarazila při představě, jak si Nicholas užívá s kurtizánami v některém z elegantních londýnských bordelů. Pomyšlení na to, jak se miluje s jinou ženou, pro ni bylo nepřijatelné – a přitom absurdní, protože ho přece osvobodila od všech závazků. Sama mu dovolila, že si může hledat fyzické uspokojení, kde mu bude libo.

Pohlédla na jeho ostrý profil, ozářený měsíčním světlem. Určitě by o ženy neměl nouzi. By1 tak neodolatelně přitažlivý a vzrušující a Aurora se dosud s takovým mužem nesetkala. Byl také dobrodruh a prostopášník, zvyklý žít v neustálém nebezpečí a neohlížet se za nějakým tím zlomeným srdcem. Dobře věděl, že se nesmí zatěžovat citovými záležitostmi, protože by přestal být sám sebou.

„Proč jste odmítl?” zeptala se, ale ve skutečnosti o odpověď moc nestála.

„Protože jediná žena, po které toužím, je moje manželka.” Nechala jeho provokativní narážku bez odpovědi.

„Copak?” dožadoval se, když mlčela. „Žádná pádná odpověď?”

Pohlédla na něj úkosem. „Nemohu uvěřit, že byste dal přednost mně před zkušenou kurtizánou.”

„Ale je to tak, má drahá.”

„Nejspíš proto, že stejně jako Clune toužíte hlavně po tom, co nemůžete získat.”

„To není hlavní důvod, proč po vás tak nesmírně toužím.”

„Tak proč?” neubránila se zvědavosti.

„Sám bych to rád věděl,” odpověděl Nicholas s překvapivou vážností. „Ještě nikdy předtím mě žádná žena tolik nepřitahovala.”

„To, co cítíte, je jenom mužský…”

Nicholas dopinil slovo, které marně hledala. „Chtíč?” Ústa mu zkřivil úsměšek. „Sotva to bude tak jednoduché, zlatíčko. Je v tom mnohem víc než pouhý chtíč. Je to jako nezkrotná touha.”

„V tom případě ji prostě musíte potlačit.”

„Snažím se ze všech sil, ale nedokážu ovládat svou představivost. Neustále s ním o tom, jak ležíte nahá v mé náruči.”

„Nicholasi!”

,,Prosím,” napomínal ji, „nezapomínejte, že se jmenuji Brandon.”

„Jestli se nebudete chovat slušně,” zlobila se Aurora. „požádám vás, abyste obrátil kočár a odvezl mě domů.”

Jeho pobavený výraz trošku vystřízlivěl. „Věřte, nebo ne, jsem rozhodnutý se dnes večer chovat slušně. Dal jsem vám své slovo a moje pohnutky jsou dnes vedeny jen touhou vám pomoci. Chci, abyste si užila alespoň pár chvil svobody.”

Nebyla si jistá, jestli to mysli doopravdy, ale když se k ní otočil, jeho pohled byl vážný. „Raven má o vás strach. Myslí, že jste příliš často sama, že potřebujete společnost.”

„Raven se mýlí. A i kdybych potřebovala společnost, určitě bych si nevybrala vás – nebezpečného divocha, který chce za každou cenu způsobit skandál.”

„Myslel jsem, že jako dcera vévody si budete odvahy cenit. Pohybujete se tak často v prostředí plném podlézavé přetvářky. Určitě nestojíte o to, abych okolo vás poletoval a zacházel s várni jako s panenkou z porcelánu.”

„Stojím o to, abyste respektoval moje přání,” řekla chladně.

„místo abyste mi vnucoval svoje. Řekl jste, že jsem vám zachránila život. Za to bych snad mohla požadovat trochu vděčnosti.”

„Já vám jsem vděčný, lásko. Chci jen vaše dobro. Přiznejte si, že když jste se mnou a procvičujete si na mně svůj ostrovtip, cítíte, že najednou zase žijete. Pouhá moje přítomnost vám bouří krev v žilách.”

„Ale já nechci, aby mi někdo bouřil krev, Nicholasi.”

,,No tak, můžete na svou čest tvrdit, že vám v mé přítomnosti není dobře? Nebo že byste místo vyjížďky, když je tak nádherná noc, byla teď raději v bezpečí své ložnice?”

Noc byla opravdu kouzelná. Aurora pohlédla k měsíci a jeho zvláštní kouzlo ji uklidňovalo.

V tichém souladu se na chvíli odmlčeli a jediný zvuk, který rušil noční ticho, byl dusot kopyt a rachocení kol na dláždění. Když se dostali ke vchodu do Hyde Parku, Nicholas navedl koně na štěrkem vysypanou cestu.

,,Předpokládám, že máte nějaký důvod, proč mě sem vezete?” otázala se Aurora skepticky.

„To uvidíte,” odpověděl prostě.

Zakrátko se před nimi vynořilo jezírko Serpentina. Aurora vydechla úžasem nad tou krásou. V tiché vodní hladině se odrážel měsíc jako v nádherném zrcadle.

Nicholas mlčky zavedl koně mimo cestu až za nedaleké mohutné ořešáky. Pak přitáhl opratě a kočár zastavil.

Aurora seděla dlouho mlčky a nakonec přiznala: ,,Ještě nikdy jsem park neviděla tak tichý a tak nádherný.”

„Vy jste ještě neviděla spoustu věcí. Chtěla byste se na chvíli posadit u vody?”

Když přikývla, vyskočil z kočáru a uvázal opratě ke stromu. Potom přistoupil ke dvířkům a uchopil Auroru v pase. Když ji snášel dolů, měla pocit, že ji svírá rozžhavenými železy. Nicholas se náhle zarazil, jako by byl zasažen stejným elektrizujícím pocitem.

„Vy na sobě nemáte korzet,” zamumlal přiškrceným hlasem.

„Neměla jsem čas si ho obléci,” odpověděla a zarděla se.

„Budu předstírat, že jsem si toho nevšiml.”

Z bedny pod sedadlem vytáhl deku, uchopil Auroru za ruku a vedl ji dolů pod větvemi smutečních vrb až na jezerní břeh. Rozprostřel deku na trávu, a když se Aurora posadila, usedl vedle ní.

Dlouho jen tak seděla a s obdivem hleděla na tu krásu. ,,Je to nádhera.”

,,Ano.

Nedíval se ale na vodu, díval se na ni. Uvědomovala si jeho pohled, jako by se jí přímo dotýkal.

Objala si kolena pažemi, opřela o ně bradu a vzhlédla k měsíci, lemovanému mlhavou obrubou. Zhluboka se nadechla, jako by do sebe chtěla tu krásu vtáhnout. Noční vzduch byl vlhký a byl cítit po trávě a hlíně. „Děkuji, že jste mě sem zavedl.”

„Potěšení je na mé straně.” Odmlčel se. „Měl jsem k tomu dobrý důvod. Chtěl jsem vám ukázat, o co se okrádáte, když jste pořád zavřená doma jako ve vězení.”

„Opravdu?” zamumlala tentokrát ji jeho poznámka ani příliš nerozčílila.

„Vsadil bych polovinu svého majetku, že jakmile ochutnáte svobodu, bude pro vás těžké vrátit se do toho nudného konvenčního života.”

Nemohla se ubránit úsměvu nad jeho vytrvalostí. „Pořád mylně předpokládáte, že jsem se svým životem nespokojená.”

„Nemůže to být mylný předpoklad. Jste mnohem osamocenější, než si troufnete přiznat.”

Aurora se v duchu ušklíbla nad pravdivostí jeho tvrzení. Bez ohledu na to, jak moc se snažila přesvědčit sama sebe, nemohla popřít hlodavou bolest ze samoty, která ji tížila.

Nicholas ji stále pozoroval. Přímo cítila, jak se jeho pohled zavrtává do tajných zákoutí její duše a nachází všechna skrytá tajemství.

„Byla byste mnohem šťastnější, kdybyste alespoň čas od času trošku riskovala,” pokračoval jemně, „kdybyste jednala bez přemýšlení o následcích, které by vaše chování mohlo vyvolat.”

Aurora se s nelibostí zavrtěla a pokusila se změnit téma. „Jako vy? Riskovat život pobytem v této zemi?”

„Proč ne.”

„Pochybuji, že neustálé nebezpečí může být klíčem ke štěstí.”

Nicholas pokrčil rameny. „Pro mě to tak je. Nebezpečí mi dává pocit, že žiju, a také dává životu jeho cenu. Nebezpečí byste měla přijímat jako výzvu k životu, ne ke strachu.”

Položila si tvář na kolena a na oplátku pozorovala ona jeho. Sama už zašla daleko, když ho pustila do své blízkosti. Nicholas znamenal nebezpečí. Přinášel vzrušení, intenzívní život. Ta nezřízená radost ze života ho odlišovalo od ostatních mužů, uvědomila si.

,,Vždycky jste byl takový? Nepokojný a opovážlivý?”

„Obávám se, že ano. Byl jsem otcova noční můra.”

„To si umím představit.”

„V mládí jsem byl pěkně divoký,” připustil Nicholas.

„Nejen v mládí, pokud zvěsti o vás nepřehánějí. Raven říkala, že jste byl vždycky černá ovce rodiny. Tedy, až do nedávna.”

„Mluvily jste spolu o mně?”

Aurora cítila, že se začervenala. „Požádala jsem ji, aby mi řekla něco víc o cizinci, za kterého jsem se provdala. Myslím, že jsme se tím vzpomínáním vypořádávaly s vaší smrtí.”

„To jsem velice poctěn,” usmál se svůdně.

„A co způsobilo vaši proměnu?”

„Otcova smrt.”

Nicholas se natáhl vedle ní a podepřel se o loket. Jeho krásná tvář vypadala v měsíčním světle vážně a zamyšleně. „Vždycky jsem věděl, že jednoho dne zdědím Sabinovu lodní dopravu. Už od kolébky mě na to otec připravovala skoro celá jinošská léta jsem pobýval na jeho lodích a učil se od píky rozumět všemu, co bylo třeba. Dokázal jsem už tehdy řídit jakékoli plavidlo, ale odmítal jsem žít pod neustálou kontrolou a nechat si každý krok plánovat do nejmenší podrobnosti. Ve dvaceti jsem se konečně vzbouřil a šel jsem za svým osudem.”

Aurora si snadno představila mladého bujného Nicholase, jak se zpěčuje podřídit otcovu diktátu. Bylo to jako vsadit divokého tygra do klece.

Nicholas se odmlčela hleděl na mihotající se vodní hladinu. „Od té doby jsem vídal otce jen zřídka, dokud neulehl na lůžko. Až

potom, když byl na smrtelné posteli, jsem si uvědomil, jak moc jsem mu ublížil svým odchodem.”

Slyšela v jeho hlase lítost a smutek a chtěla mu nabídnout útěchu. „Od vás to ale musela být obět, vrátit se domů a převzít rodinný podnik.”

„V jistém směru snad, ale byla to moje povinnost. Nikdy jsem úplně nedocenil to, s jakým úsilím udržel rodinu pohromadě. Byl vášnivě zamilován do Raveniny matky, mohl kvůli ní opustit ženu a děti, ale neudělal to. A navíc, nastal čas, abych si připustil svou zodpovědnost. Přísahal jsem mu, že se budu starat o matku a sestry a že nepošpiním jeho odkaz. Docela se mi to dařilo…, alespoň do doby, než vypukla válka. Ale i potom si naše obchody vedly lépe, než tomu bylo u většiny ostatních společností.”

Aurora si nebyla jista, jestli se chce seznámit s touto obdivuhodnou a zajímavou částí jeho osobnosti – najednou před ní ležel klidný, rozumný muž, odkrývající ty nejniternější city, dávající nahlédnout do své duše. V tu chvíli pochopila, co ho pohání. „Proto jste se tak snažil zajistit pro Raven budoucnost, i za cenu sňatku s cizinkou.”

„Ano.” Usmál se. „Nic jiného by mě tehdy nedokázalo přivést k oltáři.”

Na rozdíl od Nicholase věděla Aurora celý život, že její cesta jednou povede k oltáři. Mlčky uvažovala, jak rozdílné životy vedli. Nicholas se vzbouřila vydal se vlastním směrem za dobrodružstvím, zatímco ona zůstala hodnou holčičkou, která pinila každičké přání svého otce – až na to poslední. Do doby, kdy se provdala za Nicholase, se vždycky chovala tak, jak se od ní očekávalo. A přitom si nikdy nepřipustila, jak jí to bylo protivné.

„Na co myslíte?” pohlédl na ni tázavě.

„Že ta naše svatba, to bylo poprvé, kdy jsem se otci vzepřela.”

„Raven říkala něco jiného,” řekl tiše. „Tvrdí, že jste se mu často postavila, abyste chránila služebnictvo.”

Aurora pohlédla stranou. Nerada vzpomínala na otcovy výbuchy hněvu. Bylo to příliš bolestné a ponižující.

„Raven byla svědkem toho, jak hanebně se k vám otec choval, Auroro. Jak jsem vyrozuměl, často se dokonce stávalo, že vás uhodil.”

,,Příliš často ne,” nechtěla být nespravedlivá. „A nestálo to za řeč. Byla jsem jediná, kdo se mu mohl postavit, a on…” Zavřela oči při vzpomínce, jak otec používal tělesné tresty na své bezbranné služebnictvo.

„Nebýval vždycky tak zlý,” řekla nakonec. „Matka ho dokázala zvládnout, ale po její smrti se dal na pití. Potom byly jeho nálady

naprosto nepředvídatelné. Jeden den byl milý, druhý den ho popadl vztek téměř bez příčiny. Obvykle jsem ho uklidnila, když jsem na to šla trochu oklikou a nestavěla se proti němu přímo. Ale postupně jsem se ho začala tak bát, že mi dělalo potíže být i jen v jeho blízkosti…” Hlas se jí ztišil do pouhého šepotu. „Je strašné to přiznat, ale myslím, že jsem ho nenáviděla.”

„Ne.”

„Je to hanba, nenávidět vlastního otce.”

„Není, když si to zaslouží. Každý muž, který by uhodil…” Nicholas nedořekl. „Velice rád bych se setkal s vaším otcem.”

Aurora sebou trhla při pouhém pomyšlení na jejich setkání.

,,Zdá se, že vás ovlivnil mnohem víc, než si uvědomujete,” podotkl Nicholas po chvíli.

Věděla, že má pravdu, a tak pouze přikývla. „Asi ano. Žila jsem stále v obavách, že zase vybuchne. Úplně jsem z toho onemocněla. Cítila jsem se tak bezmocná… Naučila jsem se nenávidět citové výlevy.” Zachvěla se.

Nicholas jí položil ruku na záda, jako by se ji snažil uklidnit. S ulehčením si vydechla. Teď už jí otec nemůže ubližovat – protože je tu Nicholas.

„V posledních dvou měsících jsem poznala, co je to klid. Už se nebudím s obavami ze setkání s otcem. Za to jsem vám byla ohromně vděčná. Svatba s vámi mi dovolila uniknout z jeho dosahu.”

„Proč jste mi o tom neřekla?”

,,O čem?”

„Že tím sňatkem tolik riskujete.”

„A k čemu by to bylo dobré? V situaci, ve které jste, tehdy byl, by vám moje odmítnutí dalo poslední ránu.”

„Neuvědomoval jsem si, jakému nebezpečí vás vystavuji.”

„Bylo to moje rozhodnutí, Nicholasi. A navíc…” Usmála se na něj. „Také jste mi umožnil uniknout Halfordovi. Musela bych se trápit s ním.” Znovu se otřásla. „Vážně, stát se vdovou mi přineslo víc svobody, než jsem si kdy mohla přát, a já si jí užívám.”

Nicholas dlouho uvažoval nad tím, co řekla. Když nakonec promluvil, jeho hlas zněl velice vážně. „Ten náznak svobody, který jste pro sebe vydobyla, to je jen takové škrábnutí na povrchu, Auroro.”

Pohlédla na něj s otázkou v očích. „Co tím chcete říct? Dostala jsem se až na samou hranici přijatelného chování tím, že jsem si vybudovala svou vlastní domácnost a žiji sama.”

„Mohla byste si dovolit mnohem víc. Vždyť se dusíte samou snahou žít podle přísných společenských pravidel, abyste nezklamala očekávání svého otce.”

Aurora zadumaně hleděla na stříbřitou hladinu a uvědomovala si, že má Nicholas zase pravdu. Opravdu měla občas pocit, že se dusí. Celý svůj dosavadní život. Možná že právě proto na ni obsah deníku tak silně zapůsobil. Nádherný a přitom děsivý příběh vášně ji fascinoval mnohem víc, než by kdy připustila – zajatá žena, která nachází svobodu právě v poutech Otrokyně…

Aurora stiskla rty. Ne, rozhodně netoužila po tak drastickém osvobození. Ale možná že by měla trochu víc riskovat, jak navrhoval Nicholas. Možná by stálo za to být odvážnější…

„Auroro, vždyt vy hladovíte po životě navzdory všem ohledům na společenská měřítka.” Jeho hlas byl vřelý a vemlouvavý.

„Chcete cítit, že žijete. Ale nevíte, jak na to.”

Cítila na sobě jeho zkoumavý pohled, jako by se snažil proniknout do jejích nejtajnějších myšlenek. Nicholas nějakým záhadným způsobem vycítil její nejskrytější touhy, i když se je snažila uzamknout hluboko uvnitř. Tam někde byla část její bytosti, divoká, nepokojná a lačná objevovat. Toužící po něčem neznámém, po něčem, co si snad ani nedokázala představit.

,,Předpokládám, že mě to hodláte naučit,” řekla nakonec.

„To bych velmi rád.” Cítila ozvuky jeho sametového hlasu.

„Mohl bych vám ukázat život, jak jste ho nikdy předtím nespatřila, zářící všemi barvami. V té šedi současného žití přece nejste štastná, sama v chladném prázdném lůžku.”

Narážka na to, že by dokázal zahřát její postel, jí vzala dech.

„Vy ale nejste odpovědný za mé štěstí, Nicholasi,” zamumlala s úsilím.

„Možná že ne, ale vy potřebujete osvobodit. A já chci být ten, kdo vám pomůže.”

„Jak? Tím, že zdoláte můj odpor?”

„Tím, že se stanu vaším milencem.”

V nočním tichu slyšela jen zběsilý tlukot svého srdce. „Nemám v úmyslu obnovit s vámi intimní vztah. Co kdybychom počali dítě? Takový skandál bych nepřežila.”

„Cožpak jste nečetla deník? Najdete tam milion možností, jak dosáhnout tělesné rozkoše, aniž by došlo k početí. Existuje spousta způsobů vzrušení, laskání, doteků a poznávání jeden druhého.”

To byla pravda. Deník popisoval v naprostých detailech různé podoby tělesné rozkoše. Aurora pohlédla na Nicholase. Upíral na ni pohled plný smyslné touhy.

Ztišil hlas do vášnivého šepotu. „Cožpak se vám srdce nerozběhne rychleji při pomyšlení na milování se mnou? Chcete popřít, že vás můj dotek vzrušuje?”

Ne, nic z toho nemohla popřít. Tento muž je její manžel. Byl jejím prvním milencem. Jejím jediným milencem. A ona ho chtěla. Její smysly náhle vnímaly všechno daleko ostřeji. Kouzlo noci.

Zrychlené bušení krve ve spáncích. Nicholase. Vzrušení a zneklidnění, kterým na ni působily jeho rty.

Vzduch mezi nimi jako by byl naplněn varovnou předtuchou. V těle se jí rozléval divoký nekontrolovatelný žár a šeptající hlas ji nabádal podlehnout slastným pocitům, které sliboval.

Ozýval se však ještě jiný hlas, který ji burcoval k obraně. Nicholas ji chce získat jen proto, že mu klade odpor.

Ale…, co kdyby mu dala to, po čem touží? Když ho vyslyší, brzy se jí nabaží a přestane ji pronásledovat. Určitě skončí to bláznivé nadbíhání.

Mohla by dokonce urychlit jeho rozhodnutí, kdyby vzala iniciativu do svých rukou. Už byla unavena neustálým odmítáním jeho dvoření, pocitem, že musí být neustále ve střehu.

V tomto směru jí připomínal jejího otce. At už to bylo úmyslně, či nikoli, Nicholas se ji snažil zastrašit, přinutit ji, aby přijala jeho názory. Chtěl nad ní získat kontrolu. Ale když dokázala celé dlouhé roky čelit svému otci, proč by to nedokázala s Nicholasem? Možná by bylo dobré změnit taktiku a udělat pro změnu kořist z něho. Když k němu bude vstřícná, či dokonce na něj bude naléhat, mohl by se polekat a zmizet do Ameriky. Když mu dá šanci, aby

ulevil svým smyslným touhám, jeho žádostivost se otupí…

„Možná že máte pravdu,” řekla Aurora váhavě, stále ještě v nejistotě, jestli nedělá chybu. „Možná bychom se mohli stát milenci.”

Zjistila, že byl tak překvapen, že se nezmohl na odpověď. Její souhlas určitě neočekával.

A také by neočekával, že Aurora sama převezme iniciativu.

Zhluboka se nadechla a uvažovala, jestli bude mít, kuráž provést svůj plán. Ale má na vybranou? Už to nemůže takhle dál pokračovat, asi by se zbláznila. Nicholas by nepřestal naléhat, dokud by se nevzdala, takže čím dřív to udělá, tím dřív tahle bizarní známost skončí.

Měla v sexuálních záležitostech velmi málo zkušeností, ale čtením deníku získala spoustu neocenitelných teoretických znalostí o způsobech uspokojování mužské touhy. Aurora teď věděla, že žena může nad mužem získat neotřesitelnou moc, pokud se naučí ovládat jeho žádost.

Svatební noc, kterou prožila s Nicholasem, jí pomohla překonat panenské zábrany a on sám jí dal poznat sílu vášně…

Hleděla mu upřeně do očí a pomalu sbírala odvahu k tomu, aby se sklonila k jeho ústům a vtiskla na ně polibek.

Nicholas zůstal jako přimrazený. „Myslíte to opravdu vážně?” otázal se nakonec.

Odpověděla s předstíraným klidem. „Naprosto vážně. Říkal jste, že bych měla víc riskovat. Tak chci začít s vámi. Můžete se, prosím, položit na záda?”

Když vztáhla ruku, aby ho zatlačila dolů, popadl ji za zápěstí, aby se ho nemohla dotknout.

Aurora se s nervózním smíchem narovnala. „Snad se mě nebojíte, Nicholasi?” mumlala přidušeným vyzývavým tónem.

Přimhouřil žhnoučí oči. „Jen nevím, co máte v plánu.”

,,Ulvit vašemu chtíči.” Znovu se opřela dlaní o jeho hrud. „A možná také zažít potěšení z odplaty. Vy jste mě s potěšením mučil. Teď je řada na mně, to je přece fér. Tak se pěkně položte na záda.” Učinil, jak žádala, ale jeho hlas zněl varovně. „Auroro, já nejsem svatý. Jestli se nechcete milovat, tak vám důrazně radím, abyste

tuhle hru okamžitě ukončila.”

Rty se jí zvlnily do úsměvu, když mu rozepínala knoflíky na kabátě, ačkoliv se cítila téměř na omdlení.

„Svatý? To mě nikdy ani nenapadlo, Nicholasi. A chci v té hře pokračovat… Já budu určovat pravidla.”

Pomalu mu rozepínala knoflíky na vestě a rozevřela přední díly. Cítila, jak mu pod jemným plátnem košile tluče srdce, a prsty vnímala jeho živočišné teplo, které bylo příjemně vzrušivé. „První pravidlo je, že se mě nebudete dotýkat.”

„A co když nechci hrát podle vašich pravidel?”

„Och, myslím, že budete chtít.”

Přejela dlaní níž, na jeho ploché pevné břicho. Chvilku zaváhala. Potom vklouzla pod košili a uvolnila široký pás jeho kamaší a celý ho vytáhla, takže se objevilo nahé tělo.

Když se Nicholas nepokojně zavrtěl, Aurora se varovně zamračila. „Ležte klidně!”

Poslechl, když ho začala pomalými pohyby laskat na břiše, až měl pocit, že mu shoří kůže. Když mu však prsty vklouzla za okraj kalhot, celé tělo se mu napjalo. Její odvaha ho ohromovala.

„Bolí?” otázala se laškovně.

„Dobře víte, že ne, vy čarodějko,” zachraptěl.

Vytáhla ruku, ale věděla, že už je vzrušený; pod kalhotami se zřetelně rýsovala ohromná boule, když jemnými prsty začala uvolňovat knoflíky na poklopci.

„Nemohu zůstat netečný, když se mě takhle dotýkáte,” řekl vzrušeným hlasem, „měla byste to znovu promyslet.”

„Jakmile se pohnete, okamžitě přestanu,” odvětila přísně.

Zatal zuby, když uvolňovala rozepnuté kalhoty. Nato se jeho vzrušené mužství vymrštilo v celé délce ze zlatých chloupků v klíně.

Aurora zatajila dech. Ve svitu měsíce byl na jeho svalnaté vzrušené tělo nádherný pohled.

Možná měla málo zkušeností, ale dobře věděla, co se stane, když se ho dotkne. Jak se pod jemným laskáním jeho svaly nadmou a zpevní. Jak lehoučké doteky konečky prstů na jeho břiše vyvolají slastné chvění. Jak se jeho pokožka rozpálí a jeho mužství znásobí svůj rozměr a ztuhne…

Hladila jsem tvé nabíhající, mohutnějící mužství a vůbec jsem nepocítila stud. Naučil jsi mě rozumět touze těla, vybičovat smysly, potlačit vše rušivé.

To už znala.

Upřeně hleděla na jeho přirození, nyní už vzrušené do úctyhodného rozměru, ale rozhodně nebyla tak klidná, jak se snažila předstírat. Srdce jí tlouko, když mu dlaní přejížděla po hrudi, když se dostala k cestičce jemných chloupků od pupku dolů, a laskala ho způsobem, který ji naučil při jejich svatební noci.

Úplně ji fascinoval kontrast, který cítila pod prsty – pevnost šlachovité svalnaté hrudi…, sametová ocelová tvrdost jeho mužství…, ochmýřená měkkost váčku pod ním. Trošku ucukl, když se ho tam dotkla, a těžká varlata jako by ztuhla, když je lehce přikryla dlaní.

„Auroro…,” zasténal.

Povzbuzena jeho reakcí pokračovala v pátravých dotecích. Třesoucími se prsty uchopila mohutný vzrušený úd a lehce poškádlila citlivý lem. Když se pod jejím dotekem zachvěl, dodalo jí to odvahy, obkroužila zvlhlé kluzké obrysy a pak znovu přejela po celé naběhlé a horké délce jeho penisu.

Potom prsty celý ten sametový pevný útvar obemkla a lehce stiskla. Jako by v její dlani ještě více zduřel, aby do ní lépe zapadl. Se vzrůstajícím sebevědomím posunovala ruku pomalu dolů a pak zpět a vyvolávala v něm nádherné napětí.

„Kde ses tohle naučila?” otázal se Nicholas po chvíli přiškrceným hlasem.

„Měla jsem skvělého učitele,” zašeptala Aurora.

„Nevzpomínám si, že bych tě tohle učil.”

„Možná že tohle přesně ne. Ale učil jsi mě nebát se mužského těla. Učil jsi mě slasti a vzrušení. A deník mi odhalil zbytek.”

Pod horkou a hedvábné hebkou kůží byl tak obdivuhodně pevný a vzrušený. Ale nejvíc ji udivovalo, že doteky, kterými ho dokázala vzrušit, působily stejně i na ni. Cítila se jako v ohni. Nervy, kůže, každý kousíček těla byl nesmírně vnímavý, zatímco se jí mezi stehny rozlévala sladká bolest.

Jejich pohledy se do sebe vpíjely, její srdce odpovídalo na jeho nevyřčenou otázku.

Celá rozechvělá odhodila kapuci své pláštěnky a sklonila hlavu, aby mohla ochutnat ten útvar, který dokáže přinášet tolik rozkoše. Bylo to nestoudné odvážné, ale tak vzrušující, mít toho silného, divokého muže sobě na pospas.

Když se rty dotkla samého vrcholku jeho penisu, Nicholas zatajil dech a její pocit moci se ještě zvýšil. Vzhlédla a zjistila, že Nicholas má zavřené oči. Držela jeho penis u samého těla a jazykem obkroužila pulzující hlavičku. Cítila, jak se prohnul.

„Dělám to dobře?” šeptala.

Odpověď byla spíš přidušené sténání. „Přímo božsky, nepřestávej.“

Vůbec neměla v úmyslu přestat. Poznávání zakázaných radostí jí působilo smyslové opojení.

Přestože byla Aurora nezkušená, věděla, že on zažívá stejné pocity. Ucítila jeho dlaň na vlasech, jak ji jemně vede do míst, kde bude její laskání ještě příjemnější. Jazykem přejížděla po hladkém, lesklém vrcholku a Nicholas napjal tělo a přinutil boky ke klidu, aby mohla ústy i jazykem nerušeně prohledávat všechna citlivá místečka.

Poddala se svému ženskému instinktu, uchopila ho celého do úst a rty pevně přisála k citlivé hlavičce. Překvapila ji slast, kterou v té chvíli pocítila. Byl horký, pulzoval životem a jemné sání ho vzrušovalo tak, že se ještě zvětšil.

Slyšela, jak Nicholas sténá, a vzhlédla, aby na jeho tváři spatřila výraz extáze. Cítila nepopsatelné uspokojení. Chtěla, aby sténal, aby se svíjel žádostí.

Téměř nedočkavě se k němu znovu sklonila, uvolněné vlasy mu zakryly břicho i obnažený klín, a obnovila útok na jeho smysly. Tělo se mu napjalo v oblouku a rukama se zabořil do záplavy jejích vlasů.

Aurora si uvědomila, že se Nicholas úplně chvěje. Zaplavilo ji vzrušení a hladová žádost ve vlastním klíně se ještě vystupňovla. Její lůno zvlhlo a zduřelo.

Oheň vášně zachvátil její smysly, vystupňoval její úsilí. Prsty si pohrávala s mohutnými varlaty, zatímco ústy a jazykem dráždila penis.

Začal dýchat těžce a přerušovaně. Věděla, že už je blízko vyvrcholení.

V příštím okamžiku se přestal ovládat. S temným hrdelním zvukem se rychle odtáhl a otočil se na bok zády k ní. Celým tělem mu probíhaly záchvěvy slastné křeče, z mohutného údu vystřikovalo do trávy semeno jako horké bílé mléko.

Aurora s obdivem pozorovala, jak se uvolňuje energie nastřádaná v jeho těle, potěšena vlastní mocí učinit takového silného muže úplně bezbranným.

Zcela vyčerpaný se pomalu otočil zpět na záda. Ale trvalo ještě dlouho, než otevřel oči. „Zdá se, že mám být deníku za co vděčný.”

Auroru polil ruměnec pod intenzitou jeho divokého pohledu a také kvůli jeho necudnosti. Neučinil nejmenší pokus zakrýt svou nahotu. Najednou pocítila zahanbení nad tím, jak nevázaně se chovala. Uhnula pohledem.

„Snad se nezačneš stydět, drahá?” zašeptal Nicholas. „Právě teď, když je řada na mně, abych ti oplatil to blaho.”

Uchopil ji za ruku a vtiskl na ni polibek. Aurora se zachvěla, protože jí tělem projelo vzrušení. Odmítavě ruku odtáhla.

„Myslím, že pro dnešek už jsem se toho odvážila až dost.”

„Je v tom jedna potíž. Jakmile tě ochutnám, chci víc. Chci se s tebou milovat až do rána.”

Dech se v ní zadrhl. „To nemohu.”

„Proč ne?” Vztáhl ruku, vklouzl pod pláštěnku a začal ji laskat na ňadrech. Cukla sebou, když se dotkl citlivého hrbolku bradavky, zakrytého pouze jemným mušelínem. „Když jsi úplně vzrušená, Auroro. Toužíš po mně. Tvé tělo volá po osvobození, po slasti.”

Nedokázala odpovědět. Najednou ji přepadla instinktivní obava, v hlavě se rozezněl varovný hlas, nabádající ji k opatrnosti.

Když neodpovídala, Nicholas se posadil. Prsty jí začal jemně přejíždět po rtech. Aurora zavřela oči, protože ji zaplavila vlna touhy, neodbytné, silné a naléhavé.

Polekala se její intenzity, ale nedokázala se ubránit slasti, kterou jí jeho doteky přinášely.

Když ji začal přitahovat do své náruče, opřela se mu dlaněmi proti hrudi. Rozlédla se kolem a uvědomila si, jak je noc jasně osvětlená měsícem. Byli sice schovaní pod větvemi vrby, ale i tak se cítila nepříjemně vystavena nevítaným pohledům. „Tady ne, Nicholasi…”

“Máš pravdu. Měli bychom si najít lůžko. Kam chceš jít?”

Zhluboka se nadechla a pak vypustila všechnu opatrnost a zábrany do vzduchu. „Vezmi mě domů.”

„S radostí.”

Po tváři mu přelétl úsměv, když si upravoval oděv a zapínal knoflíky. Potom vyskočil a napřáhl ruku, aby jí pomohl vstát. Přijala ji s třesoucími se prsty.

Nicholas složil deku a odváděl Auroru k čekajícímu kočáru. Když se usadili, chopil se opratí a věnoval poslední pohled stříbřitému jezeru.

„Po dnešní noci,” šeptal vážně, „už pro mě toto místo nikdy nebude vypadat jako dřív.”

Pro mě také, pomyslela si Aurora. Od této chvíle, kdykoli navštíví park, vždycky si vzpomene na chvíle prožité s Nicholasem.

Po cestě domů převážně mlčeli. Aurora cítila, že jí srdce bije mnohem rychleji, když uvažovala, jestli je její rozhodnutí moudré. Pozvat Nicholase do své ložnice je něco jako vypustit tygra z klece

– s největší pravděpodobností utrží zranění.

Už takhle jsou její city nebezpečně dotčeny. A když s ním prožije další intimní chvíle, rozhodně ohrozí rovnováhu, kterou si s takovým úsilím vybudovala.

Přesto už nedokázala couvnout. Jen doufala, že se splní její předpoklad. Jakmile Nicholas dosáhne svého, opustí ji, přestane ho bavit ji svádět. A také doufala, že to bude dřív, než budou její city zraněny příliš hluboce.

Když zabočili na příjezdovou cestu, obavy o úspěch plánu, který si vymyslela, rázem zmizely. Pokoje v celém domě byly jasně osvětleny.

„Něco se stalo,” zašeptala Aurora a usilovně se snažila potlačit strach.

Jakmile Nicholas zastavil kočár, Aurora seskočila a běžela k zadnímu vchodu. Nicholasův kočí, který na ně trpělivě čekal, podržel koně, aby ji Nicholas mohl následovat.

V hale ji uvítal komorník, který vypadal, jako by ho vytrhli ze spánku. Přes noční úbor měl oblečený župan a na šedých vlasech nasazenou noční čepičku. Ve tváři měl starostlivý výraz.

„Má paní, je všechno v pořádku? Měli jsme velký strach, když jsme vás nikde nemohli najít.”

Aurora zvedla bradu, rozhodnuta jednat rázně. Neměla důvod, proč by se před služebnictvem měla stydět. „Byla jsem na vyjíždce. Co se stalo, Danby? Proč je celý dům vzhůru nohama?”

„Přijel hrabě March, má paní.”

Srdce se v Auroře zastavilo. Kde by se tu vzal Geoffrey, vždyť už téměř před rokem zmizel kdesi uprostřed oceánu! Potom si uvědomila, že jeho desetiletý bratr Harry podědil jeho titul.

„Harry je v Londýně?”

„Ano, má paní. Momentálně je ve vaší kuchyni. Byl… eh… hladový po všem tom cestování.”

„Cestování? Co tím míníte? Přijela s ním jeho matka?”

„Ne, paní. Jenom mladý lord March…”

Právě v tu chvíli se objevil v chodbě vedoucí od kuchyně blondatý klučina. Měl na sobě jezdecké kalhoty a kabát, ale vlasy měl celé zcuchané a obličej, silně připomínající Geoffreyho, byl, mírně řečeno, ušmudlaný.

,,Rory, moc rád tě vidím…” Když zahlédl Nicholase, zastavil se. Auroru překvapilo, že zaujal bojovné postavení, ruce zaťaté v pěst.

„Kdo jste vy?” vyštěkl.

,,Harry,” okřikla ho Aurora. „jak se to chováš?”

„Jsem bratranec lady Aurory z manželovy strany. Jmenuji se Brandon Deverill,” řekl Nicholas vlídně.

„Nemáte tady co dělat!” zavrčel chlapec.

,,Harry, tento džentlmen je hostem v mém domě. Dávej si laskavě pozor na jazyk.”

Stále zamračený vrhl na Auroru obviňujcí pohled. „Snad už jsi nezapomněla na mého bratra? Od jeho smrti uběhl teprve rok. Jeden rok, přesně na den.”

Aurora sebou škubla. Neuvědomila si, že na dnešní den připadalo smutné výročí ztroskotání Geoffreyho lodi. „Ne,” řekla provinile. „Datum mi možná vypadlo z paměti, ale na Geoffreyho nikdy nezapomenu.”

„Tak co tu tenhle dělá, takhle pozdě v noci?”

Nadechla se, aby získala čas. „Nic tě neopravňuje k takovýmhle otázkám, můj malý lordíčku. A navíc, jako příbuzný má Nick – pan Deverill plné právo mě navštěvovat. A teď bys mi měl spíš vysvětlit pár věcí ty. Co děláš v Londýně? Navíc takhle pozdě v noci?”

Poprvé se na Harryho zamračené tváři objevil výraz nejistoty.

„Utekl jsem z domova, Rory. S mámou už to bylo k nevydržení. Prosím tě, nech mě u. sebe.”

14

Dotýkal se mě s úžasnou něhou, jako by mu patřilo i mé srdce.

“No tak, Harry, vyprávěj, jak jsi našel cestu až sem, do Londýna?” otázala se Aurora, když se společně s Nicholasem usadili v kuchyni u stolu pro služebnictvo. K její nelibosti se Nicholas zdržel, aniž by ho pozvala, a choval se jako doma. Nechtěla se s ním před svým nečekaným hostem dohadovat.

Harry na ni pohlédl s pusou nacpanou studenou kuřecí pečení.

„V dostavníku. To byla zábava! Nejdřív jsem jel na střeše a potom uvnitř. To bylo skvělé! Kočí mě nechal držet opratě, ale jenom na chvilku, protože někteří cestující si na mé řízení stěžovali.”

„To jsi urazil celou tu dálku ze Sussexu sám?” divila se Aurora.

„To si neuvědomuješ, jak je to nebezpečné? Mohli jste být přepadeni nebo…”

„V dostavníku to vůbec nebylo nebezpečné. To až když jsme zastavili v přepřahací stanici, tak jsem se málem dostal do šlamastiky. Bylo tam pořádně narváno, tak jsem se musel trošku porozhlídnout, abych se neztratil. A byli tam tři chlápci, co vypadali jako pěkný křiváci. Ale když se snažili mě chytit, tak jsem jim pláchnul.”

Aurora se otřásla při představě, co všechno se mohlo stát opuštěnému dítěti v nočním Londýně.

„Nejsem úplnej ťulpas, Rory,” uklidňoval ji, když viděl, jak zneklidněla. „Umím se o sebe postarat. Ale štípli mi moje zavazadlo.” Harry najednou vypadal nešťastně. „Měl jsem v něm svou nejmilejší loď.”

„Loď?” otázal se zvědavě Nicholas.

Chlapec si ho pátravě změřil, jako by uvažoval, má-li mu důvěřovat. „Victory, vlajkovou loď admirála Nelsona. Byla udělaná z cínu. Dostal jsem ji od bratra.” Jako by mu zmínka o bratrovi něco pripomněla, znovu se vyčítavě podíval po Auroře.

„Danby mě nechtěl pustit dovnitř. Nechtěl věřit, že jsem lord March, protože když mě viděl posledně, byl jsem ještě v kočárku na kšírách. A ty nikde, aby ses za mě přimluvila.”

Necítila se zrovna nejlépe, protože si uvědomovala, jak vypadá. Neupravený oděv, rozcuchané vlasy spadající až na záda. „Ví o tom matka, že jsi utekl?” otázala se, aby změnila téma rozhovoru.

Harry se provinile zašklebil. „Teď už asi jo. Ale nechal jsem jí zprávu, že mám v úmyslu bydlet u tebe.”

„Harry, tvoje matka se zblázní strachem.”

„Já vím. Proto jsem utekl. Strachuje se o mě ve dne v noci. Úplně mě ničí, Rory. A v uplynulém týdnu to bylo ještě horší, protože se blížilo výročí Geoffreyho zmizení.”

„To je přece pochopitelné,” bránila ji Aurora. „Jsi její jediné dítě, Harry…”

„Já vím. Co se tyče Geoffreyho, chová se jako smyslů zbavená. Ale neumíš si představit, jak vyvádí, sotva jen vytáhnu paty z domu! Myslí, že mě bude vodit na provázku, než dospěju, Rory. To je pěkná otrava.”

Aurora se zachmuřila. „Kde ses naučil takové vulgární výrazy?”

„Od Toma, to je náš správce. Chceš mi vynadat, Rory? Jestli ano, tak se do toho hned dej, ale domů se nevrátím, tak se nesnaž mě přemlouvat. Když mě nenecháš u sebe, budu si muset najít někoho jiného.”

Aurora váhala s odpovědí. Hrozně ráda by Harrymu pomohla, nejen proto, že ho vždycky měla moc ráda. Ale také proto, aby alespoň trochu odčinila svou vinu. V posledním roce chlapce hrozně zanedbávala. Přišel o bratra, který pro něj byl bohem, a potom musel snášet matčinu přehnanou péči. Lady Marchová nepatřila mezi ty poněkud slaboduché upjaté dámy, ale smrt staršího syna ji zdrtila a ona si předsevzala, že mladšímu se nesmí nic stát. Aurora docela chápala, proč se Harry vzepřel její soustředěné péči a hledal útulek u spřátelené duše. Ale nechtěla otevřeně podporovat jeho vzpouru.

Než ale mohla vyjádřit své výhrady, Harry pokračoval.

„Nebude to na dlouho, protože chci vstoupit k námořnictvu, abych mohl bojovat proti žabákům Francouzům, jako Geoffrey.”

„Cože to chceš udělat?”

„Uteču na moře. Chci zažít skutečné dobrodružství, ale mamá by mě nikdy nenechala. Ta mě nepustí ani zarybařit si u nás v potoce. Jakmile se přiblížím k vodě, má strach, že se utopím, jako Geoff.”

„Vím, jaké to je utéct na moře,” vložil se do rozhovoru Nicholas.

„Opravdu?” Harry projevil zájem. „Máte přízvuk, jako byste byl z kolonií.”

„Jsem Američan. Ale mám určité zkušenosti s britským námořnictvem. Na mých lodích je celá řada námořníků, kteří u vás v zajetí byli nuceni sloužit na moři.”

„Vy jste kapitán lodi?” V očích mu jen hrálo.

„Ne, nejsem kapitán. Jsem majitel. Mám celou flotilu obchodních lodí.”

„Flotilu? To je ohromný kapitál!”

Nicholas se usmál. „Kdybys věděl, jak obtížné je sloužit u válečného námořnictva, moc by sis to rozmýšlel, věř mi. Život tam

je mnohem těžší, než na jaký jsi teď zvyklý. Udělal bys mnohem lépe, kdybys vstoupil k obchodnímu lodstvu.”

Aurora zpražila Nicholase pohledem, podrážděná tím, že podporuje chlapcovy fantazie. „Harry nevstoupí k žádnému z nich.”

Harry se dravě zakousl do kuřecího stehýnka a s plnou pusou ji ujištoval. „Ale vstoupím, Rory.”

Nicholas potřásl hlavou. „TakhIe se to ale nedělá. Nejen že bys ublížil své matce, ale vůbec nejsi na takovou změnu připraven. Vsadím se, že ani nemáš doporučující dopis.”

„To musím mít?”

„Jestli chceš být něčím víc než pomocníkem v kuchyni, tak ano. Potřebuješ někoho vlivného, kdo se za tebe zaručí, a taky budeš potřebovat peníze, aby sis pořídil výbavu na moře.”

„Peníze mám. Jsem docela bohatej.”

„V tom případě by ses nemusel stát námořníkem, ale mohl by sis koupit vlastní loď a tyhle lidi jenom zaměstnávat. Věř mi, to by bylo mnohem příjemnější než drhnout rýžákem palubu od rána do večera.”

Harry se zazubil, zcela nadšen touto představou.

Nicholas mu to oplatil. Když Aurora spatřila jeho neodolatelný úsměv, pocítila ostrý záchvěv touhy. Mohla tušit, že bude na chlapcově straně. Tohle setkání jí pomohlo představit si, jak asi vypadal Nicholas v Harryho věku. Popuzovalo ji, jak snadno si svým šarmem omotává kolem prstu toho malého rebela.

Harry vzrušeně zamával stehýnkem v ruce, když se nechal unášet představivostí. „Kdybych měl svou vlastní loď, mohl bych jet do Francie a stát se špionem, jako Geoffrey.”

„Co tím myslíš, jako Geoffrey?” otázala se Aurora.

„Zúčastnil se tajné mise, když se jejich loď potopila…” Harry se lítostivě rozhlédl kolem sebe. „Och, to jsem neměl říkat. Slíbil jsem Geoffreymu, že budu držet jazyk za zuby.”

Aurora jeho tvrzení nepřikládala žádnou velkou váhu. Nedokázala si představit takového knihomola, jako byl Geoffrey, jak pluje do Francie s tajným posláním. Harry si to asi celé vymyslel, aby smrt jeho bratra nepůsobila tak zbytečně. Zřejmě potřeboval nějakého přítele daleko víc, než si zprvu připouštěla.

Nebylo pochyb o tom, že mu mohla být přítelem. Dokonce k němu pocitovala jistou povinnost. Harry se jim pletl pod nohama celé dětství, i v době, kdy už byli s Geoffreym oficiálně zasnoubeni. Byl blázen do koní a využil každé příležitosti, aby mohl navštívit jejich stáje v Eversley. A důvěřoval Aurořinu

instinktu při výběru koní víc než bratrovu. Byla to ona, a ne Geoffrey, kdo mu vybral prvního poníka.

Vždycky na něj myslela jako na svého mladšího bratra, a kdyby se provdala za Geoffreyho, stal by se jejím švagrem. A navíc, velmi dobře znala tu touhu uniknout z područí panovačného rodiče. Takže navzdory svým prohlášením, že nebude podporovat jeho útěk, dovolila Harrymu, aby u ní prozatím zůstal. Alespoň do té doby, než ho přemluví, aby zapomněl na ten bláznivý nápad s útěkem na moře.

Harry zívl na celé kolo a Aurora si uvědomila, že musí být po dlouhé cestě strašně vyčerpaný. „Už bys měl být v posteli,” řekla jemně. „Určitě bude ráno moudřejší večera.”

„Nepošleš mě domů?”

„Ne hned zítra, ale napíšu ráno matce, aby věděla, že jsi v pořádku dojel, a požádám ji, zda bys tu mohl zůstat na návštěvě.”

„Ty jsi skvělá, Rory!” Vyskočil, oběhl stůl a vrhl se jí kolem krku.

Aurora se neubránila úsměvu. „Neříkal jsi, že jsi přišel o oblečení? Budeme ti muset najít nějakou noční košili.”

Danby, který se zdržoval v diskrétní vzdálenosti, se objevil jako na zavolanou. Aurora se osvobodila z chlapcova medvědího objetí.

„Mohl byste prosím ubytovat lorda Marche v zelené ložnici, Danby?”

„Jak si přejete, madam.”

Harry se vydal za komorníkem, ale Aurora ho zastavila. „Ještě moment, můj malý lordíčku. Myslím, že dlužíš panu Deverillovi omluvu.”

Harry se otočil k Nicholasovi a se zřejmým sebezapřením pravil:

„Je mi velice líto, že jsem se choval hrubě, pane. Mohl byste mi odpustit?”

„Je odpuštěno,” odvětil Nicholas klidně.

„A když slíbím, že se budu chovat slušně, budete mi vyprávět o svých lodích?”

Nicholas se usmál. „To mi udělá jen radost.”

„Děkuji.” Harry pohlédl na Auroru. „Není tak špatný, jak jsem se obával, Rory.”

Když chlapec odešel, pocítila na sobě Nicholasův upřený pohled. „Říká vám Rory?”

“Když byl malý, nedokázal vyslovit mé jméno, takže jsem pro něj odjakživa byla Rory. Omlouvám se za jeho předešlé chování. Většinou je to milý chlapec.”

„To jsem viděl.” Nicholas se odmlčel. „Zvládla jste ho velice dobře. Bude z vás dobrá matka.”

Jejich pohledy se setkaly a Auroru napadlo, jestli myslí na totéž co ona. Jaké by asi byly děti narozené v manželství s Nicholasem?

V duchu se na sebe zlobila. Bylo by čisté bláznovství přemýšlet o trvalém vztahu. Nicholas nepatří k mužům, kteří dají ženě celé své srdce. Láska je pro něj jen hra a dobrodružství. Nepochybovala o tom, že dokáže uspokojit ženu po tělesné stránce tak, že to předčí všechny její představy. Ale není schopen hlubšího citu.

A jestliže ho nebude vázat citové pouto, jak dlouho potrvá, než podlehne své neodbytné touze po změně? Než ho volání dálek odláká z její náruče? Než ji zanechá se zlomeným srdcem a opuštěnou?

Ne, připomněla si Aurora s bolestí a smutkem v hrudi, není možné mít s Nicholasem děti…

Náhle si uvědomila, proč vlastně přijeli domů. Nicholas seděl vedle ní proto, že ho pozvala do postele! Nebesa…

Ve vzduchu bylo najednou neznámé napětí. Pod jeho žhavým pohledem se Aurora nejistě zavrtěla na židli.

Dnešní večer pořádně otřásl s jejím rozhodnutím, že si ho bude držet od těla. Nakonec byla vděčná Harrymu za to přepadení. I když představoval jistý problém – další neočekávaný muž v jejím životě –, zachránil ji před osudovou chybou.

„Myslím, že byste měl jít,” zašeptala sevřeným hlasem.

„Před hodinou jste měla jiný názor.”

„Před hodinou jsem zřejmě byla opojená měsíční září. A taky Jsem nevěděla, že Harry uteče z domova a rozhodne se najít útulek u mě.”

„Takže se za něj schováte. Poslouží vám jako záminka, abyste popřela touhu, kterou cítíte.”

„Ne, Nicholasi…”

„Ano, snažíte se obalamutit sama sebe, Auroro. Nechcete si připustit, co opravdu cítíte a chcete.”

„To není pravda. Dnes večer jsem se chovala neomluvitelně…” Aurora potřásla hlavou. „Mám jistou odpovědnost. Musím myslet na své povinnosti vůči Harrymu. Jeho bratr zmizel, ale určitě by si přál, abych na Harryho dohlédla.”

Nicholas na ni pořád upřeně zíral, a tak na svou obranu dodala:

„Připadalo by mi to jako znesvěcení Geoffreyho památky, kdyby mezi námi k něčemu došlo. Neměla jsem zapomenout na výročí jeho smrti, to je neodpustitelné.”

Nicholas sevřel rty. „Neodpustitelné je, že se zaživa pohřbíváte pod nánosy minulosti. Musíte zapomenout na svého dávného snoubence, Auroro, a žít současností a budoucností.”

Odvrátila oči. „To není tak snadné, zapomenout na někoho, koho jste miloval.” Hlas se jí ztišil do pouhého šepotu. „Nedokážete si představit, co pro mě ta ztráta znamenala. Byl víc než jen můj snoubenec. Byl to nejdražší přítel, někdo, koho jsem měla ráda téměř od kolébky. A když mi zemřela matka…” Aurora polkla zbytek věty, protože jí smutná vzpomínka sevřela hrdlo. Nicholas nemůže vědět, jak taková ztráta bolí, nemůže pochopit ten zničující pocit bezmoci, nesnesitelnou opuštěnost, kterou zažila po Geoffreyho zmizení.

Když její milovaná matka zemřela při chřipkové epidemii, byla Aurora úplně zničená. Její záchranou byl Geoffrey, který jí pomáhal přenést se přes nejhorší zármutek. A pak zemřel i on. Bylo to tak nespravedlivé, vždyť stál teprve na začátku své životní dráhy. Tehdy zjistila, jak marné je snažit se bojovat s osudem.

Potlačila v sobě bolestnou vzpomínku a prudce vstala.

„Nehodlám se s vámi hádat, Nicholasi. Věřím, že najdete cestu ven sám.”

Otočila se k odchodu, ale jeho tichý hlas ji zastavil. „Auroro.”

Odmítala na něj pohlédnout. Slyšela, že odsunul židli, cítila za sebou jeho blízkost. Objal ji lehce pažemi.

„Neodstrkuj mě,” zašeptal do hustých vlasů.

Hrdlo se jí znovu sevřelo. Zaplavil ji žár a touha stejně neodbytně, jako se jí draly slzy do očí.

Když ji jemně přitahoval ke své pevné svalnaté hrudi, znovu si uvědomovala, proč je tak nebezpečné dostat se do jeho blízkosti. Divoká touha, která ji naplňovala, jí působila až tělesnou bolest. Nechtěla, aby odešel, nechtěla ho odstrčit, ale zoufalý pud sebezáchovy ji varoval před zničením.

„Neměla jsem vás sem zvát,” šeptala. „Nechci už žádné důvěrnosti. Nemohu.”

„Proč ne?” Položil jí dlaň na ňadro, jako by je chtěl potěžkat.

„Jsme přece manželé. Nestojí nám v cestě žádný zákaz, můžeme přece být milenci.”

„A proč?” otázala se hořce. „Pro chvilkové potěšení?” Zaváhal. „Co je špatného na chvilkovém potěšení?”

Zavřela oči. Na krku cítila jeho horký dech, vnímala smyslný dotek dlaní na prsou a stěží potlačila slastné zasténání.

„Vy, Nicholasi,” řekla prudce. „Vy jste špatný. Vy jste ten poslední, koho bych si z vlastní vůle vybrala za milence. Nemohu se připoutat k muži, který riskuje svůj život, jen tak z čirého potěšení. Už jsem se setkala se smrtí příliš často. Nejdřív matka, pak Geoffrey… Už nikdy nechci zažít nic podobného.”

„Ale já nic takového nežádám.”

,,Ne žádáte. Obviňujete mě, že utíkám před svými city. Možná, ale je to ten nejméně bolestivý způsob života.”

„Méně bolestivý možná, ale také méně uspokojivý.” I jeho hlas zněl vzrušeně. „Opravdu chcete procházet životem bez vzruchu, radostí, triumfů? Chcete si kolem sebe postavit zed, která by vás oddělovala od všeho, co dává životu smysl? Od vzrušení, touhy vášně?”

Když neodpovídala, vtiskl jí do vlasů polibek. „Opravdu se můžete tak klamat, Auroro? Můžete popírat svou divokou vášnivost? Máte tolik síly?”

Mluvil přímo k jejímu nitru. Zoufale potřásla hlavou. Musí bojovat, musí přemoci svou zoufalou touhu po něm. Podlehnout by byla bláhovost, přineslo by to jen utrpení. Už teď je k němu příliš připoutaná. Zajal ji do svých osidel…

Musí to ukončit teď hned, než bude příliš pozdě.

„Mýlíte se,” řekla a hlas jí zněl téměř prosebně. „Netoužím po vášni. Chci být sama.”

„Tomu nemohu věřit. Mám ve vzpomínkách citlivou ženu, se kterou jsem strávil svatební noc. Nenechám vás zapomenout na vášeň, kterou jste oné noci prožívala.”

„Nicholase, prosím… prosím… odejděte!”

Místo odpovědi ji pomalu otočil obličejem k sobě, rukama ji objal kolem pasu a vášnivě se vpíjel do jejího pohledu. Bezmocně stála a utápěla se v jeho očích.

„Auroro…” Tón jeho hlasu byt plný něhy. Potom sklonil hlavu.

Auroře se vydral ze rtů tichý protest a dlaněmi se vzepřela o jeho hruď. Nechtěla, aby ji políbil nechtěla ucítit na rtech jeho horká ústa, otevřít se mu, sdílet jeho dech. Nechtěla zvednout paže a ovinout mu je kolem krku, zajet prsty do zviněných vlasů, cítit ten sžíravý nekonečný hlad, který v ní on jediný dokáže probudit…

Jeho polibek se prohluboval, byl stále naléhavější, objetí sílilo. Aurora zasténala slastí. Mocně si uvědomovala tlak jeho těla, neprehlédnutelný důkaz jeho vzrůstajícího vzrušení. Slyšela jeho přerušovaný dech, když ji poséval polibky.

Zaplavilo ji vzrušení, slibující neutuchající slasti, které jí nabízel. Toužil po ní. A nechť jí jsou nebesa ku pomoci, ona toužila po něm…

V té chvíli uslyšela zvuk kroků v chodbě vedoucí ke kuchyni. Přepadl ji zmatek, rychle se vzepřela jeho objetí.

Když vešel Danby, byla již v bezpečí na druhé straně místnosti, ale srdce jí stále ještě poplašeně bilo.

„Mladý lord March je už uložen, madam,” hlásil komorník.

„Mohu vám ještě nějak posloužit?”

Aurora bojovala sama se sebou, se svými zjitřenými city. „Ano, Danby,” ovládla třesoucí se hlas. „Můžete doprovodit pana… Deverilla? Je právě na odchodu.”

Bez jediného dalšího pohledu na Nicholase opustila místnost. Nick ji pozoroval se zatatými čelistmi a vší silou se musel držet, aby ji nenásledoval. Rozhodně nechtěl, aby odešla, ale možná že to bylo štěstí, že byli vyrušeni. Asi by se neovládl, byl úplně oslepen touhou, byl by se jí snad zmocnil přímo tam, v kuchyni.

Když směřoval v kočáře k hotelu, začala se mu trochu projasňovat hlava a mohl se zamýšlet nad svou neovladatelnou žádostí.

Jak je jen možné, že nad ním má Aurora takovou moc? Ještě žádná žena ho nedokázala takhle pobláznit. Co to má v sobě za kouzlo, že vybičovává jeho touhu k šílenství?

Pravda, je krásná. Dokonce nejen to, je i chytrá, vtipná a má příjemné způsoby, a taková kombinace se těžko hledá. A to, jak vytrvale odolává jeho dvoření, je mezi ženským pohlavím také výjimka.

Bylo jasné, že ho dráždila také její nepřístupnost. Byl odjakživa soutěživý typ, a tak ho sváděl ten souboj vůlí mít ji téměř na dosah, a přesto ji nezískat, to byla výzva pro jeho mužský chtíč.

Ale jeho city byly mnohem hlubší než jen vrozená soutěživost a dobyvatelské choutky. Aniž by si to uvědomil, zapletl se do osidel.

Toužil ji získat plně pro sebe. Věděl, že si zahrává s ohněm, ale ještě nikdy si tolik nepřál se spálit.

Nick se temně pousmál. Rodina a přátelé by se dobře pobavili, vidět ho takhle odzbrojeného ženou – ještě k tomu jeho vlastní. Ale ať už chtěl Auroru tak mocně proto, že mu učarovala, nebo proto, že ho tak soustavně odmítala, rozhodně by nedokázal odejít bez boje.

To, co začalo jako snaha o splnění povinnosti vůči otci a hledání východiska z nechtěného manželství, se najednou stalo životní potřebou. Čím víc Auroru poznával, tím víc nabýval jistotu, že ji chce za ženu.

Nemýlil se v ní. Měla v sobě divokost, která toužila proniknout na povrch. To, jak skvěle si počínala v parku, toho bylo důkazem. Její chvilková odvaha ho překvapovala i těšila a umožnila mu uvolnit dlouho zadržované napětí.

Ale byl to jen krátkodobý triumf.

Když si to uvědomil, zaklel. Vidět, jak se znovu schovala do své ulity, ho přivádělo k zběsilosti. Měl sto chutí s ní zatřást, aby se v

ní spoutané city uvolnily. A když mluvila s takovou něhou o svém bývalém snoubenci, musel se ovládat, aby do něčeho neuhodil.

Při té vzpomínce zachvátil Nicka pocit vlastnictví. Žárlil na mrtvého muže. Přivádělo ho k zuřivosti, jak si idealizovala svého drahého Geoffreyho, lorda Marche. Ale dokud se nevypořádá se svými vzpomínkami, nebude schopna se pohnout dál… nebo se svobodně oddat jinému muži. Jemu.

Nick znovu zaťal zuby. Byl zvyklý pomáhat dámám v nesnázích, ale většinou se jednalo o tělesná nebezpečí. Tentokrát ale musí bránit Auroru proti ní samé.

Bude usilovat o to, aby zůstala jeho ženou…, a přinutí ji zapomenout, že kdy milovala jiného muže.

15

Netajil se svým záměrem; byl rozhodnut zmocnit se mého těla i mé duše.

Očekávání, že Harryho pobyt v Londýně pomůže Auroře řešit její problémy, bylo mylné. Nevítaným návštěvám svého vytrvalého manžela se nevyhnula. Spíš naopak, Harry mu posloužil jako záminka, a tak přicházel, kdykoli se mu zachtělo. Brával ho také do Londýna, aby ho seznámil se životem ve městě.

Přátelství, které se mezi nimi téměř okamžitě vytvořilo, Auroru popuzovalo. Nicholas to u chlapce vyhrál nejen vyprávěním o životě na lodích, ale i svým osobním kouzlem. Nechtěla ale chlapce zklamat tím, že by Nicholasovi zakázala vstup do domu.

Občas byla dokonce ráda, že se o něj postaral. Nebylo to zrovna snadné, udržet energického desetiletého divocha na uzdě. Brávala ho na ranní vyjíždky do parku, ale to jeho touhu po činnosti uspokojilo jen trochu. Chtěl poznávat světa pro začátek chtěl poznat každý kout Londýna.

Naštěstí – nebo naneštěstí s ohledem na společenská pravidla –se s ním spřátelila i Raven a často bylo možno ty dva spatřit v parku, jak závodí na koních jako dva Indiáni. Aurora se na ně těžko mohla zlobit, protože to byla ona, kdo ho pozvala na ranní vyjíždky.

Ale ani divoké závody na koních nemohly soutěžit s tím, co nabízel Nicholas. Harry měl oči na vrch hlavy, když se vrátil z výletu do zoologické zahrady, kde se byli podívat se na živé tygry, nebo do Egyptského paláce na Piccadilly, kde byly vystaveny

kuriozity z Afriky a Ameriky. O tři dny později si přivodil žaludeční nevolnost, když se přejedl zázvorových sušenek na místní lidové slavnosti, kde bylo plno všelijakých lákadel.

Když si Aurora stěžovala, že ho Nicholas rozmazluje, uklidňoval ji, ať se nestrachuje.

„Ale já si musím dělat starosti,” odpovídala. „Jsem za něj odpovědná.”

„Nedopustím, aby se mu něco stalo, slibuji.”

Musela se s tím spokojit, ale bylo jasné, že Nicholas podporuje Harryho ve všech ztřeštěnostech.

Raven je doprovázela do amfiteátru na představení akrobatů na koních. Hned den nato zkoušel Harry napodobovat některé cviky, a spadl s koně a odřel si čelo i obě kolena do krve.

Aurora byla zděšena, ale Nicholas jí připomněl, že odřená kolena jsou pro kluka samozřejmostí. Když chtěla chlapce brzdit, napomenul ji, že by mu neměla přitahovat otěže tak silně, nebo to dopadne stejně jako s jeho matkou.

Stejně neviděla ráda, že Nicholas podporuje Harryho vzpouru.

Poslední kapka do poháru trpělivosti bylo Burfordovo Panorama v Castle Street. Tam bylo možno mezi jinými věcmi spatřit předměty dokládající vítězství admirála Nelsona na Nilu. Potom už Harry nedokázal myslet na nic jiného, než že půjde na moře.

„Myslím, že byste měli omezit výpravy za zábavou,” sdělila Nicholasovi při příští ranní projíždce.

„Proč?”

„Protože Harry se dá příliš snadno ovlivnit. Nahání mi hrůzu pomyšlení, jaké divoké nápady od vás může pochytit.”

„Těžko můžete označit výstavu egyptských hieroglyfů za něco divokého.”

„To nemyslím. Nebezpečná je vaše přítomnost. Vy na něj nemáte dobrý vliv, Nicholasi.”

„Jmenuji se Brandon, lásko.”

Aurora obrátila oči v sloup. „Vadí mi, že k vám Harry tak přilnul. Umím si představit, jak bude zklamaný, až odjedete.” A jak se bude cítit ona sama. „Vidí ve vás hrdinu, protože jste zažil tolik dobrodružství.”

„Podle toho, co jsem od něho slyšel, nesahám v tomto ohledu jeho bratrovi ani po paty. Harry tvrdí, že váš Geoffrey byl špion.”

Aurora zavrtěla hlavou. „Harry se určitě mýlí. Geoffrey byl ten poslední, kdo by se zapletl do něčeho takového.”

„Proč myslíte?”

,,Byl spíš intelektuálně zaměřený, hlavu pořád zabořenou v knihách.”

„To zní smrtelně nudně.”

Takové obvinění ji zamrzelo a zlobně na Nicholase pohlédla. Přesto si uvědomila, že za celých těch čtrnáct dní od jeho příjezdu do Londýna si na Geoffreyho téměř nevzpomněla.

Zabolelo ji to a cítila se provinile. Jak mohla být tak nevěrná jeho památce? Znala ho celý život, a teď si ho najednou ani nedokáže vybavit. Jeho dojem byl plně zastřený Nicholasovou přítomností.

V porovnání s ním byl Geoffrey jen pouhý stín.

Aurora stiskla rty v předsevzetí, že napraví svou vinu. „Geoffrey byl opravdový džentlmen,” pravila odměřeně, „pokud víte, co to znamená. Nikdy by neopustil domov a rodinu a dal život v sázku jen pro své povyražení. Jako někteří jiní, které znám,” dodala útočně.

„Jak jsem říkal…, nudný patron.”

Když se Aurora naštětila, Nicholas se jenom zašklebil a ukázal rukou směrem ke keřům u jezera Serpentina. „Vsadím se, že by vašeho drahého Geoffreyho nikdy nenapadlo zavést vás na takovéhle místo. A kdyby ano, pochybuji, že byste ho tak skvěle zaopatřila jako mě.

Uvědomila si, že míjeli místo, kam ji Nicholas zavedl na jejich měsíční dostaveníčko, a začervenala se. Když se odvážila na něj pohlédnout, spatřila mu v očích dábelské ohníčky. Zůstala jako přimrazená hledět do jeho očí a okolní svět jako by zmizel. Napětí, které bylo ukryté kdesi pod povrchem, se najednou vrátilo plnou silou a hrozilo vybuchnout.

Touha. Zaplavila ji totálně a nekontrolovatelně v jediném okamžiku.

V posledních dvou týdnech se zoufale snažila předstírat lhostejnost, ignorovat divokou chuť po milování, kterou v ní Nicholas vzbuzoval, ale marně.

Uvědomila si, že se s tím bude muset jednou vyrovnat. Nechtěla to však řešit právě v tomto okamžiku, a tak se přinutila odvrátit pohled.

Dobře však věděla, že o moc déle to už nebude moci odkládat. Ani Harryho prítomnost nezabránila Nicholasovi v jeho nátlaku,

a Aurora tak žila v neustálém napětí. Převrátil jí život vzhůru nohama, přesně tak, jak se obávala, narušil její těžce nabytou rovnováhu. Dráždilo ji, jak lehce se mu to dařilo.

A ještě víc jí vadilo nebezpečí, kterému se vystavoval. Ppritprio odpoledne se jí dostalo pádného připomenutí, jak nejistá je Nicholasova situace: dostala dopis od bratrance Percyho ze

Svatého Kryštofa, ve kterém se dotazoval, jestli v poslední době slyšela o Nicholasovi.

Aurora hltala obsah, ze kterého usoudila, že se předchozí dopis musel ztratit.

Jak jsem ti minule psal, došel jsem k závěru, že řeči o tom, že je Nicholas naživu, musí být pravdivé. Jsou zprávy, že byl od svého předpokládaného utopení viděn v Karibiku, a navíc jsem byl dotazován námořními důstojníky, kteří pátrají po pirátovi kapitánu Saberovi.

Jestliže je Nicholas skutečně živ, má drahá, pak se budeš muset připravit na skandál. Jsi totiž stále jeho ženou. Teď mi nezbývá než litovat, že jsem se podílel na přípravě tvé svatby…

Percy se také omlouval za to, že jí neřekl pravdu o Nicholasově oběšení.

Nick považoval za nejrozumnější ušetřit té traumatu, kdyby ses stala svědkem jeho smrti. A protože jsem věděl, jakou bolestí jsi prošla pri ztrátě snoubence, souhlasil jsem.

Percyho přiznání ji nikterak nezasáhlo. Vyděsilo ji však zjištění, že zanedlouho se svět dozví, že usvědčený kriminálník, za kterého se provdala, je stále ještě pronásledován britským námořním soudem.

Prsty křečovitě svírala dopis. Už to tak nemůže nechat. Děsilo ji, že Nicholas riskuje zajetí a život jen proto, aby ji získal. Musí ho přesvědčit, aby opustil Anglii.

Pokusila se o to hned následujícího dne při ranní vyjížďce. Trochu se opozdila, protože Harryho kůň si poranil kopyto, a museli tedy osedlat jiného. Když Harry s Aurorou konečně dorazili, park se již začínal plnit chůvami a jejich malými svěřenci. Aurora se připojila k Nicholasovi a Raven a postupovali klidným tempem podél Rotten Row, zatímco Harry pobídl koně a zmizel i se svým podkoním kdesi vpředu. Raven pro jednou dala přednost dobrému vychování před zběsilou jízdou, a tak musela Aurora

čekat, až se jí naskytne chvilka na důvěrné slovo s Nicholasem.

Zanedlouho se přiblížila otevřená drožka, ve které přijížděl manželský pár s malým dítětem.

Aurora se polekala, když poznala, že jsou to baron a baronka Sinclairovi. Damien Sinclair, kdysi přezdívaný „lord Sin” – Lord Hřích”, býval vyhlášeným prostopášníkem, a dokonce vůdcem Ligy pekelníku. Bylo docela možné, že se bude na Nicholase pamatovat.

Aurora doufala, že se jen minou. Obdivovala sice Sinclairovu ženu Vanessu, se kterou ji poutalo přátelství z doby, kdy byla uváděna do společnosti, ale právě dnes po setkání netoužila.

V okamžiku, kdy drožku míjeli, Vanessa ji poznala a přátelsky se k ní hlásila. Aurora nemohla předstírat, že si jich nevšimla, a musela zastavit koně.

Lord a lady Sinclairovi tvořili nádherný pár. Jejich rozkošná malá dceruška Catherine, které ještě nebyly ani dva roky, zdědila otcovy havraní vlasy a matčiny hluboké tmavé oči.

Jen nerada je Aurora navzájem představila a znervózněla, když si Sinclair Nicholase zvědavě prohlížel. Ulevilo se jí, když se děcko domáhalo otcovy pozornosti, ukazovalo k jezeru a žvatlalo

,kač, kač”.

„Učíme ji krmit kachny,” vysvětlovala se smíchem Vanessa.

„Doufám, že nás omluvíte,” usmál se Sinclair svým neodolatelným způsobem, který zlomil dobrou polovinu ženských srdcí v Anglii. „Naučil jsem se, že netrpělivou dámu nikdy nesmím nechat čekat.”

Než se Vanessa vzdálila, omlouvala se Auroře, že se v poslední době neozývala. „Byli jsme uplynulých čtrnáct dnů na venkově. Ale jestli budete mít některé odpoledne volno, velmi ráda bych vás navštívila.”

„To by mi udělalo velkou radost. A doufám, že s sebou vezmete Catherinu.”

Vanessa se potěšeně usmála. „Samozřejmě. Rádi jsme vás poznali, pane Deverille.”

„Nápodobně, madam,” uklonil se dvorně Nicholas.

Když odjeli, Aurora si konečně vydechla, ale vrhla na Nicholase obviňující pohled. „Zdálo se mi, že vás Sinclair zná.”

„To mě nepřekvapuje. Před několika lety, ještě předtím, než se oženil, jsme společně s ostatními přáteli strávili pár dní na venkově.”

„Slyšela jsem, že kdysi vedl pěkně nezřízený život,” nadnesla Aurora.

„To ano,” přiznal Nicholas. „Ale podle toho, co říká Clune, je teď Sinclair šíleně zamilován do své ženy.”

„To jsem hned poznala ze způsobu, jakým se na ni díval,” vložila se do hovoru Raven.

Aurora zachytila v jejím hlasu téměř závistivý tón, a Nicholas zřejmě také, protože se na sestru zkoumavě zadíval. „Ještě není pozdě změnit plány, pusinko. Nemusíš si vybírat ženicha podle majetku, můžeš si dopřát ten luxus provdat se z lásky.”

Raven rozhodně zavrtěla hlavou. „Budu úplně spokojená, pokud získám titul. Když o tom mluvím…, tamhle je Halford.”

Raven nasadila zářivý úsměv a pobídla koně, aby se setkala s bývalým Aurořiným nápadníkem, vévodou z Halfordu.

Aurora celá ztuhla a pozorovala, jak muž překvapeně odpovídá na Ravenin pozdrav. Potom pohlédl směrem k Auroře a jeho oči zchladly.

Aurora se mimoděk otřásla, když pomyslela na to, jak mu v poslední chvíli unikla. Kdyby se honem neprovdala za Nicholase, byla by právě uprostřed příprav na svatbu s Halfordem.

Chladné oči jeho výsosti sklouzly na Nicholase, který mu pohled oplatil s neskrývaným po Ravením.

„Cítím se poctěn,” šeptal Nicholas, „že jste mi před ním dala přednost.”

Než mohla pádně odpovědět, otočil se Halford zpět k Raven. Jeho výraz zlidštět, a ať už pronesl cokoli, Raven se srdečně rozesmála.

Aurora se zachmuřila, když uslyšela její smích. Nelíbilo se jí, že s ním Raven tak dobře vychází, protože se vědělo, že Halford stále ještě hledá něvěstu.

„Ona dobře ví, co chce,” řekl Nicholas, jako by jí četl myšlenky. Aurora potřásla hlavou. Mnoho vdavekchtivých dívek by považovalo Halforda za skvělou partii. Ale nechtěla si ani představit, co by jeho chladná povaha udělala s tak srdečnýma

milým děvčetem. „Ti dva se k sobě vůbec nehodí.”

„Vy asi nejste ta pravá, kdo by měl hodnotit vhodnost partnerů, když uvážím, v jakém stavu je vaše vlastní manželství.”

Aurora si uvědomila, že na ni hledí a z očí mu zmizela všechna pobavenost.

Jeho vážnost jí připomněla, o čem s ním chtěla mluvit.

„Včera jsem dostala zprávu od Percyho,” podotkla. „V Karibiku už vešlo ve známost, že jste unikl oběšení.”

„To jsem předpokládal.”

„Nicholasi…” Zhluboka se nadechla a pokoušela se být trpělivá.

„Je jen otázkou času, než někdo vlivný zjistí vaši pravou identitu. Prosím, přestaňte dávat v sázku svůj život a vraťte se do Ameriky. Tam budete v bezpečí.“

„Vážně bych o tom uvažoval.”

„Uvažoval?” pátravě na něj pohlédla.

„Ano,” odpověděl Nicholas pomalu. „Odjel bych třeba zítra, ale jen za určitých okolností.”

„A to?”

„Když budete souhlasit, že odjedete se mnou jako moje žena.”

Dlouho na něj hleděla. Byl naprosto vážný, vyzařovala z něj jen silná vůle, stejně jako tehdy, kdy se s ním setkala poprvé, kdy byl jeho život ohrožen.

„Myslela jsem, že to už jsme vyřešili,” odpověděla nejistě.

„Ne, nic jsme nevyřešili. Dohodli jsme se, že prozatím budeme žít odděleně. Ale od té doby se můj názor změnil.”

Přesně toho se Aurora obávala. „Nemám v úmyslu mluvit o našem manželství,” řekla s vědomím, že se dopustila chyby, když začala tento rozhovor.

„Když o tom nebudeme mluvit, neznamená to, že ten problém zmizí ze světa,” řekl klidně.

Aurora zavřela oči. Věděla, že je nemožné se s ním na veřejnosti dohadovat. „Dobře tedy, pohovoříme si o tom.”

„Kdy?”

Odvrátila pohled, aby se mu nemusela dívat do očí. „Dnes v noci. Přijďte do mého domu.”

,,Do vaší ložnice?”

S nechutí přikývla. „Je to jediné místo, kde máme zaručené soukromí. Nechám otevřené okno.”

V touze uniknout pobídla koně kupředu a rozhodla se, že trochu usměrní Ravenin flirt s nevhodným partnerem. V myšlenkách ale zůstávala u Nicholase.

Aurora přecházela po ložnici, nervy napjaté k prasknutí. Už po několikáté zalétl její zrak k hodinám na krbové římse. Ukazovaly téměř půlnoc, a Nicholas stále nikde.

Pokoušela se číst, nejdřív časopis, potom deník, ale nedokázala se soustředit. V mysli si pripravovala argumenty, kterými hodlala Nicholase udolat. Musela ho přesvědčit, že si nepřeje být jeho ženou, že nenávidí představu života v područí dominantního manžela. Že se teprve nedávno naučila zacházet se svým životem svobodně, vybírat si svůj osud. A teď jí hrozí, že kvůli němu o všechno zase přijde.

Nechtěla přijmout porážku. Už musí ukončit to neustálé napětí, ve kterém žije od doby jeho příjezdu do Anglie.

Nedělala si žádné iluze, že to bude snadné. S Nicholasem není nic snadné. Bude to vyžadovat veškerou její vůli, aby nepodlehla jeho vlivu, aby ho přesvědčila, že se má vrátit do Ameriky sám.

A když argumenty zklamou?

Zachytila svůj obraz v zrcadle a zastavila se. Pak mu dá to, o co mu jde. Své tělo.

Celá utrápená pozorovala ženu na druhé straně zrcadla. Připadalo jí, že ji vůbec nezná – pleť zarudlá, vlasy volně spadající na ramena, ale hlavně oděv byl neobvyklý. Měla na sobě tmavé modrý brokátový župan, a nic víc.

Cítila, jak ji látka chladí na nahých prsou, a ten pocit byl úplně erotický. Možná že dělá chybu…

Trhla sebu, když zaslechla za zády skfipavý zvuk. Otočila se a spatřila Nicholase. Stál u okna a zkoumavě ji pozoroval.

Když ale sklouzl zrakem na její oděv a zastavil se na jejím poprsí, nervózně si pritápria klopy županu přes sebe.

„Nevidím žádný důvod k rozhovoru, Nicholasi, začala Aurora odvážně. „Říkala jsem vám už před týdnem, že nestojím o trvalý svazek.”

Postoupil do místnosti a zastavil se u lůžka. „Před týdnem jste ještě byla v šoku z mého náhlého objevení. Tehdy jsem na vás nenaléhal, protože jsem věděl, že potřebujete čas na rozmyšlení.”

,,Dobře, už jsem se rozmyslela. A moje pocity se nezměnily.”

„Moje ano,” řekl tiše.

„Nechápu proč.”

„Protože jsem vás lépe poznal.”

Odvrátila se od naléhavého pohledu jeho tmavých očí a začala zase přecházet po místnosti.

„Myslím, že naše manželství by mohlo být dobré,” rekl nakonec Nicholas a pozoroval její neklid.

„To si neumím predstavit.“

,,Auroro…, proč se bráníte i pouhé představě, že byste byla mou ženou?”

„To má spoustu důvodů. Ani nevím, kde začít.”

„Jmenujte jeden.”

„Dobře tedy. Poprvé v životě mohu žít tak, jak si přeji. Proč bych se toho měla vzdávat?”

„Protože byste mohla najít něco lepšího.”

Pohlédla na něj zkoumavě. „Lepšího? Co může být lepšího než nezávislost?”

Trpce se usmál. Kdysi si myslel to samé. „Jestli opravdu stojíte o nezávislost, drahá, pak byste neváhala jet se mnou do Ameriky. Tam byste měla mnohem víc svobody než v té zakonzervované vznešené staré Anglii.”

,,Ne jako vaše žena, Nicholasi. Žena nemá nikde žádná práva, tady ani v Americe. Žila jsem pod nadvládou svého otce celý život. Nechci takhle trpět znovu.”

Zamračil se nad tím srovnáním. „Nevěřím, že mám s vaším otcem něco společného.”

,,Ne? Jste zrovna tak násilnický jako on. A možná že dokážete být i stejně bezcitný. Udělal byste cokoli, jen aby bylo po vašem…”

„Nemám v úmyslu vám vládnout. Kdyby to tak bylo, vyžadoval bych společný návrat okamžitě. Nikdy bych vám nedal šanci se rozhodnout.”

„Nezdá se, že byste mi teď dával nějakou šanci.”

,,Ale to je omyl. Nechci vás nutit, abyste byla mojí ženou.” Aurora si úlevou vydechla.

Nick zaváhal, hledal způsob, jak ji uklidnit. ,,Myslím, že vidíte všechno strašně černě. Vaše obavy jsou téměř iracionální.”

Zastavila se. „To není ani v nejmenším iracionální. Jestliže s vámi pojedu do Ameriky, budu se muset spoléhat jen na vás. Budu na vás dočista závislá. Co se stane, když vás bude život se mnou nudit? Když vás zase popadne potřeba vydat se do světa? Budu sama v cizí zemi.”

,,Říkal jsem, že mám v úmyslu se usadit.”

,,A jak dlouho vaše dobré úmysly vydrží? Jak dlouho to bude trvat, než vás odláká příslib dobrodružství a vůně nebezpečí? Co si potom počnu?” Pohlédla mu přímo do tváře. „Žádáte mě, abych dala v sázku všechno, Nicholasi. Jak bych vám mohla tolik věřit?”

Při té otázce sebou škubl, ale zmohl se jen na to, aby opětoval její pohled. Měla oči do široka rozevřené a tmavé jako oceán.

„Zaměřujete se jenom na možné nevýhody,” řekl konečně.

,Myslím, že byste také mohla vzít v úvahu některé výhody.”

,,Uvažovala jsem o nich a nedá se to porovnat. Můj život je možná nudný, ale vím, co od něj mohu čekat.” Aurora potřásla hlavou. ,,A kromě toho, i kdybych s vámi chtěla odjet, mám odpovědnost. Je tu Raven… Harry…”

„Mám ještě dvě sestry, kterým může pomoci vaše společnost.”

,,A co vaše matka? Třeba jí bude další žena v domě proti mysli.” Tahle námitka byla neodůvodněná, to věděl Nick jistě. „S mou matkou nebude žádný problém. Za prvé, mám svůj vlastní dům, který jsem si vybudoval, abych se osamostatnil od rodiny. A za druhé, byla by nadšená z další dcery, protože odjakživa zoufale

toužila po tom, abych se oženil.”

Když Aurora neodpovídala, dodal přesvědčivě: „Jestliže vám je líto vzdát se svých koní, u nás ve Virginii jsou skvělé chovy. Mohu vám koupit plnou stáj. A mé pozemky čítají stovky akrů, tam se můžete prohánět do sytosti.”

Aurora zdvihla ruku a silné si třela spánek, jako by ji bolel.

„Vlastně se to ani tolik netýká mě. Týká se to vás. Toho, jaký jste člověk. Nevidíte, jak se chováte? Snažíte se mě zachránit před něčím, o čem se vy domníváte, že je pro mě špatné. Chcete mě chránit, protože jste prostě takový. Nemůžete si pomoci.”

„Je v tom mnohem víc než jen moje povaha,” odvětil Nick.

,,Opravdu? Myslím, že vaše povaha je v samém středu problému.” Zaváhala. „Dokážete mi být věrný, Nicholasi?”

Neodpověděl hned.

Po tváři jí preletel náznak úsměvu. „To je důležitá otázka. Jak mohu vědět, že nepotkáte někoho, kdo vzbudí váš zájem? Teď po mně toužíte, ale jak mi chcete zaručit, že tomu tak bude za dva roky? Nebo jen za dva dny?”

Nicholas odvrátil pohled a přemýšlel o její otázce, žádala víc než jen věrnost manželskému loži. Žádala, aby zůstal po jejím boku navždy.

Chtěl se k Auroře takhle připoutat? Vzdát se kvůli m vlastního života?

„Nemilujete mě,” řekla do ticha. „Nejsem si jistá, zda vůbec víte, co to slovo znamená.”

„A vy?”

,,Ano, já vím. Láska znamená dávat. Znamená něhu, být rád ve společnosti toho druhého, sdílet společné myšlenky, stejné zájmy. Je to hřejivý pocit u srdce… Nemůžete tvrdit, že tohle ke mně cítíte.”

„Zapomněla jste na vášeň.”

„Možná, ale vášeň je chabý základ pro manželství. Věřím, že po mně toužíte, ale je to jen otázka sexu. Láska není totéž co touha.”

Pohlédl jí zpříma do očí. „Chcete tím říci, že vám na mně nikdy nezáleželo?”

Zaváhala. „Chci říci, že bych byla blázen, kdyby mi na vás záleželo. Nechci se znovu trápit, prožívat zármutek z vaší smrti. A je nad slunce jasnější, že by mě to jednoho dne čekalo. Odejdete za svým dobrodružstvím a nikdy se nevrátíte.”

„Nemohu slíbit, že nezemřu, Auroro. Nikdo vám to nemůže slíbit.”

,,Ne, ale mohl byste se vyhýbat nebezpečí. Pořád chcete riskovat život, místo abyste mě poslechl a opustil Anglii.” Pátrala v jeho tvári. „Odjedete, Nicholasi?”

Mlčení bylo jasnou odpovědí na její otázku.

Aurora se ztěžka nadechla. „Dobře tedy. Dám vám to, co chcete.”

Prsty se dotkla spony na svém županu. Uvolnila ji a róba se jí svezla s ramen dolů. Slyšela, jak se Nicholas prudce nadechl, když se před ním ocitla nahá v tlumeném světle lampy.

„Co to děláte, Auroro?” zeptal se hlasem, který ho příliš neposlouchal.

„Nechávám vás vyhrát. Dám vám své tělo a potom mě možná necháte na pokoji.”

Zaťal zuby a vypadal, jako by mu způsobila bolest. „Pro tohle jsem nepřišel.”

„Skutečně? Copak jste právě po tomhle celou tu dobu netoužil? Po chvilkovém potěšení?”

„Toužil jsem po vás jako po své ženě.” Jemně se pousmál, ale oči zůstávaly vážné. „Kdyby mi šlo pouze o sex, mohl jsem ho najít bezpočtukrát jinde.”

S vážným výrazem v tmavých očích vstal. „Chtěl jsem od vás víc než jen milování, Auroro. Chci, abyste se mi oddala z vlastní žádosti, prostě proto, že bez toho nemůžete žít. Ne proto, abyste mi vyhověla, či mě dokonce podplatila.”

Dech se jí třásl, když mu lhala do očí. „Nechci… nechci vás, Nicholasi.”

,,Ne?”

Vztáhl ruku a dotkl se jejího štíhlého hrdla. Pomalu sjížděl prstem níže. Srdce se jí divoce rozběhlo, když se úmyslně dotkl čnící bradavky.

,,Nejste tak netečná, jak předstíráte,” šeptal jemně.

Potom se otočil a přešel k oknu. Bez jediného dalšího slova zmizel v temné noci a nechal ji omráčenou stát uprostred pokoje. Zase jednou se mu podařilo ji zahanbit.

Celá roztřesená zdvihla župan a zahalila svou nahotu. Potom usedla na lůžko a připadala si úplně ztracená.

Nicholas měl pravdu. Nebyl jí lhostejný. Ani v nejmenším. Ty intenzivní pocity, které v ní rozbouřil, jí naháněly strach stejně jako divoký neklid, který jí nedával spát. Stačilo, aby se jí dotkl, a ukázala se síla, kterou nad ní má.

Aurora se zachvěla. Ptal se, jestli jí na něm kdy záleželo. Právě že až příliš, v tom byla všechna ta potíž.

A to už byl dostatečný důvod, proč ho nechtít za manžela, když odhlédla od rozdílnosti jejich povah. Bylo by neodpustitelně bláhově milovat člověka, který je neustále jednou nohou v nebezpečí života.

Bolest, kterou zažila po domnělé Nicholasově smrti, byla příliš velká – a to byl pro ni tehdy prakticky cizí člověk. O kolik horší by to bylo, kdyby k němu byla citově připoutaná? Kdyby si zvykla na jeho laskající doteky?

A co kdyby ji opustil? Ani teď nebyl ochoten slíbit jí věrnost. Vůbec na její otázku neodpověděl.

Nicholas byl vášnivý muž. Může se v něm vyvinout tatáž touha po jiné ženě, jako se to přihodilo jeho otci. Opustil by ji, aby šel za hlasem svého srdce – nebo kdyby nechtěl porušit manželský slib, nenáviděl by ji proto, že ho k sobě poutá. Byl by v téže pozici jako jeho otec, tonul by v neštěstí.

Ta myšlenka ji zaskočila. Tohle nemůže udělat ani Nicholasovi, ani sobě. Ne, její obavy nebyly vůbec iracionální.

Zrak jí padl na deník, který zůstal ležet na nočním stolku. Když ho spatřila, její předsevzetí zesílilo. Rozhodně nechtěla prožít osud té Francouzky, tu srdceryvnou ztrátu muže, kterého milovala. Při čtení posledních stránek deníku vždycky plakala, protože příběh neměl šťastný konec.

Stejně jako románek mezi Raveninou matkou a Nicholasovým otcem. Teď už chápala, proč Elizabeth Kendricková četla deník tak často, až byly jeho stránky celé poničené. Nacházela svůj osud v příběhu dvou nešťastných milenců. Jejich vášeň byla tak mocná a jejich bolest tak zničující, když se museli rozloučit…

Aurora se kousla do rtu. Musí být silnější než ty dvě tragické postavy, přísahala si. Deník se pro ni stal varováním před bláznovstvím touhy, a ona se bude mít na pozoru. Opevní proti Nicholasovi své srdce, nebo dojde k neštěstí.

16

Náruživě jsem bojovala se záplavou temných emocí, které ve mně uvolnil, ale zápasila jsem s ním – nebo sama se sebou?

Nick přijal pozvání lorda Cluneho na soukromý večírek, kde vystupovaly v mimořádném představení vybrané baletky z opery. jejich nesporné půvaby poutaly pozornost mužské části publika, ale Nicholase nechaly chladným, a dokonce se brzy omluvil. Měl plnou hlavu Aurory.

S překvapením zjistil, že ho Clune následuje k východu.

,,Nenech se rušit z příjemné zábavy, Dare,” řekl Nicholas, když sestupovali po schodišti budovy v divadelní čtvrti.

„Nebyl jsem tím představením nijak nadšen,” odpověděl Clune.

,,Abych byl upřímný, už dlouho jsem nezažil, že by mě tento druh zábavy přinesl nějaké uspokojení.” Pokynul hlavou ke kočáru, který na něj čekal v temné uličce pár kroků odtud. ,Mohu ti nabídnout svezení k hotelu? Nebo snad někam jinam? Třeba do hráčského klubu?”

„Vracím se do hotelu, ale měl jsem v úmyslu se projít. Budu rád, když se ke mně připojíš.”

,,Projít?” otázal se Clune pobavené. „Myslíš pěšky? Jaká novinka!”

Nick se poplácal po bfišc a zašklebil se. „Z toho povalečského života, jaký teď vedu, začínám být beztvarý a líný.”

,,A zdá se, že i otrávený.”

,,Ach, to není nic nového.”

,,Uvědomuješ si, doufám, že procházka kolem Covent Garden je životu nebezpečná.”

Nicholas pozvedl svou vycházkovou hůl, ve které byl ukryt smrtící rapír. „Nebránil bych se menšímu oživení večera.”

Clune si ho pozorně prohlédl. „Také se nudím. Asi se k tobě připojím.”

,,Bude mi potěšením, ale předem tě upozorňuji, že dnes večer si se mnou moc zábavy neužiješ.”

„Pak budeme tvorit dobrý pár.”

Nicholas na něj vrhl pátravý pohled. „Máš k tomu, co říkáš, nějaký zvláštní důvod?”

,,Nic opravdového,” odpověděl Clune zlehka. „Možná že si prostě začínám uvědomovat, jak život prchá v nenávratno. Obávám se, že i ten nejpřesvěděenější lehkomyslník může pocítit únavu ze života v hříchu a prostopášnostech.”

Nicholas se taktně zdržel poznámky. Sotva to bylo způsobeno Cluneho věkem – byl nanejvýš na začátku třicítky –, ale roky rozmařilého života si možná začínaly vybírat daň na jeho duši.

Hrabě propustil svůj kočár a sladil krok s Nicholasem. Po chvíli promluvil překvapivě vážným tónem. „Abych byl úplně upřímný, moji náladu má asi na svědomí dědeček.”

„Slyšel jsem, že Wolverton je na tom špatně.”

„Je to tak. Dávají mu sotva měsíc života.”

„Jste si blízcí?”

,,Ani v nejmenším. Je to děsný tyran. Už celé roky jsme spolu nepromluvili, i když jsem jeho dědicem.” Cluneho výraz ztvrdl.

„Nebudu plakat, až ten starý bastard vydechne naposledy.”

„Potom se staneš markýzem?”

„Ano.”

Nick čekal na bližší vysvětlení.

„Neměl jsem v úmyslu přebírat na sebe odpovědnost, která je s titulem spojena.” Clune vzdychl. „Ale zřejmě se všichni musíme jednoho dne rozloučit se svým mládím.”

„To je pravda,” souhlasil Nicholas. Jak dobře chápal jeho pocity! Po nějakou dobu se oba věnovali svým chmurným úvahám.

Nakonec Clune znovu prolomil ticho. „Vypadá to, že se ti dvoření vlastní ženě moc nedaří?”

Nick se zachmuřil. „Z čeho tak usuzuješ?”

Clune se usmál. „Treba z toho, že vypadáš jako šelma v kleci. Promiň mi mou troufalost, ale řekl bych, že by měly nastoupit drastičtější metody.”

„Jak drastické?”

„Uvažoval jsi o únosu?”

Nicholas překvapeně povytáhl obočí. „Snad mi nenavrhuješ, abych tě napodobil. Pokud se dobře pamatuji, tvůj poslední pokus o únos skončil soubojem a málem, že jsi střelil svého nejlepšího přítele.”

Clune se smíchem zavrtěl hlavou. „To byla skutečné chyba, které dodnes lituji. Nemyslím přece nic protiprávního nebo nemorálního. Odvézt ženušku na par dnů na romantické místečko by bylo zcela v rámci zákona, a jako manžel na to máš plné právo.”

,,Vzbudil jsi mou zvědavost,” odpověděl Nicholas. „Co mi hodláš navrhnout?”

,,Klidné hnízdečko lásky, kde můžete nevěstu získat na svou stranu. Přinejmenším by to mohlo lady Auroru… naladit.”

,,A předpokládám, že máš na mysli zcela určité hnízdečko.”

„Je to tak. Mám v Berkshiru dům, který by byl k tomuto účelu ideální úplně odloučený a vedený diskrétním služebnictvem. Ještě jsem nepotkal ženu, která by odolala… ehm… jeho půvabům.” Když Nicholas váhal s odpovědí, jeho lordsvo poukázalo na další výhodu. „A navíc, nebude vůbec na škodu, když na nějaký čas zmizíš z Londýna. Zrovna dnes se mě na tebe vyptával Damien Sinclair. Všiml si podoby mezi tebou a Američanem, který byl

kdysi hostem naší Ligy pekelníků.”

,,Myslel jsem, že si na mě vzpomene.”

„Je velice riskantní zůstávat v Londýně, Nicku.”

„To vím,” řekl Nick zamyšleně.

Opravdu by se to nemuselo vyplatit, snažit se být za každou cenu Auroře nablízku, zvlášť když dosud udělal tak malý pokrok.

Nicholas se zatvářil bezradně. Jeho neúnavná potřeba bojovat s osudem byla hlavním předmětem Aurohných stížností, a také bývala jablkem sváru mezi ním a otcem. Hádali se o tom až do konce, kdy už starý muž ležel na smrtelné posteli. Nicholas nikdy docela nepřekonal pocit viny, že způsobil otci tolik zklamání. Přísahal tehdy, že se usadí a ujme se svých povinností – a teď byl tady, zanedbával obchody a riskoval život pro předem ztracenou věc.

Aurora dosud horlivě odmítala jeho nabídky, zčásti proto, že nesnášela jeho nestálost. Byla by šťastnější, kdyby hned opustil město…

,,Bylo by pro mě víc než potěšením dát ti svůj dům k dispozici,” přerušil Clune jeho úvahy.

„To je od tebe nesmírné laskavé,” odpověděl Nick. „Budu o tom uvažovat.”

Opravdu měl v úmyslu jeho nabídku promyslet. Mít Auroru jen pro sebe, stranou od přísných společenských zásad, které diktují každý její krok, by skutečně mohlo prolomit ledy a dát jim možnost lépe se poznat, stát se důvěrnější, prohloubit city…

Také by se snížilo riziko jeho odhalení, připomněl si Nicholas. A jeho vrozený instinkt mu ríkal, že už má namále.

Bude muset jednat, a to brzy.

Výstraha přišla hned následujícího dne způsobem, který nikdo z nich neočekával.

Raven měla poslední zkoušku na šaty, které si pořizovala pro návštěvu své babičky, a požádala Auroru, aby ji doprovodila. Aurora věděla, že Harry by se v domě lady Dalrympleové nudil. Navíc, Raven by mohlo být nepříjemné, že ji okukuje desetiletý uličník, a tak nechala chlapce v péči komorníka. Nicholas slíbil, že se u nich dopoledne zastaví a zabaví chlapce hrou v šachy.

Aurora se vrátila domů až pozdě odpoledne. Když uslyšela ze salonu divné zvuky, pohlédla zmatené na Danbyho.

„Obávám se, že pan Deverill a mladý lord se cvičí v pěstním zápasu,” informoval ji komorník a pomohl jí sundat klobouk se závojem.

Se srdcem až v krku rychle vstoupila do salonu a zůstala ohromené stát. Nábytek byl odsunut stranou a oba dva, Nicholas i Harry, vysvlečeni do košil, bojovali holými pěstmi.

„Správně,” ríkal Nicholas. „Musíš držet ruce před sebou, i když útočíš. Takhle…” Předvedl výpad proti imaginárnímu nephteli.

Auroru zamrazilo. Srdce jí sevřel strach a divoký hněv. „Co tu proboha děláte?” otázala se drsně a vlastně zbytečně. Bylo jasné, že Nick učí Harryho zápasit.

Nicholas se napřímil a otočil se k ní, stejně jako Harry. Chlapcova tvář zářila nadšením. „Rory, koukni, co jsem se naučil,” začal Harry.

Její přísný pohled zůstával zabodnutý do Nicholase. „Ptala jsem se, co děláte.”

„Slyšel jsem vás i poprvé,” odvětil mírně. “Učím ho základům sebeobrany, i když by si také mohl najmout řádného instruktora.”

„Jak se opovažujete,” procedila Aurora zaťatými zuby.

,,Není žádný duvod k poplachu. Není na tom nic nebezpečného…”

„Samozřejmě že je důvod k poplachu. Může se zranit. Harry je ještě dítě a vy ho navádíte k násilí.”

,,Už je dost starý na to, aby se naučil bránit.”

Zlostně stiskla čelisti. „Odejděte, Nicholasi,” procedila. „Nejste tady vítán. Nepřeji si, abyste Harryho navštěvoval.”

Ignorovala chlapcův nevěřícný zmatený pohled. Oslovila Nicholase pravým jménem, ale byla příliš rozlícená, než aby si toho všimla. ,,Od teďka se mu budete vyhýbat, rozumíte mi? Zakazuji vám s ním i promluvit jediné slovo.”

,,Ale Rory,” začal chlapec prosebně. „Žádal jsem pana DeverilIa… “

„Harry, jdi do svého pokoje, prosím!”

,,Rory…”

„Okamžitě!”

Chlapec na ni ublíženě pohlédl a dolní ret se mu roztrásl. Ale překvapivě se vzdal protestů. Místo toho napřímil svá hubená ramínka, pohlédl ještě jednou na Nicholase a odkráčel z místnosti.

„To se vám povedlo,” podotkl Nicholas ironicky a natáhl se po kabátě.

Zvedla hrdé hlavu. „Není vám nic po tom, jak zacházím s Harrym.“

„Lituji, že jsem se s vámi nejdřív neporadil, Auroro. Ale nečekal jsem, že byste se proti tornu tak silně postavila.”

„To je ale pochopitelné. Učil ste ho, jak útočit na lidi!”

„To není tak docela pravda. Nezdá se vám, že přeháníte?”

,,Ani v nejmenším. Chráním ho před vaším vlivem. Mohlo by to skončit tak, že bude zraněn, nebo dokonce zabit.”

Ztuhly mu rysy. „Jen proto, že vy sama žijete v obavách, nemusí tak i Harry.”

Aurora sršela hněvem. „Jděte pryč, Nicholasi! Jděte z mého domu, než vás nechám vyhodit.”

Oči se mu zúžily. „Jednoho dne se budete muset svému strachu postavit, drahoušku. Bojíte se života tak strašně, že jste se pohřbila zaživa. Ale nemůžete se schovávat pred životem jen z obavy, že by vám někdo mohl ublížit.”

Zlost jí nedovolovala, aby v jeho obvinění rozpoznala pravdu.

„Řekla jsem jděte!” Třásla se vzteky, zatímco rozkazovačné napřáhla ruku ke dveřím.

Nicholas přešel kolem ní, ale místo aby odešel, jen zavřel dvere. Když se k ní otočil, měla pocit, že se snad v žáru jeho očí rozpustí.

„Poslouchejte mě…” Přešel až k ní a popadl ji za ramena.

Snažila se mu vytrhnout. „Nedotýkejte se mě…” Kroutila se, ale jeho sevření bylo pevné. Rozzuřená na nejvyšší míru se vzepřela dozadu a udeřila ho dlaní do obličeje.

Uskočil a obličej mu tak potemněl, že instinktivně ucouvla.

Byla zděšená z toho, co udělala. Ještě nikdy v životě nikoho neudeřila. Dobrý bože, není o nic lepší než její otec… A Nicholas… Zdálo se, že se chystá oplatit jí úder.

„Moc… moc se omlouvám…,” blekotala a srdce se jí chvělo strachy z očekávaného výbuchu.

Nedošlo k němu.

„Je vám to líto?” otázal se jemně. Jeho výraz se náhle změnil. Pomalu se k ní přiblížil a zatlačil ji vlastním tělem zády ke stěně.

Z očí mu šlehaly plameny, ale ku podivu ne hněvivé. Byly plné něhy.

,,Neomlouvejte se, Auroro,” chlácholil ji. „Tohle je daleko lepší, než když své city držíte uvnitř. Klidně mě udeřte znovu, pokud se vám tím uleví.”

Srdce jí bušilo v hrudi, ale nedokázala udělat nic než zírat. Dotek jeho stehen jako by se jí propaloval přes látku, na rtech cítila jeho dech. Výraz v jeho obličeji byl rozhodný a smyslný, v očích se mu zračilo vzrušení. Věděla, že se ji chystá políbit.

“Ne…,” protestovala rozechvěle. „Nechci, abyste se mě dotýkal.”

„Ne? Tak proč se cela chvějete? Proč máte tak zrychlený tep?”

Sehnul se a zvedl jí sukni tak, aby pod ni mohl vklouznout rukou. Úplně ztuhla, když se dotkl nahého stehna a zkušeným pohybem našel její štěrbinu.

Zasmál se přidušeným dráždivým smíchem. „Vaše tělo říká něco úplně jiného, Auroro. Jste tak vstřícná; jen se vás dotknu, a už jste celá zvlhlá..” Pomalu ji pohladil a její vzrušení vzrostlo.

Rukama se mu opřela o ramena napůl v obraně, napůl v objetí.

„Přestaňte…!” vydechla, když se jeho prsty zabořily hlouběji do kluzké horké skuliny.

„Vždyť mě chcete, drahá. Chcete, abych vstoupil mezi vaše stehna, abych vás naplnil.”

„Ne, nechci…!” bránila se, ale věděla, že je to lež. Celé tělo ji bolelo touhou po něm, byla jako v jednom ohni.

Nicholas cítil totéž. Stačilo dotknout se jí a v okamžiku byl ztopořený. Měl pocit, že každou chvíli vybuchne. Zaťal zuby, aby překonal chuť zmocnit se jí, vlastnit ji, splynout s ní.

Cítil její odpor, ale ne strach. Kdyby poznal, že se bojí, okamžitě by přestal naléhat. Ale ona se nebála. A tentokrát už nedokázal couvnout. Chtěl, aby bojovala, protože vztek a zlost je jen jedna stránka vášně a on toužil po její vášni víc než po čemkoli předtím. Musí překonat a zničit její sebeovládání, uvolnit napětí a dokázat jí, že bouřlivé emoce ještě neznamenají nic špatného.

Hleděl do jejích modrých očí. Při každém doteku reagovala jako žena toužící po životě, toužící po lásce, ale kdyby jí nepomohl, nikdy by se tomu nepoddala.

Pomalu skláněl hlavu.

Tvrdý polibek, který jí vtiskl na rty, jí vzal dech. Zkušeně, nemilosrdně spojil své rty s jejími, dokud neucítil, že ji zaplavilo vzrušení, že se celá chvěje. V tu chvíli se odtáhl a v očích mu plál nebezpečný plamen.

Aurora úplně ztuhla, když si v nich přečetla jeho záměr. Než ho mohla zastavit, uvolnil si kalhoty. V očích mu hořela žádost, když se svalnatými stehny dobýval mezi její nohy a záda jí tiskl na zeď. Úplně ji to vyděsilo.

Snažila se popadnout dech. „Bože, Nicholasi…, tady ne!” „Ano, právě tady.”

Uchopil ji v pase, zdvihl ji a nasadil na svůj ohromný ztuhlý penis jediným dlouhým mocným pohybem. Oči se jí rozšířily v šoku, když ucítila, jak hluboko do ní vnikl. Vědomí, že je zcela naplněna jeho mohutným naběhlým mužstvím, jí vyrazilo dech.

Nicholas začal ztěžka oddechovat, ale zůstával bez pohybu v pevném objetí. O zlomek vteřiny později z ní vyklouzl jen proto, aby se v dalším okamžiku zabořil ještě hlouběji. Obrovský, horký a naléhavý nutil ji rozevřít doširoka stehna, jako by do ní chtěl vstoupit celý.

Uniklo jí bezmocné zasténání a najednou se dala do pohybu. Prohnula se mu v ústrety a začala se pohybovat v rytmu jeho těla. Dosud netušila, že může být touha tak nepřekonatelná, syrová a divoká. Bylo to jako pomatení mysli.

V žilách jí koloval oheň, každičký nerv byl napjatý. Celé tělo ji pálilo. Ještě nikdy neměla tak silný pocit, že žije. Že žije vášnivé, hladově a žádostivě.

Nepřestával se v ní pohybovat, čím jen stupňoval její vzrušení. Při každém zhoupnutí jí z hrdla vycházel vzlyk, až náhle, bez varování, vybuchla v extázi, která ji celou pohltila.

Rty zachytil její výkřik, když se jí tělo prohnulo ve slastné křeči. O chvilku později mu uniklo zachroptění a explodoval v mohutném vyvrcholení, doprovázeném následnými orgastickými křečemi, které přinesly toužebnou úlevu.

Aurora byla příliš vyčerpaná, než aby si uvědomovala vlny rozkoše, které stále ještě rozechvívaly její tělo. Po dlouhé minuty bylo ticho, jediný zvuk způsobovalo jejich zrychlené dýchání. Nemohla mluvit. Hrdlo měla vyschlé, tep stále zrychlený a mezi stehny cítila erotické záchvěvy.

Nakonec se ozvalo Nicholasovo přidušené zaklení. Aurora zmatené otevřela oči a zjistila, že si ji prohlíží pátravým pohledem. V tu chvíli si uvědomila plný dosah toho, co se stalo. Dobrý bože, co to jen udělala?

,,Chci odejít,” zašeptala.

„Auroro…,” začal Nicholas, ale ona ho přerušila.

,,Nechte mě odejít!” téměř vykřikla.

Poslušně ji uvolnil a postavil na podlahu, ale Auroře se podlomily nohy slabostí. Když odstoupil, aby si upravil kalhoty, měl na tváři neproniknutelný výraz.

Aurora v zoufalství zavřela oči, zděšená svou žádostivostí. Spářili se jako zvířata. Oddala se Nicholasovi v salonu, kam kdykoli mohl vstoupit někdo ze služebných. Kam se mohl vrátit Harry a spatřit je…

„Jak jste se mohl opovážit?” vyčítala mu divoce. „Jak jste se ke mně mohl chovat jako k obyčejné děvce?”

Nicholas jemně namítl: „Mýlíte se, drahá. Choval jsem se k vám jako k ženě. Vášnivé ženě, která se nebojí poslechnout své tělo.”

Hned viděl, ze se dotkl citlivého místa, a tón hlasu ho v tom jenom utvrdil.

„Zmizte. Už vás nikdy nechci vidět!”

Ztuhly mu čelisti. „Jsem stále ještě váš manžel, Auroro,” řekl jemné. „Mohu se vás zmocnit, kdykoli a kdekoli se mi zachce.”

Šlehla po něm opovržlivým pohledem. „Řekla jsem, abyste odešel.”

Nicholas jí upřeně hleděl do očí, ve kterých se zračil vzdor a chlad, zatímco rty byly ještě zvlhlé a naběhlé po jeho nedávných polibcích. I přesto, že pred chvílí dosáhl tak mocné úlevy, pořád po ní toužil. Mohl spočítat každý tep ve zduřené tkáni své nové erekce. Neodvažoval se Aurory znovu dotknout. Kdyby to udělal, určitě by neovládl svůj neukojitelný hlad.

„Lžete sama sobě,” odpověděl usilovně kontrolovaným hlasem.

,,Toužíte po mně. Vaše hladové smysly se nedají ošálit.”

V očích se jí zračila bolest, ale když učinil pokus priblížit se k ní, škubla sebou.

„Nedotýkejte se mě.”

Stiskl pevně zuby, otočil se, ale když došel ke dveřím, zaváhal. Krátce, drsně a téměř neslyšně se zasmál. „Věřila byste tornu? Když jsem vás prvně potkal, myslel jsem, že jste ta nejodvážnější žena, kterou jsem kdy viděl. Mýlil jsem se. Jste zbabělec. Podívat se sama sobě do očí potřebuje pořádnou dávku odvahy.” Odmlčel se. „Až se k tomu odhodláte, dejte mi vědět.”

Bez jediného dalšího pohledu opustil pokoj.

Aurora zavřela oči. Třásla se vzteky, úlevou a úzkostí.

Ta bolest, která ji svírala kolem žaludku, byl strach. Věděla, že má Nicholas pravdu. Je zbabělec. To on jí nahání hrůzu. Tím, jaké emoce v ní dokázal vyvolat. Tím, že nepoznávala sama sebe pokaždé, když se dotkl jejího těla.

Proč to tak k čertu je? Když se jí dotkne, zapomene na všechno kromě toho, jak strašně po něm touží. Jeho laskání ji rozohní, změní ji ve stvoření, které je lačné po sexu; úplně zdivočí.

Aurora nevěřícně potřásla hlavou a znechuceně vzdychla. Zády byla stále ještě opřená o zeď, a když se narovnala, ucítila, jak jí po stehně stéká teplé mokré sémě.

Rukama se chytila za brucho. Dobré nebe, jak jen mu mohla dovolit takhle se s ní milovat? Jak na něj teď má zapomenout? Pořád ještě kdesi uvnitř cítila jeho mohutné mužství, které v ní zažehlo oheň…

Zhluboka se nadechla. Musí v sobě zadupat jakékoli city k němu. Nesmí ho vůbec pustit do své blízkosti. Nesmí!

Při pomyšlení na to, že už Nicholase nikdy nespatří, jako by jí projel nitrem ostrý nůž. Přesto jí nezbývá jiné řešení.

Svého otce považovala za panovačného, ale Nicholas by byl stokrát horší. Byla by jeho majetkem. Kdyby se mu poddala, ztratila by vládu nad svou duší. Ovládl by ji a spálil šílenou vášní. A v tom ohni by jí shořelo srdce na popel.

17

Objal mě pažemi; něžně slíbával slzy z mých tváří.

Nick ležel v hotelovém pokoji a zíral do spoře osvětleného stropu. Proklínal se za své dnešní chování k Auroře. Zacházel s ní vskutku neodpustitelným způsobem.

Neměl v úmyslu se s ní pohádat a ani nezamýšlel podlehnout své neukojitelné touze v takovém výbuchu vášně. Ale její zuřivost, v něm vyvolala chuť po odplatě a polibky ho rozvášnily za hranici snesitelnosti. V momentě, kdy se jí dotkl, byl posedlý touhou zmocnit se jí.

Zavřel oči a vybavil si Aurorin poplašený pohled, když náhle zaplnil její lůno, a její zrůžovělou tvář, když zapomněla na zábrany a oddala se rozkoši. Opřel ji o zeď a zmocnil se jí bez jakékoli milostné předehry a bez ohledu na to, že je kdykoli mohl někdo překvapit. Jako by byla obyčejná děvka. A jí se to líbilo, odpovídala mu se vší smyslností, která v ní dosud dřímala.

Nelitoval toho, že narušil její sebekontrolu. Litoval však toho, že se mezi ně postavila hněvivá přehrada. Zničil křehkou důvěru, která se mezi nimi po týdnech nadbíhání a přesvědčování, potlačovaní touhy a odříkání začala projevovat. Stačil k tomu jeden oslepující zášleh vášně.

Zaťal zuby a prohrábl si rukama rozcuchané vlasy. Neměl potuchy, jak navázat zpřetrhané nitky jejich vztahu ani si nebyl jistý, jestli se o to má vůbec pokusit. Nerozuměl svým pocitům, své divoké touze po Auroře.

Do horoucích pekel, zdá se, že je v tom až po uši. Ještě nikdy ho žádná žena tak nepřitahovala, nikdy nebyl tak zmámený touhou, že to až hraničilo se ztrátou soudnosti. Děsilo ho, jak je zranitelný. jediným pohledem ho Aurora dokázala rozohnit, ve slabinách se okamžitě ozvala vzrušující bolest – to se ještě žádné nepodařilo. Vzdychal po ní jako poblázněný školáček…

Znovu od plic zaklel. Asi by měl zmizet, než ze sebe udělá úplného blázna. Když to vypadá takhle, měl by opustit Anglii.

Stejně se tím jenom prodlužují jeho muka. Aurora ho zřejmě nikdy jako manžela nepřijme a zrovna tak nebude mít dost odvahy osvobodit tu vášnivou ženu, kterou v sobě uzamkla na sedm západů.

V tu chvíli zaslechl lehké zaklepání na dveře. Zmateně se posadil a uvažoval, kdo ho může chtít navštívit v tuto večerní dobu. Nebylo ješt deset hodin a Cluneho pozvání k nočním radovánkám ve městě odmítl.

Zaklepání se ozvalo znovu, tentokrát o poznání silněji. Vstal z postele a šel otevřít dveře.

Srdce se v něm divoce zhouplo, když spatřil ženu, která tam stála. Tvář měla schovanou za závojem a na hlavě měla velikou kápi, ale stejně na první pohled poznal, že je to Aurora.

Zamračil se. Prohlásila přece, že už ho nechce nikdy vidět. Proč tedy za ním přišla do hotelu, a to sama a v noci, jako by jí nezáleželo na vlastní pověsti? Ale hned si uvědomil, že by nikdy takový krok nepodnikla, kdyby k tomu, neměla dobrý důvod…

“Co se stalo?” otázal se a jeho výraz zvlídnél.

,,Harry…,” odpověděla Aurora chvějícím se hlasem. „Je pryč.”

,,Jak to myslíte, že je pryč?”

,,Utekl. Prosím, Nicholasi, musíte mi ho pomoci najít.”

Stiskl rty. Zdržel se narážky, že navzdory svému prohlášení teď za ním prichází s prosíkem. Místo toho ji vtáhl dovnitř, aby nebyli nikomu na očích.

„Jak dlouho je pryč?” zeptal se a zavřel dveře.

,,Nevím, možná několik hodin.” Odhrnula si závoj a v modrých očích byla úpěnlivá prosba. „Našla jsem tuhle zprávu, až když nepřišel k večeři. Nechal to na polštáři.” Podala mu kousek papíru, který už byl celý pomačkaný.

Rory, odcházím hledat své štěstí. Prosím, neměj o mé strach.

Nicholas se zamyšleně zamračil. „Máte nějaké tušení, kde by mohl být?”

„Ne. Sloužící již hledali všude. Prosím,” naléhala Aurora,

„pomůžete mi?”

Vyčítavě na ni pohlédl. „Cožpak o tom můžete pochybovat?” Odvrátil se a začal si stahovat tenkou plátěnou košili.

,,Co to děláte?” otázala se zmateně.

„Převlékám se. Nechci na sebe zbytečné poutat pozornost. Nastrojený džentlmen by působil v místech, kde se patrně Harry zdržuje, jako pěst na oko. Posaďte se, bude mi to trvat jen chvilinku.”

Začal se probíral šatníkem a Aurora pohlédla k elegantní sedací soupravě na druhé strane místnosti. Byla však příliš rozrušená, než aby mohla nečinně sedět. Místo toho se dala do přecházení po místnosti.

„Je to moje vina,” rekla lítostivě. „Vyhnala jsem ho. Kdybych odpoledne tak hněvivě nevybuchla, neudělal by takovou hloupost.” Nicholas si oblékal ošuntělý hnědý kabát. Potřásl hlavou. „S tím neměl váš hněv nic společného. Harry byl celý žhavý do nějakého dobrodružství. Jediné, co mé překvapuje, je, jak dlouho jste ho

dokázala udržet.”

Když byla i nadále ponořená ve svém zoufalství, probudily se v Nickovi ochranitelské pudy. „Nezoufejte, Auroro. Já ho najdu.”

Zhluboka si vydechla, jak se snažila uklidnit. „Kde začnete hledat?”

,,V docích. To je nejpravděpodobnější místo, kde se bude shánět po nějakém zaměstnání. Nikdy nevzdal své plány přeplavit se do Francie.”

Nick vyměnil naleštěné kožené jezdecké boty za notně obnošený pár a odněkud vylovil měkký klobouk. Když si připevňoval pistole a do boty zastrkoval dlouhý nůž, Auroriny oči se naplnily obavami. Připomněl jí divokého piráta, kterého v něm tak nerada viděla. Ale neprotestovala. Jen ho pozorovala, plná obav o Harryho osud.

Nicholas se jí nedivil. Několikrát ji obvinil, že je příliš bojácná, ale tentokrát bylo opravdu proč si dělat starosti. Harry byl pro své mládí a nezkušenonst, způsobenou výchovou a zacházením v rukavičkách, snadnou kořistí pro různé londýnské podvodníky a zločince. Nick raději ani nedomýšlel všechna nebezpečí, která na chlapce číhají.

Strčil si do kapsy svrchníku těžkého mosazného boxera a popadl hůlku, ve které měl ukrytý kord. Chtěl být připravený na každou eventualitu. Když byl hotov, uchopil Auroru za loket a vedl ji ke dveřím.

„Jak jste se sem dostala?” otázal se a nechal ji vyjít.

„Ve svém kočáře. Danby na mě čeká dole.”

,,Ať vás vezme domů.”

Zastavila se a prosebně na Nicholase pohlédla. „Chtěla bych jít s vámi.”

„Ne, drahoušku. Nechci se starat ještě o vaše bezpečí, stačí mi Harry.”

Aurora zaťala ruce v pěst a nerozhodně se zastavila. Nicholas ji vzal jemné kolem ramen a na čelo jí vtiskl uklidňujcí polibek.

„Jeďte domů, Auroro. Slibuji, že ho najdu.”

Když ještě váhala, pohladil ji po tváři. „Mám s útěky své zkušenosti, pamatujete? Důvěřujte mi přece.”

Mlhavě se na něj usmála. „Důvěřuju vám, Nicholasi,” zašeptala. Ten odvážný úsměv mu rval srdce.

Když ji vedl ke schodišti, v duchu se modlil, aby slib splnil. Protože kdyby se Harrymu opravdu něco stalo, ztratil by všechny naděje, že zlomí Aurorin strach z další ztráty někoho drahého.

Nejdříve se vypravil ke své lodi, která kotvila u mola. Držel si tam základní posádku pro případ, že by musel náhle zmizet.

S několika svými nejtvrdšími námořníky pročesal Nick celé pobřeží ve snaze najít malého uprchlíka.

Noc se hemžila směsicí lidí. Námořníky, kuplíri, kapsáři, mezi nimiž se potáceli opilci na cestě z výčepů a veřejných domů. Když se dostali k dokům, začala se z Temže zvedat mlha, piná různých pachů. Vlhkost, hniloba a zápach rozkládajících se ryb jako by obalovaly stovky lodí, kotvících se staženými plachtami podél přístavních hrází.

Mlha ztěžovala hledání, dláždění bylo vlhké a kluzké a cáry mlhy vytvářely z odložených beden a barelů, které se povalovaly všude kolem, klamné přeludy.

Ale mlha vadila Nicholasovi nejméně. Věděl už dost o londýnském podsvětí, aby si k němu vybudoval zdravý respekt. Zdejší zlodějská a opiová doupata a nevěstince jsou těmi nejnebezpeěnějšími místy na světě. Nicholas si naštěstí osvojil dialekt, jakým mluvila spodina, a tak předstíral, že je námořník, hledající pro svého kapitána uprchlého sluhu. Dokonce naznačil, že může za dobrý tip vyplatit malou odměnu. Ale nikdo uprchlého zlatovlasého chlapce nespatřil.

V hrudi mu s postupující nocí sílil svíravý pocit. Harry mohl být v podstatě kdekoli – unesený, přinucený k práci na nějaké lodi, nebo se ho zmocnil nějaký kapsář a zaučuje ho remeslu. V nejhorším byl odchycen do podniku, jehož klientela si potrpí na

mladé chlapečky. Také mohl ležet v tmavé uličce rozřezán na kousky jako rybí návnada.

Pokud se ovšem vydal jiným směrem, může teď už být na míle daleko, připomněl si Nicholas. Když začal hledat tady, v pristavu, spoléhal jen na svůj instinkt. I když se v takových prípadech málokdy mýlil, jistotu neměl. Jestli to tak je, potom to může stát Harryho život…

Zaťal zuby a pokračoval v hledání. Když chlapce nenajde, nebude se moci pred Aurorou ukázat.

Blížila se již nejtemnější noční hodina, když potkal dva své muže, jak opouštějí tavernu.

„Neměli jsme štěstí, kapitáne,” svěřoval se jeden z nich, „po tom mladým pánovi se slehla zem.”

„Jen pokračujte,” přikazoval Nick. „až dojdete na konec nábřeží, začněte prohlížet lodi a vyptávejte se posádek. Nepřestaneme, dokud ho nenajdeme.”

Když se otáčel k odchodu, zaslechl zvuk, který mu zježil chlupy na zádech.

,,Devil…”

Šepot přicházel zpoza hromady beden, ale nebyla to kletba či provokování ďábla, jak si Nicholas uvědomil. Byla to snaha o vyslovení jeho vypůjčeného jména – Deverfil.

Krátce vykřikl, aby zastavil své muže, a rozběhl se za kupu beden. Srdce mu sevřela chladná ruka, když na zemi spatřil bledou hromádku.

,,Harry?” zvolal Nicholas a rychle přiklekl.

Chlapec zasténal a pozvedl hlavu. V temnotě Nicholas rozeznal pouze jeho zlaté vlasy.

Chudák byl polonahý, s rukama přitisknutýma na břicho se choulil do klubíčka a chvěl se ve vlhkém nočním vzduchu zimou. Měl na sobě jen spodní prádlo, které páchlo po moči, neklamné svědectví o prodělaném strachu.

„Jsi zraněn?” zeptal se Nicholas a opatrně chlapci prohmatával končetiny.

„Břicho… Praštili mě…”

Nikde žádná krev, ale Harryho žebra byla pomlácená, jak naznačovalo jeho prudké ucuknutí, když se jich Nick dotkl. Málo se však, že jsou jen zhmožděná, ne zlomená.

„To přežiješ,” řekl stroze ve snaze neprojevovat soucit. „Řekni mi, co se stalo.”

Harry se pomalu rozpovídal: jak utekl těsně před setměním, jak ho vyhnali z brigy, na kterou se chtěl dostat, a jak ho potom

pronásledoval gang mladých kapsářů. Málo se, že se stydí za svůj strach.

„Já jsem se tak bál,” mumlal téměř šeptem.

Nicholas nijak nevážil slova. „K tomu jsi měl proklaté dobrý důvod. Máš štěstí, žes to odnesl jen pár modřinami. Taky tě mohli vykuchat a nechat ležet.”

,,Modlil jsem se, abyste přišel.”

„Buď rád, že ti nezakroutím krkem. Poděsil jsi lady Auroru, že málem přišla o rozum.”

„Já… mně je to tak líto. Řeknete jí to?”

„Řekneš jí to sám – zítra ráno. Teď se podíváme, co se dá dělat, abys trochu prokoukl.”

Shýbl se a opatrně chlapce uchopil do náruče. „Nejdřív tě vezmu na svou loď,” dodal, když se zvedal. „Neodvážil bych se předvést tě před lady Auroru v tomhle stavu”

Když se však s Harrym bezpečně dostal na palubu svého Talonu, změnil Nicholas plán. Harry byl vyčerpaný, zmlácený, samá modřina, ale víc než odpočinek potřeboval pořádnou lekci. Seznámit se s tvrdou realitou života, aby si ten dnešní zážitek popridně zapamatoval.

Když se chlapec umyl, uložili ho do kabiny prvního důstojníka, kde v okamžiku tvrdé usnul. Nicholas se odebral do své kabiny a sepsal zprávu pro Auroru jednoduše jí oznámil, že je Harry v bezpečí a v podstatě nezraněn, ale že zůstane po nějakou dobu na jeho škuneru, aby dostal za vyučenou.

To určitě vyprovokuje její ochranářský smysl, pomyslil si Nick, a přiběhne sem. To, co jí chtěl sdělit, vyžadovalo soukromí, které její dům, plný služebnictva, nemohl zaručit. Vyslal se zprávou tři své nejostřejší muže, na které se mohl spolehnout, že Auroru bezpečně dostanou do doků.

Všechno šlo podle plánu. Ani ne za hodinu, ještě před úsvitem, uslyšel drkotání kočáru po dláždění.

Stál u zábradlí na přídi a pozoroval Auroru, jak svižné vystupuje z kočáru a pospíchá k lodnímu žebříku. Cítil, jak mu tluče srdce napětím, protože příští okamžiky mohou změnit jeho život navždy.

Když vyšplhala až na vrchol, vyšel jí naproti s uchopil ji za loket, aby jí pomohl sestoupit na palubu.

,,Co jste provedl s Harrym?” dožadovala se napjatým hlasem ještě dříve, než se dotkla paluby. „Ublížil jste mu?”

,,Ne, samozřejmě že ne. Spí jako dřevo.”

Náhle se vytrhla z jeho sevření. S napětím mu pohlédla do tváře a v matném světle lampy zachytil v jejím obličeji výraz zloby i

obav. ,,Co jste tím myslel, že mu chcete dát lekci?” zeptala se hněvivě. „Teď by měl být doma v bezpečí, ve své posteli.”

„Je v bezpečí, Auroro.”

,,Napsal jste, že ho chcete držet na palubě své lodi…

,,Nebudeme se hádat tady,” přerušil ji Nicholas varovně a pohybem hlavy ukázal na muže z posádky, kteří zdolávali žebřík za ní.

Se zřejmým úsilím ovládnout své chování ho poslušně následovala. Nicholas zvedl lucernu a vedl ji do podpalubí, kde byly kabiny. Tiše otevřel dveře a ustoupil stranou, aby mohla vejít. Harry byl zachumlán do pokrývky na lodním lůžku a tvrdě spal. Aurora k němu přistoupila v obavách, co asi spatří. Pohled na zbídačelého chlapce byl horší, než očekávala. Kolem oka už měl

pořádný monokl, rozseknutý ret napuchlý…

V hrdle jí uvízlo vzlyknutí a udělalo se jí špatné od žaludku. Musela si rukou zakrýt ústa, aby se nepozvracela.

Tak tohle způsobuje násilí, pomyslela si zoufale a snažila se nepodlehnout záchvatu nevolnosti, který se o ni pokoušel. Alespoň že je naživu, to je nejdůležitější. Nebyla schopna ho ochránit, ale je živ.

Jako by se chtěla přesvědčit, dotkla se jeho tváře. Chlapec se ve spánku zavrtěl, ale neprobudil se. Ztěžka se nadechla.

„Pojďte,” zašeptal Nicholas. „Potřebuje si po tom utrpení pořádné odpočinout.”

Nechtélo se jí odejít, něžně odhrnula neposlušnou kadeř z chlapcova čela, ale pak se podvolila. Prožité napětí a strach posledních hodin jako by ji připravily o všechnu sílu. Cítila se vysátá, prázdná.

Ani si neuvědomovala, kam ji Nicholas vede, až se ocitla v malé, ale velmi pprieraně zafizené kabině. Neodporovala, když ji zavedl k lůžku a donutil ji usednout.

„Tohle vypijte,” řekl a podržel jí u rtů skleničku.

Pálilo to jako oheň. Aurora se po prvním doušku otřásla a odstrčila sklenici. Sklonila hlavu a schovala obličej do dlaní.

„Říkal jsem vám, že je v bezpečí,” rekl nakonec Nicholas. Ramena se jí bezmocně ožeásala. „Já vím. Ale měla jsem takový strach…”

,,Snad jste nemyslela vážně, že bych mu ublížil?”

Aurora mlčky zavrtěla hlavou. Věděla, že by mu, Nicholas nezkrížil ani vlásek na hlavě, ale presto znamenal pro chlapce to nejhorší nebezpečí…

„Říkal jste, že mu chcete dát za vyučenou,” řekla s otázkou v hlase.

„To chci. Ráno mu hodlám přidělit práci. Bude drhnout palubu a dávat do pořádku lanoví.”

,,Proč?”

,,Aby poznal, jak je život na moři těžký.”

Zdvihla hlavu a pohlédla na něj. „Z Harryho se přece nemůže stát námorník, Nicholasi. Je to příliš nebezpečné. Když ho budete držet na lodi, jen tím podpoříte jeho úmysly…”

,,Mnohem nebezpečnější je nechat ho, aby to zkoušel sám.” Odložil skleničku s brandy a posadil se na lehátko vedle ní. „Ten hoch je jako posedlý, Auroro. To se nedá jen tak vyléčit. Věřte mi, znám to z vlastní zkušenosti. Byl jsem v jeho věku úplně stejný. Možná že je pro vás příliš obtížné to pochopit, protože jste nikdy nic takového nezažila, ale Harry se bude snažit své úmysly prosadit, dokud se bud nespálí, nebo nedosáhne uspokojení. V žádném případě ho nevyléčíte tím, že ho budete před životem chránit. Jen si ho proti sobě popudíte, jako se to stalo jeho matce. A stejně dopadl můj otec.”

„Ale cítím se za něj odpovědná.”

,,A chcete ho chránit. Ale on potrebuje, aby ho vedl muž, Auroro. A já se toho mohu zhostit.”

,,Nepotřebuje takové vedení, jaké jste onehdy předváděl. Vy ho chcete vést k násilí, a já násilí neuznávám, Nicholasi. Zážitky s mým otcem…”

,,Nechci Harryho učit násilí, zlatíčko,” řekl jemné. „Chci jen, aby se mohl spolehnout sám na sebe.” Když’ nepromluvila, pokračoval důrazněji. „Nemůžete ho držet věčně jako v bavlnce, Auroro. Obzvlášť ne uvězněného v té malé bezpečné svatyňce, kterou jste vybudovala pro sebe.”

Hrdlo se jí stáhlo zoufalstvím a uhnula pohledem.

„Ale… je to jenom dítě. Nepřežila bych, kdyby se mu kvůli mně něco stalo.”

,,Pak byste mi měla dovolit, abych zvolil ten nejbezpečnější způsob, jak zjistí, zač je toho loket.”

Aurora neodpovídala, a tak ji uchopil za bradu a otočil ji tvárí k sobě. „Řekla jste, že mi důvěřujete.”

Bezmocně na něj hleděla. Jeho oči byly hluboké a klidné a ve tváři měl naléhavý výraz.

Aurora s potížemi polkla, jako by měla v krku chuchvalec.

„Důvěřuji vám,” zašeptala.

Tvář mu zjihla, zatímco jí palcem jemné přejel po dolním rtu; jako by se jí dotkl pírkem. Neudržela se a po tváři jí skanula slza.

Zavřela oči a otřela si tvář hřbetem dlaně. Pláč nikdy nic nevyřeší. Slzy nedokážou zmírnit bolest.

Přesto se nedokázala ovládnout. Jedno vzlyknutí, za ním další, a potom už se spustila lavina.

Když ucítila, že ji ovinula Nicholasova paže, opřela mu hlavu o rameno a dala průchod všemu napětí, které v posledních dnech prožila – všem temným událostem posledního roku, zlobě, hnevu, ztrátám – to všechno odnášel úlevný pláč.

Celé tělo se jí otřásalo vzlyky, zatímco z očí se lily potoky slz. Nicholas ji jenom tak držel a konejšil ve své náruči.

Když jí konečně došly slzy, Aurora si uvědomila, že leží vedle něho na lůžku s hlavou zabořenou do prohlubně pod jeho bradou, a na čele cítila jemné škrábání jeho nočního strniště vousů. Volnou rukou ji lehoučce hladil po vlasech.

Zhluboka a zalykavě se nadechla. „Omlouvám se…,” šeptala hlasem drsným od pláče.

„To nemusíte.” Rty se jemně dotkl jejího spánku. „Počkejte…” Vytáhl z kapsy sněhobílý kapesník a otřel jí mokré tváte.

Aurora bezbranné ležela a oddávala se jeho péči jako malé dítě. Neměla chuť ani sílu se pohnout.

„Měl jste pravdu,” šeptala. „Jsem zbabělec.”

,,Ne,” odpověděl jemně. „Žila jste příliš dlouho ve strachu.” Když se horkými rty dotkl jejích očních víček, vzdychla.

Nejraději by takhle ležela navždy. V bezpečí Nicholasových paží, přitisknuta k jeho pevnému, horkému, spolehlivému a laskajícímu tělu.

Důvěrnost jejich polohy však měla velice rozdílný účinek na Nicholase. Když se Aurora zavrtala blíže k němu, ztuhl a srdce se mu divoce rozbušilo. Pocit blízkosti mu zaplavil smysly a okamžitě ho přepadla vlna touhy, až mu sevřela dech v hrudi.

Chtěl ji uklidnit. Chtěl ji zbavit strachu, smutku, zahnat napětí a zoufalství z její krásné tváře. Ale nejvíc ze všeho chtěl ji.

Téměř bezděčně začal pokrývat zrůžovělou tvář polibky, vychutnávat sametovou hebkost její kůže, a když se zavrtěla, zrodila se mu ve slabinách bolest jako šlehnutí bičem.

Nicholas se pokusil zhluboka nadechnout, aby získal kontrolu nad svým hladovým tělem. Kde se v něm bere ta hluboká nenasytná touha? Nedá se ovládnout…

Spěšné přitiskl své rty na její a touha ho oslepila. Aurora vydala tichý náznak protestu, ale on se nedal odradit, dokud nepocítil záchvěv triumfu, když její rty začaly oplácet polibky.

Potom se mu najednou vzepřela dlaněmi o hruď a odtáhla se. Sotva popadala dech a široce otevřené modré oči vyjadřovaly nesouhlas.

Nicholas se snažil opanovat svůj chtíč. Věděl, že je vzrušená, že po něm touží. Poznal to podle zběsilého rytmu tepající žíly na jejím hrdle.

,,Chci se s vámi milovat, Auroro,” varoval ji hlasem zdrsnělým vzrušením. „Jestli chcete, abych přestal, musíte to říct teď.”

Ležel tiše, napjatý jako struna. Klín měl přeplněný a bolavý touhou po ní, srdce v hrudi bilo jako zvon. Ale tentokrát se musí rozhodnout ona.

Aurora mu hleděla do očí a utápěla se v bezbřehé hloubce vášně, kterou vyzařovaly. Nechtěla, aby ji pomiloval, nestála o jeho vášeň, a přesto se nedokázala ubránit jeho něze, jeho žhavým polibkům, které byly tak sladké a tak divoké. Už mu nedokázala vzdorovat.

Mlčky zavrtěla hlavou s pocitem sladké porážky. Zoufalá touha se v ní vzedmula, toužila po jeho dotecích, toužila mít ho hluboko ve svém klíně.

,,Nechci, abyste přestal,” zašeptala. Vztáhla ruku a prsty se zabořila do vlnitých hedvábných vlasů.

„Prosím,” dodala bezmocně.,,Miluj se semnou, Nicholasi.”

18

Nabízel mi dráždivý příslib ráje,

jen kdybych měla odvahu do něj vstoupit.

Svlékal ji pomalu a jeho žádost se stále stupňovala, až se celý roztřásl. Stále se ještě styděla předvádět své tělo, a on se ze všech sil snažil být něžný.

Když před ním stanula nahá, začal jí jednu po druhé vytahovat sponky z vlasů, až úplně uvolnil zářící kaskádu, spadající na nahá ramena. Bradavky měla vzrušené, pleť se zlatavě třpytila v mdlém světle lampy, nohy měla dlouhé a štíhlé.

Zdálo se, že si vůbec neuvědomuje, jak je nádherná, pomyslel si Nicholas, ani jak je úžasně vnímavá. V obličeji se jí zračila touha, modré oči jí potemněly žádostí.

,,Auroro,” zašeptal skřípavě a zmocnil se jejích úst. Polibek v něm probudil hladovou žádostivost. Pomalu ji přinutil rozevřít rty a vnikl jazykem dovnitř, do horké vstřícné hlubiny jejích úst. Naplnilo ho radostí, když pocítil, jak se zachvěla touhou. Chtěl, aby se poddala vášni, chtěl, aby pro něj hořela…, ale přesto se stále ovládal, aby nedal najevo svou nedočkavost. Tahle chvíle se musí

vychutnat. Chtěl se s ní milovat pomalu, až do vyčerpání. Aby to trvalo věčně.

Ukončil polibek a ustoupil, aby se zbavil svých svršků.

Aurora ho pozorovala, a jakmile spatřila jeho ohromný vztyčený penis, prudce se nadechla. Byl ztělesněním mužnosti a stíny lampy navíc, dávaly vyniknout jeho svalům. Ale nejvíc ji uzemnil jeho pohled.

Četla v něm nekonečnou touhu. Byla v něm žádost, syrový a nenasytný chtíč. Přistoupil k ní a prsty se jemné dotkl jejích ramenou, potom přejel níž podél hrudníku až k pasu. Pak jeho dlaně sklouzly po bocích a za ně si ji k sobe přitáhl.

„Vidíš, co se mnou děláš?” zeptal se tiše. „Cítíš ten žár, který jsi podnítila v mém klíně?”

Nečekal na odpověď, sklonil se k jejím prsům a chladivý noční vzduch byl najednou přemožen jeho horkým dechem.

Lehkým dotekem jazyka ji rozechvěl, a když se přisál k jejímu

ňadru, zaryla se mu prsty do ramene.

Tiše zasténala a tím jen znásobila jeho vzrušení. Nick zaťal čelisti, protože si vzpomněl, jak bezohledně se jí včera zmocnil. Tentokrát jeho žádost nebyla tak neudržitelná. Bláznivá a neodbytná touha byla již částečně ukojena. Teď spíš toužil vyměňovat si něžnosti, užít si milování.

Klekl před ní na kolena a otřel si tvář o vnitřní stranu jejího stehna. Aurora ztuhla, když nasál její vůni.

Ignoroval její tichý protest, sklonil se k ní a dal se prozkoumávat záhyby jejího ženství, připomínající okvětní plátky, jazykem jako by zkoušel její zralost.

Podlamovala se pod ní kolena, tahala ho za vlasy, ale on nehodlal přestat. Oběma rukama ji držel za boky, aby nemohla uniknout jeho neústupnému jazyku. Pokračoval v odhalování a laskání všech zákoutí jejího klína.

Aurora vzdychala touhou, vzpínala se proti jeho odvážným ústům. Bylo to mučení, nekonečná něha, která probouzela další a další žádost.

,,Nicholasi, prosím…,” žadonila.

Poslechl ji a přitiskl rty tak pevně, aby jazykem dosáhl co nejhlouběji dovnitř. Zapůsobilo to, jako by mezi jejich těly proběhl elektrický výboj.

Jako by z dálky slyšela jeho přiškrcený šepot. „Ano, drahá, poddej se tomu ohni…”

Otřásla jí další vlna žádosti a už nedokázala zůstat v klidu. Z hrdla jí unikaly výkřiky při každém dalším záchvěvu rozkoše.

Nohy se jí podlomily, a kdyby ji Nicholas nezadržel, upadla by na zem.

,,Už dost…,” prosila bezmocně.

Oči mu plály touhou, když chraplavě odpověděl: „Kdepak, anděli, sotva jsme začali.”

Políbil ji, jako by líbal něco křehkého, co by se mohlo rozbít, a pak se s ní obrátil k lůžku. S ústy přitisknutými k jejím ji opatrně položil na matraci.

Pocítila živočišnou touhu, když nad ní poklekl a začal znovu útočit svými magickými ústy a pokrýval její tělo polibky. Naplno prožívala pocity, které jeho doteky vyvolávaly. Ještě nikdy necítila tak sladce bolestnou něhu, tak intimní blaho.

Byl tak silný a přitom tak jemný, jeho laskání tak něžné. Ovládal svou sílu a ona mu za to byla vděčná.

Pohnula se pod ním, protože pocítila neodbytnou ženskou žádost. Jeho doteky byly vlastnické a obdivné, tišivé i vzrušující, nabízely uspokojení a mučily zároveň

Z hrdla jí uniklo horečnaté zaúpění. Zdálo se jí, že se utápí v touze…

Znovu ho prosila, ale vypadalo to jako věčnost, než ji konečně vyslyšel.

Zakryl ji tělem a Aurora ho okamžitě objala pažemi, aby se přitiskla co nejvíce k jeho tělu. Chtěla cítit jeho váhu a dotek jeho mužství, tvrdého a ztopořeného. Vzepřel se na predloktích, aby jí mohl pohlédnout do tváře. „Víš vůbec, kolikrát jsem o tomhle snil?” šeptal divoce. „O tom, že tě mám v náruči, nádhernou a ohnivou?”

Oči měl ztemnělé vášní a byla v nich otázka.

,,Také jsem o tobě snila,” šeptala Aurora roztřeseně.

To bylo vše, co potřeboval Nicholas slyšet. Vklouzl pomalu do hlubin jejího klína, do té úzké a svírající komůrky, a Aurora s úlevou vydechla, že se konečně stal součástí jejího těla.

Chvilku se přestal pohybovat, aby uvykla pocitu plnosti, a potom začal úd pomalu vytahovat. Její útroby jako by se k němu přisály.

Druhý silný pohyb dovnitř byl tak důrazný, že vzdychla. Nicholas se jemně usmál a pozdvihl ji za boky výš k sobě, aby se mohl zanořit ještě hlouběji. Tahle sounáležitost jejich těl byl nejkrásnější pocit, jaký kdy poznala.

Opřela si hlavu do polštářů. Už nemohla na nic myslet, už jen vnímala tu slast. Celé nitro jí plálo vzrušením a touhou.

Zrychlil pohyb, jako by ho spaloval tentýž žár. Slast se s každým pohybem jejich boků zvyšovala. Nicholas se snažil být jemný, ale poznal, že cítí tutéž živočišnou potřebu jako ona. Dech se mu

zrychlil a ztrácel kontrolu nad svými pohyby, stejně jako Aurora, svíjející se pod ním.

Oba naráz jako by se ocitli v centru ohnivého výbuchu. Slíbával jí ze rtů výkřiky extáze, jako by se chtěl sytit její vášní, a její pocity byly tak silné, že se nedaly vůbec ovládat.

Když dopadl na lůžko, zaplavila ho bolestná něha, až se celý rozechvěl. Přitáhl ji k sobě.

Dlouho tak ležel, tělem mu probíhaly následné záchvěvy a v hlavě měl naprostý zmatek. Ta šílená a vše přemáhající něha, kterou cítil, má jméno. Láska. Miluje Auroru. Dobré nebe…

Nicholas pevně stiskla víčka a váhal, jestli má klít, nebo se modlit.

Bylo to otřesné zjištění. Láska se nikdy nevmísila do jeho životních plánů. Dosud se vždy dokázal rozloučit bez lítosti a bez výčitek. Ještě nikdy se neocitl v ohrožení láskou a myslel si, že je proti takovému druhu emocí, jaké zažil jeho otec, imunní.

To ale bylo předtím, než poznal Auroru. Na první pohled ho zaujala svěží krásou, ale príčinou její přitažlivosti bylo něco víc. Od začátku si získala jeho respekt svou laskavostí, tichou rozhodností a neuvěřitelnou ochotou pomáhat. Od té doby jeho uznání jen rostlo. Cím víc ji poznával, tím víc ji chtěl. Dala mu nahlédnout do svého nitra, kde byla před světem ukryta citlivá a vášnivá žena. Nezapomenutelná žena, která dokázala jediným dotekem rozpumpovat jeho krev, zažehnout mu oheň v tele…

„Je ti dobře?” otázal se po chvíli. Odpověď jen slastně vzdychla.

Nicholas se natáhl do nohou lůžka pro přikrývku a přetáhl ji přes jejich nahá těla. Potom ji lehce políbil do hedvábných vlasů a přivinul si ji blíž k sobě; v hlavě mu zněl nádherný a přitom děsivý refrén. Miluju ji. Miluju ji…

Znovu a znovu tu myšlenku převracel v hlavě, než ho napadla další. Co si s tím, k čertu, počnu? Jak přesvědčit Auroru, aby se stala jeho ženou, když se tomu tak zoufale brání?

Jedna noc nikdy nemůže ukojit hlad v jeho duši. Chtěl ji za ženu. Patřila do jeho lůžka, patřila do jeho života. Jejich podivné manželství přivál osud, ale Nicholas chtěl, aby se stalo opravdovým.

Chtěl mít právo dávat najevo svou vášeň, chtěl se každou noc ztrácet v sametových hlubinách jejího těla a ráno se probouzet vedle ní. Chtěl si s ní plánovat budoucnost, mít s ní děti…

Nicholas se zahloubal do úvah. Jestlipak jeho sémě zapustí kořínky? Už dvakrát se s ní miloval bez jakýchkoli ochranných

prostředků. Jestliže Aurora otěhotní, nezbyde jí nic jiného než akceptovat jejich manželství, aby nemusela sama čelit skandálu.

V duchu zavrtěl hlavou. Pomyšlení, že Aurora ponese pod srdcem jeho dítě, ho naplňovalo zvláštní radostí, ale musí to být její rozhodnutí. Strašně ji chtěl získat, ale ona ho musí následovat dobrovolně. Z lásky. Protože sama bude chtít strávit zbytek života v jeho blízkosti. Ne proto, že ji přinutí násilím. Až se příště budou milovat, přísahal si v duchu, nesmí zapomenout na bezpečnostní opatření.

Ale bude vůbec nějaké příště? Věděl, co chce on, ale neměl ponětí o Aurořině přání.

Bylo mu jasné, že jeho city neoplácí. Byl naprostým protikladem muže, jakého by si přála za manžela. A stále ještě milovala ten zatracený přízrak. Kdyby měl dost času, snad by se mu podařilo získat si její náklonnost, ale čas zoufale ubíhal.

Prostě potřeboval čas. Být o samotě s Aurorou, aby pronikl její vnitřní obranou. Aby ji přesvědčil, že musí dát jejich manželství šanci. Dokázat, že jejich společná touha může vyzrát v něco opravdového a trvalého. Musí podněcovat její vášeň tak dlouho, až ji nebude možno popírat, až se jí poddá.

Věděl, že jediný způsob, jak ji získat, vede přes tělesnou důvěrnost. S každým dalším dotekem klesá její schopnost se bránit, a hlad, který v ní dřímá, se začíná ozývat silněji.

A tělesná přitažlivost může přerůst v lásku. Stalo se to i té Francouzce z deníku. A může se to přihodit i Auroře. Žádné

„může”. Auroře se to přihodí, přísahal si Nicholas.

Nemínil se vzdát, dokud se nepokusí uplatnit všechny své schopnosti, aby ji získal. Jeho otec svou životní lásku prohrál, a Nick odmítal trávit zbytek života v trýznivých myšlenkách na to, co mohlo být a není.

Pozdvihl ruku a lehounce se jí dotkl. „Jsi vzhůru?”

Zavrtěla se a pohlédla na něj. „Ano,” zašeptala a modré oči měla stále ještě zamžené právě prožitou vášní.

Něžně jí odhrnul pramen vlasů ze zpocené tváře. Byla tak nádherná… Znovu po ní zatoužil, ještě silněji než předtím, to už bylo nad lidské chápání.

Ale nemohl se jí najednou svěřit se svými pocity. Pochyboval, že by Aurora uvěřila jeho náhlému vyznání lásky – vždyť měl potíž uvěřit sám sobě. Ta nejistota ho činila zranitelným.

Ještě jí to nemůže říci. Musí počkat na tu pravou chvíli, aby jí mohl přesvědčivěji než pouhými slovy dokázat, jak hluboké jsou jeho city.

,, Něco bych s tebou rád prohovořil,” řekl nakonec a vší silou se snažil o ledabylý tón. „Uvažuji, zda mám, či nemám opustit Londýn.“ Cítil, jak ztuhla. „Jak to myslíš, opustit Londýn?”

,,Myslel jsem, že bych na čas odjel na venkov. Měla jsi pravdu. Už mě poznalo příliš mnoho lidí a moje odhalení je jen otázkou času. Clune mi nabídl svůj dům v Berkshiru.” Nicholas se na chvíli odmlčel a zhluboka se nadechl. „Rád bych, abys tam jela semnou, Auroro.”

Pomalu se posadila a přitáhla si přikrývku na prsa. „S tebou?” opakovala jako ze sna.

,,Ano. Chci, abychom byli spolu.”

Do očí se jí vrátil ustaraný výraz. „Jsme spolu teď.”

,,Ne ne tak, jak bych si přál. Teď se musím chovat jako zloděj, abych ukradl pár chvilek v soukromí s vlastní ženou. Ale já bych chtěl mít možnost políbit tě, kdykoli se mi zachce, beze strachu, že způsobím skandál. Držet tě za ruku, milovat se s tebou, probouzet se v tvé náruči.”

,,Nicholasi…, o tom už jsme přece mluvili. Nechci být tvou ženou.”

Upřeně jí hleděl do očí. „Po takové smršti, jakou jsme právě prožili, prece nemůžeš popřít, že mě chceš.”

Bylo vidět, že je v úzkých. „To nic nemění. Vůbec se k sobě nehodíme.”

„Jak si tím můžeš být tak jistá? Vždyť jsme to nikdy nevyzkoušeli. Naše manželství nikdy nedostalo šanci. A já to chci zkusit, Auroro. A ty to dlužíš sama sobě, když ne mně.”

Když neodpovídala, pokračoval tiše, ale naléhavě.

„Zbývá nám hodně málo času. Už nemohu v Anglii déle zůstat. Ale než odjedu, chci se ujistit o tom, že se k sobě nehodíme. Musíme si to dokázat, ať už zvolíme jakýkoli způsob.”

,,A… co navrhuješ?”

,,Pojed semnoudo Berkshiru, – jako moje žena.” Vztáhl ruku a pohladil ji po nahém rameni. „Dej mi čtrnáct dní. Dva týdny, abych tě přesvědčil, že se k sobě hodíme. Až ten čas uplyne a ty budeš stále ještě trvat na ukončení našeho manželství, na zrušení přísahy, kterou jsme si dali, budu souhlasit. Opustím Anglii a zmizím ti ze života navždy.”

Zírala na něj. „Navždy?”

,,Ano,” prohlásil jemně. „Vrátím se do Ameriky bez tebe. Už nikdy mě nebudeš muset spatřit. Budeš si žít nezávislý život, podle svých představ.”

Aurora si bezmyšlenkovitě přejela rukou po čele. „Teď nemohu opustit Londýn. Je tu Harry. A Raven.”

Znovu si uvědomil její silně vyvinutý smysl pro odpovědnost. Aurora byla naprosto oddána lidem, ke kterým byla nějakým způsobem vázaná. To byla jedna z věcí, které na ní obdivoval.

„Raven se klidné postará sama o sebe,” uklidňoval ji Nicholas.

,,A s Harrym to zařídím. Po tom, co dnes v noci provedl, si určitě dvakrát rozmyslí pustit se znovu do něčeho podobného. Chci mu dokázat, že život na moři není tak skvělé dobrodružství, jak si to vysnil. Nepřekvapí mě, když se velice brzy a ochotně vrátí pod mateřská křídla.”

„Nemohu ho opustit, Nicholasi.”

,,Slibuji, že to nebude nutné. Jaké máš další námitky?”

Měla spoustu námitek. Ta nejpádnější byl Nicholas sám. On pro ni znamenal tu největší sázku do loterie. Ohrožoval všechno, co dosud považovala za své bezpečí. City, které v ní probudil, byly silné a naháněly jí strach stejně jako jeho nezkrotná, vše pohlcující vášeň…

A když ho odmítne následovat? Nechala by se ovládnout svým strachem. Jednala by zbaběle, přesně tak, jak ji obvinil. Nechtěla žít v neustálém strachu.

Ještě horší by bylo, kdyby zůstal v Londýně, byl odhalen a oběšen. Dobré nebe, nesnesla by jeho smrt. Mimo Londýn bude alespoň’ trochu v bezpečí…

Má si troufnout udělat to, co od ní žádá? Má vlastně nějakou jinou možnost?

Hleděla na něj, úplně zajatá kouzlem jeho pohledu. Dva týdny. Celé dva týdny s Nicholasem. Budou milenci, budou v ráji. A budou to muka.

Může vůbec odolávat tak dlouho? Dva týdny mohou být také jako věčnost. A jak těžké potom bude rozloučení?

Ale když to všechno vydrží, Nick opustí Anglii a vrátí se navždy do Ameriky. Auroře se při té úvaze sevřelo hrdlo náhlou bolestí. Není to snad to, po čem tak zoufale touží? Cožpak si nepreje osvobodit se od Nicholasovy vše pohlcující vášně?

Usilovně se snažila přemoci pocit zoufalé prázdnoty, který ji přepadl. Úpěnlivě si přála, aby odešel, než se jí srdce rozpadne na tisíce kousků…

,,Poskytneš mi tu možnost, drahoušku?” zeptal se hlasem hebkým jako samet. „Pojedeš se mnou?”

,,Ano,” šeptla Aurora s pohledem zabořeným do jeho očí.

„Pojedu.”

Spatřila v nich takový záblesk ohnivé vášně, až se jí zastavilo srdce. Musela před tím žárem zavřít oči a tiše doufat, že se svým souhlasem nedopouští osudové chyby.

Část třetí

Vášeň v srdci

19

Dokázal odhalit nejdůvěrnejští tajemství mého srdce.

,,Kdy už tam budeme?” otázal se Hany již potřetí a naklonil se na sedadle kočáru, aby mohl sledovat krajinu Sussexu.

Aurora se neubránila úsměvu, když viděla, jak se hoch těší domů. Byli na cestě pouze několik hodin, opustili Londýn dnes ráno, ale Harry už byl hrozně netrpělivý. „Už to nebude trvat dlouho.”

„Promluvíš si s mamá, vid, Rory. Nedovolíš, aby mi vynadala?”

„Samozřejmě, vždyť jsem ti to slíbila. Ale myslím, že se nemusíš strachovat. Bude šťastná, že jsi doma, a na nějaké výčitky nebude mít ani pomyšlení.”

Harry zahlédl Nicholase, který doprovázel na koni jejich kočár.

„Raději bych býval jel jako pan Deverill, než abych byl zavřený v kočáře.”

„Říkal jsi, že by to tvoje natlučená žebra na koňském hřbetě nevydržela, nevzpomínáš si?”

Chlapec se zachvěl, když si připomněl svůj zážitek, což Aurora přivítala s tichým uspokojením. Poté, co dostal na nábřeží výprask, Harry přísahal, že už nikdy neuteče, a zdálo se, že to myslí upřímně. A jak se jí ulevilo, když pouhé dva dny plné potu, puchýřů a namožených svalů ho přesvědčily, že by se mu život námořníka vůbec nezamlouval.

Ty dva dny byly pro Auroru jako celá věčnost, ale slíbila Nicholasovi, že se do jeho tvrdých metod nebude vměšovat. A přesně jak Nicholas předpověděl, vzdal se Harry svého snu vstoupit k obchodnímu námořnictvu, i když ho to dost mrzelo.

Když mu jemně připomněla, že až dosáhne dospělosti, bude dost bohatý na to, aby si koupil celou flotilu vlastních lodí, rozjasnil se. Došel k rozhodnutí, že ten mezičas stráví u maminky v Sussexu, po které se mu velmi stýskalo. Její starostlivá péče nebyla zřejmě tak úplně k nevydržení.

Odvážela tedy chlapce domů a Nicholas jim zajištoval doprovod. Také by raději seděla v sedle, protože byl teplý letní den a vyhnula by se tak parnu a prachu v kabině kočáru. Ale nejen že musela dělat chlapci společnost, ale věděla, že bude moudřejší předstírat,

že je Nicholas rodinný přítel, a neodhalovat jejich opravdový plán. Až doručí Harryho do matčiných rukou, vydají se na zpáteční cestu do Londýna, ale potom odbočí do Berkshiru, kde spolu stráví čtrnáct dnů, na což nakonec Aurora přistoupila.

Až do teď byla schopna potlačovat neklid, ale když se dostávali hlouběji do východního Sussexu, krajiny jejího dětství, byla ráda, že ji Harryho povídání odvádí od nepříjemných vzpomínek a smutku. Bylo to poprvé za celý rok, kdy se ocitla blízko domova. Po Geoffreyho smrti žila raději v Londýně, kde se snáze vyhnula bolestným vzpomínkám. A když odplula do Karibiku za bratrancem Percyrn a jeho ženou, vzdálila se minulosti ještě mnohem víc.

Jak se jí od té doby změnil život! Vdala se a ovdověla, a pak zase přestala být vdovou… Stala se z ní žena, naučila se tělesným požitkům v rukou zkušeného milovníka, který byl tolik rozdílný od jemného muže, kterého obdivovala a se kterým chtěla prožít život.

Cesta domů přivolala smutné vzpomínky na Geoffreyho i na ostatní.

Aurora se nespokojeně zavrtěla. Pokoušela se nemyslet na svého otce, nepřipouštět si neptíjemné pocity, které v ní vyvolával. Panství Marchů a Eversleyů téměř sousedila, dělilo je pouhých několik mil, ale Aurora neviděla k návštěvě vévody důvod. Vždyť si nad ní tak ostentativně umyl ruce a vypudil ji z domova.

Rozhodně nemohla zapomenout na jeho hrozbu, že odvážíli se vkročit na jeho pozemky, požene ji ulicemi rákoskou. A ona záhy jeho zákaz poruší, a to pořádně. Jak by otec asi běsnil, kdyby se dozvěděl o jejich rozhodnutí strávit dva týdny v důvěrné samotě. Snažila se to utajit, a i své komorné řekla jen nezávazně, že jede na krátkou cestu.

Alespoň jedna starost byla vyřešena. Poslední důvěrnosti s Nicholasem zůstaly bez následků. V minulém týdnu si odbyla své dny. A od té doby, kdykoli se milovali, použili ochranných prostředků, o kterých se poučila v deníku.

,,Tak,” řekla Harrymu a pokusila se být přívětivá. Vytáhla z kabelky balíček karet. „Co kdybychom si zahráli?”

Asi tak o hodinu později odbočil kočár z hlavní silnice na štěrkovou príjezdovou cestu k sídlu Marchů. Harry se nedočkavě vrtěl na sedadle. Jeho matka, lady Marchová, se objevila na schodech v okamžiku, kdy kočár zastavil před velkolepou bilovou budovou.

Objala nedočkavé syna a potom se s térněr stejnou srdečností přivítala s Aurorou. Obě ženy se spřátelily po smrti Auroriny matky, a spolu pak sdílely hoře nad Geofrireyho smrtí. Vzhledem k

Nicholasové přítomnosti se však přinutila zapudit smutek a ujala se představování.

Lady Marchová i Nicholase přijala vřele, uchopila oběma rukama jeho pravici a vděčně jí potprisla. „Harryho dopisy vás byly plné, pane Deverille. Nevím, jak vám dost poděkovat.”

„Není vůbec zač, milostivá paní,” odpověděl Nicholas skromně.

,,Ale ano. Harry už nezažil mužskou společnost od…” Polkla a její úsměv byl najednou skrápén slzami. „Zůstanete přes noc?” Obrátila se k Auroře.

„Děkuji, ale musíme se vydat zpátky.”

,,Tak zůstaňte alespoň na oběd a vyprávějte mi všechny londýnské drby. Teď se tam málokdy dostanu, to víte. Pojďte dál. Harry, půjdeš s námi…”

Usadili se v salonu a lady Marchová si držela Harryho na dosah, jako by se obávala, aby zase nezmizel. Ale po obědě se Harry omluvil, že by se rád podíval do stájí na své koně, a aniž by čekal na svolení, vyskočil ze židle.

Matka ho zarazila, než mohl opustit místnost, a napomenula ho za nedžentlmenské chování před hosty.

,,Pchá, Rory není žádný host, mamá,” bránil se Harry.

„To nevadí, omluvíš se jí i panu Deverillovi.”

,,sim za prominutí,” prohlásil Harry, ale ani se nenamáhal předstírat lítost.

,,A ještě poděkuješ za laskavost, že tě Aurora v uplynulých týdnech hostila,” dodala lady Marchová přísně.

“Díky, Rory.” Vrátil se ke stolu a divoce ji objal, potřásl Nicholasovi rukou a potom zmizel.

Lady Marchová nelibé zavrtěla hlavou a vzdychla. „Někdy si myslím, že to dělá schválně. Je tak jiný, než býval Geoffrey…” Pohlédla na Nicholase. „Teď je řada na mně, abych se omluvila, pane Deverille. Nechtěla jsem být melancholická, ale pro matku není nic téšího než ztratit syna. Stejně jako pro ženu ztratit snoubence,” dodala a smutně pohlédla na Auroru.

Nick účastně prikyvl, ale nebyl vůbec tak klidný, jak vypadal. Ta návštěva se mu za mák nezamlouvala, protože v Aurořiné mysli i srdci vyvolávala vzpomínky na jeho největšího rivala. Postavila si bývalého lorda Marche na piedestal a bude moc těžké ho odtamtud svrhnout.

Nemohl bojovat s přízrakem, to mu bylo jasné. Mohl se jen pokusit, aby zapomněla – a o to se hodlal setsakra snažit, jakmile se mu podaří dostat ji odsud.

Jenže se objevila další překážka, která vyvolala ještě bolestnější vzpomínky a ohrozila směr jejich cesty. Těsně pred odjezdem se

lady Marchová zeptala Aurory, jestli v poslední době slyšela o svém otci.

,, Ne,” odpověděla. „Obávám se, že od svého sňatku nevycházím s otcem právě nejlépe.”

„Slyšela jsem, že na tom není dobre,” naznačovala lady Marchová. „Když jsi ho opustila, nedokázal si udržet žádné služebnictvo. Ale dobře mu tak, všechny je zapudil svým nemožným chováním.”

Nicholas spatřil ten prchavý záchvěv lítosti, který přeběhl po Aurorině krásné tváři. Zjevně byla znepokojena zprávou, kterou právě vyslechla. Byla zamlklá a ve chvíli, kdy jí pomáhal do kočáru, mu položila ruku na paži.

„Než odjedeme,” řekla tiše,“,ráda bych se zastavila u otce.”

Nick si ji ostře prohlédl. „Co od toho očekáváte? Opravdu ho chcete vidět po tom všem, co vám způsobil?”

,,Ne, nechci ho vidět. Ale pořád je to ještě můj otec.”

„A vy máte silně vyvinutý smysl pro povinnost,” řekl Nicholas nesouhlasně.

Aurora se na něj lítostivě usmála. „Asi je to tak.”

,,Auroro, nejste mu ničím povinována. Připravil se o všechna práva na vaši oddanost.”

„Možná. Ale nikdy bych už neměla čisté svědomí, kdybych se nepresvěděila, že je v pořádku. Nemusíte mě doprovázet, jestli si to nepřejete.”

,,Och, to ne,” řekl Nicholas s nebezpečným úsměvem. „Nemohu si nechat ujít příležitost setkat se s proslulým vévodou.”

Po chvíli dorazili na Eversley. Kdysi nádherný park byl úplné zpustlý a Aurora pocítila rozladění. Štěrková cesta byla neupravená a neudržované trávníky a přerostlé keře vypadaly dost divoce.

Pocítila chvění kolem žaludku, když stoupala po hlavních schodech s Nicholasem po boku, ale musela se na otce podívat. Věděla, že je malá naděje na usmíření, a možná o to ani nestála. Ale i když ji zavrhl, byl to její otec, její tělo a její krev. Ať už si zasloužil soucit, nebo ne, nedokázala se k němu otočit zády, aniž by učinila poslední pokus. Jinak by nikdy tuhle kapitolu života nedokázala uzavřít. Byla ale vděčná za Nicholasovu přítomnost.

Nicholas zabušil klepadlem a jeho údery zněly tak dutě, jako by byl dům prázdný. Uběhla dlouhá doba, než se dveře otevřely a objevil se lokaj v neupravené špinavé livreji. Nebyl to nikdo ze sloužících, které Aurora znala. Požádala o slyšení u vévody.

,,Vévoda není doma,” zabručel muž.

,,Není doma, nebo neprijímá hosty?”

„Nepřijímá.”

,,Přesto bych ho ráda viděla.”

,,A kdo jako ráčíte bejt?”

Aurora hrdě pozdvihla hlavu a pohlédla dolů na muže.

„Náhodou ráčím být vévodova dcera a přeji si mluvit se svým otcem. Řekněte mu laskavě, že jsem tady.”

Muž pohlédl na Nicholase, jako by ho odhadoval. Když zjistil, že návštěvnik, je vyšší a silnější, zamračil se a odšoural se do domu.

Aurora se smutně rozhlédla kolem. „Když žila matka, byl dům nádherný,” zavzdychala.

Cítila, jak ji Nicholas lehce pošimral na zátylku na důkaz pochopení a podpory. Nemluvil, ale cítila, že ji jeho přítomnost posiluje, a byla mu za to vděčná.

Sluha se konečně vrátil. Nevrlý jako předtím, pokynul palcem přes rameno. „Jeho veličenstvo je v pracovně.”

,,Cestu znám,” řekla Aurora chladně a přešla kolem něj.

Když se blížila ke dveřím pracovny, mimovoIné zpomalila. krok. Asi to byla hloupost, že se rozhodla sem jet. Přitiskla si ruku na žaludek v očekávání bolesti, které musela čelit.

Vypjala ramena a vkročila do pracovny.

Pohled na něj byl mnohem horší, než očekávala, i když se jí od lady Marchové dostalo varování. Kdysi vznešený vévoda z Eversley byl rozvalený v pokoji, oblečení měl neupravené stejně jako jeho nechutný sluha a upíral na ni kalné, krvavé, kdysi modré oči.

Zřejmě byl opilý, protože když promluvil, slova se mu zadrhávala v ústech. „Co tady k čertu dě1aš. Řekl jsem ti, že už tě nikdy nechci vidět!”

,,Zdravím vás, otče,” začala trpělivě. „Lady Marchová mi řekla, že se vám nevede právě nejlépe.”

,,Do toho ti nic není, ty bídná nevděčnice.” Zamračeně zvedl sklenici portského k ústům a nalil do sebe zbytek. „Nejsi moje dcera. Vzepřela ses mému přání, provdala ses za kriminálníka, uvrhla jsi mě do hanby… Měl jsem tě seřezat bičem.”

„Buďte moc rád, že jste to neudělal,” řekl Nicholas mrazivě. Vévodův kalný zrak se přesunul na něj. „A kdo jste, zatraceně,

vy?“

Na Nicholasových ústech se objevil úsměv, ale oči zůstaly chladné. „Kriminálnikův bratranec, Brandon Deverill.”

,,Zmizte a vezměte ji s sebou.” Eversley zvedl ruku a namířil ji na dveře. „Ta děvka nesmí do mého domu.”

Aurora se nadechla, jako by dostala políček, ale když Nicholas vykročil dopředu, položila mu ruku na rámě, aby ho zadržela. Otcův útok ji spíš rozesmutnil, než zranil.

„Já jsem vám udělala ostudu, otče?” ústa jí zkřivil ironický úsměv. „To se vám povedlo. A co ty nespočetné případy, kdy jste dělal hanbu mně a celé naší rodině? Po celý život jsem musela hledět na to, jak nelítostně a urážlivě se chováte ke každému kolem sebe. Udržoval jste lidi ve strachu, tloukl jste nevinné a běsnil jste pro takové maličkosti, jako že jste dostal studenou kaši nebo že jste našel smítko prachu na naleštěných botách. No, teď můžete být spokojený. Už nemusíte trpět hříchy svých sloužících. Už tu žádní nejsou. Všechny jste je vypudil.”

Tvář se mu zkřivila hněvem, praštil sklenicí o zem a hrozivě se zvedl na nohy.

Ale Aurora necouvla. „Je mi vás líto, otče. Opravdu. Myslela jsem, že v sobě mate víc hrdosti. Nikdy bych nevěrila, že klesnete takhle nízko.”

„Jak se opovažuješ…,” opile zaklel a napřáhl ruku, aby ji udeřil.

Nicholas jednal rychlostí blesku. V okamžiku popadl vévodu za vázanku, otočil ho a ruce mu zkroutil za zády. Pak ho přinutil k pochodu, až se vévoda čelem zarazil o protější zeď.

Eversley přidušeně vykrikl bolestí.

Nicholas promluvil tichým, skHpavým hlasem. „Po tomhle mě svrběla dlaň od chvíle, kdy jsem se dozvěděl, jak zvířecky se dokážete chovat.”

,,Dejte… svý špinavý… pracky pryč!” vykřikoval Eversley a snažil se popadnout dech.

,,Copak, vám nechutná vaše vlastní medicína?”

,,K čertu s vámi… Nechám váš vyšlehat bejkovcem! Dám vás zavřít… za to, že jste napadl šlechtice!”

„Klidně to zkuste. Ale důrazně vás varuji. Jestli se jen prstem dotknete své dcery, vykuchám vám vniternosti. Zkuste jí zkřivit vlásek na hlavě a já vás zastřelím jako skunka. Nedožijete se příštího rána. Řekl jsem vám to jasně?”

Vévoda ochable přikývl, ale Nicholas stále nebyl spokojen.

„Nepleťte se jí do života, rozuměl jste? Nechci slyšet, že jste se jí byt i jen slovem dotkl.”

,,No, dobře!” Málem klesl na kolena, když Nicholas uvolnil své sevření.

Aurora sledovala jeho proměnu s tlukoucím srdcem a přinutila se nezasahovat. Když na ní spočinul otcův hněvivý pohled, zvedla bradu a opětovala ho chladné, bez jediné slzičky. Neuznávala násilí, ale v tuto chvíli to bylo jediné řešení. Vévoda konečně našel

někoho, kdo se mu postavil, kdo zbaběle nepodlehl strachu z jeho výhrůžek.

Nicholas se otočil, nabídl jí rámě a ona je vděčně přijala. Když opouštěli dům, ani jeden z nich nepromluvil a mlčky došli k čekajícímu kočáru.

Nicholas zapřáhl koně a následoval Auroru do kočáru, ale ona si toho sotva povšimla. Když se rozjeli, nevidomým zrakem zírala z okénka na vzdalující se obraz rodného domu.

Stále se ještě chvěla, ale převládal pocit nesmírné úlevy. Po tolika letech života pod otcovými panovačnými náladami se konečné osvobodila. Zlomila jeho nenávistné pouto. Teď věděla, že mu nemůže pomoci, že mu není povinována oddaností. Nemusela k němu cítit žádnou odpovědnost. S tím, jak ji zběsile zapudil, už pozbyl všechna práva, dokonce i na soucit.

Samotnou ji překvapovalo, že ji netíží pocit viny, ale jen hluboký smutek, že musela přervat pokrevní pouto tímhle způsobem. Až po chvíli si uvědomila, že ji Nicholas skryté pozoruje. „Konečně jste se ho zbavila,” řekl nakonec.

,,Ano.” Přikývla a podivila se sama sobě, že snášela otcovu tyranii tak dlouho. „Celý život mě pronásledoval jako stín…, tmavý a zlověstný. Udělal mi ze života peklo… Vždycky byl takhle nenávistný a divoký.”

V Nicholasových očích se zračila starost. „Lituji, že jste toho musela být svědkem, ale zdivočelý býk se dá zvládnout jenom násilím.”

,,Asi ano.” Pohlédla na jeho ruce. Měl je silné, krásně tvarované, schopné násilí, a přesto… Ne všichni muži byli tak zlostní a brutální jako její otec.

Na tváři se jí mihl úsměv. „Musím vám poděkovat za to, co jste udělal. Nebýt vás, asi bych nikdy nenašla odvahu zpřetrhat pouta.”

Nicholas pocítil kdesi uvnitř zadostiučinění a chtělo se mu radostí zavýsknout. Už se vypořádala s jednou zátěží své minulosti. Teď ještě zbýval přízrak bývalé lásky.

Při tom pomyšlení zaťal Nicholas zuby. Dostat ji z toho bude mnohem obtížnější. Musí v ní vyvolat tutéž lásku, kterou kdysi cítila ke svému mrtvému miláčkovi. Jednoho dne se stane jeho ženou do slova i do písmene.

Potíž byla jen v tom, že měl k dispozici pouhé dva týdny.

Do půvabného sídla, nacházejícího se v březovém háji v Chiltern Hills, dojeli až pozdě večer. Aurora kdysi ještě za studentských let slýchala šeptem vyprávěné pověsti o domech radosti, které mají vznešení pánové k dispozici pro své hříšné radovánky. Nikdy si ale nepředstavovala nic tak dekadentního. Zámeček vystavěný z

medově zbarvených cihel připomínal spíš miniaturní palác než anglické sídlo, zatímco bohatě zarizený vnitrek působil exoticky se všemi těmi tapisériemi, sochami a akty rozvěšenými po stěnách.

Přivítala je malá skupina služebnictva a byli uvedeni každý do svého pokoje. Aurora se ocitla v tlumené osvětlené komnatě, naplněné zvláštní vůní a vyzdobené hedvábnými závěsy a spoustou krásných obrazů.

U stěny bylo nízké široké lože, poseté množstvím polštářů v blízkovýchodním stylu. Vedle pohovky stál stolek, prostřený pro pozdní večeři. Protější stěna byla lemována mramorovými oblouky, vedoucími do zdí obehnaného atria, dlážděného pestře zbarvenými dlaždicemi.

Přitahována jemným zvoněním fontány se Aurora zastavila pod jedním z oblouků a zahleděla se do tmavé noci. Připadalo jí, jako by vstoupila do příběhu, o kterém psala Desiré v deníku. Jako by byla otrokyní, zavřenou v harému, provoněném vůní santalového dřeva.

Honem si připomněla, že není vězněm. Desiré byla otrokyně, unesená do cizí neznámé země, aby se stala konkubínou. Ona je tu přece dobrovolně. Presto se v ní ozývaly stejné obavy, jaké prožívala Desiré; byla vydána napospas libůstkám svého zkušeného pána, jeho sladkému svádění.

Ucítila Nicholasovu přítomnost ještě dríve, než zaslechla zvuk jeho kroků. Mlčky ji zezadu objal a přitáhl ji k sobě. Aurora vzdychla slastí, když ucítila jeho žár. Sotva, se jí dotkl, a už byl vzrušen. Zachvěla se v očekávání nadcházející noci.

Chvilku jen tiše stáli a vnímali tlukot svých srdcí.

„Lituješ?” zašeptal jí do ouška.

Chtěl vědět, jestli lituje toho, že je tu s ním. Nelitovala. Měla jen obavy, protože nebezpečí bylo příliš reálné. Bude to vyžadovat veškerou její vůli, odolat a překonat citovou bouři, kterou v ní vyvolal. Ale příslib ráje, který nabízel, by nemohla žádná žena z masa a krve odmítnout.

„Ne, nelituji.”

„To je dobře,” rekl Nicholas jemně. Kdesi v temnotě se ozval zpěv slavíka.

,,V tom případě bych tě rád o něco požádal, drahá,” dodal tiše.

„Chtěl bych obnovit úmluvu, kterou jsme uzavřeli při naší svatební noci. Budeme žít jen přítomností. Po dobu, kterou tu budeme trávit, pro nás nebude existovat minulost ani budoucnost, nebudou žádné neshody, žádné zábrany. Budeme prostě jen milenci. Zapomeneme na vše ostatní, budeme jen sdílet jeden druhého, poznávat se. Oddáme se své fantazii.”

Aurora zavřela oči při představě nebe, které jí nabízel. Pro příští dny se může vzdát do jeho rukou, prožívat vášeň naplno. Snad se jí podaří ukojit hlad, který v ní neustále hlodal.

A potom Nicholas odjede a ona bude konečně žít v klidu a míru.

,,Slíbíš mi to?” naléhal a rty se jemně mazlil s jejím ouškem.

,,Ano.” Nedokázala mu nic odmítnout. Nedokázala to odmítnout sama sobě. Potřebovala polibky, objetí, vášeň. A potřebovala je zoufale…

Zašeptala jeho jméno a otočila se v jeho objetí, aby našla jeho ústa. Nicholas se mýlil, nebude to čas zapomnění. Naopak, musí si všechno uložit do paměti.

Těmi vzpomínkami se bude obšťasňovat, až bude sama. Musí jich mít tolik, aby vystačily do konce života.

20

Vedl mě na dlouhou výpravu až do samé podstaty vášně.

Jeho rty dokázaly čarovat, svým žárem zburcoval smyslnou bouři v Aurořině nitru. Cítila chtíč, touhu, potřebu; všechno se v ní svářelo, když si s horečným spěchem pomáhali jeden druhého svléknout. Byla jako v ohni, vznášela se a padala…

Ne, nepadala. To ji Nicholas popadl do náruče a horkými rty se vpíjel do jejích. Nesl ji dovnitř na nízkou pohovku a následoval ji do záplavy hedvábných polštářů. Objala ho pažemi, žhnoucí jako v horečce, toužící po něm přímo zoufale…

Málem přeslechla tiché zaškrábání na dveře, ale Nicholas sebou trhl a snažil se vzpamatovat.

„Počkej, anděli…” Nadechl se a pokusil se vymanit z jejího objetí. „To asi bude večeře. Pověděl jsem, aby ji donesli sem.”

Aurora ho neochotně uvolnila a okamžitě cítila, jak postrádá jeho žár. Nejistě vstal a Aurora vychutnávala pohled na jeho smyslné nahé tělo. Vrhl na ni ještě poslední vášnivý pohled a potom zatáhl závěsy, aby zakryl pohovku, na které ležela.

Aurora se zahalila hedvábnou přikrývkou a netrpělivě čekala. Slyšela, jak Nicholas vpustil dovnitř komornou a požádal ji, aby odložila podnos na stůl. Potom se dveře zavřely a rozhostilo se ticho. O chvilku později Nicholas roztáhl závěs.

Aurora cítila srdce až v krku, když pohlédla na jeho nádhernou postavu.

„Máš hlad?” otázal se.

,,Ne… Ano hladovím po tobě,” odpověděla téměř stydlivě.

V tmavých očích vyšlehl plamen. „Můžeš dostat, kolik chceš, drahá, a tak dlouho, jak jen si budeš přát.”

K jejímu překvapení se však Nicholas otočil a přešel ke stolku s večeří. Aurora pozorovala, jak si prohlíží láhev šampaňského a nalévá trochu šumícího moku do talíře.

Byl k ní otočen zády a ona si uvědomila, že s obdivem hledí na vypracované šlachovité tělo. Byl jako ten smyslný princ, o kterém psala Desiré – dokonce celá místnost připomínala hedvábný voňavý harém, popisovaný v deníku, říkala si Aurora, když se rozhlížela po exotické ložnici. Obzvláště ten nízký divan, vyložený polštáři a chráněný jemnými závěsy. Naprosto živě si dokázala představit sama sebe na Francouzčině místě, jak očekává milence. Nicholas byl její skvělý vládce a ona jeho zajatkyní, stvořenou pouze pro uspokojování jeho žádosti.

„Tá zdejší výzdoba,” podotkla Aurora, „velice připomíná harém popisovaný v deníku.”

Vrátil se k ní a usedl na divan. Podával jí talíř, na kterém bylo několik malých houbiček namočených v šampaňském.

,,Pamatuješ, co se říká v deníku o předcházení početí?”

,,Ano.” Byla tím poněkud vyvedena z míry – houbičky měly zabránit mužskému semeni v zapuštění kořínků –, ale uznávala, že si nemůže dovolit, aby ji Nicholas obtěžkal.

,,Mohu?” otázal se.

,,Ano.

Zdálo se jí, že v tichu pokoje slyší bušení vlastního srdce, když jí Nicholas stáhl pokrývku z těla a žhavým pohledem si ji prohlížel. Když jí vložil mokrou houbičku mezi stehna, zastudilo to a Aurora sebou cukla.

Zamumlal omluvu a potom jí jemně roztáhl nohy a vmáčkl houbičku do její pulzující štěrbiny, až byla usazená hluboko v jejím těle. Aurora se zachvěla, ale v tu chvíli přitiskl Nicholas rty tam, kde byly předtím jeho prsty, aby zahřál ochlazenou tkáň.

V prudkém návalu touhy se mu prohnula v ústrety. Bylo to jako led a oheň… Ale to nestačilo.

,,Nicholasi,” prosila naléhavě. „Pojď do mě.” Divoce rozpřáhla paže, aby ho přijala do své náruče, chtěla ho se vší naléhavostí zralého ženského těla. Chtěla cítit, jak se jejich horké pokožky o sebe otírají, chtěla vnímat jeho sílu, jeho žár. Chtěla, aby ji celou naplnil.

Rozuměl její touze, a tak na ni bez váhání nalehl. Slast mu zatemnila zrak, když se nadlehčil, aby jí roztáhl nohy, a Aurora cítila, jak se jí dotýká svými statnými stehny.

,,Ano…,” šeptal náruživě. „Chci, abys mi patřila celou noc, Auroro. Chci usnout ve spojení s tebou, chci vstávat s tvou chutí na rtech…”

Znovu a znovu ji líbal a jediným mocným pohybem se do ní zanořil. Aurora byla úplně bez dechu, zavřela oči, když ucítila ve svém lůně tvrdý a přitom hebký úd, který jí přinášel takovou slast.

Nicholas se začal pomalu pohybovat a postupně zrychloval tempo. Stehny jí stále více rozevíral klín a její kluzký vnitřek mu umožňoval dostávat se hlouběji a hlouběji.

Aurora ho ovinula nohama a pohybovala se mu v ústrety. Nebyl nijak jemný, ale nestála o to. Ten strašný a nádherně bolestný hlad vzrůstal, až bylo její vzrušení stejně mocné jako jeho. Byli muž a žena – naplnění základní syrovou potřebou. Stále jako by nebyla dost blízko něho.

Nořil se do ní a stupňoval rozkoš, až se jí z té nádhery chtělo plakat.

Jejich tempo se zrychlovalo, stávalo se divočejší, až se přestali ovládat. Přimkli se k sobě v nenasytném, živočišném spojení. Chtěl, aby se mu naprosto oddala, a dosáhl toho. Svíjela se pod ním, nehty mu působila na zádech rudé šrámy a slastnými steny ho přiváděla ke stále většímu šílenství.

Její nespoutanost prolomila poslední zbytky Nicholasovy sebekontroly. Z úst se mu hnula sladká slovíčka, když ji mohutnými pohyby přibíjel k lůžku, toužil ji uspokojit, vlastnit ji, poznamenat ji svou vášní…

Peklo vybuchlo v jediném okamžiku, kdy oba naráz vykřikli. Aurora vzlykala, zatímco se jí tělo otrásalo v orgasmu, a Nicholas sténal podivně syrovým přiškrceným hlasem.

Posledním divokým nárazem boků explodoval s výkřikem, v něnse dalo rozeznat její jméno.

Dopadl vyčerpaně na ni. Po dlouhou dobu jen ležel a jen mimoděk si prsty pohrával s jejími vlasy.

Ještě nikdy nezažil nic podobného. Byl to divoký a primitivní akt a Nicholas měl sto chutí zvednout hlavu a triumfálně zavýt…

Vyhrál! Přemohl na chvíli Aurofinu sebekontrolu, prinutil ji oddat se naplno vášni. Teď ale přichází ta těžší část úkolu. Pripoutat ji k sobě, vzbudit v ní lásku.

A zbývaly mu jen krátké dva týdny.

Ta noc byla jen první v řadě společných vášnivých zážitků.

Navzdory všem obavám Aurora zjistila, že je jí v Nicholasově přítomnosti dobře a že tahle kouzelná vsuvka v jejím životě se nedá srovnat s ničím, co dosud prožila. Jak žádal, neexistovala

minulost, budoucnost ani jejich původ. Byli prostě muž a žena, milenci v ráji.

Nádherné odloučené místo nabízelo netušené a lákavé kratochvíle, ale byl to hlavně Nicholas, kdo dokázal vtisknout společným chvílím punc dokonalosti.

Dal jí poznat rozkoš až za hranici všech snů, její tělo i smysly už nebyly schopny pojmout víc. Strávili dlouhé hodiny objevováním hranic erotického vzrušení. Učil ji, jak ho může nejlépe uspokojit a jak dát najevo vlastní potřebu. Na jeho popud odložila všechny předsudky i strach, nepřipouštěla si strohé zákony mravopočestné společnosti a s nadšením podléhala mučivým dotekům a žáru jeho svůdných očí.

Nicholas jí dokázal vnuknout pocit, že vzbuzuje touhu, a tak povzbudil nejen její mysl, ale i tělo. Jeho inteligence a vtip měnily každý okamžik v čiré potěšení a útočná tělesná krása a sexuální přitažlivost na ni působily jako slunce na ledovec.

Dokázal ji rozesmávat, dokázal v ní vyvolat touhu. Nikdy si nepřipadalo tak obdivovaná, nikdy si nepřipadalo tak volná. Tady si mohla dovolit projevovat svou vášeň bez zábran.

Jediné, co ji zneklidňovalo, byly jeho plány na společnou budoucnost. Nejen že se v určitých věcech choval úplné přesně podle deníku, hlavně co se týkalo sexuálních praktik. Ale dvořil se jí stejně, jako se dvořil turecký princ Desiré.

Sama Aurora mu jednoho dne poskytla příležitost k rozhovoru o jejich vztahu. Přiblížil se k ní nepozorovaně, když si v zahradě četla deník, a políbil ji na zátylek.

Auroru překvapil erotický záchvěv, který pocítila, a vzhlédla.

,,Copak tak upoutalo tvou pozornost, žes ani nezaznamenala můj příchod?”

,,Tohle.”

Zčervenalo, když mu podávala drahokamy zdobenou knihu, a on předčítal pasáž ze stránky, na které byla otevřena. „Můj milenec a já, to je jako jedna osoba,” citoval. „Všechny zábrany, všechna tajemství jsou pryč.” Nicholas na ni vážně pohlédl. „Přesně toho bych chtěl mezi námi dvěma dosáhnout, Auroro.”

„Moje zábrany už jsou pryč,” bránila se. „Sám ses o tom přesvědčil.”

,,Pravda, ale ještě máš před sebou hodný kus cesty.” Vrátil jí knihu a pokračoval: „Pripomínáš teď Desiré, jaká byla na začátku

– vyděšená svou vlastní touhou.”

A víc, než si chtěla připustit, pomyslela si Aurora bezděky. Desiré byla zajatá nevinná dívka, ve které vzbudil překvapivou vášeň muž, jenž se nakonec stal její posedlostí… „Měla dobrý

důvod ke strachu, Nicholasi. Jako konkubína byla zcela odkázaná na milost a nemilost svého krutého vládce.”

,,Ukázalo se, že tak moc krutý zase nebyl. A nakonec nad ním získala značnou moc.” Nicholas obešel lavičku a usedl vedle ní.

„To je další věc, kterou máte společnou. Neuvědomuješ si vlastní sílu.” Něžně se usmál. „Kdyby ses jen maličko snažila, dokázala bys mě úplně ovládnout.”

Když neodpovídala, Nicholas se k ní naklonil ústy uchopil ušní lalúček a ona se zase zachvěla.

,,A další podobnost,” dýchal jí do ouška, „Desiré se domnívala, že touží po svobodě, ale objevila něco daleko cennějšího. Vášeň. A dala jí přednost pred svobodou.”

Aurora se snažila trochu otupit ostří jeho pozornosti.

„Zapomínáš, že její příběh neskončil šťastně. Vášeň jí přinesla jen utrpení.”

„Náš příběh skončí jinak, Auroro.” Rty vyhledal její šíji a lehkými doteky po sametové pokožce jako by vytvářel síť, do které se slastně zaplétala. ,,Ty můžeš získat všechnu tu neuvěřitelnou vášeň, kterou prožila Desiré, a přitom zůstat nezraněna…”

„Nicholasi, prosím…” Zavrtěla hlavou. „Řekl jsi, že nebudeme myslet na budoucnost.”

„To je pravda.” privrel oči a svůdně na ni pohlédl. „Pak mě tedy líbej, drahá, a dej mi zapomenout…”

S radostí se mu vrhla do náruče a nabídla mu své rty.

Ulevilo se jí, když se Nicholas k deníku už nevrátil, a mohla se tak ponořit do dočasného světa fantazie.

Chodili spolu na dlouhé procházky, pohrouženi jeden do druhého. Zahrady byly nádherné, plné krásných soch v erotických pozicích. Rozsáhlé bludiště z umně tvarovaných keřů tisu vytvářelo příjemná zákoutí, zatímco okolní les vypadal tajemně. Březový háj nabízel utěšenou pohodu s chodníčky a zurčivými potůčky, obrostlými mechem.

Vydávali se i na vyjíždky na koních. Tady, v odloučení, se mohla Aurora dosytosti oddat své tajné rozkoši. Jejím největším potěšením byly divoké jízdy po louce, třpytící se ranní rosou, kdy jí vítr šlehal do tváře, a Nicholas jí byl v patách.

Nejvíc ze všeho se však oddávali milování. Nic nebylo zakázáno, nebyly stanoveny žádné hranice. Nicholas byl rozhodnut zničit i ty nejmenší náznaky zábran. Milovali se v lázni, na jídelním stole, u fontány v atriu. Krmili se navzájem lahůdkami a sladkým ovocem, pili si z úst. Milovali se mezi růžemi, jejichž vůně je omamovala, stejně jako v deníku.

Deník poučil Auroru, i v oblasti dráždivých pomůcek. Obzvlášť si oblíbila hladké stříbrné kuličky, které se vkládaly hluboko mezi ženská stehna a měly za úkol lehce dráždit a vzrušovat.

Když to poprvé zkusila, byla překvapena. Ještě nikdy si tolik neuvědomovala, vlastní tělo, ani Nicholasovo. Naplnilo ji to takovým vzrušením, že se nemohla nabažit

Za žhavého odpoledne objevovali stinná zákoutí bludiště. Nicholas ji zasypával horkými polibky, zatímco ji vedl hlouběji do zeleného ticha.

Poté, co se dostali až do samého středu bludiště, objevila se před nimi mramorová socha milenců v životní velikosti. Vypadala, jako svatyně lásky na otevřeném prostranství. Nicholas rozprostřel na trávu deku a Aurora mu začala uvolňovat vázanku. Ale když ji k sobě přitáhl, ztuhla. Vysoké tisové keře poskytovaly veškeré soukromí, jaké si mohla přát, ale stejně se cítila nesvá při takové nevázanosti.

Když zaváhala, Nicholas na ni vyzývavě pohlédl. „Nikdo nás nemůže vidět, drahá, ale jestli ti to opravdu vadí…”

„Ne,” odpověděla a připomněla si všechny ty nádherné zážitky, které jí přinášelo jeho žádostivé naléhání. „Nevadí.”

„To jsem rád. Chci, aby ses svlékla do naha, aby nás oddělovala jen horká kůže. Pojď.”

Přitáhl si ji k sobě, jeho přesvědčivé polibky ji uklidňovaly a Aurora se bezmocně měnila v tající med.

Jakmile před ním stála nahá, prohlédl si ji s takovou necudností, až ji to vzrušilo. Pouhý pohled jeho žhavých očí na její obnažená ňadra způsobil, že se zachvěla chtíčem. Bradavky okamžitě vystouply mezi pramínky rozpuštěných plavých vlasů a Nicholas je lehce obkroužil ukazováčkem. Aurora zalapala po dechu, když je dráždivě povytáhl.

Když uslyšel její vzdech, zvedl obě ruce a položil jí je na vzedmutá ňadra. „Tvé bradavky reagují okamžitě. Stačí jeden dotek, a už ztvrdnou.”

Teplými dlaněmi přejížděl po růžových vrcholcích a sledoval, jak se Aurora začíná pod jeho doteky chvět.

,,Nicholasi…”

Uslyšel její přidušenou prosbu a chlácholil ji. „Jen pomalu, zlatíčko.”

Políbil ji na ústa, ne divoce, ale majetnicky, jako by si je chtěl přivlastnit, a potom ji pomalu položil na přikrývku. Byl ještě oblečen a ona byla dočista nahá, uvědomila si v tu chvíli Aurora.

Klečel nad ní a chtivé si ji prohlížel. Aurora cítila, že se jí dech zaráží v hrdle. Ležela plně vystavena slunci a jeho žhavému

pohledu, a když na ni hladové hleděl, cítila se příjemně hříšná a chtěná.

Vztáhla po něm ruce, ale on zavrtěl hlavou. ,Ne. Budu se tě jen dotýkat.”

Zavřela oči a po těle se jí rozléval erotický žár, který neměl nic do činění se slunečními paprsky. Rukama ji hladil po celém těle a vyvolával v ní bodavě mučivé slastné pocity, až ji přepadala slabost. Potom sklonil hlavu, aby si rty mohl pohrávat s jejími ňadry.

Žár v ní sílil. Každý pocit byl zřetelně umocněn, když pomalými pohyby jazyka vzýval čnějící bradavky. Aurora bezděky muchlala v dlaních prikývku. Když jí jemně foukl na bradavku, která byla ještě vlhká jeho slinami, zasténala.

,,Nicholasi…,” vykřikla vzrušeně, „chci tě…”

Narovnal se. Očima stále laskal nahá prsa. „Ano, já vím.”

Něžné pousmání jeho rtů slibovalo ještě větší potěšení, zatímco rukou sklouzl dolů mezi stehna a zakryl dlaní horkou nedočkavou ženskou bránu ráje. Hlasitě vzdychla, a potom hned znovu, když palcem přejel po zvlhlém a zduřeném citlivém hrbolku.

,,Ty už jsi pro mě vlhká,” řekl spokojené. „Možná bychom se mohli pokusit, abys zvlhla ještě víc.”

Přesunul se mezi její rozevřená chvějící se stehna a sklonil se, aby ji ochutnal. Aurorou projela slast jako zásah blesku, když si uvědomila jeho necudný záměr.

Silnýma rukama si ji přitáhl za boky a zlehka ji políbil na ženskou skulinku. Aurora přidušeně zavzdychala nad jeho důvěrným laskáním.

,,Ano, drahá, chci slyšet, jak vzdycháš…” Znovu se k ní sklonil.

Slastné vzruchy jí probíhaly celým tělem, když prozkoumával roztoužené horké záhyby jejího klína, a celá rozechvělá se oddala jeho bezbřehé smyslnosti.

Hlava se jí zvrátila dozadu a prohnula se proti jeho hravým ústům a mrštnému jazyku. Nicholas ji uchopil za zadeček a nedal jí šanci uniknout. Zabořil obličej do jejího klína a horkým drsným jazykem přejížděl dráždivě chvějící se vzrušené poupátko, které bylo centrem její slasti.

Popadla ho za vlasy, jako by ho chtěla přitáhnout ještě blíž. Pomalu, zkušeně sál ústy její vláhu a Aurora úplně dlela, „Bože… Nicholasi…. prosím.”

,,Ale ano,” mumlal do horkého klína. „Udělám ti potěšení všemi možnými způsoby.”

Držel ji teď ještě pevněji, tvář vtlačenou do klína tak, aby jazykem dosáhl co nejhlouběji do naběhlé úžiny, sladce uchvácen.

Žár přecházel z jednoho těla do druhého a Aurora byla ztělesněním touhy. Svíjela se pod ním, sténala a vzdychala, až se jí nakonec vydral z hrdla výkřik vyvrcholení.

Znovu a znovu se otřásala v divokých strhujících, nikdy nekončících slastných křeěích. Nemilosrdně z ní dobýval i tu poslední kapičku rozkoše, až padla bezvládně na záda a vyčerpaně zmlkla.

Spokojeně se natáhl vedle ní. Po dlouhé době jí vtiskl na spánek polibek. „Ještě nemůžeš spát,” šeptal jí horce do ouška. „Teprve jsme začali odbourávat tvé zábrany.”

Aurora se ochable otočila, ale nedokázala se pohnout. To, co udělal, bylo skandální, ale nedokázala mu nic vyčítat. Dokonce chtěla víc.

„Já neusínám,” odpovědě1a hlasem ještě stále zastřeným vášní.

„Jen trpělivé čekám, až se odstrojíš. Máš toho na sobě příliš mnoho.”

Smyslně se usmál a její srdce okamžitě reagovalo. „Tvé přání je mi rozkazem, anděli.”

Začal se svlékat, ale Aurora se toho chopila sama. Teď byla se sladkým mučením na řadé ona.

Klečela nad ním a pomalu ho odstrojovala. Když byl nahý, sedla si na paty a obdivně se kochala pohledem na svalnatou nádheru. Plet měl až na poněkud bledší místa v klíně a v horní části stehen zlatavou. Vypadal vyzývavě mužně, samý sval a šlacha. A byl velmi vzrušený.

„Tak, copak se se mnou chystáš udělat?” otázal se škádlivé. Oplatila mu laškovným úsměvem. Hleděla mu stále do očí, zatímco rukou uchopila jeho tvrdý pulzující penis.

V klidném odpoledni se ozval tichý smyslný vzdech.

Pokusil se ji stáhnout k sobě, ale ona ho okamžitě pustila a vzeprela se mu dlaněmi o mocnou hrud. Tentokrát chtěla hrát roli svůdce ona. „Ne, Nicholasi. Ty se mě nebudeš dotýkat. Ty se nesmíš dokonce ani hýbat.”

Jen nerad se podvolil a položil ruce podél těla.

Aurora se nad něj naklonila a dlaněmi pocítila odpor jeho pevných svalů.

„Myslíš, že mě můžeš zničit?” otázal se vyzývavě.

„Já vím, že můžu,” odpověděla sebevědomě.

Sklonila se k jeho ztoporenému mužství a jazykem přejela jeho sametový, jako žula tvrdý vrcholek.

Prohnul se v bocích jako v bolesti. „Auroro…”

„Lež klidně.”

Klečela tam v slunečním žáru a oplácela mu stejným způsobem laskání, kterého se jí předtím dostalo. Bylo to vzrušující i vyčerpávající zároveň. Tentokrát se úplné ovládala a s vypočítavou pomalostí přiváděla Nicholase k šílenství. V několika málo okamžicích se jeho dech zrychlil a zadrhával a Aurora cítila, jak se jí prsty zabořil do vlasů, jen aby zůstal ležet klidně.

„Dost!” vykríkl nakonec. „Měj slitování, jsem přemožen.”

Vzal ji za ramena a přitáhl ji k sobě tak, že na něm ležela celá. Cítil na hrudi dráždivý dotek jejích prsou, když se zdvihla na loktech, aby mu mohla pohlédnout do slastí zamlžených očí.

Neprotestovala, když ji zvedl tak, aby na něj obkročmo usedla. Chtěla totéž. Prudce se nadechla, když ji nasadil na svůj silný pyj, a ucítila, jak si nachází cestu do hlubin jejího nitra. Slastně vzdechla, když ji celou vyplnil.

„Víš vůbec, jak strašně po tobě toužím?” zeptal se a hlas měl drsný vzrušením, když ji za boky přitahoval co nejblíže k sobě.

„Chtěl bych se v tobě celý schovat…”

Aurora se prohnula v zádech vzrušením. Cítila, jak je v jejím lůně velký a tvrdý a horký a měla pocit, že vzápětí vybuchne. Už se nedokázala kontrolovat, její tělo se dalo do pohybu. Bylo to jako divoká jízda na neosedlaném hřebci, svírala ho a pojímala hlouběji a hlouběji ve zběsilém rytmu.

Když jí z hrdla unikly bolestně sladké v rozkoše, prohnul se v posledním prudkém záchvěvu a oba explodovali jako dobře časovaná nálož. Přišli o poslední zbytky sebekontroly. Nicholas šeptal její jméno, divoce a vášnivě, a potom vyvrcholil, zmítal se v křečích, zatímco s výronem semene došlo ke slastné úlevě. Když bylo po všem, dopadl ochable na záda a Aurora se úplně vyčerpaná sesunula na něj.

Ležela se smysly omráčenými prožitou slastí. Nicholas měl pravdu, pomyslela si jako v mrákotách, byl v ní skrytý oheň . A on ho začal rozfoukávat od prvního okamžiku, kdy se setkali.

Až dosud si neuvědomovala hloubku své touhy. Než poznala Nicholase, vůbec neokusila život, ale jen holou existenci. Domnívala se, že může uniknout svému ženství, svým tělesným potřebám a touhám. Ale teď už je nemůže zapírat. Naplnil ji touhou tak mocnou, že působila bolest.

V mysli se jí vynořila věta z deníku. Patřila jsem mu, byla jsem zajatcem jeho surové nezkrotné vášně. To samé cítila Aurora s Nicholasem. Byla zajatcem jeho touhy. Tělesná žádost po něm byla horší než nemoc.

Náhle se jí sevřelo hrdlo úzkostí, když si uvědomila, že Nicholas dělá všechno pro to, aby ji spoutal do osidel lásky, dvořil se jí s

neodolatelnou něhou, vášnivě se s ní miloval, udělal z ní ženu, a teď se chystal polapit její srdce.

Dobrý bože, přece ho nechce milovat! Ale bylo stále těžší a těžší tomu odolávat.

Sevření v hrdle ještě zesílilo.

Než poznala Nicholase, toužila po životě bez vášní. Zoufale se snažila vystříhat se bolesti, kterou by láska a následná ztráta přinesly.

Jak si má ale kolem sebe vybudovat zed proti citům, když on se tak neúnavně snaží zmocnit jejího srdce? Jak by mohla odolat jeho živočišné síle, s níž sobecky boří její pevnost?

A už vůbec si nedovedla představit, jak by teď mohla vzdorovat své vlastní bolestné touze, která ji ani na minutu neopouštěla.

Dohoda, že budou myslet jen na přítomnost, už se přehoupla do druhého týdne svého trvání. Při jedné z ranních vyjížděk však začali rozhovor, kterému by se Aurora raději vyhnula.

Podařilo se jí zdolat s koněm vysokou překážku, kterou i Nicholas považoval za nebezpečnou. Bylo to jen tak tak a Nicholas nad jejím kouskem kroutil hlavou.

„Neříkej nic o tom, že riskuji,” bránila se předem.

„Nikdy bych se neodvážil takového hazardu, kdybych sedě1 v ženském sedle jako ty.”

Usmála se, stále ještě opojena svým úspěchem, a vděčně poplácala koně po krku. „To ti nevěřím, Nicholasi,” namítla a srovnala krok s jeho koněm. „Podle toho, co jsem viděla, nebojíš se vůbec ničeho. Prostě neznáš strach.”

,,Ale ne,” usmál se Nicholas. „Mám hrozné veliký strach.” ,,A z

čeho?”

,,Že tě ztratím.”

Aurora zmlkla. Odmítala vstoupit na tenký led. „Řikal jsi, že o takových věcech nebudeme mluvit,” namítla nakonec.

„Promiň,” řekl krotce. ,„Ale byla tu tvá otázka. A navíc, než odjedu do Ameriky, musím si tyhle věci ujasnit.”

Rychle se snažila vztyčit obranný val. „Nicholasi, prožili jsme spolu… nádherné věci, ale vždyť to byla vlastně hra. Ať už teď cítíme cokoli, je to jen dočasné. Takové city nemohou vydržet”

„Ale já bych si přál, aby vydržely, Auroro.”

Na tváři jí bylo znát rozladění, ale přesto zaútočil.

„Dobře tedy, nebudu se ptát tvého srdce. Zkusím to s tvým tělem…“

Tvářil se s takovou ďábelskou nonšalancí, že nedokázala odhadnout, jestli to myslí vážně.

Aurora zavrtěla hlavou. „Nejsem pro tebe ta správná životní družka.”

,,S tím rozhodné nesouhlasím, lásko. Hodíš se ke mně perfektně. Nikdy jsi neměla potíže projevit svůj vlastní názor, dokážeš mi být víc než rovnocenným partnerem a přijmout jakoukoli výzvu.”

Ustaraně se zamračila. „Zapomněl jsi, že nestojím o žádné výzvy? Nejsem jako ty, Nicholasi. Ty hledáš nebezpečí, vzrušení, dobrodružství. Mě divoký život neláká.”

„Ale já už jsem také jiný. Přemýšlel jsem o tom, na co ses mě ptala, Auroro. Jestli bych ti dokázal být věrný. A moje odpověď je ano. A naprosto.”

Zírala na něj.

,,Už mě neláká putování po světě, věčné riskování, už chci žít klidně, usadit se s teboubýt tvůj manžel, založit rodinu.”

,,Ty tvrdíš, že by ses vzdal dobrodružství kvůli tomu, abys mohl vychovávat děti?” otázala se nevěřícně.

Pokrčil bezmocně rameny.,,Vím, že to zní nepravděpodobně. Ale v uplynulých několika letech jsem přišel na to, že… dobrodružství ztrácí půvab, když nemáš nikoho, s kým ho prožívat.”

Pátravě na něj pohlédla. „Nevím, jestli ti mohu věřit,” řekla nakonec.

„Nuže, já nevěřím, že máš tolik obav, kolik se snažíš mi namluvit,” odpověděl rozmarně, aby trochu odlehčil na vážnosti jejich rozhovoru. ,Myslím, že se ti líbí být odvážná, že ti ten pocit dělá dobře.” S nezbedným úsměvem ji k sobě pritáh. „Pojď blíž a já ti to dokážu.”

Právě projížděli hustým březovým hájem a on se koleny téměř dotýkal jejího koně. „Já už nemohu blíž,” namítala Aurora.

Na rtech se mu objevil hříšný úsměv. „Ale ano, můžeš.” Naklonil se, uchopil ji kolem pasu a přetáhl ji na svého koně, takže seděla bokem.

Aurora se ho překvapeně zachytila, aby udržela rovnováhu. „Co to probůh děláš?”

„Předvádím ti, jak umíš být odvážná. A teď se otoč a opři se o mě. Přehoď nohu na druhou stranu… Tak, to je ono.”

„Nicholasi to je bláznovství…”

Její protest byl přerušen prudkým zalapáním po dechu, když jí náhle strhl živůtek a odhalil ňadra. Žhavý šíp jí projel tělem, když zezadu rukama zakryl ty dmoucí se kopečky. Bezděky se prohnula, jako by mu je chtěla vtlačit do dlaní, i když se přitom snažila protestovat. „Nicholasi…, někdo nás může vidět!”

„Tady není na míle daleko ani noha.”

Cítila, jak se jí ňadra chvějí, jak bradavky vystupují a nabízejí se jeho horkým dlaním. „Čert tě vezmi, proč to děláš?”

„Protože,” šeptal jí vzrušeně do ouška, „chci, abys na mě nezapomněla. Do konce života, kdykoli vsedneš na koně, vzpomeneš si na mě. Teď už nemluv a užívej si…”

Bradavky byly pod doteky jeho dlaní jako sametové růžky, tvrdé a čnějící. Aurora nedokázala odolat. Zakousla se do rtu, aby potlačila sténání, a opřela se mu zády o hrud, aby se mohla oddat jeho erotickému kouzlení.

Když už byla úplné vláčná, vklouzl jí rukou pod sukni a našel chomáček kudrn v klíně. Jeho necudné laskání v ní vyvolalo další návaly rozkoše.

„Rozevři nožky, lásko,” mumlal. Aurora nepotřebovala žádné velké pobízení. Byla tak vzrušená, až se chvěla.

Nedočkavě skučela touhou, když pritiskl dlaň na žíznivé ústí její štěrbiny. Smyslnost jeho doteku ji vyburcovala. Její dech se prohloubl, když jí prsty začal hníst pohlaví, hladil, dráždil, hledal nejvnímavější místa v tempu, které sladil s pravidelným kolébáním svého koně.

„Bože, jak jsi krásně vlhká a hebká…,” šeptal, aby ji ještě víc podnítil. „Jak vlhká a horká, že mám sto chutí okamžitě se tě zmocnit.”

Zasténala nepopsatelnou slastí, kterou jí působila jeho zručná pravice, a žár v ní stoupal, jako by ji zachvátil požár.

Když vyvrcholila, Nick ji držel v náruči a slastné křeče z jejího těla jako by přecházely na něj. Tohle si tolik přál. Vidět ji, jak po něm hladové touží, jak se poddává své spalující touze po něm. Presto ještě něco postrádal.

Políbil ji do sluncem provoněných vlasů, zmučený touhou po ukojení. Zaplavil ho pocit triumfu, když viděl, jak ji zachvátil chtíč, který v ní vyvolal. Aurora nemohla popřít své tělesné potřeby ani jejich vzájemnou přitažlivost. Oddala se mu tělem, ale on chtěl i její lásku. A jeho touha už se dala nazvat posedlostí.

To, co jí řekl před chvílí, byla pustá pravda. Hodlal získat i její srdce. Získat jen tělo by pro něj bylo málo.

Teď už byl mnohem moudřejší. Od té doby, co poznal Auroru, uvědomil si základní pravdu. To, co se mu otec snažil neúspěšně vysvětlit, bylo tak jasné vyjádřeno v deníku. Že na každého muže někde čeká žena, která je předurčena stát se jeho životní družkou.

Pro něj to byla Aurora, to byl prostě osud. Nicholasova duše si tím byla jista.

Ale musí ji o tom ptesvěděit. K čertu, vždyť jí ještě o své lásce neřekl. Možná že v tom byla ta chyba. Když si prvně uvědomil své

city, čekal na příležitost, aby je mohl Auroře dát najevo. Myslel, že tak dá šanci jejím citům, aby se probudily. Doufal, že z tělesné přitažlivosti se vyvine láska, možná že se tak stane… Ale času už bylo zoufale málo.

Nicholas se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Teď není ten pravý okamžik, ale brzy se o to bude muset znovu pokusit.

21

Cena, kterou stanovil, byla příliš vysoká: žádal mé srdce.

Aurora nevidomě zírala na stránku otevřeného deníku. Seděla v atriu obehnaném zdí, stíněná šarlatové kvetoucími rododendrony, ale její myšlenky byly daleko odsud. V uších jí jako ozvěna zněla slova, která Desiré psala téměř před sto lety, podmalovávaná zvonivým zurěením fontány.

S jakou bolestí v srdci se musím potýkat, když si mám vybrat z možností, které mi dal. Toužím po svobodě. Chtěla bych utéci z tohoto podivného exotického světa a vrátit se do prostředí, které mi bylo kdysi tak blízké a po kterém se mi tolik stýská. Ale pouta vášně jsou stejné silná, jako je můj stesk.

Co si mám počít? Jaká budoucnost mé tady čeká? Pokud chce princ obstát mezi politickými rivaly u tureckého dvora, nikdy se se mnou nebude moci oženit. Kdyby přiznal lásku k cizince, ještě k tomu křesťánce, byl by považován za slabocha. Mohu zůstat jen jako jeho konkubína, a to ještě jako jedna z mnoha. Děti, které bych porodila, by patrily do jeho krutého světa, nikdy by nebyly moje.

Láska může tak snadno vyprchat, a vášeň ještě rychleji. Teď po mně touží, ale co za pět či deset let? Budu v jeho očích stále krásná a žádoucí, když moje tělo i pleť povadnou, a jeho pozornost přitáhne nějaká mladší kráska? Tvrdí, že mé bude milovat…, ale mohu věřit slibům učiněným pod vlivem vášně? Mohu věřit lásce, která září z jeho tmavých očí?

Říká, že rozhodnutí je jen na mně. Když viděl, jak se v zajetí trápím, nabídl mi možnost zlomit mé pomyslné okovy. Vyslovímli přání, propustí mě na svobodu, protože moje štěstí je pro néj důležitější než jeho vlastní.

A tak se musím dobrat toho, co vlastně leží v mém srdci. Využiji možnosti získat svobodu, uniknu, a už si zavřu cestu k němu. Už ho nikdy nespatřím, už nikdy nepocítím slast jeho doteků. Mohu bez něj vůbec žít? Nebo zůstanu s ním, zapudím všechny vzpomínky na

minulý život, na rodinu, přátele, na všechno, jen abych byla s ním, dokud se mé nenabaží?

Dobré nebe, nevím si rady.

Aurora zavřela oči v dojetí nad osudem Francouzky, který jí připadal tak podobný jejímu. Také musela udělat neodvolatelné rozhodnutí: uchránit své srdce před bolestí z neopětované lásky, nebo riskovat nejistou budoucnost s nádherným mužem.

Co si mám počít já? Už se nedokázala bránit své touze po Nicholasovi, zapírat city, které v ní zapouštěly stále hlubší kořeny. Nemohla se dočkat pocitu blaha, který jí poskytovala jeho náruč. V jeho přítomnosti zažívala pocity neskutečného štěstí. Ale když se odváží ho milovat a pak ho ztratí, bude zničená.

Už teď bude těžké nechat ho odejít. Co si počne se svým životem, až Nicholas opustí Anglii?

Aurora zoufale zavrtěla hlavou a cítila se stejně bezmocná jako Desiré.

,,Auroro?”

Polekaně se otočila a spatřila za sebou Nicholase.

Žaludek se jí sevřel. Byl to poslední den jejich pobytu v ráji. Až dosud se jim dařilo vyhýbat se ožehavému rozhovoru o manželství. Ale v hloubi jeho očí četla, že nastal okamžik pravdy.

Posadil se vedle ní na lavičku. „Schovávala ses tady přede mnou?”

,,Ne tak docela,” zašeptala a vyhnula se jeho zkoumavému pohledu. „Potřebovala jsem přemýšlet.”

Vzal ji za ruku a propletl prsty s jejími. „Přemýšlet o rozhodnutí, které musíš učinit?”

,,Ano.”

,,Jestli se mnou opustíš Anglii?”

,,Ano.

,,A dospěla jsi k nějakému rozhodnutí?”

,,Ne…, ještě ne.” Zvedla k němu utrápené oči. „Nikdy jsem nebyla v Americe, Nicholasi. Neznám tam živou duši.”

„Znáš přece mě.”

,,A co se stane, až se vydáš do světa za dobrodružstvím?”

„Řekl jsem ti, že to už je za mnou.” Palcem ji nepřítomně hladil po dlani. „Život s tebou bude to nejkrásnější dobrodružství. Každý den s tebou mi připadá jako svátek.”

Když neodpovídala, Nicholas se pousmál a pokračoval.

„Samozřejmě že budu muset cestovat kvůli obchodům, ale nic bych si nepřál více, než abys mě na cestách doprovázela. Ale jestliže raději zůstaneš doma, budeš mít spoustu nových přátel, kteří ti pomohou snášet samotu. Myslím, že si zamiluješ jak mou

matku, tak sestry, a jsem si jistý, že ony budou mít rády tebe. Určitě to zvládneme, Auroro.”

Zabořila pohled do jeho tmavých očí. „Pořád nemohu uvěřit tomu, že bys byl ochoten vzdát se svobody.”

Nicholas pokrčil rameny. „Přišel jsem na to, že svoboda je přeceňovaná. Dřív neexistovalo nic, pro co bych byl ochoten se jí vzdát. Až do té doby, než jsem potkal tebe.”

„Ale co až tě omrzím?”

Pohlédl jí pevně do očí. „To se nikdy nestane.”

„Jak to můžeš vědět?”

“Protože…,” ztěžka nabral dech, „protože jsem se do tebe zamiloval.”

Užasle na něj zírala.

„Je to tak,” usmál se na ni Nicholas. „Zajala jsi mé srdce hned při našem prvním setkání tehdy na nábřeží. Jenže mi nějakou dobu trvalo, než jsem si to uvědomil.”

„To není opravdová láska…,” vydechla.

„Ne?” Jeho pohled zjihl. „Jak bych tě mohl nemilovat po tom všem, co jsi pro mě udělala? Vždyť jsi mi zachránila život, Auroro. Zjevila ses jako anděl spásy a ochránila jsi mě pred brutální zlovůlí mých strážců. Provdala ses za mě bez ohledu na následky, které to pro tebe mohlo mít. Starala ses o Raven, jako by to byla tvoje vlastní sestra.”

„Nicholasi, zaměňuješ vděčnost za lásku.”

„Ne, miláčku. Vůbec ne. Od prvního okamžiku mě k tobě přitahovala nějaká zvláštní síla. S žádnou jinou ženou jsem to nikdy nezažil.” Rozechvělým hlasem pokračoval. „Naše svatební noc, to bylo nejen souznění těl, to bylo i souznění duší. A to hrozné ráno, co následovalo… Poslat tě pryč byla ta nejobtížnější věc, kterou jsem kdy musel udělat. A potom, když se mi podařilo uprchnout, pronásledovala jsi mě ve snách. Přivlastnila sis mé srdce a nechala mě strádat touhou po tobě.”

Srdce se jí svíralo při jeho zpovědi. Může tomu všemu věrit? Miluje ji opravdově? Tohle přece chtěla slyšet a on to jisté ví. Neříká to jen proto, aby ji získal?

,,Nicholasi,” řekla nakonec, „k manželství, které má vydržet léta, je zapotřebí víc než jen sexuální touha.”

„Ale mezi námi je toho mnohem víc, drahá.”

„Nemohu popřít, že je mezi námi vášeň. Ale jak dlouho potrvá? Vášeň tak snadno vychladne.”

Pohlédl dolů na jejich propletené prsty. „Nebo přeroste v lásku.” Aurora následovala jeho pohled na spojené ruce a v hlavě jí vířilo nespočet pocitů – naděje, nejistota, touha, pochyby.

Naklonil se až k ní, opřel se jí čelem o hlavu a žadonil. „Buď mou ženou, Auroro.”

,,Nicholasi…,” šeptala. Zoufale chtěla uvěřit. „Potřebuji… víc

času.”

Po chvilce se odtáhl. „Rozumím. Ještě nejsi připravena se rozhodnout.” Jemně ji políbil na rty, vstal a pustil jí ruku.

„Nemusíš se ještě rozhodovat. Zítra se vrátíme do Londýna, ale bude trvat ještě pár dnů, než bude moje loď připravena na cestu.”

,,Tak brzy?” otázala se zoufale.

Velice vážně na ni pohlédl. „Obávám se, že ano.” Zaváhal.

„Chci, abys se mnou odplula do Ameriky, Auroro, ale nechci tě nutit. To bys mi mohla jednou vyčítat. Musíš mě následovat z vlastní vůle, jen proto, že chceš se mnou žít. A z celé své duše si přeji, abys řekla ano.”

Otočil se a zanechal ji nelehkým úvahám.

Má vsadit na jednu kartu a uvěřit mu? Jak si má být jistá, že k ní cítí opravdovou lásku? Jak se má vyznat sama v sobě, ve svém srdci?

Pohlédla na knihu, spočívající na klíně. Oči se jí naplnily slzami, když si připomněla osud nešťastné Francouzky. Princ jí sliboval lásku, která je nade všechny poklady světa, ale nakonec jí zbyla jen bolest. Příběh končil tragicky – princovou smrtí.

Desiré si vybrala – zvolila lásku –, ale učinila ho tím nesmírně zranitelným. Zrazena žárlivými konkubínami byla z harému unesena princovým úhlavním nepřítelem a uvězněna v odlehlé pevnosti v horách. Princ podnikl nebezpečnou výpravu, aby ji osvobodil, ale v souboji, při kterém zabil jejího únosce, byl sám smrtelně zraněn. Zemřel Desiré v náruči a jí zbyly jen slzy. Auroře zněl v hlavě její nářek.

Lítost chutná na jazyku jako horký jed. Proč, proč jsem se jen do tebe zamilovala?

Chvějícími se prsty si otřela slzy a uvažovala, jestli ji potká podobný osud.

Chladné měsíční světlo zaplavovalo postel, na které ležel Nicholas v objetí s Aurorou. Nikdy nepoznal takový pocit uspokojení z pouhého pohledu na spící ženu ve své náruči. Přál si, aby to trvalo navždy. Vzdá se svých dobrodružství, ale život s ní mu to bohatě vynahradí.

Byla jediná ze všech, po které tak nekonečně a zoufale toužil. Jediná, která dokázala zapinit prázdné místo v jeho duši. Pokaždé, když se jí dotkl, přemohla ho síla citu, až se mu tajil dech.

Miloval ji. Láska. Bylo to jako oheň, hořící hluboko v srdci. Nicholas si ji přitáhl blíže, přitiskl k ní rty, jako by chtěl do sebe pohltit její podstatu.

Věděl, že je Aurora na vážkách. Poprvé vážně uvažovala o tom, jak by vypadal její život v Americe, kdyby s ním odjela jako jeho manželka. Poprvé se odvážil věřit, že se mu podaří získat její lásku.

Poprvé také pocítil mírnou úlevu od strachu, kterého byl plný.

Následujícího dne se vrátili do Londýna, ale Aurora ještě nedošla k žádnému rozhodnutí. Byla vděčná Nicholasovi, že cestoval v sedle, protože měla myšlenky v takovém zmatku, íe potřebovala být sama. Jeho blízkost by v ní zadusila schopnost rozumně uvažovat.

Když kočár zastavil pred jejím domem, pomalu vystupovala s pocitem lítosti, že kouzelný čas jejich samoty skončil. Nicholas ji doprovodil ke vstupním dvehm, kde je přivítal důstojný majordomus.

Když mu Aurora podávala svůj prehoz, všimla si jeho zvláštního výrazu v obličeji.

,,Danby, co se děje?” otázala se „Je vám dobře?”

,,Ehm, docela dobře, madam.” Potom si starý muž odkašlal. ,,Ale jestli mohu být tak smělý, obávám se, že se musíte připravit na poněkud zvláštní novinu.” Odmlčel se. „Lord March se vrátil.”

,,Harry?” zvolala Aurora s pocitem neklidu i podráždění. ,Zase utekl z domova?”

„Ne, madam, ne mladý pán Harry. Jeho bratr, starší lord March.” Aurora měla pocit, že jí srdce sevřela ledová ruka. „Geoffrey?”

zašeptala téměř bezhlesně. „To není možné!”

Vypadala, že omdlí, a Nicholas přiskočil, aby ji podržel. „Musíte se mýlit, Danby,” vypravila ze sebe. „Geoffrey vloni zemřel. Zmizel na moři.”

„To jsem se také domníval,” řekl Danby vážně. „Ale jeho tělo nebylo nikdy nalezeno. Zdá se, že jeho lordstvo přežilo ztroskotání lodi a zachránilo se na pobřeží Francie. Byl prý těžce raněn, ale žije, má paní.”

V naprostém šoku hleděla Aurora na Nicholase. V obličeji se mu nepohnul ani sval a jeho výraz byl neproniknutelný.

22

Jsem to nejubožejší stvoření na světě – žena se zmučeným srdcem.

Aurora stoupala po schodišti, vedoucím k elegantnímu londýnskému paláci hraběte Marche. Při pomyšlení, že opět uvidí svého bývalého snoubence, o kterém se již déle než rok domnívala, že zahynul, se jí žaludek svíral nejistým očekáváním.

Alespoň že se nemusela zabývat úvahami o vhodnosti své návštěvy. Podle Danbyho informací přijela do Londýna i lady Marchová a také mladý Harry.

Aurora trpce litovala, že nebyla ve městě, když se Geoffrey vrátil. Měla být doma, aby ho mohla přivítat. Teď se cítila provinile, když vymýšlela, jak vysvětlit svou čtrnáctidenní nepřítomnost. Bude tvrdit, že navštívila dávnou přítelkyni kdesi v Berkshiru, která je dlouhou chorobou upoutána na lůžko, a místo toho si užívala erotických radovánek s Nicholasem!

Rychle zavřela oči a spatřila Nicholasův výraz, když se dozvěděl tu novinu. Bylo zřejmé, že z návratu lorda Marche nemá žádnou radost.

Ani ona sama nedokázala ještě prijmout tu podivnou hru osudu. Jak je vůbec možné, že už druhý z jejích snoubenců vstal z mrtvých…

Nicholas se nabízel, že ji sem doprovodí, ale ona se chtěla setkat s Geoffreym o samotě. Neměla potuchy, co mu řekne. Uvažovala, zda má vysvětlit okolnosti uzavření sňatku a přiznat se ke vzrůstající náklonnosti k jinému muži, ale byla si jista, že jejich první setkání bude příliš osobní a emotivní na to, aby mělo svědky. Dveřník Auroru poznal a uvedl ji dovnitř. Když požádala, aby mohla promluvit s jeho lordstvem, zavedl ji do salonku.

Připravovala se na to, co uvidí, ale byla překvapena, když ji uvítala lady Marchová.

Bylo vidět, že nedávno plakala, a než podala Auroře ruku, osušila si oči krajkovým kapesníčkem.

„Doufala jsem, že budu mít příležitost s tebou promluvit dřív, než se setkáš s Geoffreym. Obávám se, že…, víš, Auroro, není to tentýž muž, jakého jsi znala.”

„Danby říkal, že byl vážné zraněn.”

,,Ano, to je pravda…, přišel o ruku.” A z očí se jí vytinuly další slzy.

,,Pojdtě, sedněte si,” řekla soucitně Aurora. Odvedla hraběnku k pohovce, usedla vedle ní a povzbudivě ji objala kolem ramen.

„Vůbec nevím, co se vlastně stalo,” řekla Aurora, aby trochu vytrhla lady Marchovou z jejího zármutku. „Jak se mu podařilo prežít?”

Dáma se přerývaně nadechla a snažila se ovládnout. „Když se jeho jachta potopila ve francouzských pobřežních vodách, Geoffreyho to vyplavilo na břeh. Byl těžce zraněný a trpěl ztrátou paměti. Nevěděl ani, kdo je. Ujala se ho francouzská rodina a ukrývala ho pred Napoleonovými vojáky, dokud se neuzdravil. Ale dostal sněť do ruky a museli mu ji…” Otřásla se. „Je zázrak, že to přežil, a jsem za to moc vděčná, opravdu, ale… chudák syn…” Hlas se jí zlomil dojetím a skryla tvář v dlaních.

Dlouho tiše vzlykala, zatímco jí Aurora šeptala utišující slova. Konečně přestala plakat a osušila si oči.

,,Och, Auroro, jsem tak ráda, že jsi přišla,” řekla. „Geoffrey tě bude moc potřebovat. Vím jistě, že zůstaneš při něm…” Náhle k ní hraběnka poplašeně vzhlédla. „Neodradí tě ta jeho ruka, viď? Nebude to mít vliv na tvé city k němu?”

„Ne,” rekla Aurora konejšivé. „Samozřejmě že ne. Moje city k Geoffreyrnu se nikdy nezmění.”

Lady Marchová vděčně přikývla. „Je ještě trochu zmatený, Auroro. Pamět se mu ještě ve všech směrech nevrátila, a je tak hubený. Mám o něj strach. Ale teď, když jsi tady…” Nucené se usmála. ,,Všechno bude zase jako dřív. Můžete být oddáni v létě a ty se staneš mou opravdovou dcerou.”

Srdce se Auroře zhouplo v hrudi, když viděla naději v očích své přítelkyně a když pomyslela na bolest, kterou jí způsobí, až přizná, že se za Geoffreyho nemůže provdat. Chystala se jí to vysvětlit, ale uvědomila si, že bude lépe promluvit nejdříve s Geoffreym.

„Ráda bych ho viděla, jestli je to možné,” tekla tiše.

„Ale ano, samozřejmě… Myslím, že je v knihovně. Stark tě tam uvede.”

Aurora znala cestu, protože v knihovně strávila spoustu příjemných hodin, ale uvědomila si, že bude vhodnější, když ji Stark ohlásí. Poskytne tak Geoffreyrnu čas pfipravit se na její návštěvu a sama získá trochu vlády nad svými emocemi.

Uběhlo několik minut, než se s tlukoucím srdcem zastavila ve dveřích knihovny. Geoffrey stál u okna zády k ní. Pravý rukáv kabátce měl založen a přišpendlen téměř až u ramene.

„Geoffrey?” pronesla tiše.

Pomalu se otočil a pohlédl jí do očí. První pocit byl šok. Jeho milovaná tvář byla zbrázděna bolestí a byl přímo vyzáblý. Ale úsměv byl stejně jemný jako dřív.

Aurora se vší silou snažila potlačit slzy, které ji pálily v očích. prinutila se k úsměvu a postoupila dopředu. Vztáhla ruku, jako by se musela přesvědčit, že to není sen, že pred ní opravdu. stojí Geoffrey. „Vítám tě doma,” řekla prostě, přistoupila k němu a položila mu hlavu na rameno. Bylo to napůl objetí, ale nebylo v něm nic smyslného. Váhavě pozdvihl zdravou ruku a přivinul si Auroru blíž k sobě.

Po chvíli se Geoffrey tiše zasmál. „Mělo mi být jasné, že budeš přesně vědět, co říct a udělat.”

Aurora se odtáhla a pohlédla mu do tváře. ,,Jsem tak ráda, že jsi tady. Strašně jsi mi chyběl.”

Na jeho hezky tvarovaných rtech se objevil hořký úsměv.

„Obávám se, že nemohu říct totéž… Myslím tím, že jsi mi chyběla. Donedávna jsem trpěl naprostou ztrátou paměti. Vybavovaly se mi jen sem tam nějaké přeludy…” Dotkl se její tváře. „Vídal jsem tvou krásnou tvář, Auroro, ale nevěděl jsem proč. Když mě Wycliff našel, moje představy se začínaly zaostřovat. Myslím, že uvolnil nějakou zátku v mé mysli, protože od té doby se mi začínala vracet paměť`

,,Wycliff? Hrabě Wycliff tě objevil ve Francii?”

,,Ano. Lucian mě osvobodil, a vám oběma jsem povinován vděčností. Kvůli tobě strávil poslední dva měsíce pátráním po francouzském venkově.”

Aurora se zamračila. „Co dělal hrabě ve Francii, když mezi oběma zeměmi zuřila válka? Jak je to možné? Jak se mohl Wycliff tak dlouho vyhýbat Napoleonovým vojákům?”

„Byl tam v převlečení.” “V převlečení?”

Geoprirey vypadal trochu nejistě. „Auroro, řeknu ti tajemství. Wycliff je špion. A zatracené dobrý, pokud vím.”

,,Špion?” Zírala na něj a náhle se jí vybavily divoké příběhy, které jí vyprávěl o svém bratrovi Harry. „Harry tvrdil, že jsi také špion,” řekla pomalu, „ale myslela jsem, že si prostě vymýšlí.”

Geoffrey dlouze váhal. „Byl jsem ve službách Anglie, když se moje loď potopila.”

Nevěřícně na něj hleděla. „Nikdy jsem nepochopila, proč jsi plul v blízkosti francouzského pobřeží. Ty jsi byl vyzvědač?”

,,Ne tak docela. Nic takového, co dělají Wycliffovi agenti. Měl jsem jenom rozluštit kódy několika depeší. Víš, že jsem byl vždycky dobrý v číslech a hádankách.”

„Proč jsi mi to neřekl?”

„Nechtěl jsem ti dělat starosti. Harry se to dozvěděl jenom proto, že tajně vyslechl rozhovor.” Geoffrey se zamračil. „Neměl ti to nikdy prozradit, protože jsem ho zapřisáhl mlčenlivostí.”

„Určitě bych se bála.” Aurora potřásla hlavou; pořád ještě nemohla věřit tomu, co slyšela. „Nechápu, proč ses zapletl do tak nebezpečné věci.”

„Proč?” krátce se zasmál. „Protože jsem konečně mohl být něčím užitečný, Auroro. Byl jsem po celý život jenom knihomol, ale to neznamená, že jsem neměl tajnou touhu bít se s drakem, dosáhnout něčeho zvláštního, co leželo za hranicí mého společenského postavení. Chtěl jsem svou troškou přispět k boji proti Napoleonovi, zachránit svět pred jeho tyranií. A udělal bych to znovu.”

,,Znovu bys riskoval život?”

„Nebezpečí nebylo nijak velké. Měl jsem se ve Francii setkat pouze s kurýrem a převzít depeše – ale moje loď se dostala do boure. Potom už si jen pamatuji, jak jsem se probudil na slamníku ve stodole a vůbec jsem nevěděl, kdo jsem. Prožil jsem převážnou část uplynulého roku jako bezejmenný muž bez minulosti.”

Vztáhla ruku, aby mu odhrnula z čela kader světlých vlasů. „Ale pamět se ti už vrátila.”

,,Ne docela. Každý den objevuji něco nového. Auroro, jsem jiný než muž, kterého jsi znávala…, často trpím nesnesitelnými bolestmi hlavy a při chůzi kulhám. A to nemluvím o té ruce…”

Zbolelo ji u srdce. „Geoffrey, je mi to tak líto.”

„Nestojím o soucit, Auroro. Přežil jsem, na rozdíl od mnoha správných chlapů, včetně mé posádky.”

„Pak tě tedy nebudu litovat, ale mohu snad projevit účast.”

Pousmál se. „To ano.” Když si poprvé uvědomil, že je oděna ve smutku, jeho smích se vytratil. „Dozvěděl jsem se, že když jsem byl pryč, provdala ses. Za Wycliffova proslulého bratrance z Ameriky.”

Hrdlo se jí náhle sevřelo. „Geoffrey… Nevím, co říct. Mou jedinou omluvou může být můj otec… Tlačil na mě, abych se provdala, a… tedy, je mi to líto. Kdybych měla alespoň nepatrnou naději, že jsi naživu, nikdy bych s Percyrn a Jane neodjela.”

„Matka mi říkala, že tvé manželství bylo uzavřeno pod nátlakem.”

„To je pravda. Zoufale jsem se snažila vyhnout sňatku s Halfordem, a můj otec byl neústupný…”

„Já to chápu, Auroro. Nedokázala by ses postavit proti otcovu přání. Takže ses provdala za zločince, abys unikla ženichovi, kterého vybral otec?”

,,Ano. Předpokládalo se, že to manželství bude trvat jenom jeden, nanejvýš dva dny.”

„Dozvěděl jsem se, že jsi vzápětí ovdově1a.”

Aurora zaváhala. To byl okamžik, kterého se ze všeho nejvíc bála. Jak má Geoffreyrnu říci, že její manžel nezemřel? Že je stále ještě právoplatně provdaná za jiného muže? A že právě prožila nekrásnější dva týdny svého života, kdy si dopřávala vášnivé fantazie se svým milencem? Že se rozhoduje opustit Anglii jako žena někoho jiného?”

Hleděla na Geofireyho a pocit viny jí rozdíral duši. Vždyt tohoto muže milovala téměř celý život. Byl to její předrahý přítel a málem přišel o život. Byl zraněn, stále ještě trpí… Nedokázala mu způsobit další bolest odhalením pravdy, když se sotva vrátil.

A co Nicholas? Jak odhalit jeho existenci, aniž by ho vystavila nebezpečí? Nemohla vědět, jak bude Geoprirey reagovat. Když byl oddán své vlasti natolik, že se stal špionem, co by podnikl s odsouzeným pirátem, který se klidně zdržuje inkognito v Anglii, jako by na celou britskou vládu dělal dlouhý nos? Obzvlášť když se jedná o piráta, který se oženil se ženou, jež byla původně Geoffreyho nevěstou?

Kdyby se teď zmínila o Nicholasovi, bylo by to jako poslat ho na smrt. Musí ho chránit, jak dlouho to bude možné, dokud bezpečné neopustí zemi. Musí zatajit skutečnost, že je zde, že ho viděla a že se s ním stýká.

,,Geoffrey, musím ti něco ríc,” řekla pomalu, protože musela opatrně balancovat na hraně mezi pravdou a lží. „Nedávno mi psal Percy… Naznačil mi, že… můj bývalý manže1 nějakým záhadným způsobem unikl oběšení. Nicholas Sabine je živ a zdráv.”

Zíral na ni a teprve za nějakou dobu bylo znát, že pochopil dosah jejího sdělení. „Ty jsi stále ještě provdaná za piráta?”

„Zřejmě to tak je.”

„To není možné,” reagoval s nečekanou prudkostí. Když neodpovídala, zamračil se. „Nemůže se ten sňatek zrušit? Musí být nějaké řešení.”

Aurora na něj nejistě pohlédla. „Možná, ale pochybuji, že to bude tak snadné.”

,,Musíme to zařídit,” neprestával se mračit. „To manželství se musí zrušit. Nemůžeš být přece vdaná za zločince.”

Čekala od něj poněkud jinou reakci, ale měla si uvědomit, že Geoffrey ji bude chtít bránit.

,,Ujištuji tě, Auroro, že budu stát pri tobě,” sliboval Geoffrey.

„Je jisté, že až pravda vyjde najevo, nevyhneš se skandálu, ale nedopustím, abys tomu čelila sama.”

Nemohla nic namítat, protože skandál byl opravdu na spadnutí.

Když neodpovídala, Geoffrey na ni pátravě pohlédl. „Matka očekává, že se brzy vezmeme, ale tohle celou věc komplikuje. Ale jakmile bude vše vyřízeno… Chci tě ujistit, Auroro, že jestli chceš, abychom uzavřeli sňatek, budu… bude mi ctí stát se tvým manželem.”

Projela jí nelibost. „Geoffrey, kvůli mně se nemusíš takhle obětovat.”

Jeho pohled náhle ochladl. „Zřejmě by to byla oběť spíš od tebe. Bylo by pochopitelné, kdyby ses nechtěla provdat za mrzáka.”

,,Geoffrey, tohle neříkej. Ty nejsi mrzák.”

,Ale taky nejsem celý muž.”

„To není pravda. Zráta ruky ti nijak neubírá na ceně, pro mě jsi stále ten drahý Geoffrey, o kterého jsem vždycky stála.”

Jeho obličej zůstával podivně bezvýrazný.

Pak náhle pevně stiskl víčka a rukou si promnul spánky, jako při oslepující bolesti. „Ach, ten bolehlav…”

,,Snad by ses měl posadit,” pravila účastné a uchopila ho kolem pasu.

,,Ano.” Nechal se odvést ke křeslu a těžce do něj dopadl.

„Jestli ti to nevadí…, rád bych si odpočinul.” Sotva popadal dech. „Každou chvíli se mi stává, že mě náhle opustí síly a jsem slabý jak dítě.“

,,Nechám té odpočívat, samozřejmé. Mohu ti nějak pomoci, než odejdu? Třeba studený obklad nebo sklenku vína? Nebo opium?”

„Děkuji, nic. Opium mi jenom zamlžuje mysl.”

„Dobře tedy, pak…”

Nežli se mohla otočit k odchodu, popadl ji za ruku a vzhlédl k ní svýma modrýma očima. „Nezasloužím si tě, Auroro, jsi báječná.”

„Děkuji, Geoffrey,” zašeptala. ,,Ale prosím,…, s tím se netrap. Hlavně se soustřed na to, aby ses uzdravil. Až se budeš cítit lépe, budeme řešit naši budoucnost.“

Přikývl, opřel se do lenošky a zavřel oči. Aurora si z celého srdce přála, aby mu, mohla být nějak prospěšná.

Opustila knihovnu a pomalu sestupovala do haly, naplněná pocitem zoufalství. Teď nemůže Geoffreyho opustit, to bylo jasné. To by byla zrada. Ať už cítí k Nicholasovi cokoli, nemůže prostě odejít od přítele z dětství a začít nový život někde v Americe s jiným mužem. Nemúže Geoffreyrnu takhle ublížit. Bude muset

zůstat v Anglii. Bude muset požádat Nicholase, aby zařídil zrušení sňatku…

Byla tak ponořena do svých myšlenek, že ani neslyšela Harryho, jak se rití ze schodů za ní.

„Rory! Rory!” Nedbal na její úlek, seskočil z několika schodů na dlažbu těsně před ní a pověsil se jí na krk. „Dokážeš tomu uvěřit? Geoffrey je naživu! Teď budeš má sestra a budeš bydlet u nás a budeme spolu jezdit každý den na koních!”

Aurora se vzmohla na chabý úsměv, ale uvnitř cítila jen bolest. Předtím si myslela, že má těžké rozhodování, ale teď, ať už se rozhodne jakkoli, vždycky ublíží jednomu z mužů, kteří si nárokují její lásku.

,,Ty máš z pekla štěstí, Nicku,” zvolal pobaveně Lucian Tremayne, hrabě Wycliff. „Když jsem se před třemi dny vrátil a přečetl si tvou zprávu, nevěřil jsem svým očím. Že jsi živ, a dokonce v Anglii – jako Brandon Deverill. Tedy, už dlouho jsem nezažil tak příjemný šok. A když si pomyslím, že ani britské námořnictvo tě nedokázalo zabít!”

“No, měl jsem namále,” odpověděl Nicholas střídmě a pohrával si se sklenkou brandy.

„Lituji, že jsem tu nebyl v době tvého příjezdu.”

Nick pokrčil rameny. „Já ti to prominu, Luciane, když ty mi promineš, že jsem k cestě využil jeden ze tvých škunerů.”

,,O tom ani nemluv. Kdybych měl já oprátku na krku, určitě bys to pro mě také udělal. Věděl jsi, že jsme za tebe uspořádali zádušní mši? Pozval jsem přes polovinu lidí ode dvora a přinutil jsem k účasti všechny tvé nafoukané příbuzné. Čistě pro formu, víš. Abych veřejně podpořil vdovu. Teď lituji, že jsem vyhodil takové peníze pro nic za nic.”

Nicholas vycítil z bratrancova žertování náklonnost. Lucian byl vysoký a křehký, měl tmavé kudrnté vlasy a jemné aristokratické rysy a pro úsměv nešel nikdy daleko. Nicholas měl obvykle pochopení pro přátelské poštuchování, ale tentokrát nerné1 náladu. Odložil prázdnou sklenku, vstal a přistoupil k francouzskému oknu. Hleděl ven a myslel na Auroru – teď už určitě mluvila se svým bývalým snoubencem. Došla k nějakému rozhodnutí? Bylo možné – dokonce pravděpodobné –, že ji setkání s ním zase

zviklá…

Nicholas zaťal pěsti, aby zklidnil napětí, které ho ovládlo. Potřeboval všechnu svou vůli, aby zdolal zmét emocí, které v něm bourily. Žárlivost, hněv, strach… V rozrušení začal zase rázovat po bratrancově pracovně.

„Proč jsi pořád tak nervózní?” otázal se Lucian. „Chodíš tady jako tygr v kleci. Kdybych měl hádat, řekl bych, že je za tím žena.”

,,Dá se to tak říct,” odpověděl Nick stručně.

,,Předpokádám, že tvoje žena?”

Nicholas si prohrábl vlasy rukama. „Aurora o manželství se mnou nikdy nestála, ale co teď? Jsme oddaní a… požádal jsem ji, aby se mnou odjela do Ameriky. Už se zdálo, že mi dopřeje sluchu, když se dozvěděla, že March vstal z hrobu…” Probodl Luciana temným pohledem.

,,Nechápu, proč jsi ho našel právě ty. Co tě vůbec vedlo k tomu, že jsi po něm pátral? Pracoval pro tebe?”

,,Ne přímo. Luštil nepřátelské depeše pro ministerstvo zahraničí, ale nikdy jsme se služebně nesetkali. Pomáhal jsem lady Auroře, když se jako vdova vrátila do společnosti, a tak jsem se dozvěděl o jeho zmizení v moři. A řri poslední cestě do Francie jsem zaslechl zvěsti… Angličan s blond vlasy údajně prežiil ztroskotání lodi, byl těžce zraněn a skrývá se někde na pobřeží. Přivedlo mě to na myšlenku, že by to mohl být March, protože jeho tělo se nikdy nenašlo – ale nechápal jsem, proč o sobě nedal vědět. Tipoval jsem, že ztratil paměť, a ukázalo se, že jsem se nemýlil. „Je mi líto, že ti jeho návrat způsobil takové nepříjemnosti.”

Nicholas pokrčil rameny. „Nemohu říct, že bych byl radši, kdybys ho býval nenašel. Nepřeju mu smrt.”

„Ale dal bys přednost tomu, kdyby tam býval zůstal ještě o něco déle, viď.”

Nick se zlobně pousmál. „Pár dnů by stačilo. Nanejvýš týden.” Lucian upil brandy a pozoroval bratrance. „Je přece tvoje žena, Nicku. Máš právo po ní žádat, aby s tebou žila.”

„To není tak jednoduché.”

,,Ne? A proč?”

„Protože ji nechci proti její vůli. Co bych z toho měl za potěšení, kdyby byla Aurora nešťastná? Zachránila mi život, Luci. Cožpak mohu oplácet laskavost tím, že ji k sobě násilím připoutám? Kdepak, rozhodnutí musí přijít z její strany.”

„Tvoje přesvěděovací metody jsou lepší, než s jakými jsem se kdy setkal. Včetně mých. Jestli o ni stojíš, proč ji prostě nepřesvědčíš, tě také chce?”

,,A co si k čertu myslíš, že jsem dělal poslední měsíc?”

,,Pak se ještě nabízí únos,” nadhodil lehce Lucian. „Alespoň by ti to poskytlo nějaký čas.”

„To není řešení. Byl bych blázen, kdybych se uchýlil k fyzickému násilí. To bych Auroře připadal jako ten bastard, její otec.”

Lucian sešpulil ústa a zavrtěl hlavou v předstíraném údivu.

„Copak se to s tebou děje, bratránku? Že by ti dotek smrti vlezl na mozek? Nicholas Sabine, kterého jsem znával, by nikdy neváhal použít jakkoli drastický způsob, aby získal to, po čem touží.”

Svaly na Nickových čelistech ztvrdly. Tady nejde o hru, kde by Aurora byla hlavní cenou. „Nejdřív jsem to tak bral, ale to bylo, než jsem ji blíže poznal.”

,,Zdá se, že ses zamiloval.”

,,Ano. Zamiloval,” řekl Nicholas tiše. „Do ženy, jejíž srdce už bylo zadané.“ Rozladění se v něm ještě vystupňovalo, a tak přešel zpátky k oknu a zahleděl se ven.

Dlouhou dobu bylo ticho, než Lucian strávil tu velkou novinu.

„Takže teď se jí jen tak vzdáš?”

,,Asi budu muset,” odpověděl Nick zamračeně. „Jestli miluje Marche a bude s ním chtít žít…”

„Nemohu uvěřit, že bys prostě připustil, aby před tebou dala přednost jinému muži.”

,,Mužeš se mi posmívat, Luci, ale pro mě je její štěstí přednější. Vím, že je pro tebe těžké to pochopit, protože jsi nikdy nebyl zamilovaný…

„Ujišťuji tě, že se nechci posmívat,” tekl Lucian s překvapivou vážností. „Ještě jsem neměl tu smůlu, abych se dostal do takového stavu mysli, ale myslím, že si umím představit následky. Abych řekl pravdu, uvažoval jsem, že se také porozhlédnu po nevěstě.”

,,Ty? Nepolapitelný lord Wycliffl” Pochybovačně na něj pohlédl přes rameno. Lucian byl pro své tituly a bohatství ten nejpronásledovanější starý mládenec v zemi. Navíc, jeho krása působila mladým debutantkám závratě. Dohazovačky mu kladly všemožné nástrahy – ale on se jim vždycky šikovně vyhnul.

„Znám tu dámu?”

,,Ne. Ještě jsem si nevybral.”

,,Ale opravdu si chceš uvázat na krk nevěstu?”

„Nevěsta mě nezajímá, ale myslel jsem, že bych už měl zplodit dědice.”

Tentokrát zůstal Nicholas zírat.

Lucian se usmál svým kouzelným způsobem. ,,Nedívej se na mě, jako by mi najednou narostly rohy. Nijak zvlášť nemiluju své příbuzné, kromě tebe a Brandona. Až umřu, chci po sobě zanechat potomka. Myšlenka na syna – z mé krve a těla – mé poslední dobou přímo pronásleduje.”

,,Až umřeš, Luci?” otázal se Nicholas vážně. „Je tady něco, co bych měl vědět?”

Lucianúv pohled byl nečitelný. „Měl jsem nedávno… osudovou příhodu. Sáhla na mě smrt. Je překvapující, že když si člověk uvědomí vlastní smrtelnost, úplné přebuduje žebříček hodnot.”

,,Mě to nepřekvapuje ani v nejmenším,” řekl Nicholas zachmuřeně. „Vlastně je to docela běžné. Co se stalo?”

Lucian byl ponořený do myšlenek, jako by onu událost znovu prožíval. Nick se už nedozvěděl, co mu chtě1 Lucian řici, protože v tu chvíli ohlásil Lucianúv majordomus návštěvu. „Lord Clune přišel navštívit pana Deverilla, pane.”

Lucian pohlédl na Nicholase. „Uveďte ho sem, prosím,” poručil.

Lord Clune pozdravil oba muže s vlídným úsměvem. „Není na popíjení trošku brzy?”

„Jen si připíjíme na Nickův návrat z onoho světa,” odpovědě1 mírně Lucian.

,,Na to si rád připiju s vámi.” Clune pohlédl na sklenku v Lucianově ruce. „Tvé nejlepší brandy, předpokládám?”

„Samozřejmě.” Lucian pokynul ke karafě na servírovacím stolku. „Posluž si. Co tě k nám přivádí, Dare?”

,,Zajímavé setkání v klubu,” řekl a nalil si skleničku. „S tvým nepřítelem, Nicku.”

Nick se otočil od okna a opřel se zády o jeho rám. Pozorně na přítele pohlédl. „S kterým?”

Clune se usmál. „To jich máš tolik, že se musíš ptát? Kapitán královského námořnictva, Richard Gerrod.”

Nicholas se zamračil.

,,Gerrod?” opakoval Lucian zamyšleně. „Myslím, že člověk toho jména tu včera, když jsem byl pryč, nechal svou navštívenku. Měl bych ho také znát?”

„Je to ten žhavý vlastenec, co zajal Nicka a odsoudil ho k oběšení za pirátství. Gerrod je v Londýně a zcela jistě prahne po krvi. Po tvojí, Nicku. Říká se, že když se dozvěděl, že jsi unikl oprátce, byl vzteky bez sebe.”

„Jak ošklivé ode mne, že jsem ho tak zklamal,” prohlásil Nick sarkasticky.

„Teď není čas na legraci,” podotkl Clune. „Gerrod je celý divý, aby se ti dostal na kobylku. Dokonce už se vyptával na tvého amerického bratránka Brandona. Nedivil bych se, kdyby odhalil tvé prestrojení.”

,,A když odhalí?”

,,Pak by tvoje situace byla dvojnásob nepříjemná. Kdybych byl na tvém místě, pokusil bych se zmizet. Nejvyšší čas vrátit se do kolonií.”

„Nebo je nejvyšší čas podívat se kapitánovi na zoubek.”

„To nemůžeš myslet vážně,” zamračil se Clune.

Svaly na Nickově tváři se napjaly a na rtech se objevil zlověstný úsměv.

,,At mě vezme čert, jestli nevím, co tenhle úsměv znamená,” zvolal Lucian. „Jsi celý žhavý do boje, Nicku, a já ti to nemohu zazlívat. Ale v tomto případě souhlasím s Darem. Máš v ruce příliš mnoho špatných karet. Bylo by moudřejší potlačit touhu po odplatě a hezky potichu zmizet. Jednou může nastat příhodnější situace a vyřídíš si to s Gerrodem bez rizika.”

„Možná.” Nicholas se zlostně otočil zpět k oknu a napětí v těle volalo po uvolnění. Opravdu by si to s Gerrodem hrozně rád rozdal pěkně muž proti muži, ale věděl, že bratranec má pravdu. Byla by to sebevražda, vždyť má proti sobě celé britské námořnictvo. Najde se chytřejší způsob, jak to s Gerrodem vyřídit.

A boj o Aurořino srdce byl prvořadý, ten nesmí prohrát.

Měl by se cítit ohrožen Gerrodovou touhou přivést ho zpátky na šibenici, ale kapitán nebyl ten, z koho se mu svíraly útroby úzkostí. Děsilo ho rozhodnutí, které musí udělat Aurora.

23

Vědomí, že už nikdy neucítím jeho doteky, jeho vášnivé laskání, snad ani nemohu unést.

Aurora otupěle vstoupila do své ložnice. Lampy svítily nezvykle tlumeně. Nicholas. Náhle se zastavila a srdce se jí zhouplo v hrudi, když si uvědomila jeho přítomnost.

,,Och, madam, je tady skoro tma,” postěžovala si za ní komorná.

„Ale to je dobré, Nell… Rozmyslela jsem si to. Ještě nepůjdu spát. Myslím, že si ještě v klidu posedím.”

„Jak si přejete, madam. Mám vám zesílit to světlo?”

„Ne, děkuji. Můžete jít spát. Dnes už vás nebudu potřebovat.” Dívka se uklonila a odešla. Aurora pečlivě zavrela dvere na zástrčku, otočila se a pátravě se rozhlédla po pokoji. Nicholas seděl v temném protilehlém koutě a pozoroval ji.

Přitiskla si ruku na ústa a posté už přemýšlela o tom, jak mu má sdělit své rozhodnutí.

„Takže jsi s ním mluvila,” prolomil nakonec mlčení Nicholas.

Pomalu přikývla. „Ano,” vypravila ze sebe s potížemi. „Geoffrey mě stále chce za ženu.”

Několik vteřin bylo naprosté ticho. Nicholas ji jen pozoroval tmavýma žhnoucíma očima.

,,Nemohu ho opustit, Nicholasi. Prožil příliš mnoho utrpení.”

Tichým, podivně nezvučným hlasem konstatoval: „Takže chceš zrušit naše manželství.”

„Já… nemám na vybranou. Nemohu ho zranit ještě víc, než už se stalo. Přišel o ruku, Nicholasi. Umíš si představit, co to je, vyrovnat se s takovým osudem? Geoffrey potřebuje, abych stála při něm.”

Ticho, které se mezi nimi rozhostilo, se dalo krájet.

„A co ty, Auroro, co tvoje potřeby?” zeptal se nakonec Nicholas.

,,A co moje?”

Aurora potřásla hlavou. „Moje potřeby nic neznamenají. A tvoje… Ty jsi mnohem silnější než Geoffrey.”

Nicholas se pochmurně zasmál.

„Znám Geoffreyho od malička, Nicholasi,” řekla prosebně; chtěla, aby jí porozuměl. „Je součástí mé minulosti…, součástí mě samé…”

,,A ty ho miluješ.” Ta slova zněla tvrdě a smutně. Sklopila oči. „Nemohu ho opustit. Cožpak to nevidíš?”

,,Vidím, že se snažíš ho chránit. Je to tvá přirozenost, ochraňovat každého, kromě sebe.”

Když postřehla náhlou hořkost v jeho hlase, objala se pažemi, jako by se chtěla schovat před jeho nařčením.

Po chvíli se Nicholas pomalu nadechl. „Co chceš, abych udělal?”

,,Chci… chci abys prohlásil naše manželství za neplatné.”

Nastalo úplné ticho. Aurora se přiblížila, aby mohla číst v jeho tváři. Hleděl na ni a tvář měl rozháranou city, které jako by zobrazovaly její vlastní nitro.

,,Dobře tedy,” řekl nakonec. „Pokusím se.”

,,Pokusíš se?”

„Zrušit naše manželství. Abys byla volná a mohla se provdat za svou opravdovou lásku.”

Očekávala, že bude bouřlivě odporovat, a ne takhle tiše rezignovat. Asi ji nakonec nemiluje tak moc, jak tvrdil. Auroru přepadl pocit zoufalství.

,,Za čas na mě zapomeneš, Nicholasi,” řekla s bolestí v srdci.

„Najdeš si nějakou ženu, která bude splňovat tvé představy.”

„Myslíš?”

Náhle vyskočil na nohy a jeho rezignace byla pryč. Překonal krátkou vzdálenost, která je dělila, vztáhl ruce a obejmul ji. Jeho objetí bylo něžné, ale zároveň pevné, nedalo se z něj uniknout. „Ty

myslíš, že bych na tebe někdy mohl zapomenout, lásko? Že zapomenu na to, co jsme spolu prožili?”

„To byla jen vášeň…”

„To bylo mnohem víc.” Oči mu planuly. „Miluju tě, Auroro. Pochop to…Je to tak…”

Bez varování se sklonil k jejím ústům. Jeho polibek byl divoký, žádostivý, prudký, jako by ji chtěl trestat. Než skončil, téměř se dusila.

Když se odtáhl, spatřila v jeho očích takovou rozhodnost, že ji to až děsilo.

Poznala jeho záměr ještě dřív, než ji popadl no náruče a odnášel k lůžku, kam ji nepříliš jemně položil.

Aurora se chtěla posadit, ale on ji zalehl svým tělem.

„Nicholasi.. to nemůžeme dělat.”

“Musíme,” šeptal divoce. „Musíš si připomenout, čeho se vzdáváš.”

Podepřel se rukama a vztyčil se nad ní. Z očí mu šlehaly zlověstné, vše pohlcující plameny. Všechna něha, na kterou byla u něj zvyklá, byla pryč.

„Může v tobě ten tvůj drahý Geoffrey vyvolat takové pocity jako já?” domáhal se. Klidně jí sáhl rukou pod sukni a přejel dlaní po nahém stehnu. „Dokáže tě rozohnit pouhým dotekem? Dokáže takhle vztyčit tvé bradavky a rozpálit tvé tělo? Zvlhneš pod jeho doteky… tak jako teď…?”

Nahmatal střed její touhy, horký a prahnoucí. Když do ní vklouzl prstem, vydechla a vypnula se k němu.

To bylo vše, co potřeboval. V očích měl divokost a jasně čitelný záměr, když bojoval s knoflíky na svých kalhotách.

,,Nicholasi…”

Znovu ji políbil, aby umlčel její protesty. Musí v ní vzbudit tutéž touhu, která spaluje jeho tělo, tu neukojitelnou potřebu.

Vůbec neočekával takovou explozi vášně, která u ní propukla. Popadla ho za vlasy ve zběsilé snaze přisát se blíž k jeho rtům, vniknout jazykem hlouběji.

Když horečně přijímala jeho polibek, vykasal jí sukně až k pasu a nalehl na ni. Cítil, jak se v ní rozhořívá oheň vášně, a vnikl do ní, hluboko, majetnicky, hladově.

Divoce se prohnula a zasténala v zoufalé touze. Byl to zvuk, který ho snad bude provázet navždy.

Prudkými horečnými pohyby ji přivedl téměř okamžitě k vyvrcholení. Zmítala se v jeho náruči s divokými výkřiky. Při posledním hlubokém ponoření vybuchl v extázi, zatímco Aurora vzlykavě opakovala jeho jméno v doznívajícím orgasmu.

Ticho pokoje narušovaly jejich vzdechy a nepravidelný zrychlený dech. Nicholas zůstal uvnitř jejího těla a uvažoval, jestli Aurora vnímá vlny zoufalství, pulzující jeho tělem. Tvář jí tiskl na rameno a snažil se potlačit divokou touhu, která ho naplňovala.

Konečně zvedl hlavu. „Nedělej to, Auroro,” šeptal sevřeným hlasem.

Zavrtěla se a otevřela oči, zmučené bolestí. „Nemám… nemám jinou možnost.”

Viděl její utrpení. Opravdu věřila, že se rozhodla správně. A možná měla pravdu.

Hleděl na ni – prázdný a bolavý. Prohrál.

Nicholas zavřel oči v bezmocné únavě. Muž si nemůže vynutit lásku. Nemůže získat něčí srdce jen pouhou silou vůle.

Bál se promluvit, a tak vstal z lůžka a posbíral si oblečení.

Aurora, plná smutku, zůstala tiše ležet. Nicholasova kapitulace byla mnohem působivější než jeho vztek. V tváři měl takovou prázdnotu, že se jí chtělo plakat.

Pomalu se posadila a stáhla si sukni. Chvěla se.

,,Nicholasi… je mi to líto,” šeptala. Tmavé oči pohlédly do jejích. „Já vím.”

Vztáhl ruce a uchopil do dlaní její tvář.. Dlouze na ni hleděl, než se k ní sklonil. Když jí vtiskl jemný polibek, srdceryvně něžný, pocítila, jak se jí přímo do srdce zaťaly drápy zoufalství.

Potom ustoupil, zhluboka se nadechl, aby se uklidnil, a když promluvil, jeho hlas zněl vyrovnaně. „Odplouvám zítra večer za přílivu. Když změníš názor, víš, kde mě najdeš.”

Otočil se a šel směrem k oknu. O chvilku později zmizel v noční temnotě a všude se rozprostřelo ticho.

Aurora si přitiskla zaťaté pěsti na ústa a zakousla se do nich. Bolest byla tak strašná, jako by jí nůž pronikal až do duše. Byl nadobro pryč. Sama ho poslala.

Zakryla si obličej rukama a dala se do pláče.

24

Je pravda, že tělesná vášeň může zplodit i lásku v srdci.

Jsem toho živým důkazem.

Aurora nepřítomně hleděla na pozvánku k večeři, kterou jí poslala lady Marchová. Hraběnka prosila Auroru, aby se zúčastnila jejich soukromého rodinného setkání, i když tím naruší přísná pravidla, platná při držení smutku. Bude to akt křesťanské lásky, psala lady Marchová, protože to napomůže Geoffreyho návratu do společnosti.

Jejich rodina tím také prokáže, že podporuje Auroru v jejím těžkém životním období, než se na její ostudné manželství zapomene. Málo se, že si hraběnka stále ještě přeje, aby se stala její snachou.

Aurora lhostejně odložila pozvánku a pohlédla na stojací hodiny na krbové římse. Sedm hodin. Večeře byla v osm. Měla by se rychle začít oblékat, ale pořád si nebyla jista, jestli bude schopna setkat se dnes s Geoffreym a jeho matkou. Jestli bude mít dost síly, aby předstírala radostnou náladu, když trpí. Za několik málo hodin Nicholas odpluje bez ní.

Bezútěšnost ji znovu zaplavila, cítila jen chlad a prázdnotu.

V zoufalství uchopila deník a nalistovala stránky, které nesly stopy častého čtení – smrt, Desirina prince.

Mé slzy ti skrápěly bledou tvář, zatímco krev proudila z tvého kdysi tak silného těla. V zoufalství jsem líbala tvé voskově chladné rty, jako bych do tebe mohla vdechnout život. Ale moje snaha byla marná. Beznadějná.

Otevřel jsi tmavé studny svých očí, naplněné něhou a bolestí. Žádné slzy, šeptal jsi drsně. Tvé slzy mi působí utrpení.

Ale co moje utrpení? Srdce mi puká v hrudi. Dobrý bože, tohle neunesu.

Pozvedl jsi chvějící se ruku, teď tak slabou, a pohladil jsi mě po tváři. Dávám ti svobodu, má krásná Desiré.

S posledním dechem jsi mi dal svobodu, Po které jsem tolik toužila. Ale, dobrotivé nebe, ta cena je příliš vysoká…

Aurora spolkla dojetí. Desiré si příliš pozdě uvědomila, že svoboda je ve srovnání s láskou bezvýznamná.

Tiché zaklepání na dveře ji vytrhlo z temných úvah.

„Je tady zase slečna Kendricková,” oznamoval jí Danby přes dveře.

„Řekněte jí, prosím, že se necítím dobře,” odpověděla Aurora a zavřela knihu. Teď se nemohla pred Raven postavit.

O chvíli později se klepání opakovalo, tentokrát mnohem hlasitěji.

,,Auroro?” volala naléhavě Raven. ,,Musím s tebou mluvit.”

Rezignovaně vzdychla a pustila ji dovnitř. Bylo nad její síly bojovat s Raveninýin nátlakem.

Mladá žena vstoupila do ložnice a zavřela za sebou dveře. Chvíli stála mlčky. Aurora seděla před prázdným krbem a chlad jí pronikal až do morku kostí, přestože byl docela příjemný červencový večer.

,,Opravdu ti není dobre,” tázala se Raven, „nebo se mi jen snažíš vyhnout, protože víš, proč přicházím?”

,,Bolí mě hlava,” odpověděla Aurora a nebyla to úpiná lež. „Ale máš pravdu,” usmála se chabě, „raději bych se hovoru vyhnula.”

Raven se nedala odradit, prešla místnost a zastavila se prímo před Aurorou. „Uvědomuješ si, že Nicholas dnes v noci odplouvá?”

,,Ano, vím to.”

,,A ty ho jen tak necháš odejít?”

,,Raven…, bude to tak nejlepší. Anglie je můj domov. Patřím sem. A musím zůstat kvůli Geoffreymu.”

„Můj bratr říká, že chceš prohlásit vaše manželství za neplatné, aby ses mohla provdat za lorda Marche. Je to pravda?”

„Ano.”

Zatvářila se nešťastně. „Děláš hroznou chybu, Auroro. Měla bys odjet s Nicholasem. On tě miluje.”

„Já… nejsem si jistá, jestli to, co Nicholas cítí, je láska.”

„Já myslím, že ano.” Raven zašmátrala v kabelce a vytáhla kousek přeloženého papíru. „Požádal mě, abych ti to předala.”

Aurora papír rozložila a horečně četla.

Auroro, uvědomil jsem si, že se cítíš zavázaná Marchovi, a že mu tedy musíš dát přednost přede mnou. Nemohu mu tě ale postoupit, aniž bych se ujistil, že chápeš mé pravé city. Včera v noci si říkala, že na tebe za čas zapomenu. Nezapomenu.

Je to zvláštní. Nikdy jsem u sveho otce nechápal, jak může být muž tak posedlý ženou, že zvítězí srdce nad rozumem. A samozřejmě jsem si byl jistý, že mně se nic takoveho nemůže stát. Nikdy jsem nechtěl takovou lásku hlubokou a vášnivou. Takovou, která člověka přemůže a zbaví ho sebekontroly. Ale nemám na výběr. Ty jsi všechno změnila.

Teď vím, že otec měl pravdu. Když najdeš někoho, kdo je ti předurčen, nikdo jiný tě už nezajímá.

Jsi v mém srdci, Auroro. A vždycky tam zůstaneš.

Aurofino srdce se zmítalo v hrudi jako ptáče v kleci. Nicholas ji opravdu miluje, o tom už nemůže pochybovat. Nikdy by neučinil tak něžně důvěrné doznání jen proto, aby vyhrál nějakou sázku.

„Nicholas tě miluje, Auroro,” opakovala Raven důrazně.

„Riskoval život, jen aby mohl být s tebou. Jaký jasnější důkaz ještě potřebuješ?”

Měla pravdu. Nicholas dal v sázku nejen svobodu, ale i život, jen aby ji získal.

Aurora posbírala všechnu silu a spojila ruce jako v prosebném gestu. „Nemohu Geoffreyho opustit, Raven. Potřebuje mou oporu. Je vážně zraněn a nedokáže sám čelit, budoucnosti.”

„Není sám. Má rodinu, přátele a navíc je bohatý, má titul ach, co bych za to dala, kdyby ses konečně přestala starat o druhé a myslela trochu na sebe.” Raven na ni prosebně pohlédla. „Nemohu uvěřit, že prostě zahodíš opravdovou lásku.”

Aurora se přikrčila pod, nesnesiteInou silou jejího pohledu.

„Myslela jsem, že na lásku ty vůbec nevěříš.”

„Věřím. Ale netoužím po ní. Ale ty a Nicholas, to je něco jiného. Byli jste stvořeni jeden pro druhého, to poznám i já.”

„Geoffrey není jediný důvod, proč chci zůstat, Raven. Mám i jiné závazky…, například k tobě. Slíbila jsem, že ti pomohu vstoupit mezi zdejší smetánku.”

„To už jsi beze zbytku splnila,” odmítla její výmluvu Raven. Zhluboka vzdychla a posadila se do protějšího křesla. „O mě si nemusíš dělat starosti, Auroro. Nechtěla jsem ti to říkat, ale… dostala jsem nesmírně výhodnou nabídku k sňatku.”

Aurora překvapeně vzhlédla. „Od koho?”

,,Od vévody z Halfordu. Myslím, že ji přijmu.”

„To nemůžeš myslet vážně!”

„Věděla jsem, že bys mi to neschválila. Ale tohle rozhodnutí musím udělat sama, Auroro. Já sama si ponesu následky.”

Aurora byla otřesena: „Raven, nemůžeš si vzít Halforda. Je to bezcitný diktátor, chladný člověk…”

„Není tak špatný, jak si myslíš, musíš se naučit mu rozumět. Je uzavřený, možná i trochu arogantní a je rád, když jde všechno podle něj. Ale který ze šlechticů je jiný? Myslím, že ho dokážu zvládnout.”

Aurora ji vzala za ruku a vážně pravila. „Raven, chápu tvou touhu získat titul – myslíš, že musíš splnit matčino přání. Ale

myslím, že bys byla mnohem šťastnější, kdyby ses provdala z lásky.”

Raven se naklonila dopředu a stejně naléhavě se otázala:

„Miluješ lorda Marche?”

,,Ano, samozřejmě. Od malička ho mám ráda.”

,,A miluješ Nicholase?”

Aurora uhnula pohledem, na tuhle otázku nechtěla odpovídat. Její láska k Geoffreymu byla sladká a něžná, ale neprobouzela v ní žádnou neodolatelnou touhu. K Nicholasovi chovala celou směsici citů… Bylo to tak zneklidňujíci., tak bolestné…

,,Vím, že v srdečních záležitostech se příliš nevyznám,” řekla Raven, „ale řekla bych, že ti můj bratr není lhostejný. Všimla jsem si, jak se na něj díváš. Jestli tohle není láska, co to tedy je?”

Vášeň, chtěla odpovědět Aurora – ale v tu chvíli si připomněla, co četla před chvílí v deníku. Je pravda, že tělesná vášeň může zplodit i lásku v srdci. Jsem toho živým důkazem…

Vášeň může zplodit lásku, přiznávala si Aurora zoufale. Přihodilo se to Desiré, přihodilo se to i jí samotné.

Bolest v srdci jí stoupala až do hrdla a pevné je stiskla. Aurora měla potíže vůbec promluvit, když odpovídala: „Ať už k Nicholasovi cítím cokoli, mé rozhodnutí to neovlivní.”

Raven vyskočila z křesla a začala netrpělivě přecházet po místnosti. „Co si o tom vlastně myslí lord March? Cožpak ten chlap nemá srdce? Jak od tebe může požadovat takovou oběť?”

,,Neví o mém vztahu s Nicholasem nic. Včera jsem mu jen řekla, že jsem se doslechla, že je naživu.”

Raven se překvapeně otočila. „On neví, že je Nick v Anglii?”

„Ne…, nemohla jsem mu, to říct. To by ho mohlo porazit. A bála jsem se prozradit Nicholase. Myslela jsem, že počkám, až se bezpečně dostane odsud.”

,,Promiň mi mou otevřenost, Auroro. Ale je možné, že lord March nestojí o ženu, která už byla vdaná. Třeba nechce pošpinit rodinnou pověst.”

,,Geoffrey nedbá na následky. Chce mě uchránit od skandálu. Nabídl se, že mi pomůže dosáhnout zrušení sňatku. Chce mě zaštítit svým jménem, až bude mé manželství s kriminálníkem rozloučeno.”

„Ale kdybys mu řekla, co cítíš a že Nicholas není zločinec…” Aurora pevně zavřela oči a snažila se prekonat vzrůstající trýzeň.

Nemohla by Geoffreymu přiznat, že se zamilovala do jiného muže. Jestliže ji chce za ženu, nemá jinou možnost než vyhovět jeho přání. Musí být loajální.

„Neměla bys mu dát možnost svobodně se rozhodnout?” otázala se Raven. „Měla bys mu vyjevit pravdu, Auroro. Alespoň o tvých stycích s Nicholasem. Dokonce by od tebe bylo nečestné, kdybys mu o tom neřekla. A může to úplně změnit situaci.”

„Nemohu mu to říct,” šeptala Aurora. ,„Alespoň ne před Nicholasovym odjezdem.”

„Ale Auroro, pak už může být příliš pozdě! Cožpak to nevidíš…” Ozvalo se další zdvořilé zaklepání, které přerušilo Ravenino vášnivé naléhání.

Když Aurora odpověděla, dveře se mírně pootevřely a objevila se Danbyho důstojná tvář. „Je tady džentlmen, madam, který vás hodlá navštívit. Kapitán Richard Gerrod. Říká, že se jedná o důležitou záležitost, že s vámi musí mluvit o vašem manželovi.”

Aurora cítila, jak jí zmizela barva z obličeje. Dobrý bože. Kapitán Gerrod, námořní důstojník, který zatkl Nicholase v

Karibiku, teď už určitě ví, že jeho bývalý vězeň žije. Zjistil snad, že se Nicholas zdržuje v Anglii? Proč by za ní jinak chodil, kdyby nehledal Nicholase?

Na pár okamžiků nebyla Aurora schopna mluvit. Raven se ujala slova.

„Řekněte prosím kapitánovi, že milostivá paní přijde za chvíli dolů.”

„Jak si přejete,” odpověděl starý sluha, než odešel.

Šokovaná Aurora se obrátila k Raven. Mladá žena byla bledá a ovládala se jen o trochu lépe než Aurora.

„Musíš s ním promluvit, Auroro. Předstírej, že jsi nadmíru překvapena, až ti sdělí, že tvůj manžel žije.”

„Jak vůbec víš, kdo je Gerrod?” otázala se Aurora udiveně.

,,Nicholas mě ráno varoval, když se se mnou přišel rozloučit.”

„Nicholas tě varoval?”

,,Ví, že po něm Gerrod jde. Proč by jinak tak pospíchal s odplutím?”

Aurora se chytila za spánky. Včera, když se s ní Nicholas miloval, už věděl, že je ve smrtelném nebezpečí, a přesto se o tom vůbec nezmínil. Proklatě…

,,Neřekl mi ani slovo,” řekla a zmítala se mezi strachem a hněvem, že si to nechal pro sebe.

,,Asi nechtěl, aby sis dělala starosti,” řekla rychle Raven.

„Podezřívám ho, že nechtěl, aby ses rozhodovala pod nátlakem.” Nátlak? Strach náhle zvítězil nad zlostí a Aurora vyskočila.

,,Musím Nicholase varovat…”

,,Ne!” zvolala Raven. „Říkala jsem ti, že ví, že ho pronásledují. Jestli ho chceš chránit, pokus se odlákat Gerroda ze stopy. Musíme vymyslet plán, Auroro.”

Aurora se pokoušela ovládnout paniku. Raven měla pravdu. Musí namluvit kapitánovi, že neví nic o tom, kde se její manžel nachází.

Když sestupovála se schodů, krve by se v ní nedořezal.

,,Kapitáne,” řekla chladně a zastavila se ve dveřích salonu.

,,Žasnu, kde jste vzal tu odvahu přede mne předstoupit po tom všem, co jste udělal. Doufám, že pro to máte dobrý důvod.”

Výraz měl napjatý samým soustředěním, když pátral v jejím obličeji. „Hledám vašeho manžela, milostivá.”

„Můj manžel je mrtvý, pane,” odpověděla Aurora dutě „Jak byste mohl vědět. Sám jste ho poslal na smrt.”

„Takže jste neslyšela tu novinu?” otázal se Gerrod nevěřícně.

„Jakou novinu?”

„Nicholas Sabine je ještě stále živ.”

Aurora na něj zírala a potom pečlivě nasadila znechucený úšklebek. „Váš žert je neuvěřitelně nechutný, pane.”

„To není žert, milostivá. Tomu pirátovi, kapitánu Saberovi, se podařilo uniknout, když byl přepravován na Barbados, kde ho měli popravit.”

„Jak bych mohla uvěřit historce, která je tak přitažená za vlasy? To se mám spolehnout pouze na vaše slovo? Na slovo muže, který zajal mého manžela a odsoudil ho k oprátce?”

„Nečekal jsem, že budete žádat nějaký důkaz, madam,” tekl kapitán strojeně. „Považoval jsem za samozřejmé, že vás navštívil.”

„Ujištuji vás, že ne.”

Gerrod se zakabonil. „Mám dobrý důvod předpokládat, že vystupuje v přestrojení za svého bratrance Brandona Deverilla. A slyšel jsem, že jste byla viděna v jeho společnosti.”

„To vůbec nepopírám, kapitáne, ale myslím, že bych poznala vlastního manžela,” odpověděla Aurora posměšně.

,,Mohl vás oklamat.”

,,A nebo jste to vy, kdo byl oklamán.”

Když viděla, jak Gerrod vzteky zaťal zuby, nasadila vstřícnější tón. „Kdyby byl můj manžel naživu čemuž nevěřím, co vás přivedlo k domněnce, že je v Anglii? Jeho domov je… byl… ve Virginii.”

,,Kdybych já měl tak krásnou ženu, neváhal bych ji vyhledat.”

,,Kdyby tomu tak bylo, určitě by mě již navštívil. Ale nestalo se tak.”

„Jste si naprosto jistá?” otázal se důrazně Gerrod.

,,Kapitáne…, ” řekla se vzrůstající nevolí. „Jsem zasnoubena s lordem Marchem i když vzhledem k mému smutku to ještě nebylo oznámeno. Opravdu si myslíte, že bych k něčemu takovému dala souhlas, kdybych věřila, že jsem stále vdaná za jiného muže?”

Poprvé se na kapitánově tváři objevily pochybnosti. Ale potom zavrtěl hlavou. „Myslím, madam, že se snažíte chránit svého manžela.”

Aurora nasadila chladný výraz. „A já myslím, že jste si všechno vybájil jen z čiré touhy po pomstě či ze zášti; nevím přesně, co převažuje.”

Gerrod se zlomyslně ušklíbl. „Jestliže ten muž je opravdu Deverill, a ne Sabine, pak se ode mne nemá čeho obávat.”

Pomalu se nadechla, jako by se rozmýšlela, máli mu pomoci.

,,Pokud vím, pan Deverill opustil Londýn asi tak před čtrnácti dny. Hodlal podniknout cestu do Somersetu…, nebo to bylo do Berkshiru? Možná byste mohl své pátrání zahajit tam.”

Tvrdé na ni pohlédl. „Nepochybuji o tom,” odpověděl s obnovenou podezřívavostí, „že byste se mě ráda zbavila. Kdepak, madam, věřím, že víte, kde se Sabine zdržuje.”

,,Mám tomu rozumět tak, že mé obviňujete ze lži, kapitáne Gerrode?” Aurora hrdě vztyčila hlavu. „Chováte se hrubě, pane. Musím vás požádat, abyste odešel.”

,,Dobře,” vyštěkl Gerrod. „No nevzdávám se. Najdu Nicholase Sabina a spravedlnosti bude učiněno zadost.”

Narazil si klobouk a proběhl kolem ní k východu. Aurora se ovládala, dokud nezmizel. Potom si s úlevou oddechla. Doufala, že její lži ho alespoň nahlodaly, ale silné o tom pochybovala.

Tiše zaklela. Musí najít něco, co Nicholasovi pomůže. Nemůže jen tak zahálet a utápět se v bezmoci.

Nebesa, možná si měla vymyslet něco lepšího. Bylo vůbec chytré vyrukovat se zasnoubením s lordem Marchem? Měla by na to Geoffreyho upozornit, pro případ, že si to Gerrod bude chtít ověřit.

Geoffrey! Aurora na místě ztuhla. Vždyť on vůbec nic neví o Nicholasově přítomnosti v Anglii. Dozví se to dřív, než mu to sdělí ona, a zjistí, že mu neřekla celou pravdu. Bude se cítit zraněn a podveden…

Pravdu musí slyšet od ní, to bylo jasné. Je mu tím povinována. Rychle vyhledala komorníka, aby objednal kočár. Ale přitom nemyslela na Geoffreyho.

Prosím tě, Nicholasi, modlila se v duchu. Prosím odjed do bezpečí. Nesnesla by, kdyby Nicholas zemřel. Něco v ní by zemřelo s ním.

25

Srdce pozná, kdo je mu souzen.

Lord March i jeho matka už Auroru očekávali. Když vstoupila do vkusně zař’ízeného salonu, oba povstali, aby ji přivítali, a oba též projevili prekvapení, když spatřili její oděv. Měla na sobě vycházkové mušelínové šaty a klobouk. Z toho bylo zřejmé, že nemá v úmyslu s nimi povečeřet.

„Je něco v nepořádku, má drahá?” otázala se hraběnka starostlivě.

Samozřejmě že je něco v nepořádku, pomyslela si Aurora podrážděně. Měla by pociťovat radost, že vidí muže, se kterým hodlá strávit zbytek života. A místo toho cítí jen hroznou prázdnotu.

„Promiňte, lady Marchová,” pronesla Aurora a vyhnula se odpovědi. „No musím na chvilku mluvit s Geoffreym. O samotě, pokud dovolíte.”

,,Ano…, samozřejmé,” řekla dáma, poněkud vyvedená z míry.

,,Musím si dojít pro šál. Poněkud se ochladilo.” Tiše odešla a zanechala Auroru o samotě s Geoffereyrn.

Viděla mu na očích překvapení, ale jako vždy se choval jako džentlmen a nabídl jí židli, místo aby na ní vymáhal okamžité vysvětlení.

Byla příliš vzrušená, než aby mohla v klidu sedět. S bolestí v srdci se dala do přecházení po místnosti.

Geoffrey ji pozoroval se svraštělým obočím. „Co se děje, Auroro? Zdá se, že jsi rozčilená.”

Přinutila se obrátit a pohlédnout mu do tváře. ,,Já… obávám se, že jsem nebyla úplně upřímná, Geoffrey. Něco jsem ti zatajila.”

,,A co to je, má drahá?”

Oči ji pálily. Nedokázala mu způsobit bolest. Ale jak to udělat jinak? Nemůže se za něj provdat. Vždyť zoufale miluje Nicholase…

Tak dlouho klamala sama sebe, a přitom to bylo tak zřejmé: radost, kterou cítila v Nicholasově přítomnosti, žal při pomyšlení na rozchod, děs při představě, že by mohl zemřít…

Dnes, když zjistila, v jakém je nebezpečí, nabrala konečně sílu přiznat si pravdu. Nedokáže Nicholase ztratit. I kdyby měl zemřít již zítra, chtěla by s ním být do poslední chvíle.

,,Auroro?” ozval se Geofirey.

S úsilím těžce polkla. Není jiná možnost. Nemůže nechat Nicholase odejít.

„Musíš slyšet pravdu,” začala konečně, „a já chci, aby ses ji dozvěděl ode mne.”

,,Auroro, prosím,” řekl jemně, „nenechávej mě déle v nejistotě.”

Přikývla a rozhodné se nadechla. „Včera jsem ti řekla, že je můj manžel naživu, ale… je tu něco dalšího. Nicholas Sabine je tady, v Anglii.”

Geofirey dlouho mlčel, jako by musel tu novinu nejprve strávit.

„Tvůj manžel je tady?” řekl pomalu.

,,Ano. Přijel před šesti týdny.”

„Jak dlouho už je tady?”

Nedokázala rozluštit jeho výraz. Šok? Zklamání? Vztek?

Přestože si předsevzala, že se bude ovládat, uvědomila si, že zatíná pěsti. „Geoffrey, byla… byla jsem s ním.”

,,On se na tobě dopustil násilí?” Teď už si byla jistá, že se v jeho hlase ozývá hněv, a dosud klidný obličej se zamračil.

,,Ne. Nikdy…, pozvala jsem ho.”

,,Už rozumím.” Geoffrey si mnul spánky. „Nevadilo by ti, kdybych se posadil?”

,,Ale samozřejmé, vůbec ne…” Aurora popošla k němu. „Bylo to ode mne bezohledné, nechat tě stát.”

Pomalu se spustil na pohovku. „Proč jsi mi to neřekla včera?” zeptal se nakonec.

,,Nedokázala jsem to. Nechtěla jsem tě ranit hned po tvém návratu. Chtěla jsem ti to říci… brzy,” dodala Aurora krotce.

Aby se vyhnula jeho pohledu, posadila se vedle něj. „Chtěla jsem ti dát čas, aby sis zvykl, že jsi zase zpátky, než ti všechno vysvětlím, ale… tedy… nastaly komplikace. Britské námořnictvo po Nicholasovi pátrá. Jeden kapitán přišel před chvílí ke mně domů a vyptával se, kde se Nicholas zdržuje.”

Geoffrey vypadal, jako když stále ještě uvažuje o následcích jejího odhalení. „Včera jsem nabyl dojmu, že bys chtěla, aby se tvé manželství prohlásilo za neplatné.”

,,Myslela jsem si to.” Roztřeseně vzdychla. „Když ses objevil, požádala jsem Nicholase o zrušení manželství a on souhlasil.”

,,Tys ho požádala?”

,,Ano.”

,,Proč?”

„Proč’?” Hleděla mu do tváře, do vážných modrých očí.

„Rád bych znal tvé důvody,” řekl pomalu. „Jestli jsi ho chtěla ukončit jen kvůli mně, nebo jestli to bylo tvé opravdové přání.”

Aurora sklopila zrak ke svým sepjatým rukám a bojovala se zoufalstvím, které jí vhánělo do očí slzy.

,,Ty ho miluješ, mám pravdu?” Ani to neznělo jako otázka.

Přikývla. Už týdny si odmítala svou lásku připustit. Doufala, že jí neublíží, když Nicholase zapudí. Ale teď poznala, že by jí jeho ztráta zlomila srdce.

,,Ano, miluji ho.” Horké slzy se konečně spustily po tvářích dolů. ,,Geoffrey, je mi to tak líto.”

,,Auroro…, prosím, neplač…”

Mlčky potřásla hlavou, zmítaná mezi nutností zvolit loajalitu, nebo lásku. Chtěla dostát svému slibu a provdat se za Geoffreyho, ale nevěděla, jak by s ním dokázala žít, když její srdce patřilo Nicholasovi.

Zatímco přemáhala slzy, Geoffrey vzdychl. „Jak nám ten osud podivně zamíchal životy,” zamumlal a z hlasu byla cítit ironie.

„Auroro…, podívej se na mě… prosím…”

Vzal ji za bradu a pozdvihl ji. „Není důvodu, abys rušila své manželství.” Usmál se sladkobolně. „Vážím si toho, žes pro mě byla ochotna obětovat svou budoucnost, má drahá, ale neměl jsem dopustit, abys tohle vznešené gesto vůbec dělala. Nebylo by to čestné ani k tobě, ani ke mně samotnému. Ty by ses trápila a já bych nebyl šťasten, kdybych věděl, že tvé city patří jinému muži. Nechci v manželském loži žádné duchy.”

Zadržela vzlyk a srdce se jí sevřelo soucitem. „Můžeš mi někdy odpustit?”

„Ano, samozřejmě, Auroro. Nikdo si nemůže předem vybrat, koho bude milovat.”

,,Ale já tě miluji, Geoffrey. Ale ne tolik, kolik si zasloužíš.” Přinutila se pohlédnout mu do očí. „Zasloužíš si opravdovou lásku, Geoffrey. Naše zasnoubení… bylo založeno spíš na přátelství než na lásce, víc na porozumění než na citech. Nikdy nás nepoutala žádná vášeň. Taková, pro kterou se vedou války a rozpadají se říše.”

Když ji Geoffrey vzal za ruku, rychle si setřela slzy a snažila se ovládnout. K jejímu překvapení se ukázalo, že Geoffrey nevypadá nijak utrápeně.

,,Vím, co se mi snažíš vysvětlit, Auroro. Pravá láska – to je oheň v srdci. Je to nádherný povznášející pocit, čarovná agonie. Člověk není schopen jíst, myslet, ani snad dýchat, když objekt jeho citů není nablízku. Bez lásky se člověk necítí být celý…“

Zaskočena jeho tichým vyznáním, hleděla na něj a přemítala, jak mohl tak přesně popisovat její vlastní pocity. „To zní…, jako bys mluvil z vlastní zkušenosti.”

Pousmál se. „Však ano. Obávám se, že jsem ti také neřekl všechno, má drahá. Během svého pobytu ve Francii jsem se zamiloval.” Aurora pootevřela rty údivem, ale nepromluvila.

,,Na statku, kde se mě ujali, byla dívka – mladá dáma. Její rodina se musela skrývat. Byli to aristokraté, kteří přežili hrůzovládu. Jejich nejstarší dcera… byla tak laskavá, Auroro. Nemohl jsem si pomoci, musel jsem ji milovat.”

„Proč jsi mi to neřekl?”

,,Z téhož důvodu, jako ty jsi mi neřekla o sobě. Nechtěl jsem tě zranit. Navíc, jako džentlmen nemohu zrušit zasnoubení. To by nebylo čestné.”

Na tváři se jí začal objevovat úsměv, když domyslela, co jí právě sdělil. „Takže jsme se oba snažili zachovat čestně.”

„Zřejmě. Musím přiznat, že se mi ulevilo, když jsem slyšel, že tvé srdce patří jinému. To znamená, že mohu požádat Simonu o ruku. Tumáš, osuš si oči, ať si nepřipadám tak provinile.”

Její úlevný smích pohltil kapesník, který jí Geoffrey podal. Jeho výraz ale zůstával vážný.

„Jestliže mě ten uplynulý rok o něčem poučil, Auroro, pak že jeli člověku dopřáno to štěstí, že najde opravdovou lásku, neměl by si ji nechat uniknout. Takové věci se nestávají dvakrát.”

Vřele přitakala, i když se v duchu kárala za to, že si tuto pravdu uvědomila tak pozdě. Kdyby zítra Nicholas zemřel, byla by úplně zničená, ale dala by přednost jedinému okamžiku omračujícího štěstí prožitého s ním před doživotní nudnou šedou existencí, jakou vedla předtím.

Nikdy mu neřekla, že ho miluje. Jako Desiré, která svému princi neodhalila své pravé city, dokud… Nebesa, snad není ještě příliš pozdě. Aurora se prudce nadechla a srdce se jí zhouplo v hrudi.

,,Co se děje?” otázal se Geoffrey.

Na chvilku zaváhala, uvažovala, jestli může Geoffreymu říci, co má v úmyslu udělat. Ale byl prece ochoten obětovat kvůli ní svou lásku, dokonce ohrozit rodinné jméno skandálem, protože jí chtěl zajistit štěstí. Měla by mu důvěřovat. Neublížil by muži, kterého milovala. „Nicholas odpolouvá dnes v noci do Ameriky.”

,,A ty chceš jet s ním?”

Pohlédla mu do tváře. „Musím, Geoffrey. Dovedeš to pochopit?”

,,Ano, drahá,” odpověděl tiše a políbil ji na čelo. „Chápu to. A jestli to má pro tebe nějaký význam, máš moje požehnání.”

„Ano má pro mě ohromný význam.” Usmála se vděčně, ale potom jí úsměv na tváři vystřídal strach. „Jen doufám, že není příliš pozdě. Nicholas chtěl vyplout při plném přílivu.”

„Pak ti zbývá ještě o něco víc než hodina. Příliv nastane asi v deser hodin. Ale nemáš moc času na přípravu. Měla bys jít.”

,,Ano.” Vstala a myšlenky jí vířily v hlavě, jak se snažila udělat si nějaký plán. Musí dojet domů a připravit, si oblečení, pár nezbytných věcí, které bude potřebovat během dlouhé cesty po moři. Náhle se zastavila. Uvědomila si ještě jednu povinnost.

„Měla bych se nejdřív rozloučit s Harrym a vysvětlit mu, proč odjíždím… Doufám, že nebude nic namítat. Nicholas je totiž jeho idol.”

„Harry ho zná?” podivil se Geoffrey.

Aurora se zatvářila nejistě. „Nicholas tu vystupoval v roli svého bratrance Brandona Deverilla.”

,,Ach, Deverill,” řekl Geoffrey suše. „Když Harry vyprávěl své zážitky z Londýna, neslyšel jsem o nikom jiném. Vynáší ho přímo do nebes.”

„Tvá matka mi asi tak snadno neodpustí.”

,,Ale jenom proto, že ještě neví o mé Simoně. Až jí to řeknu, smíří se s tím, že tě ztratí. Jestli chceš,” nabídl se Geofirey,

„doprovodím tě domů a potom do doků. PředpokIádám, že to je místo, kde najdeme Nicholase.”

,,Ano, ale nemusíš si kvůli mně dělat potíže.”

„To není žádná potíž. A přiznám se, že bych rád poznal muže, který si získal tvé srdce.”

Aurora se otočila k odchodu, plná očekávání i obav. Co se stane, jestli už Nicholas odplul?

Pak prostě pojede za ním, rozhodl vnitřní hlas. Jestliže už zvedl kotvy, prostě si najme loď a popluje do Ameriky. Nevzdá se Nicholase.

Patří mu její srdce a na ničem ostatním nezáleží.

Uběhla téměř hodina, než se Aurora dostala do doků, a horečně pátrala po Nicholasově lodi, která nesla jméno Talon. Mlha, která se zvedala od Temže, hustě halila lodi, kotvící kolem mola, ale ona si zhruba pamatovala místo, kde kotvil Talon, od své minulé návštěvy. Náhle spatřila loď, která měla na rozdíl od ostatních zvednuté plachty.

S ulehčením zjistila, že lanový žebřík je ještě spušténý, ale posádka už se motala kolem, upravovala plachtoví a bezpečnostní lana, aby mohla loď odplout.

Geoffrey měl trochu potíže zdolat žebřík, a když došlápl na palubu zraněnou nohou, sykl bolestí. Okamžitě se k nim připojil

námořník a odvedl je ke kapitánovi. Kapitán je pro změnu zavedl do téže kabiny, kde se Aurora při své první návštěvě s Nicholasem milovala. Připadalo jí to už hrozně dávno.

Dveře kabiny byly otevřené, ale Nicholase hned nebylo vidět. Muž, odpočívající na lůžku, byl jeho bratranec Lucian Tremayne, lord Wycliff, a šlechtic, elegantně rozložený na dřevěném křesle, byl lord Clune.

Nicholas stál zády k ní a vyhlížel z okénka do noci. Aurora cítila, jak se jí srdce zachvělo láskou. Díky bohu, přišla včas.

,,Pane, máte návštěvu,” oznámil mu kapitán, potom se zdvořile uklonil a odešel.

Viděla, jak Nicholas ztuhl, ale oba další muži vyskočili na nohy.

,,Zdá se, že jsem nakonec naši sázku vyhrál,” řekl Clune s pobaveným úšklebkem.

,,Vypadá to tak, Dare,” odpověděl Lucian. ,,Mě v tomhle případě mě prohra vůbec nemrzí. Vítejte, madam. Právě jsme se přišli rozloučit s naším americkým přítelem.”

Nicholas se pomalu otočil, jako by se bál uvěřit. Upřel pohled na její tvář a hledal v ní odpověď na nevyřčenou otázku.

Aurora vkročila do kabiny a zůstala stát, náhle se jí nedostávalo slov. Jak může říci pred tolika cizími lidmi všechno to, co si připravila?

„Taky ses přišla rozloučit?” řekl nakonec nezvučně.

„Ne,” odpověděla sípavě. Do toho se vložil Geoffrey.

„Myslím, že se neznáme,” řekl, vstoupil dovnitř a popošel před Auroru. „Jsem March.” Nabídl zdravou ruku k potřesení, ale Nicholas neučinil žádný pokus ji přijmout.

,,Chápu, proč nemáte chuť mě přivítat,” řekl Geoffrey pobaveně, aby naznačil, že se necítí dotčen. ,,Ale nemusíte mít obavy. Nejsme už sokové. Dospěli jsme s Aurorou k dohodě.”

„K dohodě?” odvětil Nicholas stále ještě nedůvěřivě.

,,Ano. Myslím, že vám vaše žena chce něco říct.” Nicholasův pohled se přesunul na Auroru s otázkou.

„Nepřišla jsem se s tebou rozloučit,” řekla a oplácela mu, pohled stejnou intenzitou. „Odjíždím s tebou.”

Na okamžik zahlédla v jeho očích radost. Pak se ale jeho výraz zatemnil zlostí. Aurora si všimla, že jí hledí přes rameno ke vchodu do kajuty.

Za sebou uslyšela hlas, který ji vyděsil. „Tak jsem se nemýlil,”

řekl kapitán Gerrod uštěpačně. „Přece jen jste Nicholas Sabine.”

S tlukoucím srdcem se ohlédla za sebe. Gerrod stál ve dveřích s pistolí, namířenou Nicholasovi přímo na srdce.

26

Až teď jsem to pochopila: pouta lásky jsou pevnější, než jakákoli jiná. Není z nich úniku.

Když hleděl do ústí pistole, ucítil bodnutí u srdce, ale nebyl to strach, byla to zuřivost. Nepřipustí, aby ho Gerrod zajal. Ne teď, když měl naději, že ho čeká nebe na zemi.

Sevřel prsty křišťálovou sklenici, kterou držel. S přáteli během večera vypil již dobrou polovinu láhve brandy, aby trochu utlumil žal, i když věděl, že ani moře alkoholu nemůže odplavit bolest nad ztrátou Aurory. Když se však objevila jak anděl z nebe, okamžitě vystřízlivěl.

A pak přišel Gerrod, který ji pravděpodobně sledoval do doků. Nebo to snad zařídil March, aby se zbavil soka…? To ale teď nebylo podstatné.

Kapitán se protlačil do kabiny kolem Aurory a Marche.

„Jménem Koruny,” pronášel sebevědomě, „vás zatýkám, Sabine. “

Nick přimhouřil oči, když odhadoval vzdálenost pistole. Možná že by mu ji mohl vykroutit z ruky, ale přitom by hrozilo, že ohrozí Auroru. Šlo by to jinak než násilnou cestou? Nebyl si jistý, jestli se může spolehnout na podporu svých přátel. Konečně, byli to britští občané, a pokud by se vměšovali do výkonu služby námořního důstojníka, byla by to vlastizrada. Musí spoléhat jen na sebe.

Když Nicholas neodpovídal, učinil Gerrod další krok vpřed.

,,Copak nám povíte na svou obranu, Sabere?”

Nick se usmál. „Říkám koukejte odprejsknout z mé lodi, kapitáne.”

Gerrodova tvář se zkroutila hněvem. „Mám plné právo vás zatknout. Půjdete se mnou…”

„Nebo co? Nebo mě chladnokrevně zastřelíte?”

„Když budu nucen, tak ano. Ale raději bych viděl, jak se houpete na oprátce. Mám tady v docích půl tuctu mužů, kterí vás dopraví do newgateského vězení, kde bude poprava vykonána.”

Aniž by kdo zpozoroval nějaký pohyb, Nicholas přenesl váhu na chodidlech tak, aby mohl skočit. V tu chvíli však promluvil jeho bratranec.

,,Zdá se, kapitáne, že jste tak zapálen pro plnění svých povinností, že jste se nechal poněkud zmást,” podotkl Lucian mírně. „Zmýlil jste se v totožnosti tohoto muže. Jsem připraven odpřisáhnout, že je to pan Deverill.”

„Já také,” připojil se s pobaveným úsměvem Clune.

,,Vidíte, kapitáne, to bude vaše slovo proti tvrzení dvou šlechticů.”

„Tří šlechticů,” dodal Geoffrey tiše.

Nick šlehl pohledem po Marchovi. Ten muž je ochoten riskovat svou čest pro cizince? Jestliže ano, pak jediné kvůli Auroře. No ovšem, March také podléhá jejímu kouzlu. Jestliže ji miluje, pak musí stavět její štěstí nad své vlastní.

Pocítil nával sympatie ke svému rivalovi. Sám už si prožil tu agonii z její ztráty.

,,Lorde Marchi, přijměte mé nejupřímnější díky,” řekl Nicholas vážně.

,,Musíte si přiznat,” upozornil Dare kapitána, „že tuhle hru těžko vyhrajete.”

Gerrod zlostné pohlédl na každého z nich. „Vy lžete, abyste chránili tohoto… piráta? To je zločin, krýt kriminálníka.”

,,V tom se právě mýlíte,” odpověděl Lucian. „Tento muž není zločinec. Je to Američan, sympatizující s Korunou, a hledal útočiště na britské půdě. A vy, kapitáne, jednáte protiprávně, když se ho snažíte zatknout.”

Gerrod se rozlítil ještě víc a mával pistolí Nickovi před obličejem. Koutkem oka Nicholas zahlédl, že se Aurora pohnula, ale neodvažoval se odvrátit pozornost od zbraně.

,,Přísahám, bohu,” zvolal kapitán, „že mi tentokrát neuniknete…” Jeho slavnostní přísahu přerušila dutá rána. Ještě než se pomalu sesunul na zem, v obličeji se mu objevil udivený výraz.

Nicholas měl srdce až v krku. Aurora stála nad zhrouceným kapitánem a svírala v ruce zpoloviny plnou láhev brandy, kterou ho udeřila.

Její odvaha všechny překvapila. Hleděli na ni se směsicí překvapení a obdivu.

Aurora rozhodně zaťala zuby, ale v obličeji byla bledá. „Je… je mrtvý?”

Nicholas se sklonil, aby Gerrodovi zabavil pistoli, a přitiskl mu prsty na krk, aby nahmatal puls. ,Ne, jenom v bezvědomí.”

Zvedl zrak k Auroře. „Zase jednou jsi mě překvapila, anděli.”

,,Říkal jsi, že někdy je násilí jediné východisko,” řekla, jako by se chtěla obhájit. „Zdálo se mi, že tohle byla ta situace. Chystal se tě přece zastřelit.”

,,O tom nepochybuji.” Nicholas vstal, podal pistoli Daremu a pristoupil k Auroře. Odebral jí láhev a postavil ji na servírovací stolek. Potom ji obejmul.

,,Nemohla jsem dopustit, aby ti ublížil,” řekla a pohlédla mu do očí.

„Jsem ti vděčný, drahoušku,” odpověděl s úsměvem.

V tu chvíli se Gerrod pohnul, ale ještě se neprobral k vědomí.

„Je mi líto, že vás musím přerušit, vy zamilovaní, ale…. Brandone,” upozorňoval Dare „měli bychom se rozhodnout, co si počneme s naším příliš svědomitým přítelem.”

,,Měli bychom se poohlédnout po nějakém provazu, abychom ho svázali,” řekl Lucian. „Myslím, že až přijde k sobě, nebude se chovat přátelsky.”

,,Svázat?” podivil se Dare. „Tvůj důvtip mě překvapuje.”

Lucian se ušklíbl. „Nevěřil bys, jak dokáže být člověk vynalézavý, když je v sázce něco cenného.”

Jen nerad uvolnil Nicholas Auroru ze svého objetí a přešel k bedně v rohu kabiny. Zašátral v ní a vrátil se s pořádným kusem provazu a s nožem. Jeho bratranec si doprál to potěšení, že poklekl a svázal Gerrodovi ruce.

,,Předpokládám, že máš nějaký plán, Luci?” podotkl Dare, zatímco se Wycliff činil.

,,Odvezu ho a ukryju ho do té doby, než náš přítel Brandon bezpečně odpluje.”

,,A co jeho muži?” otázal se March.

„Prostě jim rozkážu, aby se vrátili na svá místa. Pochybuji, že si ke mně něco dovolí, obzvlášť když povedu jejich kapitána v

poutech.”

,,Gerrod bude šílet vzteky, že jsi mu překazil jeho záměr.”

,,No a co? Přece mu nedovolím, aby předal Nicka katovi?”

„Možná že by nebyl oběšen,” uvažoval Dare nahlas. „Mohl by požádat prince regenta o milost.”

,,Co máš za lubem?” zeptal se Nick se zájmem.

,,Můžeš se vykoupit. Pirát sem, pirát tam, klidně můžeš přesvědčit naše princátko o své nevinně, pokud mu nasypeš do pokladny zlatáky.”

„To je určité hodno úvahy,” podotkl Lucian.

Právě končil s utahováním uzlů, když se Gerrod probudil. Zaúpěl, spoutanýma rukama se dotkl boule na hlavě a zašklebil se bolestí. Když vzhlédl, zjistil, že na něj míri jeho vlastní pistole, kterou svíral v ruce lord Clune.

,,Vy jste mě udeřil…,” pronesl nevěřícně Gerrod. „Bastarde… Jak jste se mohl opovážit!”

„Omyl,” pronesla se Aurora a pohlédla na něj. „Já jsem vás udeřila.”

Nicholas se neubránil úsměvu, když viděl jeho překvapený výraz. „Neměl jste mi vyhrožovat, Gerrode. Moje…” Zastavil se před slovem žena, protože si uvědomil, že stále ještě musí předstírat cizí totožnost. „Lady Aurora dokáže být jako tygřice, když brání ty, které miluje.”

Kdyby pohledy mohly vraždit, byl by Nick v tu chvíli mrtev. Nakonec se Gerrod hněvivě obrátil k ostatním mužům v kajutě.

„Zřejmě jste byli podvedeni, pánové. Říkám vám, že tohle není Brandon Deverill, ale usvědčený pirát…”

,,Už mě to začíná nudit,” řekI Lucian otrávené. „Brzy zjistíte, že moje slovo má u admirality větší váhu než vaše. Námořnictvo je mi zavázáno za jisté služby a lord March je válečný hrdina.”

Gerrod se divoce obrátil k Auroře. „Budete toho litovat, když s tím kriminálníkem odjedete. V Anglii budete považována za uprchlíka. Nikdy se nebudete smět vrátit.”

Pohlédla Nicholasovi do očí. „Na tom mi vůbec nezáleží,” řekla s oddaným úsměvem.

Nitro mu zaplavila radost a jen stěží se ovládl, aby se k ní nevrhl a nevzal ji do náruče.

V tom okamžiku pozdvihl Wycliff hlaveň ke kapitánovým ústům. „To nemůžete udělat!” zvolal Gerrod a začal sebou zmítat.

Lucian ho popadl pod krkem a zblízka mu hleděl do očí. „Doufám, že nebudu muset nechat vytesat vaše jméno na pomník. Mohl byste totiž klidně skončit v moři a nikde žádná záchrana.” Gerrod okamžitě zkrotl.

Barbarské, ale účinné, pomyslel si Nick spokojeně. Gerrod vypadal, jako by se napil žluči.

Lucian ho přinutil vstát. „Měli bychom už jít a nechat vás dokončit přípravy k odplutí.”

,,Děkuji, lorde,” rekla Aurora Wycliffovi a usmála se i na Cluneho. „Děkuji vám oběma.”

Lucian pozdvihl obočí. „Že jsme mu zachránili kůži? Za to mi nemusíte děkovat. Mám slabost pro neřády. Jesli si přejete, vysvětlím vašim příbuzným a známým váš náhlý odjezd.”

Nicholas spatřil, jak Auroře zmizel úsměv z tváře. „Co se děje, anděli?”

,,Raven… Nerozloučila jsem se s ní. A mám strach nechat ji tady samotnou.”

,,Mohl bys dohlédnout na slečnu Kendrickovou, Luci?” požádal Nicholas.

,,S potěšením.”

,,A já,” nabídl se Dare. ,,se k němu s radostí přidám.”

„Promiň,” ušklíbl se Nicholas, „ale žádat tebe o péči o mladou dámu, to je jako udělat vlka pastýřem.”

,,V tomto ohledu se nemáš čeho obávat. Přísahám, že se budu chovat jako starší bratr.”

„Jestli uslyším něco jiného,” vyhrožoval Nick napůl žertem,

„pověsím tě za palce.”

,,Dohodnuto. Takže, příteli, šťastnou cestu.”

Oba muži vystrkali svého zajatce z kabiny a zůstal jen lord March. Nicholas pozoroval, jak k němu. Aurora přistoupila a uchopila ho za ruku. S tím nejněžnějším úsměvem vtiskla lordovi na tvář polibek.

Nick si uvědomil, že zaťal čelisti…., ale musel to vydržet. Nemá přece důvod žárlit, přesvědčoval se. Vždyť Aurora bude jeho ženou.

March zamumlal přání šťastné cesty a potom upřel zrak na Nicholase. „Koukejte se o ni dobře starat, Sabine, nebo si udělám cestu do Ameriky.”

„Ujišťuji vás, že za ni klidně položím život,” odpověděl Nick vážně.

Hrabě se obrátil zpět k Auroře. „Přeji ti tolik štěstí, kolik ho jenom můžeš mít, drahá.”

,,A já tobě. Simona je šťastná žena. Snad ji někdy poznám. “

March ustoupil, ještě jednou se na Auroru usmál a potom opustil kajutu a zavřel za sebou dveře.

Nick se pomalu nadechl, aby uvolnil to hrozné napětí posledních okamžiků. Když se k němu Aurora obrátila, pověsil se na ni pohledem. „Nemýlil jsem se, viď?” vydechl. „Miluješ mě, že?”

,,Ano, Nicholasi. Miluju tě.”

Úplně se roztřásl radostí. Dvěma kroky se ocitl u ní, popadl ji do náruče přesné tak, jak to chtěl udělat už v prvním okamžiku, kdy vstoupila na loď, a drtil ji vášnivými polibky.

,,Opakuj to,” naléhal.

Rozuměla jeho potřebě slyšet to znovu. „Miluju tě,” dokázala ze sebe vypravit, než ji přerušil dalším zničujícím polibkem.

Až po dlouhé době ji nechal promluvit, ale z náruče ji nepustil. Bez dechu láskou a touhou ji k sobě tiskl. „Co zpúsobilo, tu změnu v tvém srdci?” musel se zeptat

,,Uvědomila jsem si, že bez tebe nemohu žít,” řekla Aurora prostě.

„Takže budeš mou ženou?” pátral jí ve tváři. Z očí jí zářila láska a zbožňovaný úsměv ho málem připravil o dech.

,,Ano, Nicholasi. Budu…, pod jednou podmínkou.”

Odtáhl se a pohlédl na ni s obavou. „Pod jakou podmínkou?”

„Slíbíš, že se pokusíš trochu potlačit svou lehkomyslnost.”

,,Lehkomyslnost?”

„Cokoli jsi až dosud dělal, vždycky hraničilo se zákonem, či dokonce přímo ohrožovalo tvůj život. A já se rozhodně nechci znovu stát vdovou.”

,,A já nemám v úmyslu tě vdovou udělat.”

„Právě jsi řekl, že mě budeš chránit s nasazením vlastního života. A viděla jsem, jak pozoruješ Gerrodovu pistoli a chystáš se udělat něco neprozřetelného. Kdybych nezasáhla, určitě by ses s ním popral.”

„Přemýšlel jsem o jiném způsobu. Nechtěl jsem tě vystavit nebezpečí.” Nick se neubránil úšklebku. „Ten výraz v Gerrodově tváři… Byl si tak jistý, že už mě má v hrsti. Nepočítal s mou krásnou odvážnou ženou.”

,,Na tom nebylo nic odvážného. Měla jsem strach, že tě zastřelí.” Otřásla se. „Nepřežila bych to, Nicholasi. Slib mi, že se kvůli mně nebudeš zbytečně vystavovat nebezpečí.”

„Slibuji, drahá. Ty bezstarostné dny jsou za mnou, to ti klidně odpřisáham. Nemohu riskovat, že tě ztratím.”

Hleděl do azurové modrých očí a stále ještě nedokázal uvěřit svému štěstí. „Chci s tebou být až do smrti, Auroro. Chci s tebou mít děti, zestárnout po tvém boku. Chci s tebou spát a dělit se o tvé sny, chci se vedle tebe probouzet.”

Aurora si pomyslela, že to jsou nejkrásnější slova, která kdy slyšela.

V tom ucítila, že se loď pohnula, jak byla vytažena kotva. Nicholas na chvíli zdvihl hlavu, ale potom se sklonil zpátky k jejím rtům. ,,Máme před sebou dlouhou cestu, uvědomuješ si to, miláčku?”

Cítila, jak se jí zrychlil tep. Vyhlídka na to, že má před sebou celé týdny o samotě s Nicholasem, ji zaplnila blahem.

Objala ho kolem krku a hleděla do jeho vášnivých něžných očí. “Nemůže být dost dlouhá…,” šeptala Aurora a srdce v ní zpívalo radostí.

Odplouvá s Nicholasem do Virginie jako jeho žena. A závažnost toho rozhodnutí už ji neděsí. Hledí do budoucnosti se vzrušeným očekáváním a důvěrou.

Nicholas je jediný, koho kdy bude milovat.

Když se rty přisála k jeho ústům, vybavil se jí úryvek z deníku:

Držel mé srdce v zajetí pouty silnějšími než ocel.

Byla Nicholasovým zajatcem, ale naprosto dobrovolným.

Vzdychla a oddala se jeho žhavým polibkům. Nicholas se zmocnil jejího srdce. A věděla, že jsou teprve na začátku něčeho mnohem nádhernějšího. Mají před sebou společnou budoucnost, budoucnost plnou zářivých příslibů. Muž a žena, spojeni neodolatelným citem, nazývaným láska.

Epilog

DENÍKOVÝ ZÁPIS, 4. ÚNORA 1814

Teď vidím pravdu naprosto jasně. Způsob, jakým jsem žila, byl jen slabým odvarem opravdového života. Bála jsem se , nikdy jsem si skutečný život nepustila k tělu.

Až jsi přišel ty a osvobodil mě z toho vězení. Ty jediný jsi dokázal proniknout pod mou slupku a najít tam sídlo mé vášně. Jen ty jsi mi viděl až do srdce a odhalil hloubku mé touhy.

Dal jsi mi poznat vášeň a potom jsi mě naučil milovat…

Aurora přestala psát a pohlédla na dveře obývacího pokoje, který sousedil s ložnici. Nicholas. Spíš cítila jeho přítomnost, než slyšela jeho kroky, tak byli jeden na druhého naladěni.

Stál a uvolněně se opíral o zárubeň a tak neodolatelně mu to slušelo, že se Auroře zrychlil tep. Jasné zimní světlo mu ozařovalo vlasy, které už nebyly tmavé, aby zakryly jeho totožnost.

Usmála se na něj, plná lásky a touhy. „Jak dlouho tady takhle stojíš?”

„Ne dlouho.”

,,Zdá se, že se stává tvým zvykem mě pozorovat.”

„Máš pravdu, jedna z mých největších radostí je pozorovat mou krásnou ženu.” Nicholas prošel pokojem až k psacímu stolu, u kterého Aurora seděla. „Zase píšeš o mně?”

,,O nás,” opáčila.

Psala si vlastní deník a svěřovala mu své nejtajnější myšlenky. Chtěla a musela vše vyjádřit a přijít na kloub tajemstvím svých citů k Nicholasovi.

Byl jediný, komu to kdy dá přečíst. Neměla před ním žádné tajnosti. On je přece jejím vůdcem na cestě srdce, na cestě, která stále ještě přináší nová odhalení. Každý den prožitý s ním znamená nový zázrak, každý okamžik je radostný.

„Promiň, že jsem tě vyrušil, drahá,” řekl a podával jí srolovaný pergamen. „Tohle přišlo od Luciana a určitě tě to potěší.”

Aurora odložila pero a zvědavě rozevřela pergamen. Když spatřila vladařskou pečeť prince regenta, byla ještě nedočkavější.

„Dostal jsi milost?” vykřikla a horečně se dala do čtení.

,,Ano. Cena byla přemrštěná – dvě obchodní lodi a dopravní škuner z mého osobního lodstva –, ale teď se mohu objevit v Anglii bez nebezpečí, že se nade mnou bude houpat oprátka. A ty můžeš navštívit svou rodnou zemi, drahá.”

Aurora byla nadšena, spíš kvůli Nicholasovi než kvůli sobě. Už nebyl uprchlík a ona se nemusí strachovat o to, že bude uvržen do žaláře.

„Jestli chceš, naplánujeme si cestu hned, jak skončí válka,” navrhl.

Podívala se na něj uvážlivě. Válka s Anglií stále zuřila nebezpečně blízko jejich pobreží, a cesta přes oceán proto byla hodně nebezpečná.

Vděčně se na něj usmála a potřásla hlavou. „Nic mě do Anglie netáhne,” řekla tiše. „Tohle je teď můj domov, Nicholasi. Mám tady všechno, o co stojím. Kromě Raven, samozřejmě… Napsal o ní Wycliff pár rádek?”

„Jen se zmínil. Stále prý je středem pozornosti a zdá se, že její zasnoubení s vévodou jí ještě dodalo na zajímavosti.”

Aurora se lehce zamračila. „Mám o ni strach, Nicholasi. Vadí mi, že přijala Halfordovu nabídku, když měla tolik lepších možností.”

„Také se mi její volba nezamlouvá, drahoušku, ale už jsme o tom mluvili. A souhlasili jsme, že se proti jejímu manželství nebudeme stavět.”

,,Vím, ale přesto… Myslím, že jsme udělali dobře, že jsme jí poslali ten deník. Třeba jí to pomůže otevřít oči, než se rozhodne pro život bez vášně a bez lásky. Chci, aby zjistila, čeho se vzdává, a uvědomila si, jakou radost láska přináší. Vyplatí se pro ni riskovat bolest a žal.”

„Jak zjistila Desiré?”

,,Ano.” Aurora se na manžela usmála. „Měl jsi pravdu, připouštím. Nakonec přišla Desiré o obojí – o lásku i o vášeň, ale nikdy nelitovala toho, že milovala.” Aurora vážně pohlédla na Nicholase. „Jen bych si přála, aby Raven věděla, že by byla mnohem šťastnější v manželství z lásky.”

„Snad jsi nezapomněla? Ty ses slitovala nad odsouzencem a zachránila jsi ho od osudu horšího než smrt, a vůbec jsi nevěděla, co je láska.”

Aurora se zachvěla, když si uvědomila, jak snadno by se byli minuli.

Nicholas zřejmé nebyl tak znepokojen neprijemnými vzpomínkami jako ona, protože se trošku ušklíbl a řekl. „Nerad to přiznávám, ale měli bychom být vděčni Gerrodovi. Kdyby nebylo jeho, nikdy bychom se nesetkali a nestali se manželi.”

Aurora uvažovala, jestli by měla být kapitánovi vděčná. Poprvé v životě byla opravdu šťastná. Měl skvělého manžela a novou rodinu. Nicholasova matka i jeho dvě sestry ji přijaly srdečné a okamžitě ji braly jako dalšího člena rodiny. Ale stále ještě nemohla Gerrodovi odpustit, jak prahl po Nicholasově smrti.

„Ještě nějaké novinky od Wycliffa?” otázala se, aby změnila téma. „Jak je daleko se svou novou nevěstou?”

,,V dopise nic neříká.” Nicholas na ní spočinul očima. „Jen doufám, že bude alespoň zpoloviny tak šťastný, jako jsem já.”

S něžným úsměvem srolovala Aurora pergamen a ovázala ho stuhou. „Nuže, myslím, že tohle volá po oslavě.”

Sklonil se a lehce ji políbil na ústa. „Vím o skvělém způsobu, jak to oslavit,” zašeptal jí horce do ouška. „Oddat se mému největšímu potěšení…, zmocnit se své nádherné ženy.”

,,Takhle uprostřed dne?” předstírala zděšení. „To je skandální.”

Nicholas se usmál svým kouzelným smyslným úsměvem, který ji vždycky dokázal vzrušit. Bradavky okamžitě ztvrdly touhou po jeho dotecích. Když jí pomáhal vstát, poddala se s chutí. Toužila po něm bolestně a tu bolest dokázal uchlácholit jenom on.

Když ji líbal, vnímala sílu a žár jeho těla, polibky byly tak důvěmě známé, vůně jeho těla nádherně dráždivá. Objala ho kolem krku a oddala se své touze.

Mlčky ji odváděl do ložnice a zamkl za nimi dveře.

Pomalu jeden druhého svlékali a vychutnávali intimnost doteků. V očích mu planula touha, když ji nahou pokládal na lůžko, a její srdce odpovídalo stejnou touhou, vyburcovanou úžasným vzrušením jeho těla. Dívala se, jak se blíží, a když si k ní lehal, vzdychla slastí.

Přitiskl se nahou širokou hrudí na její vnímavé bradavky a pevnými stehny jí opatrně rozvíral nohy. Ale ještě stále ji nehodlal uspokojit. Chtěl ji trochu potrápit. Aurora pozorovala, jak mu oči zahalila mlha, když se nad ni zdvihl. Sklonil se a začal jí pokrývat celé tělo Iehouěkými erotickými polibky – ňadra, šíji, břicho a stále níže, dokud jeho ústa nenašla branku do jejího lůna. Prudce se nadechla, když ochutnal její vláhu, a ucítila horkost jeho jazyka. Zachvě1a se pod tím erotickým útokem a přehrada její touhy byla protržena.

Už to nemohla déle vydržet. Popadla ho za vlasy, přerývaným hlasem šeptala jeho jméno a žadonila, aby se jeho horké mužství konečně zasunulo do jejího nedočkavého těla. ,Nicholasi, prosím…”

Chtěl ji zrovna tak jako ona jeho. Když na ni nalehl, cítila na stehně jeho ztuhlý pyj, ohromný a netrpělivý.

Ruku jí zabořil do vlasů a hladově ji líbal, zatímco do ní pomalu vnikal. Z hrdla mu uniklo tiché zasténání, když ho svým lůnem nedočkavě zmáčkla.

Aurora mu vycházela vstříc, prohýbala se v bocích a cítila, že je ho plná, že pod jeho tělem taje a hoří současně. Pokaždé, když se jí Nicholas dotkl, bylo to jako poprvé, bylo to nádherné…

Věděla, že cítí tentýž zázrak. Zachvěl se a maličko se odtáhl, aby se jí mohl podívat do očí. Potom se zanořil tak hluboko, že nedokázala určit, kde končí jeho a kde začíná její tělo.

V tu chvíli se v ní probudila oslepující náruživost a pohyby, kterým se oddala, zachvátily svým rytmem i Nicholase.

Byli jako jedno tělo a vybuchli ve stejný moment, jako by jim v hlavě vířilo tisíce ohnivých jisker. Jejich duše se rozpadly na maličké kousíčky a pomalu se zase skládaly dohromady. Slast, kterou prožívali, byla neúnosná.

Pomalu se utišili, občas jim tělem projel drobný následný šok a znovu oživoval blažené pocity. Úplně zmoženi a pro teď nasyceni leželi v objetí s propletenýma nohama.

„Jsi můj život,” šeptal Nicholas, rty přitisknuté k jejímu spánku,

„Jsi moje duše.” Jako by četl její vlastní myšlenky.

Aurora vzdychla. Kvůli lásce musela učinit nesnadné rozhodnutí, ale ani v nejmenším nelitovala. Oba věděli, že to bylo správné. Byli si souzeni.

Zavrtala se hlavou do dolíčku pod manželovou bradou a vzpomněla si na Desiréin deník. Srdce pozná, kdo je mu souzen.

Byla to pravda. Nicholas byl její osud pro teď a navždy. Roznítil skrytou vášeň v jejím srdci a přinesl jí tolik štěstí, že to překonalo všechny její představy. Byl její opravdová láska a Aurora si nemohla přát nic dokonalejšího.