Penny Jordan

Opuštěná v poušti

PRVNÍ KAPITOLA

Když ji spatřil, Katrina stála uprostřed tržiště. Právě se chystala smlouvat o cenu vyšívaného hedvábného šátku, který si vybrala, ale cosi ji přimělo otočit hlavu. Stál na druhé straně úzké uličky, oblečený do tradičního bílého oděvu, sluneční paprsky mu lichotivě lemovaly medově zbarvenou tvář a odrážely se od nebezpečně vyhlížejícího nože, jejž měl zastrčený za opaskem.

Trhovec si uvědomil, že mu jeho zákaznice nevěnuje pozornost, pohlédl proto směrem, kterým bezděčně upírala pohled.

„Ten je z kmene aygharských Tuaregů,” poznamenal.

Katrina nezareagovala. Z průzkumu, který už provedla, když dorazila na Zuran, věděla, že aygharští Tuaregové byli divokým kmenem válečníků. V dřívějších dobách je najímali jako doprovod pouštních karavan přepravujících zboží a kmen doposud dával přednost kočovnému způsobu života.

Na rozdíl od jiných mužů v tradičním oble-

čení, které kdy viděla, byl hladce oholený. Jeho zářivé oči ji zkoumaly se zjevným zájmem.

Ty jí stejně jako on sám připomínaly nebezpečí, které by jí od něj mohlo hrozit. Takového něco by nikdy nebylo možné spoutat v kleci moderní civilizace. Byl to muž pouště, žil podle vlastních pravidel. Výraz jeho tváře i postoj vyzařoval přezíravost, to ji odpuzovalo, ale zároveň z něj nedokázala spustit pohled.

A měl neuvěřitelně svůdná ústa!

Když se po chvíli vrátila v myšlenkách do reality, mimovolně se otřásla.

Zde, v pouštním království Zuranu, nepobývala proto, aby přemýšlela o mužích s nebezpečně svůdnými ústy. Představovala součást týmu vědců, kteří dobrovolně pracovali v akci snažící se chránit místní flóru a faunu, musela si připomenout. Ale přesto si ho nepřestávala prohlížet.

On nevšímavě vzhlédl a věnoval se ruchu v uličce rušného tržiště. Ve skutečnosti to bylo ztělesnění arabské fantazie. Katrině ovšem bylo jasné, že její šéf, Richard Walker, by se jí za to sžíravě vysmál. Ale ona nechtěla myslet na Richarda. Přesto, že mu dala jasně najevo, že o něj nemá zájem, a navíc byl ženatý, jí Richard dělal nechutné milostné návrhy, které po odmítnutí kombinoval s výhrůžkami.

Pouhé pomyšlení na Richarda a jeho nechtěné pozornosti stačilo, aby se vrátila k původním myšlenkám. Pohledem znovu vyhledala sledovaný objekt, ani se nepokoušela zjistit, co ji k takovému instinktivnímu chování vede.

A třebaže zde panovalo příšeří, nemohla si nevšimnout, že jeho pohled je zaměřen přímo na místo, kde stojí. Srdce jí bušilo jako na poplach a cítila, jak se jí orosilo čelo.

Mezi ně se vmísila skupinka černě oděných zahalených žen. Když odešly a měla na něj zase volný výhled, bylo jasné, že o ni ztratil zájem. Odvrátil se a podle tradice tuaregských mužů si omotal kolem hlavy volný konec modře zbarvené látky, takže mu byly vidět jen oči. Pak se k ní otočil zády a vešel do dveří domu, před nímž stál.

Katrina si všimla, že ruka, jíž se opřel o rám dveří, byla štíhlá a hnědá, s dlouhými prsty a pěstěnými nehty. Lehce se zamračila. O arabských pouštních kmenech a jejich historii toho věděla hodně, proto ji zarazila určitá nesrovnalost. Údajný tuaregský příslušník kmene se zpronevěřil staletým tradicím a odhalil tvář a navíc jako příslušník kočovného kmene proslulého oděvem z modravě zbarvené látky, jehož členům proto přezdívali jako „modří muži”, nemohl mít přece tak upravené nehty, které by neudělaly ostudu milionáři nebo byznysmenovi.

Svaly na hrudi se jí stáhly a srdce jí naráželo na žebra. Nebyla žádný hlupák, naivní dívka ochotná uvěřit, že každý muž v tradičním oděvu je mocný vůdce svého lidu, na druhou stranu sama před sebou neskrývala tajné představy o milování v písku s podobným člověkem. Byla

vzdělaná čtyřiadvacetiletá vědkyně. A teď…

Když konečně zmizel v domě, zhluboka se nadechla a s úlevou vydechla.

„Tak budete to chtít? Je to velice jemné hedvábí. … Jemňoučké. A za moc výhodnou cenu.”

Poslušně přesunula pozornost k hedvábí. Bylo tenoučké a zbarvené tím pravým odstínem ledově modré, který by ladil s jejími plavými, lehce dořezává hrajícími vlasy. Vzhledem k tomu, že vyšla ven sama, raději si stáhla vlasy dozadu a skryla je pod klobouk se širokým okrajem.

Ale v takové tkanině by mohly křivky jejího těla částečně prosvítat a oblak jejích hedvábných vlasů by určitě toho muže se zlatýma lvíma očima uchvátil.

Katrina upustila hedvábnou látku, jako kdyby pálila. Když ji prodavač zvedal, do uličky vešla skupina uniformovaných mužů, lidé jim ustupovali z cesty. Necitlivě postupovali uličkou, strhávali dekorace stánků, vůbec je nezajímalo, jakou spoušť za sebou nechávají.

Z jakéhosi důvodu, který nedokázala vysvětlit, Katrina zabrousila pohledem ke dveřím domu, v nichž zmizel příslušník kmene.

Uniformovaní muži došli až k ní.

Za ní se otevřely dveře a vyšel z nich muž. Vysoký a tmavovlasý. Oblečený po evropsku - v kalhotách z bavlny a lněné košili -, ale Katrina ho okamžitě poznala, zírala na něj vytřeštěnýma očima.

Z kočovníka se stal Evropan.

Otočil se a vykročil uličkou. Právě dorazil k místu, kde stála Katrina, když si ho všiml jeden z uniformovaných mužů, protlačil se kolem Katriny zavolal na něj anglicky i zuransky.

„Vy tam, stůjte!”

Katrina zaznamenala, jak výraz zlatých očí ztvrdl, změnil se, pátral kolem… a pak se najednou zastavil u ní.

„Miláčku, tak tady jsi - nechtěl jsem přece, abys vycházela beze mě.”

Štíhlé prsty, jichž si všimla před pár minutami, jí teď svíraly zápěstí, sjely jí po ruce a spojily se s jejími, bylo to jako parodie milostného souznění. Svíral jí ruku tak pevně, že se nemohla vykroutit. Rty mu zvlnil strojený úsměv a vyústil v sebevědomém výrazu jeho tváře. Přistoupil k ní.

„Nejsem váš miláček,” ohradila se Katrina bez dechu.

„Pojďte,” vybídl ji tiše. Jeho výhrůžný pohled ji přímo fascinoval.

V normálně modře průzračných očích se jí nebezpečně zablesklo.

Němě mu naznačila všechno, co si myslela. Přiblížil se k ní a přes hutný, horkým sluncem posílený závan koření a parfémů ucítila jemný citrónový závan jeho kolínské a pak, když se k ní ještě víc přiblížil, jeho osobitou mužnou vůni.

Ulička byla teď plná ozbrojenců, rozráželi dveře domů, pronikali do nich a pátrali po něčem nebo po někom.

Uvolněná atmosféra zmizela, namísto toho se v uličkách rozhostila nervozita a strach.

Dolů sjíždělo velké černé auto s temnými skly, lidé se zastavovali a uskakovali. Uniformovaný muž, který vystoupil, měl početný doprovod a Katrina jen zalapala po dechu, když si uvědomila, že je to zuranský ministr vnitra, bratranec samotného vládce Zuranu.

S obavou pohlédla na muže, jenž ji držel. Cloumaly jí protichůdné emoce. Viděla, že vstoupil do domu přes uličku oblečený jako příslušník kmene Tuaregů, choval se jako muž, který nemá co skrývat. Ale teď nevěděla, co si má myslet. Kam tohle všechno povede? Snažila se uvolnit z jeho sevření. Zaznamenal její pohyb okamžitě, ani nezesílil tlak, ale zatáhl ji do stínu úzké uličky, takže byla nucená se přitisknout až k jeho tělu.

„Podívejte, já vůbec nevím, o co tu jde, ale -” vyrazila odvážně.

„Pst.” Dolehl do jejího ucha tichý nevzrušený rozkaz. Pomyslela si, že důvodem, proč se její tělo tak zoufale chvěje, je strach a obavy. To nemělo co dělat se skutečností, že až moc dobře vnímala pevnost svalnatého mužského těla, které se k ní tisklo. A srdce mu bušilo tak, až se zdálo, že mu vyskočí z hrudi, připadalo jí, že bije za oba dva zároveň.

Náhle jí projela ostrá, dobře známá bolest. Její milovaní rodiče byli také jako jedno tělo a duše.

Unikl jí jen jediný smutný povzdech, ale následovala okamžitá a kárající reakce.

Stiskl jí krk, hlavu stočil k uličce, a ústy jí znemožnil jakýkoli protest.

Chutnal po horku a poušti a po tisíci a jedné věci, jež měl v sobě zakořeněné a které jí nebyly vlastní. Připadaly jí cizí a svým způsobem nebezpečné a vzrušující. To si proti své vůli byla nucená přiznat, byla to primitivní ženská tělesná reakce.

Netušila, že v ní podobné emoce dřímají. Nebránila se jim, protože nebyla na něco takového připravená.

Jemně rozevřela rty. Uvědomila si, že necítí jeho bušící srdce, ale pak začalo bít zase jako zvon. Tlak jeho úst sílil, a když se jeho jazyk začal dožadovat spolupráce jejího, vzňal se v ní žár.

Celá se rozechvěla. V životě ji nenapadlo, že by se mohla s mužem takhle vášnivě líbat na veřejnosti a za denního světla a navíc s někým, koho vůbec neznala. To jí však nebránilo, aby si danou chvíli náležitě neužila.

Sotva zaznamenala zvuk odjíždějícího vozu, ale jejich ústa byla pořád spojená.

A pak, tak náhle, že se otřásla, ji pustil. Jednou rukou ji nevzrušeně přidržoval a pak byl pryč. Zmizel v davu, nechal ji tam rozrušenou a víc otřesenou, než kdyby ji skutečně opustil. Nedokázala se hned vzpamatovat. Hlavou jí probíhaly zmatené myšlenky, s nimiž se ve stavu vzbouřených emocí nemohla vypořádat.

„Vaše Veličenstvo…” jeho rychlou cestu královským palácem jeho nevlastního staršího bratra provázely samé poklony.

Obě křídla zlatem zdobených dveří do jeho přijímacího sálu byla otevřená.

Xander se nyní nacházel ve společnosti svého nevlastního bratra, a tak když se za ním zavřely dveře, hluboce se uklonil. I když měli společného otce a jeho starší bratr pro něj měl slabost. Muž, který před ním stál, byl však vládcem Zuranu a na veřejnosti bylo nutné dbát daných pravidel.

Panovník okamžitě povstal, nařídil Xanderovi, aby se narovnal, a rychle ho spěchal obejmout.

„To je dobře, že jsi zpátky, od ostatních panovníků jsem se o tobě doslechl jen to nejlepší, bratříčku, i z velvyslanectví v Americe a Evropě.”

„Jste velice laskav, Vaše Veličenstvo. Mohu jedině podotknout, že naše ambasády jsou obsazeny lidmi na svém místě, kteří mohou podporovat vaše snahy o šíření demokracie.”

Bez jediného pokynu se otevřely dveře, v nichž se objevil sluha následovaný dvěma dalšími, kteří přinášeli voňavou čerstvě uvařenou kávu.

Když oba muži osaměli, vládce přistoupil ke Xanderovi.

„Pojď do zahrady. Tam si můžeme lépe popovídat.”

Za přijímacím sálem a zástěnou těžkých závěsů se rozprostírala svěží soukromá zahrada, kterou oživovalo zurčení početných fontán.

Nádhernou mozaikovou podlahu, na niž vstoupili oba muži ve sněhobílých oděvech, nehyzdil jediný flíček nečistoty.

„Je to, jak jsme očekávali,” oznámil Xander tiše, když se zastavili před jedním z mnoha rybníčků. Pak se sehnul a z přistavené nádoby vzal potravu pro ryby a hodil ji do vody.

„Nazir intrikuje proti tobě.”

„Máš pro to jasné důkazy?”

Xander zavrtěl hlavou. „Zatím ne. Jak víš, podařilo se mi mezi ně proniknout a připojit se k tlupě zlodějů a zrádců vedené El Khalidem.”

„Ten bídák. Měl jsem ho radši vsadit na doživotí do vězení, a ne se s ním takhle patlat,” zavrčel vládce.

„El Khalid ti nikdy neodpustil, že jsi mu zabavil jeho pozemky, když jsi odhalil jeho podvodné praktiky. Podle mě mu Nazir slíbil, že když se mu podaří tě svrhnout, uvede jeho záležitosti do původního stavu. Také předpokládám, že Nazir si zvolil El Khalida za osobu, která by se ti mohla postavit. On sám by ovšem s tvou případnou vraždou neměl oficiálně nic společného.” Zamračil se. „Musíš být v pohotovosti.”

„Žádný strach, mám výbornou ochranu a jak sám říkáš, on mě nenávidí, a tak tomu bylo odjakživa, od té doby, kdy jsme byli ještě chlapci. Nazir se proti mně otevřeně nepostaví.”

„Jaká škoda, že ho nemůžeš poslat do vyhnanství.”

Vládce se rozesmál. „Ne, bez jasných důkazů nemůžeme podniknout nic, bratře. Teď si užíváme demokracie, zčásti díky tvé vlastní matce, a nemůžeme se v ničem zpronevěřit právům v této zemi.”

Při poznámce nevlastního bratra o matce se Xander trochu zamračil. Matka původně vykonávala funkci vládcovy osobní guvernantky. Byla to vášnivá zastánkyně svobody, a tak také vedla svého svěřence. Zároveň se však zamilovala do jeho otce a on její lásku opětoval.

Samotný Xander byl plodem této lásky, ale svou matku nikdy nepoznal. Zemřela v horečkách měsíc po jeho narození. Otec jí ještě před tím musel slíbit, že při výchově syna bude dodržovat její kulturní tradice. Tomuto slibu se nikdy nezpronevěřil.

Výsledkem této přísahy u jejího smrtelného lože bylo, že se Xanderovi dostalo vzdělání v Evropě a v Americe, až pak byl jmenován velvyslancem v Zuranu.

„Ty čelíš většímu nebezpečí, Xandere,” varoval ho vládce, teď už přátelsky. „A jako tvůj bratr a panovník nemám žádnou radost z toho, že musíš podstupovat takové riziko.”

Xander lehce odmítavě pokrčil rameny. „Právě jsme se dohodli, že neexistuje nikdo, komu bychom bezvýhradně důvěřovali, a mimoto, zase tak velké nebezpečí mi nehrozí. El Khalid akceptoval mou roli příslušníka kmene

Tuaregů, kterého jeho kmen kvůli jeho kriminálním přečinům zavrhnul. Ale zároveň jsem se mu osvědčil. Minulý týden jsme zastavili karavanu kupců a ulehčili jim od jejich zboží.”

Vladař se zamračil. „Kdo to byl? Musím dohlédnout na to, aby dostali náhradu, i když si u mě nikdo na podobnou událost nestěžoval.”

„A podle mě ani nebude,“prohlásil Xander suše. „K útoku došlo na volném prostranství za zuranskou hranicí, tam má El Khalid své stanoviště. A zároveň ti kupci používali padělané peníze. S něčím podobným jsem se už několikrát setkal. V poslední době to není nic divného, i když mě to samozřejmě trápí.”

„Aha, tak to se nedivím, že se neobtěžovali vznést stížnost.”

„I když se mi El Khalid chlubil kontakty s jakousi nesmírně vlivnou osobou, nikdy jsem neviděl Nazira ani žádného z jeho mužů, že by se s ním setkali. Nicméně se domnívám, že se tě Nazir chystá napadnout během jednoho z tvých veřejných vystoupení na veřejnosti během Národního dne. Brzy se má setkat s El Khalidem. Zároveň El Khalid oznámil, že uspořádá důležité setkání, jehož se všichni zúčastníme, ale doposud neupřesnil, kdy a kde by se mělo konat.”

„A ty si myslíš, že Nazir na téhle schůzce bude?”

„Podle všeho ano. Mám dojem, že to on v současné době tahá za nitky dění. Bude se chtít ujistit, že muži, kteří se budou s Khalidem

podílet na vražedném útoku, jsou na svém místě. Khalid nebude chtít riskovat život žádného ze svých lidí, to je jasné. Takže tam bude a stejně tak já.”

Vládce se zamračil. „A to nemáš strach, že tě Khalid odhalí?”

„Že se vydávám za Tuarega?” Xander zavrtěl hlavou. „O tom pochybuji. Podle jejich zvyků si přece všichni zakrývají tvář.”

Vladař se pořád tvářil zamyšleně.

„Takže, Vaše Veličenstvo, jste spokojený s rozvojem nového hotelového komplexu? Když jsem navštívil naše ambasády, všude jsem na něj slyšel jen samou chválu,” informoval Xander vladaře naoko úlisně a po očku sledoval nevlastního bratra. Zaznamenal totiž kroky kohosi, kdo se k nim blížil.

Mezi bujným listovím se zjevil muž, o němž právě hovořili, byl podsaditý a sršel energií. Prsty mu pokrývaly bohatě zdobené prsteny, jedovatým pohledem utkvěl nejdříve na Xanderovi a pak na samotném vladaři. Při přivítacím obřadu však Xandera naprosto opominul a prkenně se uklonil před panovníkem.

„Nazire,” oslovil ho vládce chladně. „Co tě sem přivádí? Nestává se často, abys k nám jako ministr vnitra vážil cestu.”

„Mám spoustu práce,” prohlásil Nazir sebevědomě.

„Doslechl jsem se, že na tržišti došlo k jakési nepříjemnosti,” zamumlal Xander.

Nazir na něj okamžitě zkoumavě pohlédl.

„O nic nešlo… Všechno se seběhlo jen kvůli nějakému zlodějíčkovi. O tom není třeba mluvit. Nač bychom se zdržovali zbytečnými bezvýznamnými věcmi.”

„Zlodějíček? Ale zasahoval jsi sám osobně.”

„Shodou okolností jsem tam byl. A mimochodem, proč tě zajímá, jak si plním své povinnosti?”

„Z téhož důvodu jako každého jiného občana,” odvětil Xander mírně.

Nazir stiskl rty. Odvrátil se od něj, nezdvořile se k němu otočil zády a promluvil k šejkovi: „Chápu, Vaše Veličenstvo, že jste nedbal mých doporučení a že jste si nezvolil ozbrojený doprovod z řad mých mužů, který by vám během Národního dne zaručil bezpečí…”

„Jsem vám zavázán za vaši péči, bratrance, ale za všech okolností musíme mít na zřeteli povinnost k lidu. Naši hosté z jiných zemí - zvláště ti, kteří by podle nás mohli posílit turistický ruch, - se neutvrdí v tom, že v naší zemi panuje stabilita, pokud si budou myslet, že vladař nemůže vyjít mezi svůj lid bez ozbrojeného doprovodu. Nebylo by to vhodné a ani taktické. Mimoto mám dojem, že mi nehrozí zase tak velké nebezpečí, pokud byste ovšem neměl na mysli něco konkrétního. O tom byste nás musel samozřejmě bezodkladně informovat.”

„A potom, samozřejmě,” pronesl Xander tiše, „každý by se mohl zamyslet nad tím, koho vlastně stráže hlídají…”

Nazirovu tvář zbrázdil škleb vražedné nenávisti. „Jestli naznačujete -” vyrazil ze sebe.

„Nic nenaznačuji,” zarazil ho Xander mrazivě. „Jen jsem se zmínil o určité skutečnosti.”

„Skutečnosti?”

„Je všeobecně známé, že přítomnost těžce ozbrojeného doprovodu může vést k drobným rozmíškám, které se ale mohou vymknout z ruky. A jsem si jistý, že ani jeden z nás netouží po tom vysvětlovat velvyslanci jiné země, že jeden z příslušníků jeho národa byl zastřelen horlivým a nedokonale vycvičeným strážcem.”

„O všem si ještě, bratranče, promluvíme v soukromí,” obrátil se Nazir k panovníkovi s chmurným výrazem, očividně ignoroval Xandera, rychle se uklonil a odešel.

Šejk se zamračil a vyměnil si pohled se svým nevlastním bratrem.

„Náš bratranec opomněl tvá práva, Xandere,” vyhrkl podrážděně.

Xander odmítavě pokrčil rameny. „Nikdy neskrýval, že ke mně ani mé matce nechová žádné vřelé city.”

„A co k otci? Náš otec byl největším panovníkem, jakého tahle země kdy měla. To by si měl Nazir uvědomit. Nazir se k tobě nechoval dobře, když jsi byl malý, na to si, Xandere vzpomínám. Ale o jeho pozdější krutosti jsme s otcem nic nevěděli.”

„Naučil jsem se s tím vypořádat.”

„On i jeho otec nenáviděli tvou matku. Žárlili na vliv, který měla na otce. A on si ji potom vzal za ženu.”

„Mě může nesnášet, ale připravit o život chce tebe,” namítl Xander suše, pak dodal: „Musím se vrátit do pouště, dřív než má nepřítomnost začne někomu dělat starosti. To víš, nemůžeme nic opomenout. Opatrnosti není nikdy dost. Nazir už pojal podezření dřív, než vyslal své muže, aby po mně pátrali na tržišti, ale podle oficiálních zpráv pátrali po jiném Tuaregovi. Není lehké se v takové situaci orientovat, ale dělám, co můžu, to mi věř. Musím se mít pořád na pozoru.”

„Oficiálně se mluví o tom, že jsi do Zuranu přijel jen na skok a v noci odjíždíš, jen sis chtěl užít zaslouženého odpočinku. Je stejně škoda, že nemáš čas, abychom se domluvili na našich společných zájmech, je toho tolik, co bychom měli probrat. Tvé klisny přivedly na svět výstavní hříbata a první fáze přípravy námořní přepravy se chýlí ke konci.”

Xander se usmál a oslnivě bílý záblesk jeho zubů kontrastoval s jeho temně zbarvenou pletí.

Vladař byl světově proslulý svou vášní pro dostihový sport.

Když zamířili zpátky do paláce, panovník se k němu obrátil. „Nejsem si jistý, že bych ti to měl dovolit, vždyť víš,” prohlásil vážně. Mám tě moc rád, můj malý bratříčku. Dokonce moc víc, než si dovedeš představit. Tvá matka mi byla tak blízká, jako by byla mou vlastní.

Představovala pro mě studnici vědění. Byla neskutečně vzdělaná a zapálená své vědomosti předávat dál. To díky jejímu vlivu se otec začal zajímat o dlouhodobou budoucnost naší země, a když zemřela, myslel jsem si, že i on sám ztratil vůli žít.Přišel jsem o ně o oba, bratříčku. Ale nehodlám ztratit i tebe.”

„Ani já ne,” opáčil Xander rozhodně. „Ani já o tebe nechci přijít, a proto musím dělat to, co je mojí povinností. Vůči tobě jako panovníkovi a vůči tobě jako bratrovi!”

„Ahoj, krásko! Co takhle si večer někam vyrazit? Jeho Veličenstvo prý pořádá velkou oslavu k příležitosti zahájení dostihové sezony. A pak bychom si mohli zajít do klubu.”

Blikající pozvánka ve tvaru srdce Katrinu rozesmála. Tom Hudson byl sice nepoučitelný svůdník, ale každý si ho musel oblíbit.

Začala vrtět hlavou, denní světlo se odráželo od vlasů, které jí spadaly ve vlnách až po ramena. Nedokázala ze sebe vypravit ani slovo, a tak se ozval Richard.

„Všichni jsme tu kvůli práci, to by sis měl uvědomit, Hudsone. A mimoto brzy ráno vyrážíme,” připomněl jim.

Po výbuchu vedoucího týmu zavládlo nepříjemné ticho, Tom dělal Richardovi za zády neuctivé úšklebky.

Třebaže měl Richard pro svou funkci tu nejvyšší kvalifikaci, nebyl nijak zvlášť oblíbený.

„Je prostě příšerný,” poznamenala Beverly

Thomasová, jediná další ženská příslušnice skupiny, když s Katrinou konečně osaměly.

Luxusní obytná vila, kterou dostali k dispozici, byla vystavěná v tradičním stylu, ženy obývaly samostatnou část oddělenou od mužů a ubytovacích prostor dalšího personálu.

Katrinu nejdříve zmátlo zjištění, že z neznámých důvodů budou na noc ve své části zamčené, ale teď, po Richardových nevítaných pozornostech, to ze srdce uvítala.

„Musím litovat jeho manželku,” dodala Katrina.

„To já taky! Jeho by to ale vůbec nepotěšilo. Musela sis všimnout, že tebou začíná být přímo posedlý, viď?”

Když zaznamenala nešťastný pohled, který na ni Katrina vrhla, slitovala se a dodala: „No, možná jsem s tou posedlostí zašla moc daleko, ale je celý žhavý, aby tě dostal do postele.”

„Chtít by mohl, ale stejně se mu to nepovede.” ujišťovala ji Katrina rozhodně. „S jeho návrhy si dokážu poradit, Bev, ale když začne využívat své pozice a zastrašovat mě, tak to nebude zrovna lehké. Je to moje první místo, a navíc na zkušební dobu.”

“Snaž se nepřipustit si ho k tělu,” radila jí Beverly a potlačila zívnutí. Už se vidím v posteli, byl to dlouhý den, jak už řekl starý dobrý Richard, začínali jsme ještě před rozedněním.”

Katrina se usmála. Už se těšila na expedici do pouště, kde měli prozkoumat jeden horský předěl, přírodní úkaz známý jako vádí.

Měla by spát. Šla si lehnout už před hodinou, ale pokaždé, když zavřela oči, se jí zjevil obraz muže se zlatýma očima, jak ho sama pro sebe nazývala.

A nebyla to jen barva jeho očí, co se jí vrylo do paměti. Při vzpomínce na něj se rozechvěla jako struna na lyře, na niž hraje citlivý umělec.

Vždyť je to směšné, nabádala sama sebe rozhodně. Čtyřiadvacetiletá žena s doktorátem z biochemie se přece nemůže podrobovat hloupým sexuálním výzvám někoho, koho vůbec nezná. A nejenže je to naprostý cizinec, ale navíc s největší pravděpodobností i kriminálník! Ale přesto si prsty přejížděla po rtech a vzpomínala na dotek jeho rtů. Do paměti se jí hluboko vrylo všechno, co prožívala pod drtivým tlakem jeho polibku.

Vztekle se snažila všechno sama před sebou popřít. Její rodiče představovali pár vysoce kvalifikovaných vědců hluboce oddaných jeden druhému. Prožívali společný život a zemřeli zároveň, když je zavalila hornina, kterou zkoumali.

Tenkrát jí bylo sedmnáct. Už dávno nebyla dítě, ale taky ne dospělá. Oba rodiče neměli žádné sourozence, takže neměla ani žádnou širší rodinu. Nejenže se z ní stal sirotek, ale zároveň toužila po někom, kdo by ji miloval. Tyto pocity v ní zůstaly hluboko zakořeněné zároveň s bezvýchodnou zranitelností.

Přechovávala je hluboko v duši. Nedokázala se s nimi vypořádat. Namísto toho se soustředila na studium. Opatrně si vybírala přátele, ale nikoho z nich nevpustila do svého soukromí.

Ve čtyřiadvaceti byla rozhodnutá stát se rozumově jednající osobností, ale teď… Bylo nad slunce jasné, že někdo takový nemůže prožívat nic podobného tomu, co se jí stalo s cizincem.

Takže si to rozebereme, řekla si odhodlaně.

Jsi v jiné zemi s jinými zvyky, a navíc v zemi, která tě vždycky fascinovala. To proto ses sem vydala, abys v první řadě poznala Zuranesany. A navíc ses dostala do nepředvídané a nebezpečné situace. To tě muselo nutně poznamenat.

Ale její fyzická reakce na někoho, koho vůbec neznala, ji překvapila.

Každý má přece nárok na malou chybičku, chlácholila se. A navíc není pravděpodobné, že by se s ním mohla ještě někdy setkat. A už vůbec ji netěšilo zjištění, jak ji tento poznatek zabolel. Byla přece už léta samostatně uvažující osobností, nechybělo jí vzdělání ani všeobecný přehled. Doposud se dokázala ve vlastním životě orientovat, tak co se stalo? Není přece možné takhle beze zbytku podlehnout. Musí se všemu postavit čelem. Bránit se a bojovat.

DRUHÁ KAPITOLA

Když vyjížděli od vily v konvoji mohutných a dobře vybavených silných vozů do pouště, slunce se právě přehouplo přes horizont. Ke Katrinině hrůze Richard trval na tom, že s ním musí jet v autě, které sám řídil. Nebylo jí to vůbec příjemné, nerada s ním zůstávala o samotě. S odporem odolávala jeho nemístným návrhům i vtíravým pohledům. Několik hodin strávených s ním v uzavřeném prostoru si vůbec nedokázala představit.

„Se mnou v prvním voze to pro tebe bude mnohem pohodlnější,” vysvětloval jí a pak se zasmál, „ostatní se budou dusit v prachu za námi.”

Byla to pravda, při rychlosti, kterou jel, se za nimi zvedal oblak jemného prachu, ale Katrina by přesto radši jela s někým jiným.

„Proč si neodpočineš a nezavřeš oči?” nabádal ji Richard úlisně. „Jen se trochu prospi, máme před sebou dlouhou cestu. Ale nejdřív se napij vody. Víš přece dobře, že nesmíme zůstat dehydratovaní.”

Poslušně si od něj vzala otevřenou láhev s vodou a napila se.

Možná to není tak špatný nápad pokusit se usnout, pomyslela si Katrina a netrvalo ani patnáct minut a začala zívat a oči se jí klížily. Alespoň se vyhne rozhovoru s Richardem. Nebude se muset soustředit na nemístnou konverzaci. A připadala si neskutečně ospalá. Možná kvůli tomu, že většinu noci věnovala vzpomínkám na muže se zlatýma očima. Proč jen ho musela potkat. Na něco podobného nebyla vůbec připravená. Když usínala, cítila, jak jízda nabírá na rychlosti.

Až pozdě odpoledne ji probudilo slunce pronikající předním sklem. Při zjištění, jak dlouho spala, se prudce posadila a s úžasem zírala na Richarda.

„Měl jsi mě vzbudit,” řekla mu. „Vždyť už přece budeme ve vádí.”

Trvalo několik vteřin, než jí Richard odpověděl. Pohled jeho očí v ní vzbudil prudké obavy. „Nejedeme do vádí,” odvětil samolibě. “Míříme na mnohem odlehlejší a romantičtější místo…”

Katrina na něj vyděšeně zírala, doufala, že ho špatně pochopila, ale při pohledu na jeho obličej bylo jasné, že tomu tak není. Jako by se začaly vyplňovat její nejtemnější představy. Teď se musí mít na pozoru.

„Richarde, to přece nejde! Musíme jet do vádí. Ostatní na nás čekají.”

„Myslí si, že jsme se museli vrátit,” oznámil klidně. „Řekl jsem jim, že se necítíš dobře. Měl jsem docela dobrý nápad a dal ti napít vody s prášky na spaní. Občas se člověk musí zamyslet, když chce dosáhnout svého.”

Katrina si ho s úděsem prohlížela.

„Richarde, to je absurdní. Zavolám ostatním a…”

„Bojím se, že to nepůjde.” S pocitem zadostiučinění se na ni zašklebil. „Mám tvůj mobil. Vzal jsem ti ho z tašky, když jsem zastavil, abych řekl ostatním, že se vracíme.”

Katrina nevěřila vlastním uším.

„To je šílené! Pojď se připojit k ostatním a zapomeneme…”

„Ne!” okřikl ji vášnivě. „Jedeme do oázy. Už pár dní jsem plánoval, jak tě mít jen sám pro sebe, tohle je výborná příležitost a oáza je perfektní místo. Leží v opuštěné části pouště, je to země nikoho a to by na tebe, Katrino, mělo při tvém zájmu o historii této oblasti zapůsobit. Kdysi to bylo překladiště velbloudích karavan. Tam nás nebude nikdo rušit a konečně budeme mít čas jen jeden na druhého. Copak si vůbec nedovedeš užít dobrodružství? Vždyť náš život není jen samá věda.”

Katrina na něj hleděla, vyschlo jí v krku a srdce jí bušilo jako na poplach. Ne že by měla obavy přímo z Richarda, ale když ne z jeho posedlosti, tak alespoň z toho, co jí naznačovala Bev.

„Podívej, tamhle už je oáza,” vysvětloval

zbytečně Richard, když zaprášené auto projíždělo skalnatým pásem lemujícím ostrůvek palem a další bujné vegetace, mezi níž probleskovala modrá vodní hladina.

Když Richard zastavil, Katrina si uvědomila, že za jiných okolností by ji to, co ji obklopovalo, uchvátilo a fascinovalo.

Vegetace pokrývající oázu byla nečekaně svěží a bujná, zejména na vzdáleném břehu. Kdysi tudy musela určitě téct řeka, proč by jinak bylo vymleté koryto v příkrém skalním srázu na druhé straně oázy? Možná z hladké skalní stěny zurčel kdysi i vodopád.

Určitě tam musel být podzemní pramen zásobující samotnou oázu, nebo třeba i podzemní řeka. Ale ani tahle kouzelná přírodní scenerie nevzbudila v Katrině touhu zůstat tu o samotě s Richardem.

Nedoufala, že by byl ochotný přistoupit na jakýkoli pokus přesvědčit ho, aby změnil plán.

Takže bude muset využít nějaký lstivý plán a zmocnit se klíčků od auta a dostat se odsud, dřív než jí v tom bude Richard moct zabránit.

„Mám s sebou stan a všechno, co budeme potřebovat.”

„To bylo předvídavé,” Katrina se tvářila, že to na ni udělalo dojem. „Já tu zůstanu, než všechno vyndáš z auta.”

Richard zavrtěl hlavou.

„Ne, obávám se, že to nepůjde. Nepodniknul jsem tohle všechno pro to, abych tě nechal udělat nějakou hloupost, jako třeba odsud utéct.”

Nemůže ji přece přinutit, utěšovala se Katrina, ale po pár vteřinách poté, co mu sdělila, že není připravená opustit auto, pochopila, že podcenila jeho odhodlání.

„Jo, tak v tom případě, miláčku, se obávám, že mi nedáváš jinou možnost než použít tohle.” Sáhl do kapsy a vytáhl pouta. „Vážně bych si přál, aby to nebylo nutné, ale pokud se mi budeš vzpírat, tak mi nic jiného nezbude. Připoutám tě ke dvířkům auta.”

Katrina si uvědomila, jak jí na kůži vyrazil ledový pot. Mohl by skutečně zavřít dvířka, a kdyby dovolila, aby ji připoutal vevnitř, byla by v pasti.

„Bylo by hezké nadechnout se čerstvého vzduchu,” snažila se pronést co nejpevnějším hlasem. „Třeba bych se mohla posadit venku, než všechno vyndáš.”

„To samozřejmě můžeš,” ujišťoval ji Richard a usmál se na ni. „Pojďme, najdeme pro tebe nějaké pohodlné místečko.”

Budu se muset vzdát všech nadějí, pomyslela si Katrina po pěti minutách. Richard ji odvedl do oázy, choval se spíš jako vězeňský dozorce než potenciální milenec.

„Tamhle by to šlo,” řekl a pokynul k jedné z palem, ale když k ní vykročila, stáhl ji zpátky. Když ji na zápěstí zastudil kov, okamžitě jí došlo, že to jsou pouta, která jí předtím ukázal. Nerozmýšlela se a rozběhla se, uháněla od něj jako elegantní gazela. Strach ji hnal k úzké soutěsce mezi holými skalami. V hrůze, která

ji opanovala, ani nezaregistrovala zvuk vozidel, projíždějících rychle nerovným terénem, a pokřik mužů na koních. Už ostatně stejně bylo pozdě zamýšlet se nad tím, co znamenají. Katrina vrazila do průsmyku přímo do výhledu skupiny uprchlíků.

Skupinu jezdců vedl El Khalid, ale první ji uviděl jeden z jeho mladých nohsledů. Uhnul opancéřovaným landroverem, ten se otočil tak rychle, že se málem převrátil.

V průsmyku mezi skalami Richard málem padl k zemi hrůzou. Pak se otočil a uháněl zpět ke svému vozu, na Katrinu ani nepomyslel. Skočil dovnitř, nastartoval a vyrazil zpátky tak rychle, jak jen dokázal. Ty tam byly jeho silácké řeči a chvástání. Teď se jen snažil zachránit holou kůži.

Katrinu jeho počínání vůbec nepřekvapilo. Bylo jí už dávno jasné, že Richard není žádný hrdina, ale jen provinční seladon okresního formátu. Kromě toho teď jí dělalo starosti něco zcela jiného.

Vzduch byl nasycený dusivým prachem, poslední zbloudilé sluneční paprsky se odrážely od kovu obrněného vozu, který kolem ní projížděl. Řidič se vykláněl z okénka, jednou rukou držel volant a druhou se natahoval po ní, tvář mu brázdil dvojsmyslný úsměv.

Okamžitě vyběhla směrem, kterým se sem dostala. Po Richardově pozornosti netoužila, ale poradila by si s ním mnohem snadněji než s tím, čemu právě čelila. K vlastnímu zděšení zjistila, že ústupovou cestu už má odříznutou, z koně se k ní skláněl jezdec.

Ržání jeho koně se mísilo s divokými výkřiky mužů, kteří ji obklopovali. Jezdec se k ní přiblížil natolik, že vnímala oddechování jeho koně. Srdce se jí mohlo rozskočit. Dojel až k ní, sklonil se v sedle, natáhl ruku a v neuvěřitelně krátkém okamžiku ji zvedl ze země a usadil ji před sebe na koně.

Lapala po dechu, srdce jí bušilo, obličej měla zabořený do hrubě tkané látky tuniky, kterou měl na sobě. Nemohla dělat nic jiného než ležet a vdechovat slabou citrónovou vůni, která z ní vycházela. Katrina strnula. Rozpoznala vůni kolínské i muže samotného. To kvůli němu strávila bezesnou noc. Obojí jí bylo povědomé. Údery koňských kopyt souzněly s tlukotem jejího srdce, když se snažila vykroutit z jeho sevření, aby mu mohla pohlédnout do tváře.

Podle vlastního očekávání jediné, co mohla zahlédnout, byly jeho oči se zlatými skvrnami, připomínající tygří. Metal jimi žhavé zlaté blesky.

Rychle se odvrátila, nedokázala snést opovržení, které se v nich zračilo. V dálce sledovala Richardův vůz směřující do bezpečí; zbabělý milovník ji tady zanechal jejímu osudu. Oči se jí zalily slzami, jedna ukápla na zlatavě zbarvenou mužskou ruku svírající otěže. Zachvátila ji beznaděj.

Stiskl rty a setřásl ji. Zamumlal cosi koni a zamířil zpět ke skupince mužů.

Jakoby odnikud, alespoň tak to Katrině připadalo, se zjevilo auto a hnalo se přímo k nim. Na sedadle řidiče seděl muž, který ji jako první pronásledoval. Vykřikoval cosi v místním dialektu, čemuž nemohla rozumět. Pak odjel.

Byla toho spousta, na co by se chtěla zeptat. Ale dřív, než to mohla udělat, přitáhl její únosce otěže před statným mužem středního vzrůstu, který na něj gestikuloval, aby sesedl.

Katrina se otřásla při pohledu na velkou pušku, kterou měl přehozenou přes rameno, okolo pasu zapnutý pás s náboji, za který si zastrčil děsivě vyhlížející tradičně zakřivenou dýku.

Když se přiblížil k muži, vztekle gestikuloval a ukazoval na ni, začal cosi rychle vyprávět, ale nerozuměla mu.

Lehký úklon muže se zlatýma očima směrem k pronásledovateli v landroveru Katrině naznačil, že to musí být velitel. Ale přesto, že muž v automobilu mohl vyžadovat od svého podřízeného poslušnost, řeč těla jejího věznitele jí napověděla, že se jedná o nezávislého muže.

„Proč jsi nechal toho chlapa ujet?” vyštěkl muž v automobilu v zuranštině.

Na krátký okamžik se rozhostilo ticho, pak její věznitel odpověděl: „El Khalide, pokládáš mi divnou otázku. Muž na koňském hřbetě,dokonce i když by se jednalo o nejrychlejšího

koně v celém království, nikdy nedožene auto s pohonem na čtyři kola.”

„Ta dívka je moje, El Khalide,” protestoval řidič landroveru vášnivě a obracel se na velitele, jemuž dělal osobního šoféra.

„Slyšel jsi, co říká Sulimen, Tuaregu! Jaká je tvá odpověď?”

Katrina se musela kousnout do rtu, nejradši by se obrátila na věznitele a žadonila, aby ji nenechával na pospas Sulimenovi. Velitel muži se zlatýma očima říkal „Tuaregu”, používal jen jeho kmenovou příslušnost, zatímco toho druhého oslovoval mnohem důvěrněji Sulimene. Mohlo by to znamenat, že upřednostňuje jeho požadavek? Při té myšlence Katrinu zamrazilo.

Proč na to její věznitel nic neřekl…? Cítila, jak si ji prohlíží, nemohla se přimět zvednout hlavu a jeho pohled opětovat. Natolik se obávala, co by mohla spatřit v jeho očích.

„Odpovídám mu, že ta dívka patří mně, a v žádném případě jemu. Můžu za ni hodně získat, když ji odvezu zpátky do Zuran City. Předám ji jejím lidem a dostanu výkupné.”

„Nikdo neopustí tento tábor, pokud k tomu nedám svolení,” zněla pevná odpověď muže, který, jak už Katrina pochopila, se jmenoval Khalid. „Na tomto místě jsem vás všechny shromáždil kvůli speciálnímu poslání. Pokud skončí úspěšně, budou z nás boháči.

Takže když o ni oba stojíte, mohli byste se o ni utkat,” ušklíbl se velitel, vytáhl z opasku zakřivenou dýku a podal ji muži se zlatýma

očima. Dřív, než se Katrina stačila vzpamatovat, chopili se jí dva hrozivě vyhlížející ozbrojení muži.

Zoufale se otočila právě v okamžiku, když Sulimen vytahoval z opasku blýskavou, ostře nabroušenou zakřivenou dýku a namířil ji na jejího věznitele, kterého pořád znala jen jako „Tuarega”, nebo „muže se zlatýma očima”.

Zalapala po dechu. Oba zápasníci začali okolo sebe kroužit s dýkami v rukou. Třetí muž kolem nich obíhal.

Katrina stála za nimi mezi svými žalářníky. Nemohla dělat nic jiného než sledovat jejich zuřivé pohledy.

Ne že by jí dělalo potěšení pozorovat bojující muže - ale v tomto případě měla dost závažný důvod dozvědět se, kdo zvítězí. Zbývající muži ji odtáhli do povzdálí, oba zápasníci stále neodkládali pokrývky hlavy. Svlékli si pláště a tuniky, bojovali do půl těla nazí a bosí.

Už se setmělo, takže bojiště osvětlovaly lucerny. Katrině to všechno připadalo jako scéna z jiného světa.

Záře jedné z luceren se odrážela od dýk a scénu doplňovaly zvuky úporného boje a dusot bosých nohou na písku.

Zaslechla bolestné zasténání a souhlasný výkřik přihlížejících mužů. Nad jejich hlavami se zvedla ruka svírající dýku, ve světle lucerny z ní odkapávaly tmavé kapky krve. Stáhl se jí žaludek. Byl snad muž se zlatýma očima vážně zraněn? Po pravdě řečeno, jediné, co o něm

doposud věděla, byla skutečnost, že ji přitahoval. Jeho osobní kouzlo spojené s fyzickou přitažlivostí bylo mocné. Takového něco ještě nikdy v životě nepocítila. Nebylo pro ni snadné se s podobnými pocity vyrovnat. Vždycky se považovala za racionálně smýšlející osobu, teď o sobě začínala pochybovat.

Dolehlo k ní další zasténání a souhlasné výkřiky, ale tentokrát přihlížející muži pochvalně vyvolávali Tuarega. Ani oni ho ale nenazývali žádným jménem.

Zdálo se, že souboj končí, a Katrinu stále víc soužily obavy z tak otevřeného násilí a krutosti. Něco takového jí bylo cizí.

Ale nakonec už bylo po všem, muži se hlasitě chechtali, když ji táhli na místo, kde před El Khalidem stáli oba bojovníci.

Její pozornost se upírala pouze k jedinému z nich. Ulevilo se jí, když spatřila, že v rukou svírá obě dýky.

Ale pak se otočil a Karina zalapala po dechu, když uviděla rány, z nichž mu prýštila krev. Jedna mu protínala napjatou kůži na obličeji podél lícní kosti v nebezpečné blízkosti oka, další se mu táhla těsně nad srdcem, ze třetí na horní části těla mu stříkala krev.

Snažila se ovládnout své pocity, a odvrátila se. Zdálo se, že Sulimen není vůbec zraněný, to Katrinu zmátlo, protože Tuareg byl zjevně vítězem.

„Tady je tvoje cena,” zaslechla El Khalida. „Vem si ji.”

Zdálo se jí to, nebo byla lehká úklona jejího muže se zlatýma očima směrem k El Khalidovi spíš cynická, než pokorná?

Jako by její přítomnost vůbec nevnímal, hodil El Khalidovi jeho dýku a sklonil se, aby zvedl odloženou tuniku.

Katrina koutkem oka zaznamenala, jak si Sulimen zastrkuje za opasek dýku, ale pak, aniž by pohyb dokončil, s ní prudce vyrazil proti nechráněným zádům svého vítězného protivníka.

Katrina se sebe vydala varovný zvuk, ale zdálo se, že Tuarega muselo upozornit na nebezpečí něco jiného, protože se najednou otočil, a bleskurychlým pohybem vykopl dýku ze Sulimenovy ruky.

Tři muži se okamžitě chopili Sulimena a odtáhli ho pryč. Jako kdyby se nic zvláštního nestalo, její věznitel sebral tuniku, natáhl si ji. Pak jí ostře pokynul hlavou, aby ho následovala.

„Jdeme,” vybídl ji úsečně. Dělal tak dlouhé kroky, že mu sotva stačila, ale když ho konečně dohnala, zastavil se a podíval se na ni.

„Nemůžeš mi jít po boku, ale za mnou,” prohlásil chladně.

Katrina nevěřila vlastním uším. Všechno, co doposud prožila, zastínila uražená ženská čest. Kam se to dostala a co ještě bude muset vytrpět? Bůh ví, jak dlouho to ještě bude trvat. Veškeré kulturní a společenské tradice tu zřejmě nic neznamenaly.

„Takového něco pro mě nepřichází v úvahu,” bránila se divoce. „Nejsem tvoje… tvoje vlastnictví… A mimochodem, v Zuranu muži chodí vedle svých partnerek.”

„Tohle není Zuran, ale poušť, a ty jsi moje a můžu si s tebou dělat, co chci, a to kdykoli a kdekoli se mi zlíbí.”

Neposkytl jí příležitost k odpovědi a vyrazil dál směrem k postaveným stanům, které byly předvídavě skryty cizím pohledům za skalnatým výběžkem.

Před několika stany plály ohně a černě oděné ženy míchaly jídlo v hrncích. Vůně z připravovaných pokrmů Katrině připomněla, jak dlouho už nejedla a hlady jí zakručelo v břiše.

Už předem jí došlo, že stan jejího věznitele stojí opodál od ostatních.

Vedle stál pancéřovaný vůz, za ním čekal jeho spokojeně přežvykující kůň. Dohlížel na něj jakýsi chlapec. Ale Katrina neměla čas prozkoumat okolí, protože ji pevná ruka zatlačila do stanu.

Při svém studijním pobytu v Zuran City neměla samozřejmě možnost prohlédnout si podobný přístřešek, ale ani ve snu ji nenapadlo, že by mohla v něčem podobném přebývat. Hlavní obytný prostor stanu osvětlovalo blikotavým světlem několik svítilen, na stěnách nechyběly ani tradičně ručně bohatě zdobené koberce, uprostřed stál divan. K němu byl přistaven nízký stolek, na němž voněla konvice s čerstvě připravenou kávou.

Dolehly na ni všechny okolnosti rušného dne a oči jí zalily slzy.

„Proč pláčeš? Pro svého milence? Pochybuji, že by kvůli tobě uronil jedinou slzu, když přihlédnu k rychlosti, s jakou tě nechal na holičkách.”

Katrina na něj pohlédla. „Richard není můj milenec. Je ženatý…”

„Samozřejmě. Ale proč by tě jinak vozil na tak opuštěné místo?” Oči se mu zúžily pohrdlivým úsměvem.

„Já jsem k tomu nedala souhlas. On… mě přinutil…”

„To určitě,” souhlasil s ní posměšně.

Katrina zvedla hlavu a vyzývavě na něj pohlédla.

„Proč předstíráš, že jsi Tuareg, když to zjevně není pravda?”

„Ticho!” vykřikl vztekle.

„Ne, vůbec se mi nechce být zticha. Pamatuju si tě z uličky v Zuran City, i když třeba ty mě ne.”

Přidušeně vydechla, když jí zakryl rukou ústa, sklonil se k ní a zašeptal: „Budeš mlčet.”

Katrina už toho měla dost. Byla unesená, tyranizovaná, vystrašená a teď ještě tohle? Vztekle se zakousla do ruky, která se ji snažila umlčet. Pocítila na jazyku slanost jeho krve, dřív než ji stačil odtáhnout. Nelitovala, že dala průchod své zuřivosti, alespoň se jí trochu ulevilo.

„Ženská, ty jsi dračice!” vyštěkl a prohlížel

si kousnutí přímo pod palcem. „Ale nemůžu si dovolit, abys mě otrávila svým jedem. Vyčisti mi to!”

Katrina na něj nevěřícně zírala. To, co provedla, ji samotnou šokovalo. Naplno ji ovládla primitivní ženská zuřivost. Vnímala, jak jí dýchá do ucha, popadla kus látky, který jí podával, ponořila ho do misky s vodou, která stála vedle ní, a otřela jím ránu.

Najednou ji pustil a odstoupil od ní. Hrubým a zároveň naléhajícím tónem se dožadoval odpovědi: „Ne! Jak jsem ti mohl dát příležitost způsobit ještě větší škodu?”

„Co tě vede k takovému chování?” vyptávala se Katrina rozechvěle. „Kdo jsi? Na tržišti jsi vypadal jako Evropan.”

„Buď zticha. Nic o mně nevíš!”

„Je mi jasné, že nejsi Tuareg,” dodala.

„Co ty to o tom můžeš vědět,” vysmíval se jí.

„Hodně,” odvětila Katrina statečně. „Studovala jsem zuranskou historii a kulturu, žádný skutečný Tuareg by nikdy neodkryl na veřejnosti tvář, jako jsi to udělal tenkrát ty…”

Katrina se zhluboka nadechla a pak ze sebe zprudka vyrazila: „Takže hodláš mi říct, kdo jsi, nebo ne?”

Nejdřív se zdálo, že nehodlá odpovědět. Pak odevzdaně pokrčil rameny. „Nezáleží na tom, kdo jsem. Ale na tom, co dělám. Ti z nás, kdo se řídí oddaností k El Khalidovi, pro to mají určitě dobrý důvod. Jak víš, žijeme mimo zákon, a bylo by dobré, kdybys to nespouštěla ze zřetele.”

„Ty jsi zločinec?” přemítala. „Uprchlík?”

„Moc se vyptáváš, ale ujišťuji tě, vůbec se nemusíš zajímat o to, kým ve skutečnosti jsem.”

Jeho výhrůžná slova ji rozechvěla. „Tak mi alespoň řekni, jak tě mám oslovovat. Přece nechceš, abych ti říkala Tuaregu. Já bych stejně tak nechtěla, abys mi říkal Angličanko.”

K jejímu úžasu se rozesmál.

„Výborně. Můžeš mi říkat…” Xander se zarazil. Nemohl jí prozradit své pravé jméno -Alessandro. Tak by ho mohla lehce identifikovat. Tady, v povstaleckém táboře, kde každý odpovídal sám za sebe, byl známý jen jako Tuareg a sám sobě přisoudil obvyklé příjmení bin Sadeen. Ale nebylo to jméno, které by toužil slyšet ze rtů této ženy, ale nehodlal to teď řešit. Nakonec jí neochotně sdělil přezdívku, zdrobnělinu, pod níž ho znali jeho přátelé a bratr, která však na pravé jméno neukazovala tak jasně, aby bylo jeho inkognito prozrazeno, když ho žena osloví.

„Xander?” Na Katrinině čele se objevila vráska. „To je neobvyklé jméno. Něco takového jsem nikdy neslyšela.”

„To mi vybrala matka,” odsekl. „A jak mám říkat tobě?”

„Jmenuji se Katrina Blakeová,” sdělila mu. Chvíli se rozpakovala, než vyslovila pro sebe tak závažnou otázku. „Jak dlouho to bude ještě trvat… než se budu moct vrátit do Zuran City?”

„To ti nemůžu říct, El Khalid vydal rozkaz, že nikdo bez jeho svolení nesmí opustit oázu.”

Katrina by se nejraději zeptala, co je sem přivedlo, ale pak od svého záměru upustila.

„Dobře děláš,” poznamenal chladně, jako by jí četl myšlenky. „Zůstaň tady,” vybídl ji. „Neopouštěj stan.”

„Kam jdeš?” vyptávala se Katrina.

„Převléknout povlečení v ložnici,” odtušil posměšně a sklouzl přitom očima na své krvácející rány.

Katrina se začervenala.

„Vypadá to hůř, než se zdá, všechno se rychle zahojí,” dodal Xander s klidným výrazem, když zaregistroval její rozpaky.

Katrina si najednou na něco vzpomněla. „Proč prohrál Sulimen, když zraněný jsi byl ty,” zeptala se zvědavě.

„Cílem není rozsekat svého protivníka na kusy, ale odzbrojit ho.”

Když se odvrátil, pohlédla k východu ze stanu.

„Do Zuran City je to odtud přes dvě stě mil pouští,” zasmál se, čímž dal najevo, že jejímu pohledu dobře porozuměl.

Rozechvěla se. Poušť sama o sobě představovala v jistém směru vězení a jemu to bylo samozřejmě jasné. Věděl snad také, jak se vyděsila, když si ji chtěl Sulimen přivlastnit jako svoji trofej? A jakou úlevu pocítila, když se okolnosti vyvinuly jinak. On sám ji však zanechával tak citově zranitelnou, jak si nikdy nedokázala představit.

Nakonec se k němu obrátila. „Nemyslíš si

snad, že tohle vydrží nadlouho. Richard má spojení na určitá místa…”

„Nacházíme se v opuštěné části světa - mimo dosah tvého milence i jeho přátel,” namítl chladně.

„Richard je můj šéf, ne milenec,” Katrina vzteky zrudla.

„Tak proč jste se sami vydali do oázy? I když mě zase moc neudivuje, že popíráš váš vztah, když tě tak narychlo opustil.”

„Podle všeho si myslel, že bude lepší zajet pro pomoc, než aby se z nás obou stali zajatci,” odsekla Katrina.

„Tak to určitě? Ale samozřejmě, jsi Evropanka!” vysmíval se jí. „Tady v poušti platí jiná pravidla. Já bych si radši sám vyrval srdce z těla, než abych opustil ženu; v nesnázích.”

Cosi v jeho hlase zapůsobilo, že Katrině naskočila husí kůže. Probudil v ní její nejtajnější představy a touhy, a to k tomu stačil pouhý zvuk jeho hlasu. Copak nikdy netoužila po takovém muži a vztahu? Neděsilo ji snad, že ze sebe udělá blázna, a tak se soustředila na reálnou stránku života? Byla rozkolísaná a zmatená. Na takové úvahy se nikdy nesoustředila. Snažila se žít v reálných podmínkách a podle běžných zvyklostí. Hned tak něco ji nikdy nevykolejilo. Proč jen se všechno muselo takhle zvrtnout?

Polkla a odvrátila se od něj opět k východu ze stanu.

„Jestli chceš, tak si běž,” ozvalo se za ní lho-

stejně. „Jestli tě nedostane Sulimen, tak poušť určitě.”

Katrina neodpověděla. Jak by také mohla, když dobře věděla, že má pravdu?

I když k němu byla otočená zády, zaznamenala, že opustil obytnou část stanu a přešel do prostoru na spaní.

Adrenalin, který se v ní nahromadil při hovoru s ním, se vyplavil. Najednou si připadala slabá a roztřesená. Tohle místo bylo jejím vězením, ale zároveň i bezpečím, a toho si byla vědomá. Pořád by ani za nic neměnila za situaci, aby byla vydaná na pospas Sulimenovi. Od toho by jí určitě hrozilo ještě větší nebezpečí. Ale nemohla samozřejmě vědět, co všechno ji ještě čeká.

Ale nesměla zapomínat na to, s kým má tu čest. Věděla o nebezpečí duševní závislosti, kam by ji takový vztah mohl přivést, kdyby nechala všechno na něm. Něco takového se jí nesmí stát.

Protože ji políbil? Využil ji? Rozbolela ji hlava a z přemíry duševního i fyzického vypětí se vůbec necítila dobře.

Přešla po tenkém koberci a ostražitě vnímala každý podezřelý zvuk, ale pořád ještě nebyla úplně při smyslech, když se otočila a zjistila, že Xander vstoupil neslyšně do místnosti a prohlížel si ji.

Měl na sobě čistou bílou tuniku, kterou si pořád ještě uhlazoval. Byl bosý a hlavu měl ne-

pokrytou. Ve světle lampy mohla sledovat mezi jemným ochlupením zlatavé záblesky jeho kůže.

Kdesi v hlubinách jejího těla vyvstal pocit, jemuž se nedokázala ubránit, bylo to něco jako zvláštní bolest, která však nebyla nijak nepříjemná. Měla stále větší nutkání se tomuto naléhání nebránit. Oddat se mu. Co jen se to s ní dělo?

Vlasy měl vlhké, a když k ní přecházel přes koberec, dolehla k ní vůně čisté pokožky a jemné kolínské, kterou s ním měla spojenou. Srdce jí poskočilo, pak jí připadalo, že se jí zarazilo někde v krku.

Rozdíl mezi jeho svěžím vzhledem a její znaveností a neupraveností ji zaskočil. To si Katrina musela přiznat. Ze všech sil se snažila odtrhnout zrádný pohled od jeho temné ruky, kterou si zapínal knoflíky, čímž jí znemožnil výhled na hedvábně zlatavou pokožku obnažené hrudi.

Pokoušela se zakrýt, co cítí, a horlivě se domáhala odpovědi: „Co… co hodláš podniknout?” Zaznamenal vůbec, jak je nervózní?

Změřil si ji přimhouřenýma očima a pak se s posměchem zeptal: „Podniknout?”

„Ano, myslím -” zarazila se a znovu polkla. „Myslím, jak dáš vědět expedici -”

„Moc se ptáš. Ve tvé zemi přece existuje o zvědavosti přísloví, ne?”

„Máš na mysli to, ve kterém ten, kdo je moc zvědavý, brzy zestárne?” zaskřehotala.

„Být tebou, tak raději přemýšlím, jak mohou tví přátelé vykoupit tvou svobodu a za jakou cenu jim dám vědět, kde jsi.”

Katrina cítila, že ji zachvacuje panika, ale nehodlala se jí podrobit. Smrt rodičů ji v raném věku naučila samostatnosti. Osvojila si schopnost rychle reagovat na mnohdy velice neblahé skutečnosti.

A právě teď musela odpovědět na moc nepříjemnou otázku. Odlepila od sebe vyprahlé rty: „A pokud moji spolupracovníci nebudou moct zaplatit výkupné?”

Rozhostilo se ticho a v jeho očích se zračilo cosi, co nedokázala popsat, pak tiše prohlásil: „Pak budu muset předvést své zboží na volném trhu.” Když na něj nechápavě pohlédla, uzemnil ji: „Kde jinde bych mohl dostat víc za mladou atraktivní ženu?”

Katrina na něj vytřeštila oči. To přece nemohl myslet vážně.

Bez jediného slova si nasadil tuaregskou pokrývku hlavy, vklouzl do sandálů, rozhrnul těžký závěs a vyšel ven ze stanu.

Osaměla. Odešel! Mohla by klidně jít, kdyby chtěla. Ale kam? Byla si dobře vědomá toho, že je tábořiště dobře střežené. Kdyby se pokusila uprchnout, riskovala by, že ji násilím přivlečou zpět. A i kdyby se jí podařilo uniknout, bylo jí jasné, že by se zpátky do Zuran City nedostala. Neměla jinou možnost než čekat, co s ní podnikne. A to on určitě moc dobře věděl.

Daná situace jí ani trochu nevyhovovala, ale co si mohla počít? Byla k smrti vyčerpaná, nedokázala už se na nic soustředit.

Jaký bude její osud?

Zločiny mu musejí slušně vynášet, usoudila cynicky, když pozorně obhlédla interiér stanu.

Koberce pokrývající podlahu a zdi byly ručně tkané a předčily cokoli, co viděla v místních obchodech. Přejížděla prsty jeden z nich zobrazující strom života. Hedvábná vlákna byla tak teplá, jako kdyby šlo o lidskou bytost.

Tvář jí hořela, odtrhla ruku od koberce, jako kdyby se spálila. Na divanu byly poházené sametové polštáře zbarvené jako drahokamy. Záblesky svítilen vrhaly kolem sebe tlumené záblesky, podtrhující smyslnou bohatost látek. Na jedné straně divanu ležela na podlaze loutna, za sebou spatřila hromadu v kůži vázaných knih. To ji přece jenom překvapilo a zaujalo.

Bez rozmýšlení k nim přešla a jednu zvedla. Nápis vyvedený ve zlatě hlásal: Rubayat Omara Khayana. Byla to básnická sbírka. Položila knihu a usedla na jeden z polštářů. Pořád ji bolela hlava a připadala si fyzicky i psychicky vyčerpaná. Unaveně zavřela oči.

Xander procházel mezi stany k vlastnímu příbytku. Zastavil se u koně, na kterém přijel. Když ho klisna spatřila, pohodila hlavou a zastrčila mu čumák do podpaží. Žadonila o pamlsek, jejž od něj pokaždé dostávala. Chlapec, který se o ni staral, povstal. Když viděl, že od-chází, zase se pohodlně usadil. Na koně i jeho strážce si potrpěl. Nikdy by nedokázal ublížit němé tváři.

Katrina ho podezřívala kvůli jeho evropskému zjevu. Jeho matku milovala celá jeho zuranská rodina s výjimkou Nazira a jeho otce. Podle jeho nevlastního bratra si matka moc dobře osvojila životní styl svého manžela. Oblíbila si poušť a její obyvatele, stejně jako on. Ale zase tak úplně tam nepatřila. A stejně tak on. Otec neměl v úmyslu ponechat ho natrvalo v centru evropské kulturní společnosti. Ale držel se slibu, který dal jeho umírající matce, že Xander nikdy nezapomene na svůj evropský původ, a tak ho vyslal do škol v Anglii. To v něm zanechalo hlubokou stopu, které se už nikdy nezbavil.

„Problém je v tom, že nejsem ani ryba, ani rak,” zamumlal si sám pro sebe.

Třebaže z větší části náležel pořád sem, do pouště, další část jeho osobnosti pociťovala zadostiučinění, pokud se mohla věnovat diplomatickým misím ve Washingtonu, Londýně a Paříži, kde mohl propagovat Zuran. Vyrostl zahrnut láskou svých zuranských příbuzných, ale zároveň si uvědomoval, že se od nich liší. Nebyl Evropanem, ale zároveň ani Zuraňanem.

A kvůli tomu a ztrátě matky v sobě nosil temnotu ukrývanou za neproniknutelnou bariérou.

Ale Katrině se podařilo prolomit jeho obranu a dotknout se jeho duše. A kvůli tomu se

zuby nehty bránil vpustit ji do svého života. To si nemohl dovolit. Jeho tajnou komnatu nesmí nikdo odhalit. Celý život se snažil se svým osudem vyrovnat sám, nic jiného mu nezbývalo.

Jako dítě spatřoval ve svém smíšeném původu zdroj zmatků a úzkosti. V dospělosti se naučil tuto skutečnost vnímat v mnohem pozitivnějším světle a využívat ji k prospěchu ostatních. Ale i přesto si byl vědom toho, že v určitých lidech vzbuzuje opovržení.

S požehnáním nevlastního bratra pracoval neúnavně na utužení vztahů mezi Zuranem a zbytkem světa. Díky tomu byl vyznamenán za práci ve Vládní radě a jmenován velvyslancem. Vždycky prosazoval projekt studentské výměny mezi Středním východem a Evropou, což by vedlo k lepšímu vzájemnému porozumění. Dokonce se uvažovalo i o jeho nominaci na Nobelovu cenu.

Ale jeho pocity v současné chvíli byly spíš rozbouřené než mírumilovné. A to všechno kvůli Katrině Blakeové. Její neočekávané a nechtěné zjevení bylo určitě to poslední, co by mohl logicky očekávat. A zároveň to poslední, po čem by toužil. Na něco takového nebyl vůbec připravený. Najednou si připadal rozkolísaný a nevyrovnaný ještě víc než kdy předtím. Ještě nikdy na něj nikdo takhle nezapůsobil. Cítil, že přestává být vlastním pánem.

Představovala nebezpečí… pro něho, a zároveň i pro sebe. Daná situace by v ní podle všeho měla vzbuzovat strach, namísto toho,

aby ho bombardovala otázkami. V žádném případě se o něm nesměla nic dozvědět. Mohla by všechno zničit! Mohla by zmařit všechny jeho plány. Ale El Khalid vydal příkaz, že nikdo nesmí opustit tábor. Jinak by ji už dávno odklidil z cesty. Rádiem by přivolal vůz, který by ji dopravil zpět k jejím přátelům.

Namísto toho…

Mohl jsem ji také nechat napospas osudu a Sulimenovi, pomyslel si hořce. To by ale nikdy nedokázal. Kromě toho, že byla odvážná, její ústa připomínala napůl rozvitou růži a chutnala po mandlích namočených v medu. Tělo měla štíhlé jako mladá gazela a oči…

Musel se vzpamatovat. Žena jeho nevlastního bratra mu představila jako potenciální manželky spoustu mladých žen, ale ani jediná z nich ho nezaujala. Byly moc sladké, poslušné, prostoduché. Poddajné, krotké holubičky…

To Katrinu směl ulovit jen jediný pouštní sokol, který by ji uchvátil svou nezávislostí.

Byla to žena, která by mohla roztát v sevření jeho paží, která by uspokojila jeho mužskou touhu. Jež by se mu tělesně oddala, ale zároveň by od něj vyžadovala to samé. Která by ho následovala pouští, uložila se mu na rameni a naslouchala, když by jí hrál tu nejkrásnější hudbu a předčítal básně. Taková prý byla jeho matka.

Už dlouho si myslel, že podobná žena nemůže existovat. O Katrině Blakeové pořád ještě pochyboval.

Jak jen s ní mohl ztrácet čas, když by měl veškerou svou energii a úsilí věnovat mnohem důležitějším záležitostem? Byl si pořád jistější, že důležitou osobou, o níž El Khalid mluvil, musí být Nazir.

I když se snažil nenápadně přesvědčit El Khalida, aby byl konkrétnější ohledně doby příjezdu zmíněné osoby, rebelský vůdce stále tvrdil, že přesný čas ještě nebyl určen. A Xander nechtěl na El Khalida zbytečně naléhat.

A pokud by Nazir spatřil Katrinu v táboře, ohrozilo by ji to. Stala by se totiž svědkem jeho zrady, a to si nemohl dovolit!

Vůně připravovaných pokrmů Xanderovi připomněla, že ještě nic nejedl. Když procházel kolem centrálního ohniště, vzal si talíř dušeného jehněčího a přihodil k němu několik plátků chleba. Musí také něco donést Katrině. Jen proto, že má starosti, ji nemůže zanedbávat. Už jen proto, že je mu vydaná na milost a nemilost. K nikomu, a tím méně k ženě, by se nedokázal chovat nelidsky. Navíc by k tomu ani neměl důvod a svým způsobem mu na ní dost záleželo.

TŘETÍ KAPITOLA

První, co Xander spatřil, když se protáhl mezi těžkým závěsem, byla Katrina. Ležela v hlubokém spánku na jednom z polštářů, tvář měla pobledlou vyčerpáním. Měla za sebou těžký den. Určitě usnula, zmožená únavou a strachem. Bylo mu jí líto.

Zamračil se. Stažené vlasy se jí uvolnily a několik kadeří se jí vlnilo na hrdle. Tak krásná barva přece nemůže být přírodní, usoudil Xander, zřejmě jako celý zbytek jejího těla a stejně tak lež, že k příjezdu do oázy byla přinucená. Už nehodlal uvěřit žádné laciné lži. Tentokrát bylo v sázce hodně včetně jeho vlastních citů, to si až moc dobře uvědomoval. Nikdo si s ním takovýmhle způsobem nemůže zahrávat.

Jeho úšklebek se prohluboval. Kdyby takhle dál ležela, skončila by s přeleženými svaly a zatuhlým krkem. Položil jídlo na stolek a sedl si vedle ní. Dělalo mu dost velké potíže udržet

ruce v klidu.

Katrina ve spánku odhalovala ladnou křivku ňader pod jemnou košilí, kterou měla na sobě. Zaznamenal místo, kde se lehká látka na bradavkách lehce zvedala. Žaludek se mu instinktivně stáhl, prudce oddechoval. Viděl už spoustu svůdných mladých žen, oblečených daleko provokativněji - a to nejen na ulicích evropských měst -, které na něj neudělaly zdaleka takový dojem. Rozčílilo ho, že ho něco podobného potkalo právě se ženou, s níž si něco podobného vůbec nemohl dovolit.

Nebyl přece žádný puberťák. A už vůbec ne nezkušený. Kdyby zatoužil po ženě, spousta by mu jich ráda zahřála lože. Ale co s touhle? Byla to milenka jiného muže, a navíc ženatého.

Zamyšleně si ji prohlížel, mozek se bránil výzvě, již k němu vysílalo tělo - zvednout ji a odnést si ji do soukromí vlastní ložnice. Jak rád by to udělal, proč jen se musí takovému popudu bránit? Je to skoro nelidské.

Pohnula hlavou a do tváře jí přepadl pramínek vlasů, automaticky se natáhl, aby jej odhrnul.

Katrina okamžitě otevřela oči, srdce se jí rozbušilo, když si všimla Xanderova spalujícího pohledu. Bezmocně tam ležela, lehce rozevřela rty, když se chtěla nadechnout. Jen stěží se dostávala zpátky do reality. Sní snad, nebo ještě spí? Co se to s ní děje?

Konečky prstů se dotkl její tváře, čtyři chladivé body, jež v jejím těle pozvedly slastnou vlnu, roztřásla se. Sledovala temný stín podél jeho čelisti, když pochopila signál, který k ní vysílal, oči se jí rozšířily.

Okamžitě odtáhl ruku, oči se mu temně a nebezpečně zaleskly, dřív než se mu podařilo před ní skrýt vlastní pocity.

„Přinesl jsem ti něco k jídlu,” sdělil jí úsečně.

Katrina hladově nasála vůni jídla, v žaludku jí zakručelo hlady, ale sevřela rty a zavrtěla hlavou. Nevěrohodně prohlásila: „Nemám hlad.”

Zamračil se na ni.

„Lžeš,” odvětil a chladně se zeptal: „O co tu jde? Copak pro tebe není naše jídlo dost dobré?”

„Ne, v tom to není.”

„Ne? Tak o co přesně jde?” položil jí ironickou otázku.

„Já… Richard -”

„Richard? Myslíš svého milence?”

„Není to můj milenec. Chtěl, ale já… Podvedl mě… a zdrogoval…”

„Zdrogoval? A ty si myslíš, že bych ti mohl provést to samé?”

Jak si něco takového mohla myslet?

„Proč bych to dělal?”

Katrina zatvrzele mlčela.

„Ty si vážně myslíš, že bych tě omámil, kdybych se s tebou chtěl vyspat?”

Katrina zrudla.

Když se nad tím zamyslela, pro každou soudnou ženu by sex s ním představoval potěšení, ne trest. I když sama v tomhle směru neměla žádné zkušenosti, podvědomě cítila, že by ji za normálních okolností určitě přitahoval.

„A není snad v poušti běžným zvykem, že muži jedí dřív než ženy?”

„Jejich ženy! Ale ty nejsi má žena, ne?” namítl tiše. „A zároveň je u nás zvykem, že host se vybízí k jídlu jako první.”

„Ale já nejsem tvůj host,” odsekla Katrina. „Jsem tvůj vězeň.”

Posadil se na divan se zkříženýma nohama a s chutí se pustil do jídla.

Katrině se sbíhaly sliny. Umírala hlady. Mezi sousty se jí vyptával: „Pověz mi víc o tom milenci, o Richardovi.”

„Není to můj milenec!” bránila se Katrina vztekle. „To už jsem ti přece řekla.”

„Ale přesto jsi ho doprovázela do pouště… sama.”

„Ne. Šlo o expedici, bylo nás víc… Katalogizujeme flóru a faunu v této oblasti. Richard mě vylákal do svého auta a pak…”

Jak mu mohla něco vysvětlovat? V podobné situaci určitě nikdy nebyl. Nemělo to cenu.

„…když jsem přišla na to, co má v plánu, bylo už pozdě. Když zastavil v oáze, doufala jsem, že se mi podaří nějak utéct.”

„Že bys ho oklamala? A nechceš mi říct jak? Podle mě má žena jen jednu možnost.”

Katrina už toho měla dost.

„Jsi stejný jako Richard. Ničemu nerozumíš. Věř si, čemu chceš, mně je to jedno!”

„To udělám,” přikývl. „A nebudu věřit nikomu. A nejméně ze všeho tvým historkám. Já se budu zajímat jenom o to, co za tebe můžu získat.” Vstal a zdálo se, že vykročí přímo k ní.

Projel jí záchvěv strachu. Vyplašeně pohlédla k východu, ale stál přesně na půl cesty k ní.

„Na,” pokynul jí a podal jí jídlo. „Není v tom žádná droga. Tak se posaď a jez.”

Oddechla si. Na okamžik ji ovládl strach. Nevěděla, z čeho pramenil. Ale její věznitel jí podle všeho právě ukázal přívětivější stránku své osobnosti.

Jídlo bylo stejně tak dobré, jak vypadalo, byla mnohem vyhladovělejší, než tušila. Ještě nikdy nepocítila takovou radost z čistě tělesného prožitku.

Když dojedla, vysvětlil jí Xander chladně: „Musím ještě něco probrat s El Khalidem a dohlédnout na koně, ale nejdřív ti ukážu, kde budeš spát.”

Byla tak ospalá, že málem neudržela oči otevřené, nevadilo jí následovat Xandera, vedl ji za závěs oddělující společnou část příbytku.

Trvalo jí chvíli, než si její oči přivykly na šero v místnosti, kam vstoupili, a zaznamenaly širokou postel pokrytou polštáři.

„Budeš tu mít sprchu a…”

„Sprchu?” v hlase jí zaznělo překvapení a úleva. To, že smyje z těla prach, představovalo splněný sen. Ale široká postel bezesporu patřila jejímu vězniteli.

Ale on se od ní právě odvrátil a dřív, než stačila cokoli poznamenat, odešel. Opatrně začala prozkoumávat místnost. Postel byla dost široká pro dva lidi a přenosná sprcha ve vlastním stanovém přístřešku, třebaže velice jednoduchá, v ní vyvolala pocit úlevy. Nedostatek osobní hygieny by jí určitě přinesl nemalé trápení. Nikdy v životě nemusela něco podobného snášet.

Protože si nebyla jistá, jak dlouho bude Xander pryč a na jak dlouho jí bude dopřáno soukromí, rychle se osprchovala. Na okamžik zaváhala, než se zavinula do jednoho ze silných a podle všeho luxusních ručníků, které našla pečlivě složené na zavěšené polici. Nepatřily někomu jinému? Nepocházely snad z loupeže? Neměla však jinou možnost. Ale proč by se tím měla zabývat? Byla šťastná, že ze sebe mohla smýt prach z cesty a učinit zadost zvyklostem, v nichž byla vychovaná.

Pak už jí docházely síly. Vyškrábala se na postel zamotaná jen do ručníku.

Když Xander přišel a usadil se se zkříženýma nohama mezi ostatními, už na něj všichni čekali.

„Máš zpoždění, Tuaregu,” poznamenal jeden muž a druhý ho následoval. „Měl by ses mít na pozoru, Tuaregu. Sulimen si pořád myslí, že ta holka je jeho a že ji chce zpátky.”

Xander se odmítavě ušklíbl.

„Sulimen si může vyhrožovat, jak chce. Ta dívka zůstává se mnou. Už El Khalid mluvil o té zázračné osobě, která z nás má udělat boháče?”

Muži zavrtěli hlavami, pak strnuli, protože se objevil El Khalid doprovázený svými důstojníky.

V dalších dvou hodinách bylo sice vzneseno hodně otázek, ale El Khalid jim pořád nesdělil jméno muže, jehož v oáze očekávali. A Xander předpokládal, že sám o Nazirovi nic netuší.

Byla skoro půlnoc, když se sezení rozešlo a Xander se pomalu vydal ke svému stanu. Zkontroloval ještě svého koně a spícího chlapce, který se o něj staral.

Ten hoch byl sirotek, který se sám připojil k El Khalidově táboru. Xandera napadlo, že až bude po všem, mohl by požádat nevlastního bratra, aby mu zajistil ubytování, vzdělání a práci ve svých stájích.

V přístřešku si vyndal z kapsy mobilní telefon, zapnul ho a zavolal na soukromé číslo svého nevlastního bratra.

„Bratříčku?”

Radostný tón bratrova hlasu ho potěšil. Zkrátka ho informoval o všem, k čemu došlo, použil samozřejmě domluvená zakódovaná sdělení.

„Měl bys být informován o únosu jisté mladé britské ženy, členky vědecké výpravy,” dodal opatrně.

„Už se mi něco podobného doneslo,” přisvědčil vládce stejně opatrně. „Vedoucí expedice nás informoval, že k tomu došlo nějakých

třicet mil na východ od našeho města, bylo vyhlášeno pátrání.”

Xander se zamračil. Oáza se nacházela zhruba dvě stě mil na sever od města. Znamenalo to, že Richard lhal, když udal, kde byla Katrina unesená.

„To děvče je v bezpečí - samozřejmě ne díky tomu, kdo ji nechal v nesnázích. A můžu tě ubezpečit, že to tak taky zůstane,” ujistil Xander svého nevlastního bratra. V Xanderovi vzrůstala nenávist vůči Richardovi. Zanechal ji napospas osudu a dokonce byl ochoten i lhát a obětovat ji, jen aby se neprozradila jeho zbabělost.

Když si představil, co by Katrinu čekalo, kdyby se Sulimenovi podařilo uplatnit na ni svůj nárok, otřásl se. A tomu všemu ji Richard vystavil! Když by Sulimen zjistil, že nemá odkoho požadovat výkupné, na Katrinině životu by mu už nezáleželo. A to, čím by Katrina musela projít před smrtí, by bylo doslova peklem.

Xander stiskl rty. Katrina pro něj představovala značnou komplikaci, bez níž by se docela rád obešel. Ale v žádném případě ji nemohl přenechat Sulimenovi. Protože byla cizinka v jeho zemi a zároveň žena, měl morální povinnost ji chránit.

Nevlastní bratr mu během telefonického rozhovoru prozradil, že se Nazir rozhodl na několik týdnů odjet ze země. Oba se shodli na tom, že jde spíš o alibi, aby se nemohl být spojován s El Khalidem. A že se se známým banditou a rebelem určitě bude chtít setkat bez nechtěných svědků.

Když Xander vešel do prostor, považovaných za ložnici, začal si rozmotávat tuarežskou pokrývku hlavy.

Katrina měla pravdu, ale zároveň se i mýlila, když prohlásila, že není Tuareg - v žilách jeho otce musela kolovat tuaregská krev.

Katrina. Její jméno znělo tak melodicky. Zamilovaný básník by o ní mohl skládat básně. Jako mladík by se za někoho podobného rád považoval, ale teď by od toho raději upustil. Nedokázal si představit, co by ještě mohla v jeho životě způsobit.

Přistoupil k posteli a zarazil se při pohledu na Katrinu, která usnula tam, kam padla. Hlavu měla položenou na jednom z polštářů potaženém hedvábím, tělo zamotané do ručníku, který toho víc odhaloval, než skrýval. Obdivoval její dlouhé štíhlé nohy, útlé kotníky. Stejně štíhlá ruka visela z postele, druhou měla položenou pod hlavou. Spíš než jako žena působila dětsky. Když se však přiblížil a spatřil jemnou křivku jejích vzdouvajících se ňader s růžovými bradavkami, změnil názor.

Ten pohled v něm probudil vášeň a touhu, zlatavý nádech v očích potemněl. Připadalo mu, že se nedokáže ovládnout. Nikdy předtím neměl problémy se sebeovládáním, ale teď mu docházely síly. Co se to děje? Není to přece první napůl odhalená žena, kterou v životě spatřil.

Kdyby se jí teď dotkl, nebyl by o nic lepší než Sulimen, to si říkal, když kolem ní procházel do improvizovaného sprchového koutu. Tam ze sebe vztekle strhal oblečení a nastavil tělo horkému proudu vody. Nedokázal se vyrovnat s tím, co v něm vzbudila. V čem byl problém? Nemělo asi cenu obviňovat ji. Chyby byla zřejmě na jeho straně.

Jen stěží ovládl své vzrušení.

Temnotu pouště prořízlo zoufalé zaržání koně, kterého cosi vyrušilo ve spánku. Ten zvuk Katrinu probudil.

Nejdřív se nedokázala vyrovnat s neznámým prostředím, které ji obklopovalo, ale velice rychle si vzpomněla, kde je a kvůli čemu. Nebylo to příjemné procitnutí a takových mohla v příštích dnech čekat víc.

Noci v poušti jsou velice chladné, zejména v zimě. Katrina se roztřásla a přitáhla si ručník, pak pohlédla vedle sebe na postel.

Prázdnou! Svraštila čelo. Podívala se na hodinky. Byly tři hodiny ráno a hedvábný přehoz na posteli byl dosud netknutý. Byla zřejmě sama nejen v posteli, ale asi i v prostorách určených na spaní.

Nepocítila snad zklamání? To určitě ne. Po všem tom snění o muži, jemuž by se oddala navždycky. O svém prvním a posledním milenci.

Xander tímto mužem nebyl! A jak by také mohl?

Člověk, o němž snila, byl inteligentní, laskavý a zdvořilý. Ani jedné z těchto podmínek Xander nevyhovoval. Nedokázala by ho respektovat, vážit si ho, a v žádném případě by ho nemohla milovat, opravdu?

Třeba ne, ale přesto ho chtěla. Katrina nasucho polkla. Zděšení se v ní potýkalo s náruživostí. Strach se vztekem. A hrdost s divokou vášní. Jak dlouho se dokáže s podobnými protichůdnými pocity potýkat? S tím jí asi nikdo nepomůže.

Takhle by to přece nemělo být.

Vstala z postele. Duše s tělem v ní tvrdě bojovala.

Co by si počala, kdyby k ní teď přistoupil a snažil se získat její tělo? Protože si nedokázala představit, že by mohl toužit po něčem jiném. Co by dělala, kdyby se jí dotkl, přejel k ňadrům a pak dolů? Rozrazil ji slastný záchvěv. Tak něco takového už vůbec neměla zapotřebí.

Jak jen si mohla připustit takové myšlenky? Co skrytého v hloubi duše ji k tomu vyprovokovalo? Vždycky věřila, že se nejdřív zamiluje a až pak propadne touze, že nejdřív odhalí morální a citové kvality svého partnera. Ale teď zmateně tápala i sama v sobě. Dokáže se někdy z takového propletence vymanit?

Nic v Xanderově chování a životním stylu ji neokouzlilo. Byl to lhář a zločinec, muž, jenž klade na první místo své vlastní potřeby. Jak by si ho mohla zamilovat? Obdivovala lidi, kteří kladli na první místo zájem těch druhých. Nikdy jí neimponovalo sobectví a lpění na vlastních zájmech.

Potřebovala se nadýchat čerstvého vzduchu. Zvedla ručník, omotala si ho těsně okolo sebe a rychle vyšla ze stanu.

Xander se probudil v okamžiku, když se pohnula, odhodil přikrývky na svém provizorním lůžku a vyšel ven za ní.

Katrina se právě dotkla těžkého závěsu, když ji Xander pevně uchopil za obnaženou paži.

„Jdeš někam?” zeptal se jí tiše.

Zazmatkovala, odtáhla se od něj a zoufale žadonila: „Nech mě.”

Namísto aby ji pustil, ještě zesílil stisk a zmenšil vzdálenost mezi jejich těly.

Jeho sklon hlavy připomínal víc než cokoli jiného pouštního sokola. Zmocnil se jejích úst, dřív než stačila pomyslet na obranu.

Ale vůbec jí to nevadilo, to si Katrina musela přiznat, když jeho zkoumavý jazyk rychle proniknul do sladké prohlubně mezi jejími rozevřenými rty. Jejich jazyky se brzy spojily. Zaklonila hlavu, aby k sobě jejich ústa našla snadnější přístup. Cítila, jak jí ručník sklouzl z těla. S podvědomým ženským instinktem vycítila, že se i jemu rozhalil oděv, který měl na sobě.

Potěšení, které pociťovala při proplétání jazyků, se nedalo srovnat s tím, co cítila, když se na ni přitiskl tělem. Vnímala ho tak intenzivně, tiskla ho k sobě ještě vášnivěji. Opájela se jím tak jako muži, kteří se postupně stávali závislými na hašiši, jenž je později nadobro zničil. A jí by takové pocity, které právě zažívala, nemohly ublížit…?

Vztekle vykřikla pohrdáním sama nad sebou, zvedla ručník a utekla zpátky do stanu.

Kdyby za ní přišel, byla by schopná odolat jeho svůdnému tělu? Zhluboka se nadechla a nervózně upírala pohled ke vchodu krytému závěsem.

Ale Xander se neobjevil.

Bolestivě vydechla a řekla si, jak je dobře, že za ní nešel.

Na druhé straně závěsu Xander sám sobě tvrdil to samé, ale v příštích hodinách se musel těžce potýkat s vášní, kterou v něm vzbudila.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Katrina se soustředěně zamračila nad rostlinou, kterou zkoumala.

Usoudila, že pokud musí pobývat v poušti bez vyhlídek na únik, může danou dobu dobře využít. On se zase zašklebil nad jejím požadavkem o papír, aby si mohla dělat poznámky a náčrtky. Ale poskytl jí všechno, o co ho požádala, přidal jí ještě stoličku, aby se mohla při výzkumu kam posadit.

Už uplynuly tři dny a skoro tři noci ode dne, kdy byla unesená. Její vědecké zapálení jí však neposkytovalo dostatečnou sílu, aby se ubránila myšlenkám na Xandera.

Zaznamenala pohyb a všimla si, že se nad ní tyčí Sulimen. Po páteři jí proběhlo mrazivé zachvění, ale zakázala si dát najevo, jaké obavy v ní vzbudil.

Nebylo to poprvé, kdy si všimla, že ji sleduje. V jeho přítomnosti si připadala bezmocná a zranitelná. Ten člověk by byl schopen všeho, pomyslela si. Jen doufala, že dokáže být pořád ve střehu, aby byla schopná reagovat na jeho

případný útok. S lidmi podobného druhu totiž neměla žádnou zkušenost a netušila, k čemu by se mohl nakonec odhodlat.

Pokoušela se pokračovat v nákresu, i když ji jeho blízkost zneklidňovala. Moc jí to nevycházelo, protože teď už na ni otevřeně zíral.

Při jeho pohledu zatoužila po tradičním černém hávu a zahalené tváři i celé hlavě místních žen. Ona tu zatím seděla jen v košili a džínsech. Napadlo ji, že obvyklý oděv arabských žen má zřejmě v místních podmínkách své opodstatnění.

Ale s každou další vteřinou byla nervóznější a nakonec si byla nucená přiznat, že její pokusy ho ignorovat jsou k ničemu a že už jeho pozornost nedokáže dál snášet.

Otočila se k němu zády a začala si sbírat své věci, protože jí došlo, že se už brzy setmí.

Za okamžik, právě když byla na cestě do Xanderova stanu, se z temnot Sulimen opět zjevil. Katrina právě přemítala o napětí, které sužuje celý tábor - spojení očekávání s něčím temnější a mnohem nebezpečnějším. Otřásla se. Žije mezi zločinci, připomněla si, muži, kteří jsou kvůli svým skutkům vyloučeni ze společnosti. A měla by si uvědomit, že Xander mezi ně patří.

Vyděšeně vykřikla, když jí na rameni přistála ruka. Příliš pozdě jí došlo, že když se oddávala vlastním myšlenkám, přistoupil k ní Sulimen a teď ji sledoval roztouženým pohledem.

Okamžitě se od něj odtáhla a vykročila nejrychleji, jak jen to šlo, ke Xanderovu stanu, pak se zděšeně pustila do běhu.

„Xandere!”

Když si všimla, že Xander stojí před ní a temně se na ni mračí, zarazila se. Nebyl sám, stál tam s ním El Khalid a několik dalších mužů.

„Tuaregu, kolik chceš za tu ženu?” domáhal se Sulimen.

Byl to šok a zároveň i strach, co ji rozechvělo. Sulimen ji chce koupit od Xandera? To přece nemůže být pravda. Ale bylo tomu tak.

Zuřivě pohlédla na Xandera, němě ho zapřísahala, aby ji neprodával jinému muži.

Nezdálo se, že by Xander spěchal s odpovědí. Zvažoval snad, kolik by mu mohla vynést? Nebo by snad pro něj bylo schůdnější prodat ji Sulimenovi než jejím lidem po návratu do Zuran City?

Cítila, že se na ni dívá. Její prosebný pohled se střetl s jeho.

„Ona není na prodej.”

V očích se jí úlevou zatřpytily slzy. Aniž by čekala na jediné další slovo, vděčně se k němu rozběhla.

Ale brzy jí došlo, že její pocit úlevy byl předčasný.

„Dostanu ji,” vyhrkl Sulimen vztekle, „dám ti za ni dvakrát víc, než bys jinak dostal, Tuaregu. Není to snad férová nabídka, El Khalide?”

Katrina sledovala, jak El Khalid těkal pohledem mezi Sulimenem a Xanderem.

„Ta nabídka je skutečně férová, Tuaregu. Nehodlám se vměšovat mezi své bratry. Přeju si, abys ji přenechal Sulimenovi.”

Katrině se zvedl žaludek, tak byla vyděšená a zmatená.

Sulimen se k nim blížil a ona opět postoupila směrem ke Xanderovi.

Xander vnímal její zranitelnost a byl si moc dobře vědomý, co by ji mohlo se Sulimenem čekat. Bylo mu jasné, že ji Sulimenovi nemůže přenechat a musí ji chránit. Napadlo ho jediné, co by mohl udělat, aby ji zachránil.

„Moc se omlouvám, El Khalide, ale nemůžu ti vyhovět,” bránil se.

„Cože?”

Katrina si všimla, jak El Khalida rozzuřil. Dva z členů jeho doprovodu okamžitě sáhli po dýkách, které měli zastrčené za opaskem.

Nedokázala na Xandera pohlédnout.

„Co to má znamenat?” vyštěkl El Khalid na Xandera.

Sulimen se k nim blížil.

„Rozhodl jsem se, že se s touto ženou ožením,” oznámil Xander chladně.

Na okamžik se rozhostilo ticho, Katrina si uvědomila, že se chvěje jako osika. Bylo jí jasné, že to Xander nemyslí vážně. Jen tvrdil, že ji chce za ženu, ne ji jenom chránit. Ze studií o místních zvycích jí bylo jasné, že muž by si chtěl okamžitě vzít ženu pouze…

„On lže,” vykřikl Sulimen vztekle. „Neposlouchejte ho!”

Katrina zaznamenala výměnu Sulimenova rozzuřeného a Xanderova klidného pohledu.

„Rád bych celou tuto věc ukončil. Brzy nás čeká důležité poslání a nerad bych mezi svými lidmi rozséval svár. Tuaregu, řekl jsi, že se s touto ženou chceš oženit, a tak se taky stane. Oba se ke mně večer dostavíte. A tobě, Sulimene, snad nemusím říkat o pronásledování ženy jiného muže.”

El Khalid se chystal k odchodu, obrátil se na Xandera a řekl mu: „Máš dvě hodiny na to, aby ses připravil na svatbu.”

Osaměli v přítmí stanu. Soumrak už padl, ale Katrina dobře rozeznávala Xanderův obličej ve světle hvězd. „Co to El Khalid říkal… o naší… o svatbě?” začala, ale pak se zarazila,

protože ji přemohl nával emocí.

„Myslel tím přesně to, co řekl,” odvětil Xander suše. „Máme dvě hodiny na to, abychom se připravili na svatbu.”

„Ne,” zaprotestovala. Naplnilo ji nevěřícné zděšení. To přece nemůže být pravda.

„Myslela jsem, že v Zuranu přípravy na svatbu trvají týdny,” namítla rozechvěle. „A samotná svatba… prý se táhne několik dní a…”

„Za normálních okolností tomu tak bývá, tady však kvůli daným okolnostem půjde o zkrácenou verzi. Není tomu tak dlouho, co si muži brali dcery nebo sestry bojovníků ze znepřátelených kmenů, aby tak zamezili dalším problémům. Znamená to pro nás jen dvě povinnosti. Nejdřív se představíme El Khalidovi a prohlásíme, že se chceme vzít.”

„Ale jak bychom se mohli vzít?” domáhala se Katrina odpovědi.

„Jednoduše. Podle tradic má vůdce, jako v našem případě El Khalid, právo takový svazek zpečetit. Samozřejmě, pokud bys nechtěla, abych tě přenechal Sulimenovi…”

„Ne, zarazila ho Katrina rázně. „Ty si mě přece nemůžeš chtít vzít.”

„To nechci,” souhlasil. „Ale i zloději mají svou čest. A o Sulimenovi jsem slyšel takové věci, že kdybych tě mu přenechal, nedokázal bych v klidu zamhouřit oči.”

„Ale co já? Jsem přece lidská bytost a ne… majetek!” bránila se zuřivě.

Xander ji chytil výstražně za paži.

„To je všechno moc hezké, ale tady to nic neznamená.”

„To je barbarské. Ty jsi barbar,” vyjela na něj, přestávala se kontrolovat.

„Tady není Evropa… a ani Zuran,” odvětil. „Poušť je tvrdým pánem a ti, kdo se rozhodnou v ní žít, se musí řídit jejím tvrdým právem - nebo zemřít.”

Cosi v jeho slovech v ní vzbudilo strach, toho si nemohl nevšimnout.

Všechno, co se v sobě pokoušela zdusit, ji najednou ovládlo.

„Co tu vůbec děláš? O co tu vlastně jde?”

naléhala, začínala zmatkovat. „Vím, že máš něco v plánu. Asi to bude něco strašného.”

„Buď zticha!”

Po tomhle příkrém rozkazu doprovázenému stejně strohým gestem se rozechvěla od hlavy k patě.

„Jestli si ceníš vlastního života, tak už něco takového neopakuj!” varoval ji Xander.

Katrina se zakousla do spodního rtu. „Pokud budu s celou touhle věcí… se svatbou, souhlasit, pak budu od tebe vyžadovat ujištění, že nepůjde o skutečný sňatek.”

„Co myslíš tím skutečným sňatkem? V očích El Khalida a jeho mužů o nic jiného nemůže jít. Nebo se ptáš, jestli tě budu chtít zatáhnout do postele, což je právem každého ženicha? I kdybych to udělal, stejně bys nezanechala očekávanou krvavou stopu na prostěradle, ne?”

„To jsem zrovna neměla na mysli!” Katrina cítila, jak rudne, blahořečila shovívavosti temnoty.

„Já jsem se jen… chtěla ujistit, že ta svatba nebude legální.”

Odpověděl jí téměř okamžitě. „Podle evropského nebo mezinárodního práva samozřejmě ne,” ujistil ji.

V takovou odpověď doufala, roztřeseně si oddechla. Nechtěla se nechat nutit do manželství. Stačily jí Xanderovy zkoumavé pohledy a dohadování se nad prodejem vlastní osoby. Ale došlo jí, že je lepší být s ním než připadnout Sulimenovi. Ale co vlastně v dané situaci cítila? Touhle otázkou se nehodlala právě teď zabývat. Od prvního okamžiku, kdy Xandera spatřila, byly její reakce nepředvídatelné. Byla si vědomá ženských instinktů, které v ní probudil. Už nebyla svou paní a musela sama se sebou vědomě bojovat.

Vyděšeně se otřásla. Nemilovala ho. Ale chceš ho, připomínal jí naléhavě vnitřní hlas. Toužíš po něm, a kdyby…

Ne! O něčem takovém nehodlala uvažovat. Nechtěla si to připustit. Nebude se přece zabývat intimnostmi manželství s Xanderem. Sametovou temnotou pouštní noci a jeho rukama vztahujícíma se k ní. Žárem jeho nahého těla, potěšením, jaké by jí poskytl dotek jeho kůže. Sama nad sebou se znechuceně otřásla. Nic takového se přece nestane!

Jak by si potom mohla sama sebe vážit? A co by to bylo za lásku bez respektu?

Xander pochmurně postával v otevřeném vchodu do stanu a zíral do tmy. Čekal na Katrinu, aby mohli společně předstoupit před El Khalida. Mohl sice tvrdit Katrině, že jejich sňatek nebude legální, ale byl si moc dobře vědom skutečnosti, že v Zuranu je taková forma svazku právoplatná a neodvolatelná. V jejich případě by však mohlo být manželství po skončení jeho mise zde uznáno za neplatné. Jako člen královské rodiny potřeboval svolení svého nevlastního bratra a doufal,

že by bratr takovému svazku také dokázal udělat rázný konec. Jeho pohnutky k ochraně Katriny by zajisté pochopil. Nikdy by ji nepřenechal Sulimenovi.

Brzy ráno se mu podařilo zorganizovat tajnou schůzku se třemi zvláštními agenty, které mu doporučila zuranská vládnoucí rada a kterým se také podařilo proniknout mezi El Khalidovy muže. Stejně jako on věděli o důležité osobnosti, kterou El Khalid očekává, ale také neznali žádné podrobnosti o jejím příjezdu.

Zaslechl za sebou tichý zvuk a otočil se. V temnotách obytné části stanu váhavě postávala Katrina. Oči měla doširoka otevřené očekáváním. Sevřel ústa. Představovala komplikaci, kterou vůbec nepotřeboval. Nehodlal si přidělávat další problémy. I když pro něj představovala svůdnou iluzi, v současné době jí nemohl podlehnout. Ale jak rád by se ve skutečnosti oddal jejímu kouzlu.

„Chci tě varovat,” prohlásil, když vstoupil do stanu. „Když se vezmeme, nesmíš udělat nic, co by upoutalo pozornost jiného muže.”

Katrina na něj vztekle pohlédla. Poslední půlhodinu strávila v přemítání, jak se má postavit tomu, co ji čeká, a pokoušela se přivolat zpátky pocit zoufalství a osamocení. Takhle si vlastní svatbu nepředstavovala. Toužila po bezpečí, které jí poskytovali rodiče a jež by jí mohl zajistit někdo, koho by si sama vybrala. Ale nikdo takový neexistoval. Byla úplně sama. A navíc uvězněná a pod tíhou okolností

přinucená ke sňatku, který neměl s láskou vůbec nic společného.

„Jak si můžeš dovolit mi něco takového říct?” bránila se rozrušeně. Není mojí chybou, že Sulimen…”

„Ne?” pohrdlivý pohled, kterým si ji změřil, nebyl vůbec přívětivý.

„Kdybych ho chtěla, tak bych tu snad nebyla, ne?” odsekla vztekle.

„Neříkám, že bys ho chtěla. Ale třebas ho povzbuzovala? Možná postrádáš pozornost svého milence. Nebo -”

Katrina sevřela ruce v pěst, nehty se jí zadíraly do kůže.

„Nikoho jsem nepovzbuzovala a Richard není můj milenec.”

„To se lehko řekne, ale hůř dokazuje!” Vůbec neměl pravdu, ale Katrina se s ním nehodlala dohadovat. Zatím žádný muž nebyl jejím milencem!

Pokud by se oddala muži a jejich vzájemné lásce, bylo by to navždycky a znamenalo by to mnohem víc než fyzické sblížení…

„Už musíme jít.”

Odhrnul stranou závěs, aby mohla projít, a přitom na ni upíral pohled jako sokol na kořist.

Kdyby ho už trochu neznala, musela by se roztřást strachy. Jenže jaksi podvědomě tušila, že zrovna od něj jí nebezpečí nehrozí.

Měl na sobě tuaregskou pokrývku hlavy, ale instinktivně vycítila, že jeho ústa brázdí úšklebek. I když se tomu snažila bránit, byla si vědomá toho, že vyzařuje velkou vnitřní sílu a autoritu.

Netušila, odkud se vzal jeho velice bohatě zdobený vnější háv, musel kdysi patřit někomu hodně zámožnému.

Třebaže věděla, že tomu tak není, působil urozeně. Oslovil ji stejně podmanivě jako poušť sama. Vzbuzoval v ní chvění jako celá tahle zem. Byl to člověk, jehož museli ostatní instinktivně respektovat a po němž ostatní ženy ihned zatoužily.

Stejně jako ona?

Musela si to připustit.

Hrdě se narovnala a ohlédla se po něm. „Jestli čekáš, že půjdu několik kroků za tebou -” začala.

„Myslel jsem, že jsi říkala, že jsi studovala historii místních kmenů?” zarazil ji okamžitě.

„To ano,” souhlasila Katrina.

„Tak zrovna v tomhle případě bys mohla vědět, že u Tuaregů panuje matriarchát.”

„Ale ty nejsi Tuareg, viď?” to jediné dokázala dát dohromady, když se vedle něj postavila.

Když vykročili, rozběhl se k nim malý chlapec. Ke Katrinině překvapení se na něj Xander okamžitě usmál a konejšivě mu položil ruku na hlavu. Pak k němu promluvil neznámým dialektem, z něhož Katrina nepochytila ani slovo.

„Je to sirotek,” vysvětloval jí, když chlapec zase odběhl. „Platím mu za hlídání svého koně. To zvíře potřebuje společnost a kluk zase teplou postel.”

Katrině se stáhlo hrdlo pocitem, po němž vůbec netoužila. Měl zřejmě i druhou, vlídnější stránku osobnosti. Bylo toho snad víc, co by od něj nečekala? Aniž by po tom ve skutečnosti toužila, podvědomě zkoumala vnitřní stránku jeho osobnosti.

Byl to snad večerní chlad nebo rozrušení, co způsobilo, že Katrině naskočila husí kůže.

Od táborových ohňů se k nim nesla vůně pečeného jehněčího, při pomyšlení na jídlo se jí zvedl žaludek. Když dorazili k místu, kde El Khalid pořádal noční schůzky, už na ně čekala skupinka lidí, která si nehodlala nechat ujít svatbu. Zaslechla hudbu a prozpěvující ženské hlasy.

Když na ně pohlédla přes rameno, Xander jí tiše vysvětloval: „Musí tu být, aby dosvědčili náš sňatek, ta hudba je tradiční svatební píseň. Nemusíš se ničeho bát.”

Chtěl ji snad uklidnit?

El Khalid právě usedl na improvizovaný divan. Jeho nohsledi ho obklopili, ženské příslušnice rodu se před nimi rozmístily s hudebníky.

Katrina strnula. Tohle přece nemůže podstoupit. Znovu si změřila své okolí. Od hlavy až k patě se roztřásla. Vždyť přece nežije ve středověku, k čemu se to tu propůjčuje. Asi jí nic v zájmu zachování vlastního života nezbývá, ale k čemu je to dobré? S něčím podobným přece moderní žena nemůže počítat.

„Pamatuj na to, že nejde o skutečnou svatbu! Vůbec nic to neznamená.”

Tato chladná slova ji ještě víc podráždila.

Položil jí ruku na paži. Jemně ji stiskl, jako by se ji snažil uklidnit. Vzhlédla k němu doširoka otevřenýma očima.

Hudba ztichla. El Khalid je vyzval, aby přistoupili. Xander propletl prsty s jejími. Kráčela mu po boku, ne za ním.

Došli k veliteli povstalců. Xander jí uvolnil ruku, najednou zatoužila, aby to byl neudělal. Postrádala pocit bezpečí. Vždycky si vystačila sama, ale teď si připadala zranitelná a bezmocná.

Všechno, co ji potkalo, jí bylo tak cizí, najednou představoval jedinou jistotu, která by jí umožnila to přežít. Bez něj by byla vydaná napospas Sulimenovi, bez něj…

Instinktivně k němu přistoupila, teplo vycházející z jeho těla ji uklidňovalo. Působila snad stejně i láska? Už se v sobě nevyznala, kde to jen může skončit? Všechno najednou představovalo jeden velký otazník.

Okamžitě si zakázala podobné myšlenky.

„Podej mi ruku,” vybídl El Khalid Katrinu.

Zdráhavě tak učinila. Jeho nehty na rozdíl od Xanderových byly špinavé a nepěstěné s roztřepenými konečky.

„A ty taky,” řekl Xanderovi.

Katrina se zachvěla, když pocítila dotek jeho jemné hnědé ruky.

„Přejete si oba dva vstoupit do manželství?”

Katrina si uvědomovala, že tenhle ceremoniál vůbec nic neznamená, ale stejně se jí to všechno dotýkalo. El Khalid nebyl kněz, byl to zloděj a kdovíco ještě.

„Ano, je to naše přání,” prohlásil Xander.

El Khalid na ni pohlédl. Sklonil hlavu a Katrina roztřeseně vydechla: „Ano.”

„No výborně! Takže podle zdejších zvyků mám právo ti tuto ženu předat jako nevěstu, Tuaregu.”

Katrina překvapeně vzhlédla. El Khalid působil tak vážně.

„Vezmi tuto ženu za ruku, Tuaregu,” vybídl ho velitel.

Vyschlo jí v krku a srdce jí bušilo jako o život. Xander se natáhl po její ruce a pevně ji stiskl.

Ten důvěrný dotek ji přinutil zadržet dech. Pro určité okolnosti nebylo zapotřebí slov.

Roztřásla se a pod tlakem myšlenek se jí zatočila hlava.

El Khalid vyslovil ostrý rozkaz, do popředí vystoupila žena zahalená od hlavy až k patě, z látek vystupovaly jen její zářivé oči. Nesla dlouhý pás hedvábné látky, tak tenké, že v nočním větříku vlála.

El Khalid si jej od ní vzal a svázal jí jejich zápěstí. Mumlal cosi v zuranštině. Katrina nervózně vzhlédla ke Xanderovi, ihned si přála, aby to nebyla udělala, když si všimla jeho krutého úšklebku.

Tep se jí uklidnil, jako by se přizpůsobila tlukotu jeho srdce. Vzrušivá symbolika okamžiku jí byla teď na míle vzdálená.

Xander prohlašoval, že jejich „manželství” nic neznamená. A možná si to tak vyřešil sám pro sebe. Ale ona to tak nebrala.

Zatímco se oddávala vlastním pocitům, El Khalid ještě pronesl pár slov a pak se otočil ke Xanderovi a řekl: „Bereš si tuto ženu za manželku, Tuaregu? Odteď s tebou půjde, kamkoli se pohneš. Přeju ti šťastné dlouhé manželství a spoustu dětí!”

Žena odmotala šál. Xander jí pomalu pustil ruku. Katrina cítila, jak mu krev neklidně pulzuje v žilách. Hudebníci začali opět hrát. Bezmocně pohlédla do Xanderových zlatě rozzářených očí. Nečekaně ji ovládl pocit, že jsou spolu svázáni primitivním poutem navždy. Nezáleží na tom, kolik kilometrů mezi nimi v budoucnosti bude ležet, to, k čemu teď došlo, nic nenaruší. Jak může Xander být tak chladný?

Katrinu napadlo, že si někdo pomyslí, že přehání - ve skutečnosti mezi nimi neexistovalo žádné právní pouto - ale nedokázala se ubránit dojmu, jaký na ni celý obřad udělal. Šokovalo ji, že to prožívala přímo fyzicky.

Dav se rozestoupil, aby mohli projít. Katrina se nechala slepě vést Xanderem, zatímco přihlížející muži zpívali a smáli se. „Jestli hodláš omdlít, tak s tím počkej až do stanu,” nabádal ji.

Něco podobného nehrozilo, ale vážnost situace ji zdaleka nenechávala chladnou. Vždycky

ctila veřejně stvrzená pouta a nehodlala na tom nic měnit. Ani kvůli okolnostem, v nichž se ocitla.

PÁTÁ KAPITOLA

„Proč jsi mi neřekl… nevaroval mě před tím, co se má stát?” domáhala se Katrina chraptivým hlasem, když si byla jistá, že je nikdo nemůže zaslechnout.

Xander pokrčil rameny. „Že nám svážou ruce? Z jednoduchého důvodu, protože jsem to nevěděl. Je to velice starý zvyk a už se málokdy používá.”

„Tak proč to udělali?” trvala na svém.

„El Khalidovo slovo je tu zákonem, moje ne,” připomněl jí, když se začal svlékat. „Stejně to nemá žádný význam…”

Xander se k ní otočil zády. Nechtěl, aby si všimla, že i jeho se obřad dotkl. Zamračil se, nehodlal podlehnout primitivním mužským touhám, které se ho zmocňovaly.

Něco takového si nemohl dovolit. „Je to berberský zvyk. Nic si z toho nedělej.”

Moc dobře si všiml, jak je otřesená a po pravdě řečeno se cítil stejně, ale nesměl to před ní dát najevo.

„Už o tom dál nemusíme mluvit,” řekl jí

a zatvářil se odmítavě, i když mu byly podobné pocity na míle vzdálené. Pak pohlédl k východu. Nazir by mohl dnes v noci klidně navštívit El Khalida. Kdyby k tomu došlo, Xander by o tom musel vědět.

„Předpokládám, že odejdeš do ložnice,” vybídl Katrinu přísně.

Zděšeně na něj pohlédla. Byli svoji jen pár minut, a už teď si myslel, že si s ní může dělat, co chce. Byla to jejich svatební moc, a pokud by si Xander přál potvrdit jejich svazek i fyzicky, nemohla by mu bránit. Jedinou zbraní, kterou měla, byla slova.

„Nejde o skutečné manželství,” připomněla mu. „Nemůžeš mi rozkazovat, co mám dělat.”

„Jako manžel ne,” souhlasil temně. „Ale asi jsi zapomněla, že nejsem jenom tvůj manžel, ale i věznitel, jsi v mé moci - a proti tomu nemůžeš nic dělat! Půjdeš do ložnice a zůstaneš tam!”

Proč měla Katrina takový strach, když tu stál se založenýma rukama a čekal, až ho poslechne?

Že ji zneužije? Odvrátil se od ní. Katrina nebyla na jejich rozhovor připravená.

Přála si, aby ji Xander ujistil o sobě samém. To proto, že se nedokázala ubránit vzrušení a touze, které v ní vzbuzoval? Sama sebe před podobnými myšlenkami varovala. A mimoto, to, čím ji Xander okouzlil, se brzy vytratí, a ona zase bude žít normálním životem,

„Proč sis mě vzal? Kvůli penězům, které za

mě chceš utržit, nebo mě chceš doopravdy chránit? Ubránit mě před Sulimenem?”

Se zábleskem v očích se k ní obrátil. Jako by se v něm začaly hroutit všechny předsudky. Tvářil se na muže v jeho postavení nepatřičně arogantně, ale nechtěně musela přiznat, že mu to sluší.

Jen máloco ho dovedlo vyvést z rovnováhy, ale Katrině se právě tohle podařilo. Jako kdyby se toho o něm chtěla co nejvíc dozvědět, pomyslel si nevěřícně.

Prohlédla snad jeho přetvářku? Vycítila jeho zranitelnost a na ni se soustředila? Vnímala napětí, které se mezi nimi rozhostilo? Touhu, která ho zachvátila, a úsilí, s nímž se s ní snažil vyrovnat? Nejraději by k ní přistoupil a sevřel ji v náručí.

Dokonce už k ní vykročil, ale pak si uvědomil jejich skutečnou situaci. Byla to moderní mladá žena, která v žádném případě nevyužívala své přitažlivosti, aby dosáhla svého.

„A co ti mám říct. Že jsem si tě vzal, abych tě zachránil? Máš snad dojem, že bych mohl být vůči tobě v určitém směru zranitelný, a ty bys toho mohla využít?” vyptával se tiše. Katrinin obličej se okamžitě zbarvil do temně rudé barvy.

„Mohla jsem si myslet, že tě něco podobného napadne,” poznamenala hořce.

„A co ještě by tě zajímalo?” pokračoval Xander chmurně.

„Pro tvou informaci jsem doufala, že si tě

budu moct v nějakém směru vážit,” odvětila Katrina rozechvěle.

„Že bys mnou mohla manipulovat,” přerušil ji Xander neomaleně.

Dotkla se určité části jeho citového života, kam nehodlal nikoho pustit, a ze všeho nejmíň ji. Její představy o lásce a manželství byly až nebezpečně blízké jeho. Podle nevlastního bratra jeho otce s matkou svazovala hluboká láska. Ale byl zatvrzele hrdý. Nikdy by nedokázal milovat ženu, jíž by si nevážil. Ale kulturní prostředí jeho otce zaručovalo, že si nikdy nemůže vážit ženy, která by byla citově nebo sexuálně promiskuitní.

Od každé ženy, natožpak od Katriny, by ho poznámka o nedostatečném respektu rozzuřila. Za takové obvinění ji musel potrestat!

„Já nejsem tvůj ubohý anglický milenec,” odsekl úsečně. S ním si klidně můžeš pohrávat, ale u mě s tím nepočítej.”

Katrině vyschlo v ústech, jako by dostala fyzický úder.

Věděl přesně, jak zasáhnout. Katrina si nedovedla představit, že by podobná slova jakékoli ženě neublížila.

„Znovu připomínám, Richard nebyl mým milencem,” vyštěkla na něj.

Xander pokrčil bezstarostně rameny. „Vůbec mě nezajímá, kdo a kdy s tebou spával.”

Lhal a ona to věděla, ale co jiného mohl dělat? Musel rychle ukončit rozhovor a přesvědčit se, jestli nedorazil Nazir.

„Musím odejít,” oznámil. „Nečekej na mě. Ztrácela bys čas.” S těmito slovy zmizel ze stanu.

Po jeho posledním nelítostném pohledu se její hrdost ocitla v troskách.

Ráda by mu toho řekla mnohem víc, ale už bylo pozdě. Vyšel ven a ponechal ji protichůdným myšlenkám.

Ne, nechtěla ho svádět, ale netvrdila by, že by si něco podobného nepřála od něj. Co se to s ní dělo? Byl to kriminálník, arogantní lump a lhář. Nemohla si na něm ničeho vážit a byla blázen, že se pořád o něco podobného pokoušela.

Ani v nejmenším neprojevil soucit se situací, v níž se ocitla, právě naopak. Jak ráda by mu jeho vlastní slova vrátila, řekla mu, že zatím neměla žádného milence, ale něco takového nemohla ani nedokázala udělat. Uchovávat si panenství pro toho pravého si zvolila z vlastní vůle, ne proto, aby se s ním mohla pyšnit před cizím člověkem.

On zkrátka nebyl hoden citu, který k němu ještě pořád chovala. A ve vlastním zájmu by si ho měla co nejdřív vyrvat z těla. Cosi temného a nebezpečného v ní probouzelo základní ženské instinkty.

Tiše a neslyšně jako horský lev prošel táborem. Xander si vyčítal, jak mohl zatoužit po takové ženě, ale tělo se bránilo rozumovým argumentům.

Zasáhla ho tak jako ještě nikdy žádná žena. V jeho životě pro něco takového nebylo místo a jeho hrdost se tomu zuřivě bránila. Když se blížil k El Khalidovu stanu, vytěsnil z mysli Katrinu a zaměřil se namísto toho na svého nevlastního bratrance Nazira a důvod, proč tu on sám pobývá. Obával se, jestli se nedopustil závažné chyby. Zvláštní agenti byli plni pochybností. Na rozdíl od něj si nebyli zdaleka tak jisti tím, že onou neznámou osobností, na kterou El Khalid čeká, je zrovna Nazir. Xander byl ale o své pravdě přesvědčený. Věděl, že Nazir se hodlá vzepřít panovníkovi. Bylo jen otázkou kdy a jak přistoupí k akci.

Došel k El Khalidovu stanu a zůstal stát v temnotách. Zamračil se, když zaslechl zvuk pohybujícího se vozidla. Z pouště dorazilo silné auto s náhonem na čtyři kola, při prudkém zastavení způsobilo přímo písečnou smršť. Xander nemohl uvěřit vlastnímu štěstí, když se otevřela dvířka a vystoupili dva těžce ozbrojení muži a za nimi jeho nevlastní bratranec.

Dřív, než se dostali ke stanu, vůdce povstalců vyšel ven, aby přivítal Nazira a hluboce se před ním uklonil.

Takže měl ve všem pravdu! O tomhle by se měli zvláštní agenti dozvědět. Rychle vyrazil k jejich stanu.

ŠESTÁ KAPITOLA

Katrina se prudce probudila ze symbolického erotického snu, v němž ji nesli zabalenou v bohatě zdobeném modrém koberci do stanu mocného válečníka až příliš připomínajícího Xandera - stejně tak se Kleopatra nabídla Antoniovi.

Tváře jí vzplály, i když se snažila potlačit smyslnost představ, v nichž se nabízela Xanderovi zahalená do duhově zbarvených závojů, které více odhalovaly, než zakrývaly. Bradavky měla natřené zlatým krémem a pohlaví kryla průhledná hedvábná páska, která je ještě víc zdůrazňovala.

Když se k němu blížila, viděla, jak se snaží dát okatě najevo svůj nezájem o ni. Její růžově nalíčená ústa se usmála, když pohledem sklouzla z jeho odmítavého obličeje k mužské chloubě, která jasně prozrazovala to, co se snažil zastřít výrazem očí.

Cítila, jak těžkne nashromážděnou touhou podnícenou pohledem do jeho citlivých míst.

Když dorazila k vyvýšenému pódiu, na němž

seděl, nepronesl jediné slovo. Ale všimla si, jak zalapal po dechu, když se k němu bez svolení přiblížila.

Pak před ním klesla na kolena. Z prsou, zoufale toužících po jeho doteku, se jí vydral vášnivý vzdech.

Zvedla ruku, aby jí obemkla jeho mužnou chloubu, ale dřív než to stačila udělat, natáhl se k ní. Přitáhl si ji na klín a pevně ji svíral, zatímco jeho ústa se přisála k jedné zlaté bradavce a jazyk zkoumal její tvrdost. Rukou jí zajel mezi stehna a odtáhl hedvábnou pásku,

takže měl její vlhkou roztouženost na pospas.

Dlouhé citlivé prsty rozevřely bránu ke slasti. Nenasytně se k němu vzepjala.

K jednomu prstu přidružil ostatní, které náruživě zkoumaly vlhkou skulinu. Když začala sténat, rozevřel jí stehna ještě víc a pronikl jí do úst polibkem, který jí přímo vyrazil dech. Jemný tlak na nejcitlivější místečko jejího těla způsobil, že celá ztuhla zalitá pocitem neskonalé blaženosti. Vnímala vlny slasti, které odsud vycházely a vyrážela proti ní v touze dosáhnout ještě větší.

Nechtěla si zapamatovat vůbec nic, zejména ne okamžik vyvrcholení vlastního orgasmu. Katrina byla otřesená, že vůbec může mít takové sny. Blahořečila temnotě, která skryla její rozpálenou tvář i tělo.

Bála se znovu usnout.

Tak za tři hodiny se mělo rozednít. Xander stál tiše ve stanu. Zvláštní agenti souhlasili s tím, že v okamžiku, když El Khalid oznámil důvod Nazirova příjezdu, opustí tábor a podají hlášení Vládní radě.

Xander sevřel rty. Nabádal je, aby si pospíšili, ale oni byli neústupní. Nebyli připravení nic podniknout proti Nazirovi, pokud nebudou mít jistotu, že chce poškodit vládce Zuranu.

Z ložnice k němu doléhalo tiché Katrinino oddechování. Katrina… Jeho žena. A co ten druhý muž, a třeba ještě jiní? Projel jím pronikavý pocit vzteku a mužské žárlivosti.

Katrinu vyburcovaly ze spánku zvuky ranní modlitby, ale události předchozího dne ji vyčerpaly natolik, že okamžitě zase upadla do spánku.

Oproti tomu Xander byl vzhůru. Táborem se začaly šířit zvěsti, že El Khalid měl v noci důležitou návštěvu. Okamžitě kvůli tomu byla svolána schůzka.

Xander stejně jako ostatní muži vyrazil k otevřenému prostranství před El Khalidovým stanem. Snažil se postavit co nejblíž ke třem utajeným zvláštním agentům, ale nehlásil se k nim. Byl si jistý, že dva muži, kteří teď hlídkovali před El Khalidovým stanem, jsou ve skutečnosti Nazirovi osobní strážci. Domníval se, že by okamžitě donesli svému pánovi cokoli, co by se jim zdálo neobvyklé.

El Khalidův proslov byl krátký a vedl přímo k věci. On a jeho muži byli najati k tomu, aby

při oslavách Národního dne pronikli do Zuranu a způsobili civilní nepokoje.

„Ani zmínka o tom, že by chtěli napadnout přímo vašeho bratra,” poznamenal jeden z agentů.

„Nazir by nikomu jinému úkladnou vraždu mého bratra nesvěřil. Zabil by ho sám při nepokojích, které by rozpoutal El Khalid. Oficiálně vycestuje ze země, to je nám jasné. Nepochybuji, že přesně takhle to hodlá provést.

Podle mého se bude vydávat za jednoho z El Khalidových mužů a zaútočí, když můj bratr zahájí tradiční průvod mezi lidmi,” dodal Xander ještě.

„Nemáme žádný důkaz, že právě tohle hodlá podniknout,” bránil se jeden agent.

„Chcete se se mnou hádat?” zeptal se ho ostře Xander. „Život vládce je přece mnohem důležitější!”

Na okamžik se rozhostilo ticho a pak další člen z trojice agentů prohlásil: „Odjíždíme, abychom podali hlášení. V okamžiku, kdy se dostaneme mimo rádiový dosah tábora, podáme telefonickou žádost o helikoptéru. Během několika hodin naše hlášení dorazí do Vládní rady. Doporučíme, aby sem okamžitě vyslali ozbrojené síly, které by obklíčily tábor a všechny osoby, které v něm pobývají, zajistily. Pokud máte pravdu, tak samozřejmě půjde i o Nazira.”

Xanderovi bylo jasné, že tohle bylo maximum, v co mohl doufat. Také věděl, že by jeho

nevlastní bratr v zájmu zachování vlastní bezpečnosti neupustil od tradičního pochodu při zuranském Národním dni.

Slunce rozpalovalo poušť a vzduch prosycovala vůně připravovaných jídel.

Katrinu vyburcoval z hlubokého spánku závan čerstvě uvařené kávy. Dřív, než se stačila vzpamatovat, blaženě si hověla v pohodlné posteli a nasávala aroma kávy. Pak prudce procitla do reality.

Nebyla už jen vězeňkyní, ale zároveň novomanželkou svého věznitele. Pohlédla na svá zápěstí. Byla připoutaná ke Xanderovi. Posadila se na posteli, rozkolísaná a zmatená.

Jako obvykle se zaposlouchala, jestli se Xander nevrací, vyklouzla z postele a pospíchala do malé koupelny. Rychle se osprchovala. Zrudla, když si uvědomila, jak na dotek okamžitě zareagovala její prsa. Minulou noc to sice byl jenom sen, ale pořád ještě si připadala, jako by se s ní Xander pomiloval.

Za dvě minuty už stála u závěsu, který odděloval jednotlivé obytné místnosti stanu. Zhluboka se nadechla a vešla do vnějších prostor. Xander stál kousek od ní a měřil si ji pohledem.

Xanderovi neunikl její ruměnec, takového něco mohl očekávat novomanžel od nevěsty první ráno po svatbě. Někdo takový by ji určitě objal a odvedl si ji zpátky do ložnice.

Ale v jejich případě samozřejmě o něco takového nešlo.

Když si odmotal z obličeje modrý tuarežský šál, ústa mu ztvrdla v hořkém, téměř krutém úsměvu. Katrina vůbec nepůsobila jako stydlivá novomanželka. Kolik jen musela mít milenců před tím, než si našla hlupáka, který ji zachránil, místo aby se staral o sebe? Primitivní hrdost v něm bojovala se stopami evropské krve jeho matky.

Jak jen mohl doufat, že najde ženu, která by ho na jedné straně uznávala, ale zároveň respektovala obě protichůdné strany jeho osobnosti?

To zkrátka nebylo možné. A zrovna teď byl rád, že kráčí životem bez ženy, protože měl na starosti mnohem důležitější věci.

„Před chvílí tu byl pěkný povyk, poznamenala Katrina.” Statečně se snažila předstírat, že se vlastně vůbec nic neděje, třebaže ji rozčilovala skutečnost, že byla předešlé noci za přítomnosti mnoha svědků provdána. Byla však nejen novomanželkou, ale i vlastnictvím svého muže.

„Ne větší než jindy,” zalhal Xander bez mrknutí. „A co sis představovala… Že se vrátil tvůj milenec, aby tě zachránil?”

Zrudla a vyštěkla: „Jen jsem se snažila zahájit konverzaci.”

„Tohle jsem ti přinesl,” vůbec si nevšímal jejích poznámek a podával jí černý háv, do kterého se zahalovaly ženy na veřejnosti od hlavy až k patě.

„Příště už bez takového oblečení nesmíš opustit stan.”

Katrina v šoku vytřeštila nevěřícně oči.

„To nepřichází v úvahu,” zareagovala okamžitě.

„Pokud nebudeš zahalená, nevyjdeš ze stanu,” zopakoval Xander, pak dodal: „A pokud nebudeš souhlasit, tak mi nedáš jinou volbu než si vynutit tvou poslušnost.”

„Jak to myslíš?” vykřikla zuřivě. „Že mě do toho navlékneš sám?”

„Ne,” odvětil klidně. „Když se budeš bránit, tak se jen budu muset ujistit, že nemůžeš opustit stan. Budu tě tu muset uvázat, stejně jako to dělávají pasáci koz.”

Katrina nevěřila vlastním uším.

Zmlkla a snažila se nerozčílit ho ani řečí těla.

„Je čas k jídlu. Oblékni si to,” vybídl ji Xander chladně.

„Já to na sebe nevezmu,” odpověděla vzdorně. „Cítím z toho parfém jiné ženy,” dodala vztekle.

Xander neodpověděl. Měl se o všechno raději postarat sám, než aby to svěřil jedné z El Khalidových žen. Jeho citlivému nosu také neunikl těžký parfém nasáklý do látky, ale musel se ujistil, že Katrina vezme jeho hrozbu vážně. A to především kvůli sobě samé. Pokud se Nazir vrátí do tábora, jak předpokládal, nechtěl, aby se začal pídit, co tam pohledává Evropanka. Když by si usmyslel, že pro něj představuje nebezpečí, bez výčitek by ji zabil.

„Musíš to nosit v zájmu vlastní bezpečnosti,” zašeptal.

„Kvůli Sulimenovi,” usoudila a nedokázala skrýt obavy.

Xander k ní rychle přistoupil. „Neboj se, ten ti neublíží. Dohlédnu na to. Ale všichni očekávají, že se budeš jako moje žena oblékat právě takhle.”

Instinktivně vycítila, že má pravdu. Podlehla jeho naléhání. Vzala si od něj černý šat a oblékla si ho. Ušklíbla se, nedokázala se ovládnout a nakrčila nos proti těžkému zápachu z látky.

Katrině chvíli trvalo, než na sobě naaranžovala oblečení viditelně zhotovené pro někoho mnohem mohutnějšího. Mezitím Xander odešel do ložnice a přinesl prostěradlo.

Katrina sledovala, jak je nejdřív trochu zmačkal, pak vytáhl dýku, zastrčil ji do rukávu a lehce se řízl na vnitřní straně paže. Rána okamžitě začala krvácet.

Uchopil střed prostěradla a přitiskl si ho na ránu.

„Co to děláš?” vyptávala se.

„Když jsem zašel za El Khalidovou matkou kvůli oblečení, prozradila mi, že je starým kmenovým zvykem vyvěsit ráno po svatbě zakrvácené prostěradlo jako důkaz toho, že nevěsta byla panna. Udělal bych si pěknou ostudu.”

Katrina ze sebe nedokázala vypravit slovo, jen na něj zírala.

„Co se děje?” domáhal se vysvětlení, když od něj odstoupila a začala ze sebe odmotávat černou látku.

„Vlastně ani nemám hlad,” prohlásila toporně.

Změřil si ji pronikavým pohledem a dřív, než se stačila ovládnout, vybuchla: „To si vážně myslíš, že mě povedeš mezi všemi těmi lidmi se zakrváceným prostěradlem?”

Nechtěla se před ním rozplakat. Jak jen si mohla myslet, že s ní bude mít slitování?

„Nemůžeš nás soudit podle evropských měřítek. Na tomhle kmenovém obyčeji není nic neslušného. Má tě chránit, ne ohrožovat.”

„Jak tě mohlo něco takového napadnout?” zeptala se Katrina hořce.

„Jednoduše,” ujišťoval ji Xander. „Například kočující kmeny žijí nebezpečným životem. Muži bojují a často přijdou o život. Jejich rodina pak nemusí přijmout ženiny děti, pokud nemá jistotu, že byla pannou, když si ho brala. Tuaregská dívka by na tvém místě při takové příležitosti hrdě doprovázela svého muže.”

„Možná, ale já nejsem tuaregská žena,” bránila se Katrina vztekle.

„A nejsi ani panna,” poznamenal Xander suše.

„Ano, já -” začala Katrina plamenně.

Xander ji však prudce zarazil „Já mám hlad, i když ty ne.” Začal si omotávat tuaregskou

pokrývku kolem hlavy a spodní části obličeje.

Zvedl prostěradlo, krátce na ni pohlédl a vykročil k východu.

Katrina ho sledovala, nemohla se k němu připojit.

SEDMÁ KAPITOLA

Za půl hodiny se Katrině začal svírat žaludek hlady, nevšímala si kručení, které z něj vycházelo.

„Přinesl jsem ti kávu a něco k jídlu.”

Katrina se otočila a spatřila Xandera přinášejícího konvici s kávou a talířek bohatě naložený ovocem a koláčky. On jí přinesl jídlo? Byla zmatená. Asi se spletla, když ho považovala za krutého, bezmála sadistického člověka. V hloubi duše pocítila radost.

„Máš štěstí, El Khalidova matka považovala tvou nepřítomnost za znak skromnosti.”

Ale on si nemyslel, že by byla skromná! Radost vystřídal vztek.

Xander položil konvici a talířek na nízký stolek. Katrina si i přes intenzitu svých pocitů uvědomovala, jak je hladová.

„Musím už jít, ale pamatuj si - pokud nebudeš náležitě oblečená a zahalená, nesmíš opustit stan.”

Katrina čekala, až odejde, ale pak se hned pustila do jídla. Káva voněla božsky a ještě lépe chutnala a šťavnaté ovoce se jen rozplývalo na jazyku stejně jako malé mandlové koláčky.

Xander se nedokázal soustředit na koně, který se mu vemlouvavě otíral o rameno.

Jak mohl připustit, že ho představa Katriny s jiným mužem tak krutě zasáhla? Proč jí byl tak okouzlen, že radši opustil stan, než aby mezi nimi zachovával bezpečnou vzdálenost? Přece nebyl takový blázen, aby ho ovlivnil staletý svatební rituál. Pokud se mu podaří uchránit Katrinu před Sulimenem, může přece požádat nevlastního bratra, aby tento svazek zrušil.

Xander něžně podrbal koně za ušima. Byla to plnokrevná arabská klisna a byla potomkem jednoho z vyznamenaných hřebců nevlastního bratra.

Proč ho ráno tak překvapily temné kruhy pod Katrininýma očima? Proč jen tolik toužil přistoupit k ní a políbit ji na citlivá ústa?

Když zkontroloval koně, vyrazil jako obvykle směrem k oáze. Pokud si mohl El Khalid dovolit zaměstnávat na svou ochranu ty nejschopnější muže, on měl k danému účelu k dispozici své oddané zvědy.

Xander by rád zavolal svému nevlastnímu bratrovi. Mobil měl v kapse, ale obával se, že by se Nazir mohl napojit na vládcův telefon, i když měl být oficiálně mimo zemi.

Xander se zamračil, dolehl k němu slabý zvuk a na obzoru spatřil maličký bod, byla to nízko letící helikoptéra.

Nazir! Musel to být on. Jak by se rychleji dostal do Zuranu a pak opustil město, aby dosáhl svého cíle a zavraždil panovníka? Sdělil Nazir El Khalidovi, co hodlá udělat? O tom měl Xander jisté pochybnosti. Ne že by se vůdce vzbouřenců bránil násilí nebo vraždě. Neudělal by to, ale i za podíl na téhle akci by získal hodně peněz.

A Nazir by nikdy neposkytl dostatek informací o sobě, které by ho mohly usvědčit. Smrt vladaře by mu přinesla nevítanou publicitu.

Maskovaná helikoptéra bez jediného identifikačního znaku se blížila. Xander se k ní otočil zády a předstíral, že zaujatě pozoruje oázu.

Když helikoptéra přistála, vykročil zpátky k táboru.

Podle očekávání přílet vrtulníku způsobil dohady a spekulace. Xander se připojil ke skupině mužů postávajících v těsné blízkosti.

Dolů sešplhal muž, a i když měl vousy a na sobě tradiční oděv namísto obvyklého perfektně střiženého italského obleku, Xander už podle pohybů bezpečně poznal svého nevlastního bratrance.

Takže měl pravdu! Od vladaře nezakusil nikdy nic špatného. Ale pořád toužil vyhodit ho ze sedla. A něco takového nehodlal Xander dopustit. Byl teď klidnější, i když mu bylo jasné, že bude muset Nazira bedlivě sledovat.

Ze stanu vyšel El Khalid, aby přivítal hosta, hluboce se před ním poklonil. Xander se sna-

žil dostat co nejblíž, aby vyslechl, o čem spolu oba muži hovoří.

Xander už odešel víc než před hodinou a Katrina už se vysedáváním ve stanu začínala nudit.

Odhodlaně přistoupila k východu ze stanu. Neměla důvod nechat si rozkazovat, co má dělat. Nebyla přece ve skutečnosti jeho ženou.

Představa Xandera a jeho lásky ji však nenechávala klidnou. Bylo jí jasné, že citově celou situaci nezvládá.

Připomněla si, že sice není Xanderovou manželkou, ale vězeňkyní určitě ano.

Kolik za ni může požadovat? Odbor ministerstva, pro který pracovala, byl malý s omezenými možnostmi. Nebo si snad myslí, že pochází z rodiny, která by za ni mohla zaplatit tučné výkupné? O čemsi takovém už něco zaslechla, ale jí se to určitě netýkalo.

Dodávala si odvahy k útěku, ale tábor byl pečlivě střežený. I kdyby se jí podařilo proniknout strážemi, dovedla si představit, jak krutá smrt v poušti by ji čekala po opuštění oázy.

Samozřejmě by se mohla pokusit ukrást auto, ale to by se muselo jednat o vůz s moderním satelitním navigačním systémem a plnou nádrží.

Musela se smířit s danými okolnostmi.

A byl v tom jen tenhle důvod? Nepřimísily se do jejího rozhodování i pocity spojené s Xanderem?

Žije přece v jedenadvacátém století. Ženy přece už nemusejí skrývat své tělesné touhy. Mohou se zcela oddat tělesné rozkoši jenom proto, že je to těší. Mohou se pomilovat s mužem a pak ho opustit. Dokázala by to? A opravdu by to chtěla?

Přecházela po koberci a nevědomky stoupla na hranu dřevěné krabice zastrčené pod divanem.

Zamračeně se sklonila k palci, ale pak poklekla, aby vytáhla krabici ven, byla pořádně těžká.

Co v ní mohlo být? Bylo jí jasné, že k tomu nemá žádné právo, ale přesto odklopila víko.

Uvnitř truhličky bylo několik knih. Zvedla první a zalapala po dechu. Nebyly to obyčejné knihy, ale umělecká díla, která by zaujímala přední místo v jakékoli knihovně. Se zlatou ořízkou. Muselo se jednat o velice drahé exempláře. Katrina jednu otevřela. První vydání. Bylo to souborné básnické dílo obsahující mimo jiné básně Roberta Browninga

určené Elizabeth Barrettové. Uvnitř bylo napsáno úhledným rukopisem: Pro mou milovanou Elizabeth

Oči se jí zalily dojetím. Tak prostá slova, ale pro ni znamenaly víc, než by byly tisíce utržené za první vydání. Tato kniha byla dárkem z lásky. Opatrně ji zavřela a položila ji zpátky, pak vyndala další.

Tahle byla francouzská. Jméno autora jí bylo neznámé, ale stejně jako předchozí byla vě-

nována Elizabeth. Nad povědomou korunkou vládce Zuranu zaznamenala mužský podpis.

Srdce se jí rozbušilo. To bezesporu znamenalo, že tyto knihy pocházejí z královského paláce. A že Elizabeth, ať už to byl kdokoli, hluboce miloval příslušník královského rodu.

Vytáhla další, tentokrát šlo o arabsky psanou knihu.

Nemusela být odbornicí na to, aby si uvědomila, že tyto knihy mají obrovskou cenu. Ale Katrina přikládala mnohem větší význam věnování, byly to dary věnované z hluboké lásky.

Byly určitě pečlivě uchovávány. Neměla pochyby, jak se dostaly sem ke Xanderovi. Katrina byla přesvědčená, že svému pravému majiteli byly ukradeny.

I když nebylo chladno, roztřásla se. Co ji tak rozrušilo, vždyť jí přece muselo být jasné, s kým má tu čest?

Ta událost v uličce, jeho omamný zlatavý pohled, zjištění, že se dopustil loupeže. Pomalu začala skládat knihy zpátky do truhly,

„Co to tady děláš?”

Nevšimla si, že se Xander vrátil, vyděšeně vyskočila. Málem upustila knihu, tak ji vyděsil jeho rozzuřený hlas. Poklekl k truhle, vytáhl z opasku klíč a zamkl ji.

„Jak sis mohla dovolit prohledávat moje věci?” zeptal se výhrůžně.

„Tvoje věci?” podivila se Katrina. „Tyhle knihy ti nepatří. Viděla jsem věnování. Někomu jsi je ukradl.”

Xander nevěřil vlastním uším. Katrina se prohrabávala jeho věcmi, pokladem, který mu zbyl po rodičích, a ještě měla tu drzost obviňovat ho, že to všechno ukradl. Vybavil si, jak vždycky jako oko v hlavě choval knihy, dárek z lásky jeho otce matce, ještě než se vzali.

Vzpomínal si, že když je ještě jako nemluvně držel, připadalo mu, že v nich cítí matku, kterou nikdy nepoznal. Vozil je všude s sebou jako talisman. I mezi El Khalidovými vzbouřenci platilo nepsané pravidlo, že by se nikdo z nich nedotkl dědictví po matce.

Tímto pravidlem se měla řídit i Katrina. Ale tato žena, která mu způsobila nejednu bezesnou noc, se do jeho věcí už vůbec nemohla plést.

„Ty knihy jsou moje,” vyštěkl na ni a vztek mu zatemnil zrak.

Katrina mu vůbec nevěřila.

„To je nemožné. Jsou to vzácná díla, první vydání,” namítla ostře.

Xander vstal a přistoupil těsně k ní, tyčil se nad ní. Příliš pozdě si všimla, nakolik ho rozčílila. V pudu sebezáchovy se snažila ustoupit, ale narazila na divan.

„Chceš mě snad obvinit, že jsem lhář?” zeptal se a ještě víc se k ní přiblížil, takže ji jeho slova zamrazila na kůži jako led.

Katrina se vůbec nehodlala vzdát.

„Jsi lhář!” vmetla mu do tváře. „Lhář a zloděj!”

Tato slova v něm rozpoutala vlnu zuřivosti.

„Takovéhle věci mi nebudeš říkat, rozumíš?” zařval.

„A proč ne? Vždyť je to pravda,” vykřikla Katrina. Byla stejně rozčílená jako on.

„Tyhle knihy mi věnovala matka,” Xander už nemohl vzít svá slova zpět.

Katrina na něj nevěřícně hleděla. Copak si myslí, že mu skutečně uvěří?

V husté atmosféře prohlásila: „To je nemožné,” přála si, aby si nevšiml, jak moc si přeje uvěřit vlastním slovům. „Ty knihy jsou podepsané vládcem Zuranu.”

Ta slova se rozezněla do ticha jako kameny dopadající do hluboké vody. Nemohla se na něj podívat. Atmosféra ve stanu ji dusila natolik, že se nedokázala ani nadechnout.

„Už mi nemusíš lhát, Xandere,” pronesla chraplavě. „Nevěřím ti, jsi lhář a -”

Její nedůvěra Xandera ranila víc, než si kdy dovedl představit.

„Tak už dost!” vykřikl a natáhl se k ní ve snaze ukončit jejich vzájemnou bolest jediným způsobem, který byl za daných okolností možný, tvrdým polibkem.

Byl to polibek, který měl zosobňovat mužskou nadřazenost, ale v okamžiku, kdy se dotkl jejích rtů, Xander pocítil, že nad sebou ztrácí kontrolu. Vztek se proměnil v touhu, všechny bariéry, které v sobě vystavěl vůči její přitažlivosti, se zhroutily jako domeček z karet.

Jemnost jejích úst, lehké chvění jejího těla ho dovedly k tomu, že jí rozevřel rty a pronikl dovnitř jazykem.

Toužil po ní tak jako ještě nikdy po nikom a po ničem… Chtěl ji…

Už se nedokázal bránit.

Katrina se pokusila všechno zastavit, vymanit se z jeho drtivého polibku, ale její rty se přimkly k jeho a už vůbec se nebránila jeho horlivě pronikajícímu jazyku.

Její sebekontrola a předsevzetí byly v troskách. Konečky prstů se probírala jeho tuhými vlasy, přejížděla mu po napjatých svalech na zádech.

Vyzařovala z něj mužnost a nebezpečí. Tak proč ho od sebe neodstrčila a místo toho mu zabořila ruce do vlasů a přitáhla si ho k sobě ještě blíž?

Jeho polibek ji neznechutil, naopak v ní probudil ještě větší touhu.

Když se jejich jazyky dotkly, celá se vnitřně rozechvěla, pak ji zatlačil do hedvábím potažených polštářů pokrývajících divan. Okamžitě ho objala a přitiskla se k němu.

Tajně snívala o muži, který by v ní dokázal přesně takhle vzbudit touhu. Její vlastní reakce ji však překvapila.

Xander si uvědomoval, že by tohle neměl dělat, ale instinktivně se bránil rozumným úvahám. Nebylo mu jasné, jak v něm mohla tak najednou vzplát nekontrolovatelná vášeň.

„Podívej se na mě,” vyzval ji.

Zvedla ruku a odhrnula si z tváře zcuchané vlasy.

Kdyby vypjatou chvíli nepřerušil jeho netrpělivý hlas, přísahala by, že v jeho dotecích cítí něhu.

Ale jeho rty se tvrdě domáhaly svého.

Jejich spor vyústil v něco úplně jiného, než co měl Xander v úmyslu, už se nedokázal ovládat.

Katrina cítila, jak jí rukama klouže po těle a svléká z ní i to málo, co na sobě měla. A ona místo aby ho zastavila, se mu snažila jeho úsilí co nejvíc usnadnit.

Zapadající slunce ještě zdůraznilo její nahé tělo jakoby pokryté zlatavým prachem. Vycítila, jak Xander při pohledu na její nahotu strnul. Lehce se zachvěla studem, první muž, který ji vidí nahou. Jediný muž, po němž kdy takhle zatoužila.

Nejistě k němu vzhlédla. Pod jeho pohledem jí ztvrdly bradavky a nejintimnější místa těla začala pulzovat. A to se jí ještě ani nedotkl. Lehce jí objel bradavky, sjel dolů po těle a po pár něžných pohybech se dotkl klitorisu.

Chtěla ho, toužila po něm, teď a tady… Zasténala. Xander ze sebe okamžitě shodil šaty a poskytl ji víc než letmý pohled na své tmavé vypracované tělo.

To, co prožíval v Katrinině náručí, ještě nikdy nezažil.

Hedvábné polštáře na divanu lichotivě přilnuly ke Katrinině pokožce, ale daleko víc ji rozvášnil dotek nahého Xanderova těla. Připadala si jako v ráji, vášnivě mu přejížděla po ramenou.

I kdyby se ho už nikdy v životě nedotkla, tenhle okamžik a pocity s ním spojené by si vždycky dokázala vybavit. Zatím se nedotkla jeho intimních míst, ale přesto cítila, jak jeho penis roste a tiskne se k ní.

Šokovalo ji, že se ho toužila dotýkat právě tam, poznat ho, prozkoumat. Něco podobného přece nikdy předtím nezažila.

Ale na úvahy teď právě nebyl čas. Xander se naléhavě domáhal jejích úst. Jeho ruce jí drtily ňadra.

Katrina už se nedokázala ovládat.

Přitiskl ji k sobě, když se proti němu vzepjala a sténala touhou. Xanderovi došlo, že se chce přesvědčit, jestli je on tím milencem, který jako jediný prozkoumá její tělo. Chtěl ji poznamenat natolik, že na něj nikdy v životě nedokáže zapomenout.

Sklonil hlavu k jejím ňadrům, olizoval jí ztvrdlou bradavku. Katrina zasténala. Rytmicky se proti němu pohybovala, jako by tak chtěla ulevit bolestné touze, která zachvátila celé její tělo.

Její divokost ho ničila. Každý pohyb jejího vzrušeného těla v něm vzbuzoval kruté pocity.

„Xandere, chci tě.”

Ta slova mu zašeptala do ucha, které zároveň objížděla horkým roztouženým jazykem.

Sebekontrola ho neopustila. Vyústila však v doběla rozžhavený chtíč.

„Budeš mě mít,” vydechl. „Celého. A já si vezmu tebe. Vezmu si tě a naplním tě, zažiješ

se mnou, cos ještě nikdy s nikým nezažila a taky nezažiješ. Tak tohle chceš?”

„Ano. Ach, ano,” mumlala Katrina.

Rukou jí rozevřel stehna, přejížděl po hedvábné pokožce a dráždil ji svým vyčkáváním.

Sevřel jí přirození, oddělil vnější pysky a zanořil dovnitř prst. Kroužil jí po klitorisu a rozvášnil ji natolik, že už to nedokázala snést.

Xanderovi sice vnitřní hlas tiše našeptával, že to, co dělá, není správné, ale už to nešlo zastavit.

Ještě nikdy po žádné ženě takhle netoužil a zároveň nepocítil tak bezmeznou touhu.

Pronikl mezi její stehna. Katrina zasténala. Srdce jí bilo jako na poplach. Tak už je to tady. Okamžik, jehož se vždycky obávala, snila o něm.

Cítila, jak Xanderovi tuhnou svaly. Zvedla ruku k jeho tváři a zaprosila: „Polib mě.” Sklonil k ní hlavu v dlouhém polibku a zároveň pronikl do jejího nejintimnějšího místa.

Katrinino tělo se sevřelo v šoku, možná proto, že neočekávala bolest. Ale její touha po něm ji překonala.

Ucítil její panenskou překážku a nevěřícně vnímal její potlačovaný bolestný výkřik.

Katrina se zachvěla, když v ní strnul, bolest byla ta tam, ale stahy uvnitř jejího těla ne. Zvyšovaly se, hnalo ji to rytmicky a mnohem naléhavěji proti Xanderovi, vyzývala ho, aby se k ní připojil.

Zaslechla, jak zasténal a zakousla se mu bo-

lestivě do ramene, pak ji ovládlo vyvrcholení a blaženě vykřikla. Ten pocit předčil veškerá její očekávání, orgasmus ji roztřásl od hlavy k patě. Ale slzy do očí jí vehnalo Xanderovo uspokojení.

Slastně se mu schoulila do podpaží…

„Jak je možné, že jsi byla panna?”

Po těchto slovech se cítila zmatená.

„Pokud vím, tak pro to existuje jenom jediný důvod,” odvětila uštěpačně.

Co na tom záleželo, když teď tu byla s ním a nekonečně šťastná?

„Není žádným tajemstvím, že panenství je možné obnovit, stačí jen malá operace,” odpověděl úsečně Xander.

„To možná není, ale mě se tohle netýká,” řekla Katrina.

Xanderovi bylo jasné, že něco takového neudělala, ale pořád ještě se nedokázal vyrovnat s vlastním šokem. Zjištění, že byla panna a on jejím jediným milencem, všechno měnilo. Díky svému vychování za ni cítil morální odpovědnost.

„Měla jsi mi to říct.”

Hovořil chladně a rozčíleně. Katrina namísto toho, aby byla bezmezně šťastná, cítila, že se brzy rozpláče.

„Říkala jsem ti přece, že Richard nebyl mým milencem,” připomněla mu.

„Měla jsi mi říct, abych toho nechal.” Odmlčel se a tvář mu zbrázdil výraz, který Katrina

nedokázala rozluštit. „Cítil jsem to sám, ale už bylo pozdě,” dodal.

Vyčítal jí to, k čemu došlo. Obviňoval ji. Přes prvotní zklamání a vztek Katrina tušila, že k tomu má důvod. Měla mu to říct, ale neudělala to. Proč? Protože vytušila, že by se s ní nepomiloval? Protože po tom tak zoufale toužila? Začínaly ji ovládat nepříjemné pocity, směsice reakce na odmítnutí, zoufalství a vědomí, že její citové zaujetí pro intimní vztah nebylo opětováno. Katrina se zachvěla chladem.

„Na, oblékni si to.”

Katrina strnula, když kolem ní začal omotávat vlastní háv. Jeho pohyby byly systematické a účelné, ani stopy po něžnosti a pozornosti.

„Určitě ti musí být jasné, že tohle mezi námi všechno mění! Kdybych věděl, že jsi panna, nikdy bych -”

Katrina zadržela slzy.

„Uvědomuješ si vůbec, jak ohavně se chováš?” vyhrkla. „Věřil jsi, že… když jsi usoudil, že jsem měla… že nechci…“ Byla tak rozrušená, že nedokázala dát dohromady souvislou větu. Zhluboka se nadechla a začala znovu: „Když sis usmyslel, že jsem Richardovou milenkou, tak ti došlo, že by ses mohl… že bys mohl udělat, cos udělal, ale teď jsi zjistil, že jsem byla panna. Tím se všechno mění. Dobře, můžeš na mě pohlížet jinak, ale já k tobě nic jiného necítím!” vyrazila ze sebe vztekle. „Když nic jiného, tak tebou pohrdám víc než kdy

předtím. Muž, kterého bych mohla milovat, by si musel vážit mě, ne jen mého panenství. Ty jsi ubožák!”

Zaznamenala, jak zranila jeho hrdost, ale nevěnovala tomu pozornost. Měla stejné právo vyslovit, co cítí, jako on! Styděla se sama před sebou, že mu takhle naletěla. Dělala si zbytečné iluze a teď na to doplatila - ne snad panenstvím, ale zklamáním a ztrátou iluzí.

Teď už v sobě po tom, co odhalila jeho krutost, dokáže tu zbytečnou lásku udusit.

Její obviňující slova zastihla Xandera nepřipraveného. Stejně jako jeho touha po ní. Dotkla se obnaženého nervu a připomněla mu, že to on sám pošpinil svou čest.

Lhal jí, když tvrdil, že se s ní miloval jenom proto, že si myslel, že má určité zkušenosti. Ve skutečnosti prostě nedokázal odolat, ale byl příliš hrdý na to, aby se jí přiznal. A teď už na to bylo pozdě. A také na to, aby si vyčítal, že nepoužil žádnou ochranu.

Prohlížel si Katrinu. V obličeji byla bledá. Oči měla doširoka otevřené.

I když měla kolem těla omotaný jeho oděv, pořád se lehce chvěla.

Prudce se vztyčil a pak ji bez jediného slova zvedl.

„Co to děláš? Pusť mě!” bránila se Katrina zbytečně, když ji přenášel do vnitřní části stanu.

Co s ní hodlá udělat? Místo, aby zamířil do ložnice, vykročil do malé koupelny. Ramenem

rozrazil dveře do sprchového kouta a vstoupil tam s ní.

Když ji postavil, odmotal z ní látku, kterou odhodil na zem a zavřel dveře.

„Co to děláš?” Její otázka zanikla v hukotu sprchy. Stála v jejím hřejivém proudu.

„Jsi prochladlá a možná trochu v šoku,” vysvětloval. Pořád ještě se chvěla, ale bylo jí jasné, že to zapříčinily Xanderovy necitlivé poznámky.

Odvážila se na něj pohlédnout. Xander ji sice omýval s pohledem, v němž se nezračila smyslnost, ani sebemenší zájem, ale vlastní tělo ho prozradilo.

V jeho prospěch nehrálo ani to, že byl stejně nahý jako ona. Nemohla se nabažit pohledu na jeho tělo.

„Co se děje?”

Zrudla. Neuvědomila si, že ji Xander pozoruje.

„Nic. Já… jen jsem si myslela…” Její obličej ještě víc potemněl, když si sám začal prohlížet své tělo.

„Na co myslíš?” zeptal se jí chladně. „Že bych tě mohl vzít zpátky do postele?”

„Ne!” odmítla Katrina okamžitě, ale vzpřímené bradavky prozradily její skutečné úmysly.

„Ne? Tak na co myslíš?”

Katrina si uvědomila, že od ní žádá pravdivou odpověď.

„Jen mě napadlo, že… že po milování… vypadá mnohem větší, než jsem si představovala,” prozradila nakonec.

„Představovala?”

Jeho slova ji ochromila, znovu jí vstoupily na mysl sny, které o něm spřádala.

Xander se naklonil a přejel jí namydlenou houbou po zádech až k zadečku.

„A jaké přesně byly tvé představy?” zeptal se jí tiše.

„Žádné,” bránila se Katrina rychle.

Upustil houbu a pohlédl na ni, pečlivě zkoumal výraz jejího obličeje.

Sprchou z ní smyl mýdlo.

„Překvapuje mě, že tě rodiče, zejména otec, v tomhle směru nepoučili.”

„Nemám otce ani matku,” vysvětlovala Katrina tiše. „Zemřeli při nehodě, je to už dávno.”

„Při nehodě?”

„Byli to vědci,” vysvětlovala Katrina. „Pracovali na ekologickém projektu v Turecku a došlo tam k závalu.”

Zaslechla vzdech, který mu unikl.

„Nemusíš mě litovat. Nestojím o ničí účast. Jsem jen šťastná, že zemřeli společně. Vděčím jim za lásku, kterou věnovali mně i sobě navzájem.”

Jeho slova se opět Xandera vnitřně dotkla. Musel se bránit nutkání sevřít ji v náručí.

„Zůstaň, kde jsi,” vybídl ji a hned se vrátil s velkou silnou osuškou, kterou okolo ní ovinul.

Když konečky prstů ocenila její jemnost, prohlásil: „To je egyptská bavlna, prvotřídní jakost.”

„A určitě také hodně drahá,” dodala, ale pak se zarazila.

Jistě, mohl si dovolit osušky stejně jako knihy, ale připomněla si jeho reakci na její obvinění, tak se radši zdržela komentáře.

Když ji zabalil do osušky, omotal si další kolem pasu a pak ji začal utírat mnohem usilovněji, než by bylo zapotřebí. Pak ji zavinul do suché a zvedl ji v náručí.

„Já umím chodit,” bránila se, ale její slova byla zbytečná.

V úzké uličce nasála vůni mýdla linoucí se z jeho kůže. Srdce se jí divoce rozbušilo. Jak ráda by se přisála ústy k jeho krku a pak se přesunula k ústům.

Začaly se v ní vzmáhat teď už důvěrně známé pocity. Jak jen se promění z naivní panny ve zralou ženu, která má své smyslové pocity pod kontrolou?

Oddechla si, když ji v ložnici položil na postel.

„Teď si odpočiň,” vybídl ji.

„Nemusím odpočívat,” bránila se Katrina. „To, že jsem byla panna, neznamená, že jsem choulostivá.”

Chtěl se od ní odvrátit, ale pohlédl na ni, chytil ji rukou za krk, takže se mu musela podívat do očí.

„Byla jsi sice panna, ale byla jsi žádostivá a připravená mě přijmout, nemám pravdu?”

Tváří se mu rozlil výraz, jemuž její tělo rozumělo, roztřásla se, ale svírala rty a nespouštěla z něj pohled.

„Odpověz,” naléhal. Palcem jí bolestivě přejížděl rty. Jak ráda by poznala jeho chuť, i když jí tak ubližoval.

„Odpověz,” opakoval a odtáhl palec.

„Výborně. Ano, máš pravdu. Jsi podle všeho velice zkušený milenec,” podotkla sotva slyšitelně. Dávala si záležet, aby neodhadl, jak se ve skutečnosti cítí.

„A ty budeš už brzy zkušená milenka,” ujistil ji. „Právě jsi poznala, co obnáší smyslná rozkoš, mám dojem, že jsi hodně učenlivá žákyně. Ve sprše sis mě prohlížela jako vyhladovělá zkušená žena. Dovedeš si vůbec představit, jak je pro ženu svůdné předvést se muži v plné kráse?”

„Takového něco neudělám,” bránila se divoce.

„Lhářko!” zarazil ji něžně. „Teď si oddechni a v noci ti ukážu, co je to opravdová rozkoš.”

To snad není možné, pomyslela si Katrina. Ale musela si přiznat, že ji celá situace vzrušuje. To, k čemu může dojít, by mohlo být dost nebezpečné, ale nedokázala si pomoct.

Mohla ho nenávidět, ošklivit si ho, ale nemilovat ho, to nešlo…

Milovat? To přece nejde! Mohla po něm toužit. Obdivovat ho a spoustu dalších věcí, ale nemilovala ho?

OSMÁ KAPITOLA

Xander zasmušile upíral zrak za oázu, kde slunce pomalu zapadalo za horizont.

Jeho myšlenky se soustředily na nevlastního bratra a skutečnost, že nazítří se slaví Národní den Zuranu a tento den si Nazir zvolil pro vraždu vladaře.

Ale jeho myšlenky stále neposlušně odbíhaly ke Katrině.

S ní naprosto porušil své obvyklé formy chování.

Už jen to ho naplňovalo směsicí vzteku a nevěřícných pocitů, navíc po ní tak fyzicky toužil, že by se za ní hned nejraději rozběhl. Co ho k takovému chování přivedlo? Snad to nebyl její obdivný pohled na jeho mužnou chloubu, co v něm vzbudilo touhu, aby se znovu rozvzdychala v jeho náručí?

Kde, proboha, byli agenti. Už se přece měli vrátit s formálním svolením k uvěznění Nazíra. Začínal se obávat, že nedorazí včas. Což znamenalo, že se bude muset pokusit nějak zastavit zrádného ministra sám.

Xander sevřel rty, když se Nazir objevil v uličce mezi stany a zamířil směrem k oáze.

Xander se okamžitě odvrátil. Ale Nazir jak-si instinktivně vycítil jeho touhu zůstat nepoznán. Zavolal na něj: „Hej ty! Pojď sem!”

Xander předstíral, že ho neslyší, a vykročil opačným směrem.

„Stůj, nebo střelím!”

Na malém ostrůvku porostlém palmami byli sami a Xanderovi bylo jasné, že Nazir myslí svou hrozbu vážně.

Jeho vlastní ruka automaticky sáhla po dýce zastrčené za opaskem. Stejně jako všichni členové královské rodiny absolvoval vojenský výcvik, ale nikdy nikoho nezabil, ani si něco takového nedovedl představit. Ale teď se zdálo, že nebude mít jinou možnost. Pokud nesplní Nazirův požadavek, zastřelí ho, jak vyhrožoval. A když mu vyhoví, Nazir jej okamžitě pozná a pochopí, že jeho plán je prozrazen.

Dýku skryl v záhybech svého hávu a otočil se čelem ke svému nevlastnímu bratranci.

„Zašel jsi daleko, Tuaregu,” zašklebil se jízlivě Nazir. „Stejně bych tě měl zabít.”

V ruce držel zbraň zamířenou přímo na Xanderovo srdce.

Katrina se zhluboka nadechla a vyšla ze stanu. Musela najít Xandera a přemluvit ho, aby ji propustil. Celé odpoledne se zabývala tím, k čemu mezi nimi došlo. Uvědomila si, jak je vůči němu zranitelná.

Zneklidňující slovo láska, které ji napadalo už dřív, jí teď leželo bolestně na srdci. Jen nerada by potlačila vlastní hrdost a ponížila se před ním, ale neměla jinou volbu. Musela se ho zeptat, kolik by mělo obnášet výkupné za ni, a nějakým způsobem si tuto sumu obstarat. V Anglii měla malý domek, který zdědila po rodičích. Za ten by také mohla něco získat.

Vyčkávala tak trpělivě, jak jen to šlo, ale nakonec se rozhodla vyrazit ven a poohlédnout se po něm. Brzy už se setmí, a pokud s ním zůstane sama ve stanu, a zejména po tom, co jí řekl, mohla by se nechat zviklat.

Spíš instinkt než cokoli jiného ji přivedlo do oázy. Teď tu stála ochromena strachem a sledovala, co se děje.

Muž mířil na Xandera pistolí.

„Pojď blíž,” zaslechla Katrina rozkaz druhého muže.

Srdce jí prudce tlouklo a útroby se bolestivě svíraly strachy. Xander je zloděj a únosce, připomněla si. Nemusela s ním mít žádné slitování.

Pořád ještě se nepohnul.

„Ty mě snad nechceš poslechnout, Tuaregu? No tak dobře.” V mužově hlase zaznělo potěšení, když natahoval spoušť.

On chce Xandera zastřelit… Zavraždit ho!

Katrina se k nim zoufale vrhla a vykřikla: „Ne!”

Oba muži se k ní otočili. Xander na ni křikl a zároveň se k ní rozběhl, ale už bylo pozdě. I kdyby uháněl seberychleji, nemohl být rychlejší než vystřelená kulka.

Katrina si nevěřícně uvědomila zásah, ihned se dostavila ochromující bolest.

Viděla, že Xander pohybuje rty, mluví na ni, ale v bolestech nedokázala odpovědět. Ale Xander byl v bezpečí. Ten člověk ho nezabil.

Poslední vzpomínkou, než ztratila vědomí, byl okamžik, kdy ji Xander zvedl do náručí. Ale ani teplo jeho paží nedokázalo zastavit ledový proud, který se jí začal rozlévat žilami.

DEVÁTÁ KAPITOLA

„Katrino!”

Katrina zdráhavě otevřela oči a pohlédla do usměvavé tváře sestry v uniformě. Měla vyschlo v ústech a připadalo jí, že má hrozně těžkou hlavu. Nedokázala normálně uvažovat. Hlavou se jí honily zmatené myšlenky.

Ležela na čemsi, co by se normálně dalo považovat za nemocniční lůžko, ale pokoj, v němž stálo, nijak nepřipomínal nemocniční místnosti, na jaké byla zvyklá. Připadal jí spíš jako ta nejluxusnější hotelová ložnice.

Zkusila si sednout, ale sestra okamžitě zavrtěla hlavou.

„Tímhle si můžete nastavit polohu postele,” instruovala Katrinu a pak dodala: „Brzy se na vás přijde podívat doktor. Máte bolesti? Po operaci, když vám z paže vyndali kulku, vám nitrožilně podali tišící prostředky.”

Kulka! Teď už si všechno vybavovala. Xander. Poušť. Muž s pistolí. Xander… Xander… Xander…

„Kde to jsem? Kde je…?”

„Jste ve zvláštním královském oddělení zuranské nemocnice,” vysvětlovala sestra důležitě. „Sám vládce požádal primáře, aby ho každou hodinu informoval o vašem stavu. A sama jeho žena vás dnes ráno navštíví. Dostali jsme darem nějaké oblečení, které vám oblékneme, než dorazí.”

Královské oddělení zuranské nemocnice? Co tu dělá? Jak se sem dostala? Na nic, k čemu došlo po výstřelu, si nevzpomínala.

„Naleju vám trochu vody,” nabídla se sestra. „Musíte co nejvíc pít, abyste ze sebe vyplavila anestetika a zabránila tak dehydrataci. Oči se jí rozšířily, když pozorovala sestru, jak vytahuje láhev s vodou z vestavěné lednice s královskou korunkou. Ještě víc se zarazila při pohledu na sklenici z broušeného těžkého skla.

Ale přesto její mysl nezaměstnávala její vlastní situace. Šlo jí o Xandera. Kde je?

„Ten muž,” začala zdráhavě, ale sestra ji okamžitě přerušila.

O toho se postarali zvláštní agenti vládní rady. Naštěstí dorazili do pouštního tábora odpadlíka El Khalida právě včas, aby všechno viděli. Jejich zásluhou jste se okamžitě dostala sem do Zuranu. Rada definitivně rozhodne o osudu toho ničemy, ale není pochyb, že dostane, co si zaslouží.”

Katrině při každém dalším dívčině slově usedalo srdce. „Kde je teď?” vyptávala se. V jejím omámeném mozku se zrodil plán, že bude prosit o milost pro Xandera. Zmateně

uvažovala, kolik by mohla dostat za svůj domek a jestli to bude stačit na vykoupení Xanderovy svobody.

Pak si uvědomila, co její zoufale běžící myšlenky znamenají.

Řekla si přece, že Xandera nemiluje. Ale proč by jinak takhle uvažovala? Měla by se přece snažit co nejdřív se od něj osvobodit. Namísto toho tu teď horečně spřádá plány na jeho osvobození.

„Zvláštní agenti ho zatkli a až do soudního projednávání zůstane ve vězení. Jeho Veličenstvo vydalo dnes ráno k národu prohlášení o tom, co se stalo, a o hrdinství svého nevlastního bratra šejka Alessandra, který odhalil spiknutí proti našemu vládci. Šejk Alessandro se dnes ráno na přehlídce konané k příležitosti oslav Národního dne připojí k Jeho Veličenstvu. Nechám vám sem přinést televizi, abyste mohla sledovat oslavy,” prohlásila sestra povzbudivě.

Katrinu ovládlo zoufalství natolik, že nebyla schopná zareagovat. Pořád si připomínala, že celou dobu věděla, co je Xander zač. Bránila se tomu, aby si ho idealizovala zbytečnými představami a vysněnými vlastnostmi, ale nedokázala si pomoct. Udělala přesně to, co sama sobě zakazovala.

Kde byl Xander teď? Skutečně zamčený v pečlivě střežené cele? Pokoušela si představit jeho hrdé rysy poznamenané strachem, ale

„Z čeho ho obviní?” zeptala se sestry chraptivě.

„Z velezrady - ohrozil život našeho milovaného vládce,” odvětila dívka temně.

Katrina tiše nesouhlasně zamručela, ale sestra si toho nevšimla, zabývala se instalováním televize a ke Katrině se otočila zády.

Když odešla sestra, dostavil se primář. Katrina ležela strnule sužována starostmi o Xandera. Primář se věnoval zranění na její paži.

„Máte velké štěstí, mladá dámo,” podotkl. “Stačilo pár centimetrů a kulka vám pronikla do srdce. Můžete si být ale jistá, že v tom nejste sama. Informoval jsem Jeho Veličenstvo o vašem vážném zranění. Je o vás bez sebe starostí.”

Pokouší se být roztomilý, došlo Katrině.

„Vynikající,” prohlásil, když skončil prohlídku jejího zranění. „Nemyslím si, že by mohly nastat nějaké komplikace. Měla jste štěstí!”

Ona sice ano, ale co Xander?

Chtěla za ním jít, být s ním, říct mu, že by udělala cokoli, aby mu pomohla.

Každá vteřina strávená v nemocnici byla ztrátou času.

„Kdy budu moct odejít?” zeptala se primáře netrpělivě.

Přemýšlivě svraštil čelo. „Příštích čtyřiadvacet hodin určitě nepřichází v úvahu. Pokud máte dojem, že vám neposkytujeme náležitou

péči, dejte nám, prosím, vědět. Nerad bych, aby si Jeho Veličenstvo myslelo, že se vám dostatečně nevěnujeme.”

Katrina se okamžitě cítila provinile.

„Tak to není,” snažila se ho ujistit. „Jen…” Zarazila se a kousla se do rtu. Jak jen mu mohla vysvětlit, proč se tak zoufale snaží dostat ven?

Odvrátil se od Katriny a odpověděl.

„Jeho Veličenstvo je na cestě, brzy vás navštíví,” řekl jí. „Pošlu sem okamžitě sestru, aby vám pomohla připravit se na návštěvu.”

Dřív, než Katrina stačila zareagovat, odešel. Vzápětí dorazila mladá sestra s několika lesklými taškami.

„Musíme si pospíšit. Máme na to už jen půl hodiny. Hned vám přichystám koupel a samo zřejmě musíme převázat zranění na paži.”

Jako by se dostala do větrného víru. Katrina byla opatrně ale rozhodně převedená do přilehlé koupelny. Nad takovým luxusem jí jen podklesla čelist.

Pokoušela se namítnout, že by se obsloužila sama. Ale její průvodkyně se jen diskrétně obrátila zády, když ze sebe shodila nemocniční oblečení.

Za deset minut už byla zamotaná do sněhobílé osušky. Oči se jí zalily slzami, když si připomněla improvizovanou koupelnu a Xandera vyčkávajícího s těmi nejkvalitnějšími egyptskými ručníky. Představy, v jakých podmínkách teď musí Xander žít, ji děsily.

Zdálo se, že na návštěvu šejka musí být úplně oblečená.

Ale brzy jí došlo, že jí nedonesli její vlastní šaty, ale místo toho si měla vybrat z obsahu nákupních tašek, které jí sestra položila na postel.

„Ale tohle jsou drahé modely,” namítla Katrina. „Takového něco si nemůžu dovolit.”

„To je dar od Jeho Veličenstva,” připomněla jí sestra. Když pozorovala Katrininu reakci, dodala: „Kdybyste odmítla dar Jeho Veličenstva, bylo by to považováno za urážku.”

Katrina váhavě zvedla jedno z oblečení. Byly to krémové kalhoty ze směsi bavlny a hedvábí s halenou s dlouhými rukávy. Trochu ji znervóznilo luxusní krémové spodní prádlo, které by si také sama ráda koupila.

Když se však poté, co si je oblékla, prohlédla v zrcadle, usoudila, že něco podobného by si určitě pořídila kvůli Xanderovi.

„Pospěšte si. Jeho Veličenstvo tu může být každou chvíli,” nabádala ji sestra. Katrina se proto rychle natáhla po krémových kalhotách.

Byla sice oblečená, ale pořád ještě nepřipravená. Sestra ji vybídla, aby si sedla k toaletnímu stolku.

„Upravím vám vlasy,” prohlásila a vyndala ze skříňky fén a začala Katrině vysoušet umyté vlasy.

Katrina se chtěla bránit, ale zarazila ji bolest ve zraněné paži.

Za deset minut jí sestra vykartáčovala vlasy a uklidila fén. V tu chvíli se ozvalo klepání na dveře a další sestra přispěchala oznámit, že manželka šejka právě dorazila.

„Očekává vás v přijímacím pokoji,” dozvěděla se Katrina. „Dopravíme vás tam.”

Nemocnice s přijímacím pokojem? To Katrině probíhalo hlavou, když pospíchala dlouhou chodbou ke dveřím, kde ji čekal primář.

„Její Veličenstvo vás teď přijme,” oznámil Katrině a pak poodstoupil.

Katrinu ze všeho nejvíc překvapilo, že manželka panovníka je tak štíhlá. Seděla na stupínku a když spatřila Katrinu, pokynula jí, aby vstoupila.

I když to Katrina neměla v úmyslu, automaticky sklonila hlavu, připomněla si protokol, který studovala, než se vydala do Zuranu. Ale když osaměly, překvapilo ji, že jí manželka panovníka pokynula, aby se narovnala.

Přistoupila ke Katrině, uvolnila závoj halící tvář a stiskla Katrině ruce, naklonila se a políbila ji na obě tváře.

„Jsme všichni vašimi velkými dlužníky,” prohlásila procítěně.

„Nic jsem neudělala, Vaše Veličenstvo. Já -”

„Vaše skromnost je obdivuhodná, ale zbytečná. Vážně jsem slyšela, že jsme vašimi dlužníky. Doufám, že vás paže moc nebolí. Ošetřující lékař říkal, že nic nebrání vašemu zotavení a že vám nezůstane žádná jizva. Jeho Veličenstvo vám přese mě tlumočí, že ho

velice mrzí, že byl příčinou vašeho zranění. Děsí mě, když si představím, k čemu všemu mohlo dojít.”

Katrina se zhluboka nadechla. Xander sice mohl být zločincem, ale musela se pokusit udělat pro něj, co bylo možné.

„Vaše Veličenstvo, dovolte mi promluvit,” domáhala se. A aniž by čekala na svolení, pokračovala: „Je mi jasné, že Xanderovy plány byly špatné, a je mi úplně jasné, proč by měl stanout před soudem, ale přesto bych pro něj prosila o shovívavost. Po pravdě řečeno nevěřím, že by to byl tak špatný člověk, i když…” Katrina si byla vědoma rizika, které na sebe bere. I toho, že porušuje protokol, ale musela pro Xandera něco udělat. Do očí se jí draly slzy. Vladařova žena se tak zamračila, že se Katrina neodvážila pokračovat.

„Xander?” divila se dáma a pozorně pátrala v jejím obličeji. „Takže vy chcete prosit o milost pro toho… toho Xandera?”

„Katrina němě přikývla.

„Domnívala jsem se, že vás unesl El Khalid a že jste zažila mnoho nepříjemných chvil v rukou jeho mužů. Podle mě byste měla místo proseb o milost pro jednoho z nich žádat mého muže o jeho potrestání.”

Katrina se kousla do rtu. „Neříkám, že by neměl být potrestán. Ale skutečnost, že mě ochraňoval, by měla být považována za polehčující okolnost.”

„Promluvím s manželem,” prohlásila manželka vládce, odstoupila od Katriny a vykročila zpátky ke svému vyvýšenému sedadlu.

„Zdá se, že vám nechybí soucit ani skromnost. To jsou výborné vlastnosti pro manželku… a matku,” dodala. Katrina si všimla, že se pod závojem usmívá, jako by ji něco pobavilo.

„Doufám, že ten… Xander ví, co ve vás má,” zamumlala. „Jeden by si mohl myslet, že jste se do něj zamilovala!”

Za deset minut bylo po audienci, Katrina byla zpátky ve svém pokoji a žaludek se jí svíral. Televize byla puštěná, a tak si k ní sedla. Na obrazovce sledovala přeplněné ulice Zuranu, kde vyčkávaly davy, aby pozdravily vladaře.

Katrina věděla, že se vladař těší velké oblibě, a to nejen mezi svým lidem, ale i mezi představiteli jiných zemí. Byla přesvědčená, že jde o prozíravého, moderně smýšlejícího muže, který se výrazně zasadil o zlepšení životních podmínek obyvatel své země. Díky němu se staly dostihy Zuran Cup světoznámé.

Jak jen se mohl Xander zapojit do komplotu proti takovému člověku?

Vždyť je to jasné, došlo jí. Xander by pro peníze udělal cokoli. Vždyť i jejich svatba to potvrdila!

Proč jen ho nezavrhla a namísto toho obviňovala samu sebe za city, které k němu chovala?

Bez zájmu hleděla na televizní obrazovku. Vladaře při přehlídce provázelo pár dalších

vysoce postavených mužů. Televizní hlasatel každého z nich představoval.

„Jeho Veličenstvo doprovází několik rodinných příslušníků. Nejdůležitějším z nich je ovšem jeho nevlastní bratr a zachránce, šejk Alessandro Bin Ahmeed Sayed. Jeho matka, jak všichni návštěvníci vědí, byla původně anglickou guvernantkou Jeho Veličenstva, dřív než se s ní jeho otec oženil. Je všeobecně známé, že mezi Jeho Veličenstvem a jeho mladším bratrem vždy existovalo pevné pouto. Ale teď je tento svazek mnohem pevnější.”

„A šejk Alessandro teď právě stojí po pravici panovníka.”

Katrina se natáhla po ovladači. Netoužila spatřit muže, který uvrhl Xandera do vězení, ale už bylo pozdě. Kamera právě snímala tváře muže, stojícího vedle panovníka Zuranu.

A byl to obličej, který moc dobře poznávala!

Katrina v šoku nevěřícně zírala na obrazovku. „Xander,” vydechla, „to snad není možné.”

Rozostřeným pohledem hleděla na obrazovku, domnívala se, že musí mít vidiny, ale nebylo tomu tak. Xander netrpěl ve vězení, namísto toho se volně procházel ulicemi a sklízel ovace. Nebyl to žádný bezvýznamný tuarežský kočovník, ale urozený muž. Ale byl to lhář a zloděj, který oloupil i ji. A to o srdce.

Už se nedivila, že se vladařova žena musela smát, když za něj orodovala. Xander by se také musel škodolibě usmívat. Vypnula televizi.

Xander se bude moct smát, jak bude chtít,

ale ona bude na druhém konci světa a neuslyší ho! Okamžitě se vypraví domů. Kabelku s pasem a kreditními kartami nechala v Richardově autě. Takže musela zavolat do kontaktní kanceláře a pak se vydat na letiště a čekat, až dostane místo v letadle do Anglie.

Když přišla sestra, pořádala ji roztřeseně: „Potřebovala bych své šaty, prosím. Ty, co jsem se v nich sem dostala. A taky bych si ráda objednala taxi.”

Sestra se zmateně rozhlížela.

„Taxi? Ale nemůžete opustit nemocnici, dřív než vás propustí.”

Katrina zvedla bradu. „Přineste mi oblečení,” vybídla dívku.

„Podívám se po něm…” zablekotala.

Připadalo jí, že než sestra dorazila s jejími šaty, uběhla neskutečně dlouhá doba.

„Máte objednaný vůz,” dodala. „Ale ještě před odjezdem vás prohlédne primář.”

„Ne! Nepotřebuji ho. Už jsem v pořádku. Děkuji.”

Katrina viděla, že sestře není situace vůbec po chuti. Ale ulevilo se jí, že se s ní nepokoušela dohadovat.

Za okamžik už Katrina stála v elegantní přijímací místnosti nemocnice, cítila se slabší, než si hodlala připustit.

„Ptala jsem se, jestli je možné pro mě objednat taxi,” oslovila dívku za recepčním pultem.

„Ach!” Recepční z nejasných důvodů působila nervózně, s úzkostí pohlédla ke kouřově zbarveným skleněným dveřím, pak odpověděla: „Ano, objednaná limuzína na vás už čeká.”

Limuzína, zarazila se Katrina, pochybovala, že by běžní pacienti používali limuzínu jako taxi. Poděkovala a vykročila k východu. Dveře se automaticky otevřely a sluneční svit ji málem oslepil.

Zamířila k ní nablýskaná černá limuzína s tmavými skly. Řidič vystoupil, nejdřív se hluboce uklonil a pak jí otevřel zadní dvířka. Nejdřív zkontroloval, jestli se jí pohodlně sedí a až pak se usadil na svém sedadle.

Katrina poté, co se zabořila do měkkého koženého polstrování, musela uznat, že je to opravdu luxusní vozidlo.

„Jedu na letiště,” oznámila řidiči. „Ještě předtím se potřebuju stavit na L39 Bin Ahmed Street.”

Poněkud ji překvapilo, když vysunul skleněnou přepážku, čímž ji oddělil od předního prostoru. Po následném zaklapnutí se zamračila, protože jí došlo, že má zamčená dvířka.

Podrážděně si pomyslela, že mu možná připadá jako cestující, který by rád vystoupil bez placení.

Každý řidič taxíku před získáním průkazu musel projít tvrdým výcvikem, který zahrnoval nejen řidičské dovednosti, ale i schopnost mluvit plynule anglicky a znát podrobně silniční síť a podrobně znát silniční síť v Zuran

City. Katrina si byla jistá, že řidič zná cestu na adresu, kterou mu udala.

Zabolelo ji v ráně na paži. Došlo jí, že tišící prostředky, které brala každý den v nemocnici, přestávají působit.

I přesto, že seděla pohodlně a vnitřní prostor auta byl příjemně vychlazen, začalo se jí dělat špatně. Nebyla snad tak úplně v pořádku, jak si myslela?

Uklidňovala se, že doma v Anglii může navštívit svého vlastního doktora.

Netušila, jak daleko je nemocnice od malé kanceláře a ubytovacích místností, které obýval jejich výzkumný tým. Katrině ale cesta připadala nepřiměřeně dlouhá. Sjížděli po impozantní přímé vozovce. Dělicí pruh i obě krajnice zdobily udržované rostliny a podél jedné strany se táhlo moře, druhou lemovala poušť.

Katrina se zamračila. Nespletl se snad řidič a nemyslí, že chce jet rovnou na letiště? Nevzpomínala si, že by silnice vedoucí na letiště vypadala takhle, ale bylo jasné, že taková komunikace musí vést na důležité místo.

Naklonila se a zaklepala na tmavě zbarvenou tabulku, která ji oddělovala od řidiče. Ale ten jí nevěnoval pozornost.

Slyšel ji vůbec? Vůz zpomaloval, všimla si mohutné zdi, která se před nimi tyčila v poušti a stáčela se doprava k moři. Zahlédla strážní hlídku stojící před zlatě zdobenou bránou.

Katrina usoudila, že celá scenérie působí jako vystřižená z arabských pohádek. Brána se otevřela a oni vjeli na nádvoří.

Další hlídky strážily dvojité dveře a schodiště, u něhož řidič zastavil.

Katrina se nervózně rozhlížela po neznámém okolí. Kde to je a co tu pohledává? Katrina strnula, dvojité dveře se otevřely a po schodech scházel Xander.

Jeden ze strážců se naklonil a otevřel dvířka u auta, dřív než k nim stačil dojít. Ale do vozu už se natáhla známá ruka, aby ji vytáhla, instinktivně se totiž vmáčkla zpátky do sedadla.

„Nikam s tebou nepůjdu,” bránila se. „Tak řekni řidiči, aby otočil auto a…”

„Máš dvě možnosti, Katrino. Buď vystoupíš dobrovolně, nebo…” Pohlédl významně na stráž, stojící opodál.

Katrina odevzdaně vystoupila, zuřivě pohlédla na Xandera a vykročila nahoru po schodech.

„Nevypadáš dobře. Byla to hloupost takhle brzy odejít z nemocnice. Primář mi telefonoval a byl velmi znepokojený,” prohlásil Xander, když ji vedl dveřmi, které se před nimi otevřely. Prošli jimi do chladné místnosti s vysokým stropem a jemně vyřezávaným schodištěm vedoucím do ochozu lemujícího celou vnitřní zeď. Z ochozu i dolního podlaží vedlo několik dveří, ale Xander ani k jedněm z nich nevykročil.

„Primář neměl právo s tebou o mně mluvit,” namítla Katrina.

„Naopak,” opravil ji Xander. „Protože jsem tvůj manžel.”

Katrina málem padla do mdlob.

„To není pravda,” bránila se roztřeseně.

„Můj bratr má na to jiný názor,” odvětil Xander chladně. „Zvlášť poté, co mu jeho žena tlumočila váš rozhovor. Prý jsi za mě prosila o milost a soucit -”

„To bylo před tím, než jsem zjistila, že nejsi Xander - zloděj, ale šejk Alessandro - lhář.”

„Pojď se mnou,” vybídl ji Xander. „Chodba v paláci mého bratra není zrovna vhodným místem pro takový rozhovor.”

Palác? Tak tohle byl palác! To jí mohlo dojít.

Xander sice tvrdil, že je její manžel, ale nebyl. Ve skutečnosti ne. Nemohl! Nebo snad ano?

Uchopil ji za paži a ona neměla jinou možnost než s ním projít dveřmi a pak dlouhou chodbou a nakonec do malé soukromé zahrady.

Když byla Katrina konečně schopná vnímat své okolí, uvědomila si, že jí Xander vysvětluje: „Tohle je soukromá zahrada mého bratra, svolil, abych tě sem přivedl, abychom si tu mohli promluvit beze svědků.”

„O ničem soukromém spolu nepotřebujeme mluvit,” vyštěkla na něj.

„Ne? Tak proč jsi žadonila, aby se za mě má švagrová přimluvila?”

„To bych udělala pro každého, komu by hrozil těžký žalář. Myslela jsem si, že jsi zloděj, ale ne vrah. Neudělala jsem to kvůli… kvůli ničemu jinému. Ale tobě samozřejmě nic

podobného nehrozilo, viď? Ovšem to mi tvá švagrová neřekla. Zjistila jsem to, až když jsem tě viděla v televizi.”

„Má švagrová mě svou návštěvou předběhla, dřív než jsem s tebou mohl promluvit. V poušti jsem ti nemohl ještě nic říct,” pokračoval. „Musel jsem mít na zřeteli v první řadě bezpečí svého nevlastního bratra.”

„Nevlastní bratr,” opakovala Katrina hořce. „I v tomhle jsi mi lhal.” Když neodpovídal, vybuchla: „Ty si vážně myslíš, že bych se chtěla provdat za někoho takového… kdo zosobňuje všechno, čím opovrhuji?”

Třásla se tak, že se skoro neudržela na nohou, ale ulevilo se jí, když ji Xander pustil a odvrátil se od ní. „A mimoto jsi mi říkal, že obřad, kterým jsme prošli, nás k ničemu nezavazuje. Ty nejsi můj manžel, Xandere.”

„Naneštěstí v Zuranu nezáleží na tom, co bychom si jeden nebo druhý přáli. Bratr není v žádném případě despota, ale v případě, že bys chtěla celou situaci řešit takhle, použije právo panovníka. Ctí tradice našich kmenových předků, jejichž morální hodnota si zaslouží následování. My jsme byli oddáni v souladu s jednou z těchto tradicí…”

„Jak to ví?” vyptávala se Katrina rozzuřeně.

Byla tak pohlcena svými emocemi, že si nevšimla jeho krátkého zaváhání, dřív než odpověděl.

„El Khalida vyslýchaly bezpečnostní složky.”

„A on jim to řekl? Ale takový obřad přece

nemůže být legálně závazný,” protestovala Katrina.

„Ve světovém měřítku ne, proto nám bratr zorganizoval okamžitý tajný občanský sňatek.”

„Ne. V žádném případě a co myslíš tím okamžitý?” vyptávala se Katrina vystrašeně.

Xander naklonil hlavu. „Míním tím okamžitě,” prohlásil zpříma. „Příslušní úředníci čekají, až si promluvíme. Bratrova žena byla rozčílená, že nám nemohla sama vystrojit odpovídající obřad - ale bratr je neústupný.”

„To přece nejde! Neměl jsi žádné právo mě sem dotáhnout! Nemůžeš mě přinutit, abych si tě vzala, Xandere,” bránila se Katrina. „Jsem britská občanka, a když budu chtít opustit Zuran, což taky chci, tak můžu hned…”

„Podle zuranského práva jsi mou ženou a zároveň členkou královské rodiny. Nikdo takový nesmí opustit zemi bez svolení mého bratra.”

Katrina na něj zírala. „Proč tohle děláš?” vyrazila ze sebe otřeseně. „Přece něco takového musíš považovat za nemožné stejně jako já. Přece po tom sňatku netoužíš o nic víc než já.”

„Mou povinností je uposlechnout rozkazy svého bratra, a navíc když jsem tě připravil o panenství…“

„Kvůli tomu si mě chceš vzít. Ale to je… to je přežitek… jako za středověku,” bránila se Katrina.

„Mé dítě se nenarodí, aniž by neslo mé jméno!” prohlásil Xander mrazivě. „Už jsi mojí ženou, teď už se musíš stát mou manželkou.”

Katrině vyschlo v ústech. „Jaké dítě?” vyhrkla. „Žádné přece nebude,” namítla a zaostřila pohled na jeho rameno, místo aby mu pohlédla do očí. Pak se nadechla, tušila, že ji obviní ze lži, protože nemohla něco takového s určitostí tvrdit. Ulevilo se jí, když k ničemu podobnému nedošlo. Suše ji vybídl: „Pojď, už na nás čekají.”

Vůbec nechtěla jít. Navíc se bolest v paži zvyšovala tak, že musela zatnout zuby. Ale pohled do jeho tváře jí napověděl, že jí nic jiného nezbývá.

Když stanuli před vládními úředníky, kteří je měli oddat, Katrinu napadlo, že není vůbec oblečená jako nevěsta. Ani se tak necítila. Xander také nevypadal jak bezmezně šťastný ženich.

Dostal pokyn, aby ji vzal za ruku, která se v jeho sevření nepřestávala třást.

Musel se na všechno připravit, protože jí na ledově chladný prsteníček navlékl zářící snubní prsten. Prsty sice měla ledové, ale paže jí horce pulzovala a bušilo jí v hlavě. Katrina si uvědomila, že bojuje se sílícími návaly bolesti.

„Můžete políbit nevěstu.”

Když Katrina postřehla, jak se k ní sklání tmavá hlava, zachvěla se. Zavřela oči, nechtěla mu pohlédnout do tváře, nedokázala by čelit realitě svých nejtajnějších snů.

Jeho rty se jí jen zlehka dotkly. Polibek působil jako parodie na to, co by každý očekával

od šťastného novomanžela. Zachvátila ji bolest, tělesná i citová. Pokoušela se od něj odtáhnout.

„Jsi má žena, nemůžeš mě odstrkovat, jako kdyby ti můj dotek byl odporný,” syknul jí Xander do ucha.

Okamžitě otevřela oči. Rozčílilo ji, jak si vysvětlil její reakci. Tvrdě mu pohlédla do očí.

Rukama jí pevně svíral paže, zranění se nesmlouvavě ohlásilo krutou bolestí, až vykřikla. Xander jí zakryl ústa divokým zlostným polibkem.

V uších jí hučelo, hlava se jí mohla rozskočit. Cítila se najednou tak slabá, jen Xanderovy paže zabránily tomu, aby v mdlobách klesla na zem.

DESÁTÁ KAPITOLA

Katrina otevřela oči a pak opatrně pohnula paží. Žádná bolest.

„Tak už jste se konečně probrala,” ozval se královnin hlas. „Musím někoho poslat za Xanderem. Už jsem se bála, že mi prošlape nový koberec před ženským oddělením domu, tak se o vás bojí.”

Tak Xander si o ni dělá obavy, Katrina se odvrátila, aby jí nebylo vidět do obličeje.

„Primáře zarmoutilo, že jste odešla, aniž byste si vyzvedla potřebné léky. Požadoval, abyste se vrátila do nemocnice, ale Xander to odmítl.”

Abych nemohla utéct, došlo Katrině.

„Nepocítíte teď žádnou bolest, protože vám primář předepsal přesné dávkování léků.”

„Nic mě nebolí,” prohlásila Katrina. Nebyla to samozřejmě pravda. Ale s něčím takovým by si už dokázala poradit sama.

„Manžel je velice šťastný, že Xander konečně potkal tu pravou ženu. Která ho miluje a chápe komplikované dědictví, které v sobě nese.”

Až teď si Katrina vzpomněla na její poznámku z první návštěvy v nemocnici. „Mám dojem, že došlo k omylu,” prohlásila stroze.

Královna ji jemně zarazila: „Můj manžel se nemýlí. Ví, co je pro jeho rodinu nejlepší, ale Xander zaujímá v jeho srdci zvláštní místo. Nejenže je jeho nevlastním bratrem, ale jeho matka se ujala jeho osamělého otce a nahradila mu matku. Dlouho ho trápilo, že Xander nemá milující manželku. Ale nehodlal se mu plést do života.”

„To je sice hezké, ale koho zajímá, co cítím já?” nedokázala se zarazit Katrina.

Manželka panovníka se zamračila. „Ale vy ho přece milujete. Prosila jste, aby mu můj manžel udělil milost.”

„To jsem ještě netušila, kým ve skutečnosti je… tenkrát pro mě byl ještě zlodějem… a…”

„Neměl jinou volbu, musel mít na zřeteli především bezpečí mého manžela. Můžete na něj být pyšná. Poté, co manžel zjistil, k čemu došlo v poušti, měl na zřeteli, že vaše manželství musí být legalizováno. Rozhodl se dohlédnout na vaše bezpečí a pověst. Nemohl dovolit Xanderovi, aby vás po všem, k čemu mezi vámi došlo, opustil. Jste teď jeho ženou.”

„Řekl mi, že ten obřad nic neznamená,” bránila se Katrina zoufale. Ale zároveň jí bylo jasné, že nemá cenu se vymlouvat.

„Xander bude mít radost, že se cítíte lépe. Přál si odjet večer do hor, aby se vám lépe cestovalo, až se ochladí.

Jedna z mých služebných vám zabalí věci, doufá, že vám oblečení, které jsem vám poslala do nemocnice, vyhovuje. Teď budete mít samozřejmě vlastní účet. Naším zvykem je, že novomanželé stráví měsíc nikým nerušeni o samotě. Jsem přesvědčená, že se vám horská vila, kterou Xanderovi odkázal otec, bude líbit. Postavil ji pro jeho matku.”

Katrina se chtěla bránit, že ona má svůj domov v Anglii, ale bylo jí jasné, že by to nemělo cenu.

Unaveně zavřela oči. Přála si mít po ruce kouzelný koberec, na němž by se rychle přenesla do reálného světa.

„Jsi si jistá, že můžeš podstoupit cestu?”

„Primář mi to potvrdil,” odvětila Katrina.

Stála na nádvoří zároveň s jeho rodinou.

Bratr prohodil ke Xanderovi žoviálně: „Tak teď je to tvoje žena, můžeš ji políbit, i když si nemyslím, že bych ti to musel připomínat.”

„Neuváděj ji do rozpaků, lásko,” zapojila se do rozhovoru jeho manželka. „Katrina se právě vdala a patrně si nepřeje, abychom byli svědky jejich důvěrností.”

„Chceš, abych tě políbil?” zeptal se Xander úsečně.

Švagrová se zasmála. „Ale Xandere, jak romantické! Jistěže chce, ale o to si snad nemusí říkat.”

„Tak to si bude muset počkat,” odsekl Xander. Katrině bylo do pláče. Sice si to nehodlala připustit, ale uvítala by, kdyby ji Xander sevřel v náručí a šeptal jí do ucha slova lásky.

Co je to za hloupost? Takového něco přece nikdy nedělala.

To, že s ní hodlal odjet na měsíc do hor, pro ni znamenalo jediné - že si nechce hrát na ve řejnosti na zamilovaného manžela.

Xander se k ní mohl chovat necitelně, ale vůči vlastní rodině se tak vůbec nechoval. Nikdo, kdo je viděl pohromadě, by o jejich pevných vztazích nemohl zapochybovat.

„Modlím se, aby vaše manželství bylo šťastné a brzy se dočkalo naplnění,” přála jí švagrová.

Když odešla, všimla si vyčkávajícího Xandera, beze slov s ním přešla nádvoří. Dva uniformovaní strážci před nimi otevřeli bránu a Katrina jen zalapala po dechu, když viděla, co na ně venku čeká. Nebylo to auto ale helikoptéra.

„V tomhle poletíme?” vyptávala se vyplašeně.

„Vila je v horách, jeli bychom tam dvanáct hodin. Nemusíš si dělat žádné starosti, mám už přes deset let pilotní průkaz a nikdy jsem nezpůsobil žádnou nehodu.”

„Ty poletíš?” nedokázala skrýt překvapení.

„Když to jde, tak to tak pokaždé dělám.”

Katrina věděla o horském masivu ve vnitrozemí na sever od hlavního města, ale nevěřila, že by se tam někdy dostala.

„Mí kolegové,” připomněla si.

„Informovali jsme vaši kancelář o tom. Že jsi v bezpečí i o naší svatbě. Tví kolegové se

krátce poté, co jsi byla unesená, vrátili do Británie.”

Na Richarda si nikdy nepotrpěla, ale jejich odjezd ji překvapil.

Letěli ve tmě, oblohu ozařoval jen svit hvězd a úplněk. Katrina najednou zaznamenala cosi, co připomínalo měsíční pevnost.

„Co to je?” vyhrkla.

„Naše vila,” odvětil klidně.

„Tohle přece není vila!”

„Je to stará saracénská pevnost. Má matka se do té rozvaliny zamilovala. Otec pro ni jako překvapení vystavěl za vnějšími zdmi vilu. Rodiče tu pobývali tak často, jak jen to šlo.”

Když přistáli na nádvoří, přispěchali sluhové, aby Katrině pomohli vystoupit z helikoptéry.

Když s ním procházela nádvořím, nedokázala se ubránit magickému kouzlu vily. A když vstoupili dovnitř, při pohledu na starožitné vybavení ani nedokázala vydechnout. Za vnější zdí se rozkládala zahrada, fontány, cestičky a vzduch prosycovala vůně květin.

„To je nádhera,” nedokázala se ubránit obdivné poznámce.

„To je společná představa mých rodičů.”

Vila nebyla vystavěná v typickém zuranském stylu. Položil jí ruku na paži. Rozechvěla se.

„To tě to tak bolí?”

„Ne, jsem jen unavená.”

„Požádám Miriam, hospodyni ve vile, aby tě odvedla rovnou do tvého pokoje.”

„Tak tohle je Miriam,” představil jí zavalitou ženu.

„Miriam, to je Katrina, moje manželka,”

Změřila si ji pohledem temných očí. „Vaší matce by se líbila,” usoudila.

„Odveďte ji, prosím do pokoje, je unavená. A zítra ji proveďte po vile.”

„Novomanželka je unavená,” neodpustila si Miriam a Katrina se začervenala.

„Je zraněná,” vysvětloval Xander. Pak se obrátil ke Katrině a vysvětloval: „Odevzdávám tě do Miriaminy péče, mám ještě něco na práci, ale když budeš cokoli potřebovat, klidně se na ni obrať.”

Dřív, než stihla cokoli říct, odešel.

Miriam ji odvedla do velice vkusně zařízeného pokoje.

„Byl tohle pokoj Xanderovy matky?” zeptala se tiše.

Hospodyně přikývla. Paní si tu všechno zařizovala sama. Jen tady mohla mít našeho pána jen pro sebe.

Cítím, že jste pro něj ta pravá. Věděla jsem, že ho nosí pod srdcem, dřív než jeho otec. Byla tak pyšná, že přivedla na svět vladařova syna. Tolik ho milovala, ale pak hrozně onemocněla. Zoufale bojovala o život, jenže neměla šanci. Chudinka, byla by šťastná, že jste se provdala za jejího syna. Jste stejná jako ona a milujete jejího syna, stejně jako ona milovala jeho otce.”

Proti tomuto prohlášení nemohla nic namítnout.

„Věci už snad máte vybalené, provedu vás po vile a pak vás nechám spát.”

Luxus příslušenství vily Katrinu okouzlil.

„Teď vás opustím, mám vám nechat něco poslat k jídlu nebo k pití?” Katrina unaveně zavrtěla hlavou, jediné, po čem toužila, byla sprcha a postel.

Xander otevřel dveře do ložnice a podíval se na postel. Spatřil Katrininu pokojně spící tvář, vlasy rozestřené po polštáři. Přešel do koupelny a pustil si sprchu.

Neměl se nechat přinutit nevlastním bratrem k tomu sňatku. Švagrová sice mohla tvrdit, že ho Katrina miluje, ale tady šlo maximálně o fyzickou přitažlivost, v žádném případě o lásku.

Ve sprše si jeho tělo sice připomnělo všechno, co spolu prožili. Ale podobné myšlenky si zakázal. Osprchoval se a pak odešel do ložnice. Pohlédl na hluboce spící Katrinu, ale představa, že ho ona nemiluje tak hluboce, jako on ji, mu nedovolila podniknout nic dalšího.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Katrinu vyburcovalo ze spánku cinkání nádobí a vůně čerstvě uvařené kávy. Otevřenými dveřmi na terasu sledovala, jak Miriam prostírá na stolku k snídani.

„Tak už jste vzhůru?” vyptávala se Miriam. Její optimistický tón přehlušil šok z toho, že nespala sama.

„Dostala jsem pokyn, abych pro vás přichystala nejoblíbenější snídani naší paní. Doufám, že vám bude chutnat.”

„To určitě, Miriam.”

Dveře do šatny se otevřely a vstoupil Xander, který právě vyšel ze sprchy. Miriam k němu přistoupila s širokým úsměvem. Katrinu zabolelo, s jakou ochotou se poddal objetí starší ženy.

Srdce se jí rozbušilo, když sledovala hru svalů pod dobronzova zbarvenou kůží.

„Nemyslel jsem, že by bylo dobré Miriam mást tím, že bychom jako novomanželé spali odděleně,” začal, jakmile hospodyně odešla.

„Asi máš pravdu, ale naše manželství není normální,” neodpustila si.

„A co tím vlastně myslíš?” zeptal se Xander.

„Myslím si, že většina lidí se bere proto, že se milují a chtějí spolu žít.”

Na okamžik se rozhostilo deprimující ticho. „A můžeš popřít, že dva lidé, kteří se milují, se fyzicky přitahují?”

Katrina zrudla.

„Fyzická přitažlivost hraje samozřejmě v manželství velkou roli,” připustila.

„A něco takového mezi námi přece nemůžeš popřít.”

Co to s ní dělá?

„Byla… byla to chyba,” řekla.

„Chyba?” vykročil k posteli a ona cítila, že pocit, který se jí zmocňuje, není v žádném případě odpor nebo nenávist.

„To, žes mi obětovala své panenství, byla chyba? Vždyť ti to přece dělalo radost.”

„Ne,” bránila se Katrina chabě.

„Ale ano, a to ti taky dokážu,” trval Xander na svém.

„Ne, to k čemu tenkrát došlo, pro mě nic neznamenalo!”

Stejně tak ani ona pro něj nic neznamená, připomněla si Katrina. Teď už se mu nedokázala podívat do očí.

„Neopovaž se mě dotknout,” varovala ho, ale bylo jí jasné, že ji vůbec nebere vážně.

Ironicky se usmál a naklonil se k ní. „Ale já se tě chci dotýkat a ty po tom taky toužíš. Budeš mě prosit a žadonit, abych nepřestával.”

Tvrdě jí sevřel zápěstí a zvedl jí paže nad

hlavu. Dělala, co mohla, aby se mu ubránila, ztuhla a odvrátila od něj hlavu, pevně sevřela rty, aby se mezi ně nemohl dostat.

Ale nebyly to rty, které byly tentokrát vystaveny jeho dotekům, ale odhalená vnitřní strana paží.

Slast, která se v ní po prvních dotecích začala rozlévat, zachvátila i ta nejvzdálenější nervová zakončení. Měla na sobě sice noční košili, ale bradavky se k němu po prvním doteku vzpínaly tak, jako kdyby na sobě neměla vůbec nic. A to ji pouze líbal na vnitřní stranu paží. Když se jejich rty spojily, nadobro propadla spalující vášni

„Jsi si jistá, že tohle nechceš?”

Naléhavá otázka ji vrátila do reality.

„Docela určitě.” Co je to za chlapa, že se může takhle ptát.

Líbal ji, jednou rukou jí přidržoval zápěstí a druhou jí začal stahovat noční košili z ramenou. Citlivé konečky prstů se vydaly na průzkum, lehce ji líbal kolem výstřihu. Začínala se proti němu vzpínat. Pak jí jeho rty přistály na prsou. S radostí přenechala jeho rtům a jazyku své bradavky.

„Tak co chceš?” vyptával se přerývaným hlasem.

„Tak mi to řekni?” trval na svém. „Tohle?”

Pustil ji a políbil ji mezi ňadra, pak se sunul čím dál níž a zároveň z ní stahoval košili.

„Takhle to chceš?”

„Ano,” vyrazila ze sebe. Nakonec už na sobě neměla košili a vlhce se mu otevřela. Rukama jí rozevřel stehna, a líně jí projížděl po jejich vnitřních stranách, ona se pod ním chvěla a oddávala se zaplavující vášni.

Už nedokázala dál čekat.

Vzepjala se proti němu a bez přemýšlení ho k sobě přitáhla.

Xander se do ní toužebně zanořil. Kontroloval své reakce, chtěl jí způsobit takovou rozkoš, že už v životě nezatouží po jiném muži. Pokud se nemůže dočkat její lásky a porozumění, tak ovládne alespoň její sexuální touhy.

Jenže teď se chytil sám do pasti, už nedokázal vzdorovat matce přírodě.

Katrina se pod ním zmítala, pak ho pevně sevřela v touze užít si nejen jeho orgasmu, ale i naděje na nový život.

Xander se od ní odtáhl, zděšený z toho, co udělal. Zanechal Katrinu v slzách opuštěnou na posteli…

„Vím, že je to tvůj syn, ale nevím, jak tohle dokážu dál snášet.”

Bylo pozdní odpoledne a Katrina, jak bylo jejím zvykem, sešla do chladné přízemní místnosti, která sloužila Xanderově matce jako knihovna a soukromý obývací pokoj.

Tuto místnost objevila poté, co ji Miriam provedla vilou, a právě tady nacházela útěchu. Takový pocit nezažívala jinde, zejména ne v luxusní ložnici, kde ji objetí Xanderových paží přivádělo zároveň do ráje i do pekla.

„Nenávidí mě, proto, že jsem Angličanka. Ale ty jsi také byla. A já v něm miluju právě tu směsici kultur.”

Odmlčela se. „Už s ním nevydržím. Tak strašně ho miluju - taková láska mě ničí.”

Na druhé straně, jen za přepážkou, která oddělovala knihovnu od pracovny, stál Xander, srdce mu bušilo jako na poplach. Vyděsilo ho, jak Katrina hovoří k jeho mrtvé matce, z jejího hlasu vycítil osamělost, bolest a zoufalství.

Katrině se sevřelo hrdlo, do očí se jí vhrnuly slzy. Zahleděla se na police plné knih a vzpomněla si, jak rozzuřila Xandera, když ho obvinila z krádeže knih.

Co jestli se z jejich podivného svazku narodí dítě?

Copak v sobě nemá žádnou hrdost, pud sebezáchovy?

Slyšela, jak se otevřely dveře. Mohla to být Miriam. Rychle sáhla do police. Vyndala knihu a otevřela ji.

„Co čteš?” vzhlédla a s překvapením zjistila, že to není Miriam ale Xander.

„No…” snažila se vykroutit, ale Xander jí vzal knihu z rukou.

„Jsou to básně, které psal otec pro mou matku.”

„Vím, že psaní básní se váže ke kultuře Středního východu a že básníci jsou vysoce cenění,” to jediné ze sebe dokázala vypravit.

„Takové básně jsou určené veřejnosti, to, co napsal otec matce ne.”

„Myslíš tím, že je nesmím číst?” ohradila se Katrina. Tak to by potom neměly být v knihovně.” Najednou už měla všeho dost. „Takhle to dál nejde, Xandere, chci se vrátit do Anglie. A nic, co bys řekl nebo udělal, mě od toho nemůže odvrátit.”

DVANÁCTÁ KAPITOLA

„Říkala jsi, že se vracíš do Anglie, ale z manželství se hned tak nevykroutíš!”

Xander za ní přišel do ložnice.

„Na tom mi nezáleží,” odsekla Katrina.

„Ne? Tak na čem potom?”

Záleželo jí na něm. A až moc.

Odvrátila se od něj a prohlásila: „Nelíbí se mi, jak spolu žijeme. Není to… správné.”

„Jak to myslíš?” naléhal Xander. „Co se děje?”

Vyrazila ze sebe: „Moc dobře to víš. Přes den tě skoro nevidím, a když tak si mě nevšímáš, ale v noci…”

„A co se děje v noci?” dotíral Xander.

Katrina zavrtěla hlavou.

„Vždyť víš.”

„V noci tě objímám a tvé tělo reaguje na mé doteky tak ochotně, že…”

„Nech toho,” už se přestávala ovládat.

„Vím, jakou ti tohle všechno dělá radost, Xandera, ty jsi sadista.”

„Děkuji osudu, že jsem si vzal ženu, která na mě tak citlivě reaguje a která mi otevřela obzory, o nichž jsem dřív nevěděl. Já vůbec nejsem sadista, Katrino. Ale nepřipustím, abys mě opustila.”

„Protože si myslíš, že by se nám mohlo narodit dítě?” napadla ho Katrina. To, co jí řekl, ji překvapilo, ale považovala to jen za vypočítavou hru. „Žádné dítě nebude, Xandere. Vím to!”

„Ne? Jak si můžeš být tak jistá? Po všem, k čemu mezi námi došlo?”

Katrina něco zamumlala, nebyla ochotná připustit, že by si přála Xanderovo dítě.

„Prostě to vím,” zašeptala a odvrátila pohled stranou.

„Tak to bych si to měl nechat potvrdit,” usoudil Xander. „Ale ujišťuju tě, že nepřipustím, aby se moje dítě vydalo kamkoli beze mě. I když možná nebudeš cítit to samé co já k dítěti, které jsme spolu stvořili.”

„Jistě budu milovat naše dítě z celého srdce,” ujistila ho.

„Tak proč mě chceš opustit?”

Katrina se zajíkla. „Já… my se, Xandere, nemilujeme.”

„Ty mě miluješ!”

Katrinu rozrazil mráz a pak ji polilo horko, jak jen to může s takovou určitostí tvrdit?

„Slyšel jsem, jak o tom vyprávíš mé matce.”

„Neměl jsi…”

„Ale slyšel jsem to,” ujistil ji Xander.

„N - nemyslela jsem to tak.”

Zaklonil hlavu a rozesmál se. „Lhářko,” vydechl, ale to už se nad ní skláněl a jeho rty se dotýkaly jejích. Jeho dlouhému polibku nedokázala odolat.

„Řekni, že mě miluješ,” domáhal se.

„Ano,” připustila Katrina a rozplakala se.

„A to tě dohání k slzám? Láska může zraňovat, mně už způsobila víc bolesti, než jsem si kdy dovedl představit.”

„Proč to říkáš?” pronesla hořce. „Vždyť mě přece nemiluješ.”

„Jistěže ne,” přitakal Xander. „To proto jsem hodil za hlavu všechno, v co jsem věřil. Nechal jsem se El Khalidem vmanipulovat do manželství, abych o tebe nepřišel. Vzal jsem si tě do postele, i když jsem si to předem zakázal. Pak jsem se nenáviděl za to, že jsem tě připravil o panenství. Srdce se mi mohlo rozskočit,

když jsi mě obvinila z krádeže knížek, které patřily mé matce, a já jsem ti nesměl říct, kdo ve skutečnosti jsem.”

„Nikdy jsi mi nic neřekl,” prohlásila Katrina tiše.

„Ani ty,” namítl Xander něžně. „Když jsem si tě podruhé vzal, chtěl jsem dokázat, co k tobě cítím.”

„Myslela jsem, že to bylo na rozkaz vládce… alespoň jsi to tak říkal.”

„Protože jsi mi dala jasně najevo, že o mě nestojíš.”

„Připadala jsem si hloupě, že jsem za tebe orodovala a pak jsem zjistila, kdo ve skutečnosti jsi.”

„Švagrová mi tvrdila, že mě miluješ, ale já jsem tomu nechtěl uvěřit.”

„Já taky nevěřím, že mě miluješ,” zamumlala Katrina bezmocně.

„Chceš, abych ti to dokázal? Říkala jsi… že jsi dnes zjistila, že nejsi těhotná…”

Katrina zrudla.

„To nebyla tak úplně pravda… Jen jsem chtěla odejít… Docela dobře můžu nosit naše dítě, Xandere, i když na to, abychom si byli jistí, je ještě brzy.”

Xander už ji neposlouchal, zvedl jí bradu, aby jí mohl pohlédnout do očí.

„Je jen jediná věc, kterou od tebe chci víc, než aby ses stala matkou mého dítěte, Katrino.”

„A co… co je to?” vyptávala se.

„Tvou lásku,” odpověděl.

„Tu už máš, Xandere.”

„A tu si budu chránit navěky.”

EPILOG

„Xandere, to je tak nádherná vzpomínka na tvou matku a od tvého bratra obrovská laskavost.”

„Opravdová pocta,” přitakal Xander, když stáli společně s příslušníky Xanderovy rodiny a panovník oficiálně otevíral ženskou univerzitu vystavěnou na počest Xanderovy matky a jeho vychovatelky.

„A byl to tvůj nápad.”

Katrina se na něj láskyplně usmála, zatímco on držel v náručí jejich desetiměsíčního syna.

„Není toho na tebe moc?” vyptával se pozorně s pohledem pyšně upřeným na její vystouplé bříško.

„Ale ne,” zasmála se Katrina.

„Škoda,” zalitoval. „Doufal jsem, že si dnes půjdeme dřív lehnout.”