Penny Jordan Princ pouště

PRVNÍ KAPITOLA

Gwynneth zaplatila řidiči taxíku, vyčerpaně vydechla a pohlédla na budovu, jež se tyčila před ní. Stála před otcovým bytem. Ale ne, uvědomila si sklíčeně, ten byt teď patřil jí. Její otec zemřel a odkázal jí všechen svůj majetek. A jeho závazky?

Ty jí sice neodkázal, jenže ona cítila morální povinnost jim dostát. Její drobná ramena se hrbila, jako by stále ješ tě nesla tíhu prvotního šoku z otcova nenadálého, smrtel ného infarktu. Nedalo se popřít, že k sobě nikdy neměli příliš blízko. To však neznamenalo, že jí na něm nezáleže lo. Byl to přece jen její otec.

Když se rodiče před lety rozvedli, otec ji opustil a bez výčitek ji nechal u matky a otčíma, od nichž nezažila nic než chladný odstup. V době dospívání o něm téměř nic ne věděla, zatímco on se vyžíval v opulentních radovánkách a cestoval po světě. Samotu malé internátní školy, kde ji vychovávala laskavá stará paní ředitelka, narušovaly jen jeho sporadické návštěvy. Ale matka jí ublížila mnohem víc než otec. Když má člověk moc a bohatství, má dojem, že může porušovat pravidla a vytvářet nová a její otčím se těšil z obojího. Ovšem postrádal otcův pověstný šarm, osobní kouzlo

a hbitý jazyk. Se smutným úsměvem na rtech si vzpomně la na chvíli, kdy jí nadšeně oznámil, že právě díky jeho výmluvnosti se mu podařilo koupit tenhle byt v Zaránu, malém království na břehu Perského zálivu.

„Ten dům stojí přesně uprostřed nové zástavby u pří stavu. Povídám ti, Gwynneth, už jsem ho mohl nejmíň desetkrát co desetkrát, stokrát! prodat za dvojná sobnou cenu!”

Tehdy Gwynneth o Zaránu nic moc nevěděla. A teď ta dy byla.

Stála tu a kolem se snášela smyslná arabská noc. Hali la ji do svého hedvábného závoje, lehounce lechtala na kůži, důvěrně ji objímala jako tajemný milenec, jehož do teky jsou smyslnější právě proto, že skrývá svou tvář. Otřásla se a pokusila se v duchu zatáhnout roletu jako vždycky, když potřebovala zahnat smyslné myšlenky. Od chvíle, kdy dospěla, se zoufale snažila odstřihnout od dě dictví svého otce, od sexu vůbec.

Proč se tedy tak dotčeně bránila, když jí otec nedáv no vyčetl, že je úplně asexuální, a že netuší, o jakou roz koš přichází? Vždyť právě to byl její cíl, sama si tu cestu zvolila, takže ji ta slova z jeho úst měla spíš potěšit ale ona tehdy spíš cítila pronikavý smutek nad tím, co jí ne ní dopřáno.

Její obranné reakce nejspíš oslabilo vypětí posledních několika týdnů. Proto se v ní tak neodbytně probouzela neznámá touha.

Pohybem ruky si odhrnula z tváře pár neposlušných rudozlatých kudrn a zavřela zelené oči, které ji svou vý mluvností častokrát i dnes, v šestadvaceti letech, zradily. Tmavé řasy a krémově zbarvenou pleť zdědila po ir ských předcích své matky, zatímco babička z otcovy stra ny jí přenechala jemně tvarovanou štíhlou postavu. Tak to alespoň tvrdil otec. Sám kdysi býval pohledný a při tažlivý. Kdysi…

Útroby jí sevřela známá úzkost smíšená se vztekem. Otevřela oči potemnělé bolestnými vzpomínkami. Jako dítě často přemýšlela, proč právě ji rodiče nemají rádi. Když vyrostla, dospěla k závěru, že nemilovali ani jeden druhého, takže nedokázali mít rádi ani dítě, které spolu nechtěně, náhodou zplodili.

Matka se znova provdala ani ne rok po rozvodu a od jela s manželem do Austrálie, aby začala nový život. Otec, konečně zbavený manželských pout, se začal tou lat po světě, opíjel se, hrál hazard a jednou za čas se ta ky objevil v Anglii, aby ji navštívil. Většinou byl zrovna zfetovaný, opilý nebo na mizině a někdy všechno do hromady. Jako příslušník květinové generace ještě ve středním věku bral drogy, pil a vyznával „volnou lásku”. Teď už to nebyla pravda. Přestože věděla, jak žil, jeho smrt jí otřásla.

Jako nejbližší příbuzné poslala nemocnice zprávu jí. Nebyla však jeho jediným potomkem. Jak mohl člověk, který opustil dítě, o které nestál, bezohledně zplodit další?

Když jí tehdy zavolal z jednoho luxusního hotelu, že je v Londýně, neměla o tom ani tušení. Z banky v City, kde pracovala jako finanční analytička, se rozjela rovnou za ním a zjistila, že přijel v doprovodu své filipínské přítel kyně Teresy. Byl s nimi i jejich maličký syn.

„Ale Teresa vypadá tak mladě,” namítla Gwynneth. Nedokázala skrýt zhnusení z toho, že tak mladá a krásná dívka žije s někým tak sešlým a otupělým. „Její jí dvaadvacet,” oznámil jí bezstarostně.

Teresa byla o čtyři roky mladší než ona. Její výraz ji zřejmě prozradil, protože otec jen pohodil rameny a bez kapky studu prohlásil: „Dívej se na mě, jak chceš. Mám rád sex, no a co? Co je na tom špatného? To jsem nečekal, že z mojí holky se vyklube asexuální puritánka. Sex je při rozená, normální lidská potřeba, zdroj potěšení. Ty nevíš, o co přicházíš. Na tvém místě bych…”

„Ani to nechci slyšet,” přerušila ho ostře. „Nejsem ja ko ty.”

Vždycky se bála, že zdědila jeho smyslnost, a proto v sobě potlačovala každý náznak. Jenže teď, když otec přestal být stálou připomínkou nebezpečí, zjišťovala, že vůči té znepokojivé slabosti není tak docela imunní.

Znova vzhlédla k budově před sebou a s ulehčením zjis tila, že adresa souhlasí. Tak trochu si myslela, že otec v těch svých nadšených popisech přeháněl. Teď ale viděla, že tohle místo je vážně přepychové. Na klidné hladině pří stavu se mezi odlesky měsíčního svitu pohupovaly bílé ovály luxusních jachet a v dálce, na konci klikatícího se vl nolamu, zářila prosklená restaurace. Dům byl propojen s okolními budovami skleněnými tunely utopenými v do konale upravených zahradách. Z jedné strany přístav, z druhé soukromá pláž: dokonalý ráj pro milionáře. Jenže její otec žádný milionář nebyl. Byl to hazardní hráč, dítě štěstěny.

Zprvu si nebyla jistá, jestli kupní smlouva není podvrh. Zaránské velvyslanectví v Londýně ji však ujistilo o její pravosti. Bohužel jí však také sdělili, že přepis bytu na své jméno bude muset buď zařídit osobně, nebo tím musí ně koho pověřit. Do toho se jí nechtělo, takže se rozhodla sa ma odletět do Zaránu.

Vytáhla z kabelky magnetickou kartu opravňující ke vstupu. Rozhodně přistoupila ke dveřím, jež se k jejímu ulehčení rychle a bezhlučně otevřely, jako by řekla tajné zaklínadlo.

Totéž zaklínadlo spustilo i výtah, který ji vynesl do nej vyššího patra. Neměla představu, jakou má ten byt cenu, ale určitě to byla spousta peněz. Měla v úmyslu ho co nej rychleji prodat. S jejím účtem v bance to vypadalo čím dál hůř. Měla sice docela slušný příjem, jenže kromě běžných výdajů splácela hypotéku. Otcovy účty zely prázdnotou, takže musela zaplatit jak pohřeb, tak jeho hotelový účet. Když teď byla v Zaránu, alespoň zbylo v jejím bytě víc místa pro Teresu s Anthonym.

Tak, jedno po druhém, uklidňovala se. Zasunula kartu do zámku a pomalu s úlevou vydechla, když se rozsvítilo zelené světlo. Rozevřely se před ní dvoukřídlé dveře ve doucí do vstupní haly bytu. Následovaly další. Za nimi na šla obrovský obývací pokoj vybavený směsicí moderního nábytku a napodobenin starožitných kousků. Nízký divan pokrývala hromada polštářů z hedvábí a damašku v sy tých, pestrých barvách.

Otec jí řekl, že sám v novém bytě ještě ani nebyl. Kou pil ho z náhlého popudu. Celé vybavení od nábytku po ručníky vybíral přední bytový návrhář. Pokoj přímo vy zařoval dokonalost, dokonce tu byla cítit vůně santalo vého dřeva. Návrhář chtěl zřejmě zaujmout všechny smysly příchozích.

Za obývákem našla dokonale vyřešenou kuchyňku a terasu se stolkem a křesílky. Teď ale neměla pomyšlení na nic kromě spánku.

Ložnici našla na druhém konci chodby. Když otevřela dveře, najednou se zarazila. Místnost byla vybavená tak skvostně a smyslně, až jí naskočila husí kůže. Převládaly odstíny béžové dramaticky umocněné černými doplňky, všude spousta měkkých látek a zrcadel ve zlacených rámech. Vrátila se na chodbu a otevřela poslední dveře. Tahle

místnost možná původně měla být další ložnicí, teď však byla zařízená jako pracovna.

Vrátila se pro kufr odložený v hale a zamračila se, když uviděla, že dveře nemají žádný bezpečnostní řetěz. Pak si však uvědomila, že do budovy se bez magnetické karty ni kdo nedostane, a s tím se spokojila.

Blížila se jedna hodina po půlnoci. Ráno měla schůzku na státním úřadě, který spravoval majetková práva cizin ců v Zaránu. Svlékla se, vysprchovala se v mramorové koupelně a za čtvrt hodiny už tvrdě spala. „Táriku!”

Na tváři Nejvyššího vládce Zaránu se rozzářil laskavý úsměv jako vždy, když vítal svého nejoblíbenějšího pří buzného. Objal ho jako sobě rovného, přestože tady, na zaránské půdě, byl Tárik jeho poddaným. Vlastnil však malé království v poušti vzdálené údolí v místech, kde se poušť dotýká hor a byl tudíž také suverénním panovní kem. „Slyšel jsem, že bys rád brzy zahájil práce na vyko pávkách prastarého města svých předků?” Tárik mu vrátil úsměv. „Jakmile pominou letní horka.”

„A ty by ses raději hrabal s dělníky v písku, místo abys pobýval na mém dvoře?” optal se vladař se smíchem a prohlížel si svého mladého společníka.

Přestože oba měli na sobě tradiční arabský oděv, každý vypadal jinak: vládce měl tvář zarostlou vousem a tmavě hnědé oči, zatímco Tárik byl čistě oholen, měl šedé oči a pleť spíše jen opálenou, za což vděčil svému napůl ev ropskému původu. Oba muži však měli stejný jestřábí profil a úzké rty, z obou vyzařovala důstojnost a vědomí toho, kým jsou.

Vládce položil svému mladému příteli ruku na paži, za tímco Tárik zachovával diplomatické mlčení. K Nejvyšší mu cítil náklonnost a velmi si ho vážil jako vládce i jako přítele.

Když skončilo manželství jeho zesnulé matky poté, co od ní odešel její britský manžel a jeho otec, přijala nabíd ku panovníkova otce a dala přednost životu pod jeho stře chou, místo aby žila se svým synem sama. Tárik tedy vy rostl v tomto paláci a jako mnoha jiným zaránským mladíkům se mu dostalo vzdělání na školách v Anglii a Spojených státech.

„Takže,” vybídl ho panovník, „jak pokročilo tvoje pát rání v záležitosti těch nemovitostí podvodně prodaných cizincům?”

Tárik pohybem ruky odmítl nabízený tác se sladkostmi a s pobaveným úsměvem sledoval kulaťoučkého vládce, jak s požitkem ukusuje ze svého zákusku.

„Vůdce té bandy jménem Chad má jihoafrické občan ství. Právě teď jsem se k němu konečně dostal. Prozradil mi, že mu v současnosti pomáhá nějaký vysoce postavený úředník naší vlády. Zařizuje jim dokumenty potřebné k prokázání vlastnických práv k nemovitostem. Oni je po tom ilegálně prodají za nižší cenu, a to ne jednou, ale vět šinou dvakrát. Tím si zdvojnásobí zisk. Než jejich oběti přijdou na to, že jim koupený byt nepatří, peníze už jsou na účtu.

Chad mi bohužel prozatím nedůvěřuje natolik, aby mi vyzradil jméno toho člověka. Je příliš chytrý na to, aby se vystavoval riziku jistí se dokonce tak, že svoje ile gální aktivity řídí z jachty na volném moři. Představil jsem se jim jako člověk, jehož služby se dají koupit, jako zavržený člen královské rodiny, který baží po majetku. Doufal jsem, že příslib mého vlivu mu rozváže jazyk a prozradí mi svůj kontakt. Jenže Chad je velice opatrný a podezíravý. Zřejmě mu nestačí, že jsem přijal nabíze ný úplatek. Daroval mi jeden z těch bytů, ke kterým se s mou pomocí dostali.” „A to je ten byt, který teď obýváš, že?”

„Předpokládal jsem, že to posílí mou důvěryhodnost. Také jsem mu řekl, že nemám dostatek peněz, protože moje dědictví po matce spravuješ ty a odmítáš mi k němu dát přístup. Namluvil jsem mu, že o tom nikdo kromě ně kolika lidí neví.” Tárik pokrčil rameny. „Koneckonců mu síme předpokládat, že ať jim pomáhá kdokoli, bude jistě zpraven o tom, kdo jsem a jaký je stav mého majetku. Je třeba, aby uvěřili, že jsem plný skryté zášti a chamtivosti.”

„Cítím, že role, jež ti byla přisouzena, ti není příliš po chuti,” poznamenal vládce soucitně. „Jsi však jeden z má la lidí, k nimž chovám absolutní důvěru, Táriku, a tato zá ležitost je nanejvýš citlivá.”

„To tedy je. Zatím všechny nám známé oběti podvodu vypověděly, že nemovitost koupily prostřednictvím jaké hosi oficiálního agenta. Bohužel, ten agent měl náš tra diční oděv, zarostlou tvář a veliké sluneční brýle, takže by ho žádný z těch lidí nedokázal identifikovat. Musíme předpokládat, že byl nebo stále je ve spojení s naším člo věkem. Jestliže se něco dostane k mezinárodní veřejnosti, pověst Zaránu tím velmi utrpí.”

„Nic takového se nesmí stát. Toho člověka je třeba vy pátrat a odhalit,” pronesl Nejvyšší přísně a když pokračo val, tvář mu poněkud zjihla: „Věřím, že uděláš vše, co bu de zapotřebí.”

Řidiče s autem propustil v bezpečné vzdálenosti od by tu a na chvíli se zastavil, aby se nadýchal teplého nočního vzduchu. Za takových nocí cítil volání pouště silněji než jindy a jeho duše přímo prahla po tom, aby mohl opustit město a vrátit se tam, kam patřil.

S pohrdáním si vzpomněl na tu pochybnou bandu, s níž teď měl co do činění. Zrovna včera večer mu jejich šéf ja ko další odměnu slíbil návštěvu jedné z těch spoře odě ných prostitutek, jež s ním pobývaly na jachtě. Musel sa mozřejmě předstírat, jak mu ta nabídka lichotí, přestože ve skutečnosti se mu z toho všeho zvedal žaludek. Odmí tl a vymluvil se na obavy, aby se to nedoneslo k uším jeho bratrance, jenž by měl o důvod víc, aby mu dál odpíral pří stup k dědictví.

Přestože žil posledních osmnáct měsíců v celibátu dis krétní vztah s jistou rozvedenou Francouzkou skončili po vzájemné dohodě pohled na spoře oděné dívky s chirurgic ky vylepšenými ňadry a prázdnýma očima ho ani v nejmen ším nevzrušoval. Kolik dalších členů bandy se těšilo z jejich služeb? Jen někteří? Nebo snad všichni? A co další muži?

Rty se mu zkřivily odporem a pohrdáním, když si vzpo mněl, jak Chad po straně utrousil: „A co kdybych ti jednu poslal do bytu, aby sis užil v soukromí?” „To ne, děkuji,” odtušil Tárik s hranou lítostí.

Když vešel do bytu, prošel ložnicí rovnou do koupelny, aniž by se namáhal rozsvítit. Svlékl se, vklouzl pod sprchu a nechal se bičovat prudkým proudem vody.

Gwynneth se náhle probudila. Tváře jí hořely a v těle cítila podivné, bolestné napětí. Proč? Proč se v ní fyzická touha probouzí právě teď, přes všechnu snahu ji potlačit?

Otec se jí vysmíval a obviňoval ji, že není schopna po chopit sexuální touhu. Ona ji ale chápala. Znala ji až pří liš dobře a byla si vědomá vlastní zranitelnosti. Právě pro to se svou touhu naučila ovládat a potlačovat, protože měla strach, že skončí jako on. Jenže teď jí horce a neod bytně pulzovala v těle, dožadovala se uvolnění, děsila ji a mátla zároveň.

Posadila se v posteli a právě v té chvíli Tárik otevřel dveře z koupelny do ložnice.

Gwynneth v němém úžasu zírala na siluetu muže orá movanou světlem dopadajícím z koupelny. I on byl úpl ně nahý. Horečnatě si prohlížela jeho opálenou pleť, ši roká ramena, hruď zarostlou jemnými tmavými chloupky a pevné břicho. Musela uznat, že co do přitaž livosti je to ten nejdokonalejší muž, jakého kdy viděla. Vysoký, tmavovlasý, pohledný. Navíc měl v sobě cosi ne bezpečného, až jí přejížděl mráz po zádech. Cítila jakýsi strach a šokovalo ji, jak je vzrušená. Jediný krátký po hled stačil, aby zjistila, že tenhle muž je prostě ten pra vý. Jakým kouzlem se tady ocitl? Rázně zamrkala. To přece nemohla být pravda! Byla to jenom iluze, výplod její zjitřené fantazie.

Až na to, že byl pořád tady a žádné mrkání nepomáha lo. To znamenalo… že je skutečný! Gwynneth odvrátila pohled a do tváří se jí vehnal ruměnec.

Tárika nejvíc ze všeho popudil ten předstíraný zmatek a rozpaky, s nimiž odvrátila hlavu. „Jak ses sem dostala?” vyštěkl zlostně.

Ani se nemusel ptát až příliš dobře věděl, co je zač a komu vděčí za její přítomnost ve své posteli.

Udělal pár kroků směrem k ní a přitom odměřeně po kračoval: „Nemusíš se obtěžovat s odpovědí. Tu už znám a taky dobře vím, co jsi zač!” Hodil jí pohled plný ledo vého opovržení. Přál si, aby okamžitě opustila jeho byt, a čím dřív, tím lip i kdyby ji měl vlastnoručně obléci.

Ten nahý muž vůbec nebyl sen ani výplod její předsta vivosti. Na to byl až příliš skutečný. Teď už stál téměř u po stele, jak si Gwynneth uvědomila v rostoucí panice. Když jí prsty pevně sevřel paži, odmítavě vykřikla a po

kusila se mu vytrhnout, protože se ji snažil zvednout a vy táhnout z postele.

Tak aspoň tahle prsa jsou opravdová, nemohl si v duchu odpustit komentář Tárik, když viděl, jak se jí při pohybu jemně pohupují. Ženské ňadro má být měkké a poddajné, tak akorát do dlaně, přesně jako má tahle… Skoro si do kázal představit, jak teplou má pleť, jak se jí bradavky vztyčí pod jeho dotekem, jak jí ňadra naběhnou vzruše ním a zvětší se stejně jako jeho…

Najednou si v šoku uvědomil, co se děje. Nemohl tomu uvěřit tahle ženská ho přece nemůže vzrušovat!

„Co to děláte? Pusťte mě!” Gwynneth si v duchu říka la, že se mu přece nemůže jen tak poddat, a divoce mu bu šila do prsou volnou pěstí. „Kde máš šaty?” Jaké šaty? Jeho otázce nerozuměla a trochu se zamračila.

Tárik cítil, jak ho na hrudi šimrají její dlouhé vlasy, když sklonila hlavu a snažila se zvednout paže, aby si zakryla odhalená prsa. Jak ji teď držel pod paží, jeho prsty se chtě nechtě dotýkaly mléčné pleti jejího ňadra. Oči měla hlu boké a temně zelené a její rty měly narůžovělou barvu, ja kou najdete uvnitř mušle, když ji vylovíte ze dna Zálivu. Pohledem sklouzl ze rtů k ňadrům. Hnědé bradavky pod jeho očima naběhly a ztvrdly.

Gwynneth slyšela svůj vlastní dech a cítila, jak jí v ce lém těle pulzuje krev. Nedokázala se ovládnout a pohle dem troufale sjela po jeho těle až tam, kam se rozhodně dívat nechtěla. Z hrdla jí unikl tichý sten.

Tárik cítil, jak celé jeho tělo ovládá hněv, který všech no převrací naruby. Hněv vůči ženě, které se dotýkal, vů či těm, kteří ji k němu poslali, ale především se zlobil sám na sebe. Nebyl prostě připravený připustit, že s ním clou má nečekaný, nevítaný příval touhy. Nebylo přece možné, aby ho vzrušovala takováhle žena, aby po ní toužil, aby se jí dotýkal. Ale přestože to bylo nemožné, to všechno se právě dělo.

DRUHÁ KAPITOLA

To přece není možné, říkala si Gwynneth bez dechu. Stála tady nahá, tváří v tvář úplně cizímu muži, a přece je jí tělo jásalo radostí. Když ji otočil k sobě, zvedla ruku a dotkla se jeho tváře konečky prstů. Ucítila jeho teplou kůži a tvrdé obrysy obličeje. Jeho nepochybná pýcha a mužná síla v ní probouzely rozechvělé a současně ne mravné vzrušení. Cítila, jak ji na kůži pálí žhavý pohled těch šedých očí a sotva popadala dech, když si ji prohlížel zpod hustých černých řas. Rukama ji objímal v pase. Po chvíli sklouzl dlaněmi až k zadečku, začal ho jemně masí rovat a přitom ji tiskl na své vzrušené tělo. Tiše zasténala rozkoší a sama se o něj začala třít. Snažila se rukama k so bě přitáhnout jeho hlavu, aby mu nabídla vlastní rty. Spo lečně se pohybovali v jednom rytmu. Teď už chápu, proč je vzdálený tlukot bubnů tak svůdný, pomyslela si Gwyn neth jako v horečce. Vtom si konečně vzal její rty a pohy by jeho jazyka rytmus ještě zesílil.

Teď byla skutečnou dcerou svého otce. Poslechla volá ní vlastní krve a prožívala bez zábran touhu, kterou si jin dy odpírala. Ted ji naopak vítala a cele se jí odevzdávala. Nebyla schopná odolat naléhavému puzení svého těla. Uvnitř cítila jakousi pohanskou sílu, jakýsi podvědomý proud pramenící na úsvitu lidských dějin. Ten teď bez mi losti smetl všechny obranné mechanismy, jimiž obrnila svoje tělo.

Zmateně si uvědomila, že to všechno chce cítit. Potře bovala prožít to, co se právě dělo; potřebovala ochutnat sladké, šťavnaté plody sexu a vychutnat si každé sousto, zjistit, jak vypadají, jaké jsou na dotek, jak chutnají na rtech, v ústech, v podbřišku, v samém jádru její bytosti. Chtěla se polaskat s každým lahodným kouskem, vdecho vat jeho vůni, vstřebat do sebe jeho opravdovost; toužila si vychutnat každou vteřinu z té chvíle, kdy se její smysl né já konečně probudilo k životu.

To všechno jí divoce vířilo v hlavě jako hejno pestrých cizokrajných rybek: každá myšlenka, každá představa se blýskala jinou zářivou barvou, až jí nad tou rychlostí a krá sou přecházely oči.

Chad tedy rozhodně věděl, co dělá, když se mu rozhodl poslat tuhle ženu, zauvažoval Tárik, zatímco jeho sebeo vládání pomalu bralo za své pod náporem čiré, nebezpeč né smyslnosti, jež z ní vyzařovala. Jako by ji obklopovala mnohonásobná neviditelná aura, která oslabovala jeho rozum a lapala ho do zlovolné pasti, v níž mu nezáleželo na ničem kromě přání ukojit svou touhu po jejím těle.

Vzduch provoněný santalovým dřevem ztěžkl jejich zrychleným dechem. Jejich rty i jazyky se propojily. Ozý valy se krátké steny, jež unikaly Gwynneth z hrdla, násle dované hlubšími zvuky, které prozrazovaly Tárikův syro vý mužský chtíč. Gwynneth zasypávala polibky jeho hrdlo a s otevřenými ústy ochutnávala jeho kůži čerstvě orose nou vzrušeným potem, vdechovala smyslnou vůni, již jeho tělo začalo vydávat, aby ji zpravilo o své touze. Dlaně, kte ré až dosud spočívaly na jejím zadečku, se pomalu přesu nuly výš. Přitom jí kolenem vklouzl mezi stehna a rukama přikryl její ňadra. Zasténala dychtivou rozkoší, zuby se mu zaryla do krku a prsty do zad a přitom se mu prohnu la vstříc jako luk.

Tárik ji jedním pohybem vzal do náručí. V měsíčním světle zazářilo její štíhlé bílé tělo jako stříbrný drahokam. Došel k posteli, netrpělivost mu však zabránila ji nejprve položit: místo toho jí jednou nohou podepřel záda, přidr žoval ji rukou a přitom si ji hladově prohlížel. Viděl, jak se jí vzrušeným dechem zvedá hrudník, jak se pod jeho po hledem zachvívá, jak se mu bez zábran nabízí, aby se jí zmocnil pohledem i skutkem.

Nechápala, jak může cítit takové fyzické vzrušení z to ho, že tady leží a nabízí svoje tělo úplně neznámému člo věku. Jak se to přihodilo, že se rozumem odstřihla od tě la, jako by ona a ten muž byli spojenci, jako by sledovali společný cíl?

Tárik jí pomalu sjížděl prstem přes hrdlo až mezi ňadra a přitom sledoval, jak jí poskočilo srdce a prohloubil se jí dech. Přesouval se níž a níž přes prohlubeninu bříška a po rost jemných chloupků až tam, kde ho potřebovala nejvíc. Sklonil se, zabořil jazyk do hrdelní jamky a přitom zasu nul opatrně dovnitř jeden prst.

Její rozkoš se stupňovala s každým dotekem. Nepřestá val ji laskat a když ji položil na postel, vzepjala se k němu a naléhavě mu šeptala, jak je to nádherné. Snažila se ho také dotknout, až se jí podařilo obejmout prsty jeho vzty čený úd. Překvapeně vydechla, když si uvědomila, jak je mužný, velký a silný, a pocítila jakési instinktivní ženské uspokojení. Hluboko uvnitř se její měkké ženství připra vovalo ho přijmout. Bylo slyšet jakési až chlípné zavrnění nad očekávaným přívalem rozkoše. Cítila, jak je Tárikův úd horký a hladký a pohyb, jímž

ho rytmicky laskala, jí připadal nesmírně vzrušující. Pohy by se dožadovala, aby do ní vstoupil, rozevřela nohy a vze pjala se vstříc Tárikovu laskání. Její tělo se změnilo v jedi nou horkou řeku plnou touhy.

Mezitím Tárika napadlo, jestli vůbec na světě existuje druhá taková žena. V tom, jak se mu nabízela, jak se oddá vala vlastní rozkoši, byla nedostižná. Osvobodila ho od po vinnosti nechat se potěšit a místo toho sama vyžadovala, aby jí přivodil rozkoš. Byla to nepochybně královna mezi huriskami, uznával v duchu Tárik, protože vyžadovala, aby se on podrobil její touze. Jeho vlastní chtíč teď smetl do za pomnění i pýchu a pohrdání. Pevné, vztyčené bradavky ho nevýslovně přitahovaly. Jenže věděl, že kdyby jednu z nich vsál do úst a začal ji rytmicky laskat, bylo by to pro jeho se beovládání příliš. Když mu však do vlasů vjely štíhlé prsty a přikázaly, co má dělat, nedalo se odmítnout.

Gwynneth hlasitě zasténala a zazmítala se jako v křeči. Prsty ještě pevněji sevřela ten tvrdý, horký nástroj, který se jí v dlani sám pohyboval v rychlých, naléhavých příra zech, zatímco zkušené prsty dál laskaly její klitoris, až vy křikla v záchvatu vzrušení, dostávala se výš a výš, až se to nedalo snést. Slyšela, jak ten muž něco říká, ale nic to pro ni neznamenalo. Její tělo se otřáslo v základech.

Právě to, jak se beze zbytku oddala vlastnímu uspoko jení, ho nenávratně posunulo až za hranici, kterou sám so bě určil. Tárik se od ní nekompromisně vzdálil, aby sám dokončil to, co bylo třeba, a dosáhl uvolnění.

Když se o pět minut později vrátil z koupelny, už tvrdě spala. Zamračeně si ji prohlížel. Jak to, že se neoblékla a neodešla? To by mu samozřejmě bylo nejmilejší ne snad? Na okamžik otevřela oči, podívala se na něj a usmá la se. Pak oči zase zavřela.

Stále ještě zachmuřený, přetáhl přes ni přikrývku. As poň ho nebude dál dráždit pohled na její tělo. Neměl by teď cítit nic jiného než znechucení nad sebou samým a ano, rozhodl se, že právě tak se cítí. Jak jen mohl zatou žit po ženě, jež se prodává každému, kdo si ji může dovo lit? Jak to provedla, že se jí podařilo překonat i jeho se bekontrolu?

Díky tomu, že patřil jak Západu, tak Východu, nikdy ne zatoužil okusit onu zhýralou smyslnost, kterou tolik západ ních žen bez skrupulí nabízelo. Na rozdíl od jiných arabských mužů si nikdy nepořídil milenku ze Západu, s níž by provo zoval nevázaný sex a zbavil se jí, až by se jí nabažil.

Luxusní hotely v Zaránu ostatně ani nepřipouštěly cho vání, jímž mladí lidé ze Západu tak prosluli v jiných leto viscích. Žádná obnažená ňadra na pláži, žádné intimnosti mezi mužem a ženou na veřejnosti to zakazoval zákon. Byla tu ale spousta boháčů, kteří si s sebou do Zaránu při váželi dívky, jež dozajista nebyly jejich manželkami. Za rán se vůbec stále častěji stával cílem různých zpustlíků, a co bylo horší: obchodníků s drogami a bílým masem.

Ale ani tohle všechno mu nezabránilo podlehnout zku šené smyslnosti ženy, jíž se neměl raději ani dotknout.

Kolik dalších členů bandy využilo jejích služeb? Bylo jich víc? Anebo všichni dohromady?

Umínil si, že hned ráno zjistí její jméno a nechá ji de portovat ze země. Nechtěl, aby se tu ještě někdy ukázala. Nehodlal riskovat další debakl, ani s ní nechtěl spát v jed né posteli. Ale když už v ní teď spala… Pohlédl ke dveřím. Z druhé ložnice si udělal pracovnu a nábytek v obýváku se pro pořádné spaní nehodil. A proč by se vlastně měl vzdávat práva spát ve* vlastní obrovské, pohodlné posteli jen proto, že už v ní někdo leží?

Do ložnice proudil otevřenými žaluziemi sluneční svit, dopadal Gwynneth na tvář a pomaluji probouzel za spán ku. V mysli jí vířily neznámé obrazy a pocity. Opatrně otevřela oči a oddechla si, když se ujistila, že leží ve stej né posteli, do níž se včera večer uložila a především, že v ní leží sama. Pohledem na polštář však zjistila, že ještě před chvílí to tak nebylo, a do tváří se jí vehnala krev. Tak že včerejší noc nebyla jenom divoký sen…

Odstrčila přikrývku a napjatě se posadila. Ty drobné modřinky na pažích v místech, kde je sevřely silné ruce, ty taky nebyly žádný přelud. Ani její nezvykle plná ňadra a rozjitřené bradavky… A uvnitř cítila cosi neznámého. Bylo to naplnění? Nebo snad touha po tom, co jí nebylo dopřáno beze zbytku a zcela se oddat muži?

Zakroutila hlavou ve snaze rozptýlit představy, které byly stejně záludné jako mužská vůně, již neodbytně cíti la na kůži.

Neměla tušení, co způsobilo to pomatení smyslů, proč se tak zásadně odchýlila od svého obvyklého chování. Mohla si vymyslet spoustu důvodů od následků časového posunu až po jakousi opožděnou reakci na otcovu smrt.

V duchu se rozhodla, že když není schopná svoje cho vání nijak vysvětlit, bude nejlíp, když na všechno zapo mene a nebude se v tom pitvat. Když se člověk nějakou věcí prostě přestane zabývat, sama pomalu vyšumí do ztracena.

Ale ten člověk kdo to byl? Jak se dostal do bytu? Na bízelo se logické řešení že totiž měl vstupní kartu. Z to ho vyplývalo, že to mohl být někdo, kdo se o byty nějak stará. Možná to dělal častěji? V tom případě měla z pekla štěstí. Otřásla se při pomyšlení, že málem provozovala ne chráněný sex s úplně neznámým člověkem. Proč se mu vlastně nebránila?

V duchu slyšela vlastní hlas, jak jí dělá kázání: teď se ukázalo, že je opravdovou dcerou svého otce, a že všech ny ty roky, kdy se snažila dokázat opak, smetl jediný po hled na cizího muže. Co se vlastně stalo?

Nebyla opilá, a už vůbec se nedotkla drog, takže svoje chování neměla na co svést.

Vešla do koupelny a pustila sprchu. Nemohla změnit to, co už se stalo, ale odmítala se tím donekonečna zaobírat. Rozhodla se tu událost prostě ignorovat, zapečetit ji do obálky a zamknout tak, aby si ji už nikdy nemusela připo menout. Naštěstí k tomu ani nebyl důvod.

Za tři dny už měla být zpátky v Londýně s bytem pře psaným na své jméno a připraveným k prodeji. Doufala, že se prodá rychle. Měla v plánu všechny peníze, které utr ží, uložit do svěřeneckého fondu pro Anthonyho a Tere su. Její otec za ně přece nesl odpovědnost.

Gwynneth se rychle osušila a raději si nevšímala drob ných známek na svém těle, jež prozrazovaly sílu vášně uplynulé noci. Zaplašila další smyslnou představu a se skloněnou hlavou se rychle oblékla. Cestou z ložnice za váhala. Co když je ještě tady a čeká… ? Na co? Že si to zo pakují? Podbřišek jí sevřela divoká a současně skličující vlna vzrušení. Kdepak, opakovala si, určitě tady není. In stinktivně to tušila. Zhluboka se nadechla, otevřela dveře a rázně vešla do chodby.

V jinak prázdné kuchyni naštěstí našla trochu kávy, takže za půl hodiny už byla připravená vyrazit na úřad. Popadla kabelku a zachmuřeně si povšimla tlustého svaz ku bankovek v místní měně, vloženého do svého pasu. Jak se tam dostal? Vytáhla peníze z kabelky a s rozšířenýma očima četla lístek, který u nich byl přiložený. Za profesionální služby

Ta slova byla napsána pevnou rukou a nebylo pochyb o tom, co znamenají.

Zůstala jako opařená, protože ji rozhněvaly dvě věci: význam toho vzkazu a to, jak na ni zapůsobil. Nechápala, jak se jí mohlo bolestně dotknout, že se v ní ten cizí ne známý muž prostě spletl. Jistě, samozřejmě to bylo urážli vé, připomněla si rozechvěle. Koneckonců to byl on, kdo porušil její soukromí a bez pozvání vstoupil do jejího by tu. Ale přesto…

Když se žena prostě vyspí s mužem, není přece hned nutné nazývat ji děvkou? Jakým právem se muž, který se vloupal do cizího bytu a vyspal se s ženou, domnívá, že ta žena je prodejná? Jen proto, že je muž?

To se přece dalo čekat. Bylo to odpradávna dané a že ny to tak i přijímaly. Od časů, kdy poctivost byla největším bohatstvím každé ženy, se možná věci změnily, ale jenom navenek. Podstata zůstávala pořád stejná, přestože si lidé mysleli opak.

Tím, že jí zaplatil, jí dal brutálním způsobem najevo, co si o ní myslí. Byla jenom zboží, které si koupil. A teď ho ~ použité vyhodil do smetí.

Když opouštěla byt, neplakala. Jen tváře jí hořely a v srdci planul oheň spravedlivého hněvu.

TŘETÍ KAPITOLA

Tárik se zachmuřeným výrazem naslouchal řediteli Po licie Jeho Výsosti, jenž neochotně vysvětloval komplikace ve vývoji vyšetřování. Nebylo prozatím možné celou zlo čineckou bandu deportovat pod pohrůžkou velmi vysoké ho trestu v případě, že se kdykoli znova objeví v zemi, pro tože dosud nebyla zjištěna totožnost onoho vysoce postaveného úředníka, který jim pomáhá.

Právě se přiblížila hodina panovníkova divanu. Při této příležitosti za ním odpradávna vždy jednou za měsíc moh li jeho poddaní přijít s problémem nebo otázkou. Tárik i náčelník policie tedy jako jeden muž vstali a uklonili se.

Po jednání na úřadě se Gwynneth cestou zpět do bytu zastavila v jednom obchůdku, aby si nakoupila základní potraviny. Když je ukládala do prázdných skříněk a do mrazáku, přemýšlela nad tím, co jí ten laskavý mladý úředník řekl.

Nikdy ji ani nenapadlo, že by s přepisem bytu na její jméno mohl vyvstat nějaký problém, zvlášť když upo slechla rady zaránského velvyslanectví v Londýně a kro mě kupní smlouvy s sebou přivezla i všechny doklady po třebné k prokázání jak své, tak otcovy totožnosti. Byla to šťastná náhoda, že jí otec ve svém nadšení z výhodné kou pě smlouvu ukázal a prozradil, v které londýnské bance ji hodlá bezpečně uložit.

Teď se však ukázalo, že prokázat otcův nárok na vlast nictví bytu nebude tak jednoduché. Úředník jí vážným hlasem vysvětlil, že došlo k podvodu, při němž jistá banda prodala každý byt dvěma různým lidem. Následovala ob vyklá tiráda o tom, že bude zřejmě dlouho trvat, než se úřadům podaří vyšetřit, kdo je skutečným a právoplatným majitelem, a kdo byl podveden. „Takže co bych teď měla dělat?” zeptala se naléhavě.

„Pokud máte tu možnost, bylo by nejlepší zůstat tady v Zaránu, dokud nebudeme znát výsledek vyšetřování.”

„Já v tom bytě teď bydlím,” svěřila se Gwynneth a s obavou pokračovala: „A nemůžu si dovolit platit za ho tel. Jestli existuje další potenciální majitel…”

„Udělám do vašeho spisu poznámku v tom smyslu, že byt v současné době obýváte, ale že jste si plně vědoma vyvstalých problémů.”

Gwynneth teď našla v kabelce mobil a zapnula ho. By lo nutné oznámit Terese, co se děje nejdřív však potře bovala vyřídit ještě něco jiného.

Zmáčkla rychlou předvolbu pro vytočení čísla a podí vala se na hodinky. V Británii teď bude kolem deváté rá no, to už by měl být Piers, její šéf, dávno v práci. Byl to workholik, který bez výjimky usedal k práci v osm nula nula.

„Ahoj, Piersi, tady je Gwynneth,” ohlásila se a s úsmě vem naslouchala laskavému hlasu, který ji zdravil.

Pracovali spolu něco přes rok a Piers jí dával jasně na jevo, že by jejich pracovní vztah rád přesunul do poněkud osobnější roviny. Měla ho velmi ráda jako člověka, jeho nabídku však musela sice jemně, ale vytrvale odmítat. Rychle mu vysvětlila situaci a oddechla si, když bez vá

hání souhlasil s tím, že může zůstat v Zaránu tak dlouho, jak bude k vyřešení celé záležitosti třeba.

„Já vím, Gwynneth, že když pracuješ, nekoukáš se na hodinky. Toho si já cením. Za poslední měsíce tady máš spoustu přesčasových hodin. Ale budeš mi tady chybět,” dodal tiše. „Škoda, že si nemůžu udělat volno a zaletět se na tebe podívat,” pokračoval s lítostí v hlase. Pak zavěsili.

Když vyřídila pracovní povinnosti, napadlo ji, jestli by se neměla spojit s britskou ambasádou v Zaránu a zjistit jejich názor na celý problém s podvodem. Jenže ten mla dý úředník ji upozornil, že by o tom neměla s nikým mlu vit. Přestože prý zaránské úřady nenesou na tom podvodu žádnou odpovědnost, jsou připraveny spravedlivě vyna hradit obětem vzniklou škodu, ovšem za předpokladu, že se budou chovat diskrétně a nebudou na veřejnosti šířit paniku ani informace o tom, k čemu došlo.

Ale jak dlouho tady bude muset zůstat, než se to vyšet ří? Co když se ten člověk vrátí? Mísilo se v ní vzrušení a vztek na sebe i na něj. Vtom si vzpomněla, že má pořád ještě v kabelce peníze od něj. Otevřela ji a vytáhla svazek. Tolik peněz! To viděla i bez počítání.

Terese s Anthonym by mohly být velice užitečné, kdy by se ukázalo, že byt otci nikdy nepatřil, a kdyby zaránské úřady nesplnily svůj slib.

Hodila bankovky na stůl a dala vařit vodu. Řekla si, že šálek kávy jí před tím, než ty špatné zprávy zavolá Terese, udělá jenom dobře.

Nemohl se dočkat, až se celá ta špinavá záležitost vy řídí a ten prodejný zrádce bude odhalen. Chtěl zase žít svůj život. Život, v němž nefigurovaly ženy, jako byla Gwynneth Talbotová, uvažoval Tárik, když vystoupil z výtahu a zasunul magnetickou kartu do zámku. Měl přece tolik plánů, které chtěl ve svém malém království uskutečnit.

Existovala stará legenda, podle níž se v jeho údolí kdy si skvěly nádherné visuté zahrady, které se krásou vyrov naly zahradám babylonským. Objev, že tato legenda byla zřejmě založena na skutečnosti, vedl Tárika k rozhodnutí zahájit archeologický výzkum, zahrady objevit a pokusit se je obnovit. Byl to ambiciózní a dlouhodobý plán, který se však měl vyplatit, a Tárik mu věnoval všechen svůj čas. Už teď přitahovaly vykopávky zájem turistů a odborníků z celého světa.

Když Tárik pobýval v Zaránu, obvykle se ubytoval v Paláci nebo v jednom ze svých osobních apartmá ve dvou hotelech, jež spoluvlastnil. Kdykoli to ale bylo mož né, trávil volný čas prostým životem v poušti, v černém stanu beduínských předků své matky. I dnes putovali be duíni pouští po starých stezkách, i když jejich řady stále řídly. Někteří členové rozvětveného panovnického rodu byli s těmito kmeny úzce spjati, tak jako on a jeho matka. Pouhá představa pouště v něm probouzela divokou touhu posadit se zas na svého dlouhonohého arabského koně a cválat s ním za úsvitu přes písečné přesypy vstříc vychá zejícímu slunci. A představoval si, jak po jeho boku cválá žena, dívá se přitom na něj a zelené oči jí září vzrušením a láskou k němu…

Tárik se zarazil a vztekle zahnal obraz, jenž se mu tak záludně vkradl do mysli. Žena, s níž jednou bude sdílet svůj život, rozhodně nebude tamta. Žena z předešlé noci. Gwynneth. Její jméno si přečetl v pase, když jí ráno dával do kabelky peníze.

První, co Tárik uslyšel, když vstoupil do bytu, byl zvuk jejího hlasu.

„Je tady malý problém. Ale nedělej si starosti. Udělám všechno pro to, abychom dostali ty peníze, jak jsem ti slí bila… Ano, zůstanu, jak dlouho bude potřeba, a udělám cokoli.”

Mluvila rozhodným tónem, jako by se snažila někoho uklidnit. Seděla v kuchyni u stolu zády k němu a peníze le žely rozházené na hromádce vedle ní.

Opanovala ho nepříjemná směsice pocitů: spravedlivý hněv nad tím, že se opovážila tady zůstat, když jí dal jas ně najevo své přání, aby odešla a hluboké, zlověstné bodnutí uražené mužské pýchy, když slyšel, že pro ni ne znamenal nic víc než pouhý zdroj příjmů. Vzpomínky na včerejší noc dopadaly na jeho obranný val stejně, jako když zrnka písku bičují obličej při pouštní bouři.

Gwynneth ukončila hovor a povzdechla si. Nechtěla Teresu zatěžovat podrobnostmi, přestože se sama touži la o svou úzkost a starosti s někým podělit. Myslela ješ tě pořád na Teresu a problémy s bytem, ale jakýsi šestý smysl ji přiměl se otočit. Z tváří jí zmizela všechna bar va a když pomalu roztřeseně vstala, pro změnu je zalil výmluvný ruměnec. „Ty?! Ty ses vrátil?”

„Velmi dramatické ale poněkud neúčinné, že? Muselo ti být přece jasné, že se vrátím,” odpověděl Tárik úsečně.

Opravdu? Vyzařovala z něj taková autorita, že mu na chvíli málem uvěřila. Málem. „A proč jako?” opáčila troufale. „Myslel jsem, že je to jasné.”

Gwynneth si nemohla pomoct. Cítila, jak rudne a jak její tělo reaguje na to, co řekl. Přece z toho nemohla mít radosti Radost z toho, že chtěl víc to přece nebylo mož né. V panice se rozhodla nic takového si nepřipouštět. To, co se stalo v noci, bylo zcela omluvitelné jako ojedi nělá věc, která se nebude nikdy opakovat. A tak to mě lo zůstat.

„Koneckonců,” pokračoval Tárik, „tohle je náhodou můj byt.”

Jeho byt? Zírala na něj v němém úžasu. Tohle přece ne mohla být pravda! Úžas vystřídala nejistota a hrůza. Co když to přece jen pravda je? Nevrátil se tedy proto, že měl chuť si včerejší noc zopakovat, jak si původně myslela. Jak ponižující!

Její obvyklá schopnost klidně, rozumně a logicky uva žovat se rozpadla v prach pod náporem emocí.

Ale mělo být ještě hůř. Zrovna se snažila vyrovnat se s tou nepříjemnou zprávou, když ostře dodal: „Jelikož jsem ti k normální taxe přidal dost štědrý bonus snad až příliš štědrý, jak vidím nechápu, proč jsi pořád ještě ta dy. Pro ženu tvé profese čas jistě znamená peníze. Anebo jsi doufala, že si tě tu nechám ještě na jednu noc?”

„Chceš mi snad naznačit, že mě považuješ za prostitut ku?” nemohla Gwynneth věřit vlastním uším.

„Chceš mi snad naznačit, že prostitutka nejsi?” Hlas měl posměšný stejně jako oči. „Jestli je to tak, potom ztrá cíš čas. Já vím, co jsi zač, proč jsi čekala v mé posteli a vím, kdo tě za mnou poslal.”

„Cože?! No to je šílené!” koktala Gwynneth. „Kdo kdo…”

„Nech toho. Už ani slovo. Vem si peníze a zmiz,” naří dil Tárik a zamračil se, protože začal zvonit mobil, který používal pro hovory se členy bandy.

„Počkej,” přikázal trochu zmateně, vyšel z kuchyně na chodbu a zavřel za sebou.

„Přijď do přístavu a pěkně sebou hoď. Chad s tebou chce mluvit. Pronto” Jeden z podvodníků zavěsil dřív, než mohl jakkoli od

povědět. Podíval se na zavřené dveře do kuchyně. V tomhle citlivém stadiu pátrání si nechtěl šéfa bandy zne přátelit nebo vzbudit jakékoli podezření.

Proboha, do jaké bryndy se to zase dostala? Gwynneth naplňovala úzkost. Najednou uviděla svoje včerejší po divné, bláhové a rozhodně velmi nebezpečné dobrodruž ství v úplně jiném, nechutném světle. On ji omylem pova žoval za prostitutku a ještě ke všemu ji chce vyhodit z jejího vlastního bytu! Horší už to být nemohlo. Nebo vlastně mohlo. Copak ještě před chvílí neměla sama chuť si včerejší noc zopakovat?

Dveře kuchyně se otevřely a Gwynneth se zhluboka nadechla. „Ty to vůbec nechápeš. Já nejsem žádna prostitutka.”

Tárik musel v duchu uznat, že tak rozhodně nevypadá. Neměla žádný mejkap a oblečená byla spíš jako do kan celáře. Žádný muž by v téhle chvíli neměl pocit, že se ho snaží okouzlit. A co se týče včerejška… To on poskytoval rozkoš jí, a ne naopak.

„Souhlasím, že svoje řemeslo moc dobře nereprezentu ješ,” pronesl nevlídně.

„Proč mě vůbec neposloucháš?” ohradila se Gwynneth. „Já nejsem prostitutka! Jsem…”

„Co? Společnice?” přerušil ji Tárik medovým hlasem a pohrdavě pokrčil rameny. „Na tom nesejde, jak si říkáš. Nemění to nic na skutečnosti, že svoje tělo prodáváš mu žům. Ví o tom tvoje rodina? A co tvůj otec?” dodal na jednou, aniž věděl, proč se na něco takového vůbec ptá. Ještě by si mohla myslet, že mu na ní nějak záleží… „Můj otec je po smrti.”

Takže i ona byla poloviční sirotek. Musel si naštvaně připomenout, že to přece není důvod k soucitu.

„Můj taky,” odtušil chladně. „To není žádná omluva. Určitě by ses mohla živit nějak jinak. Copak nemáš žád nou hrdost? Sebeúctu?”

„Nemám se za co omlouvat. A co se týká mě a mojí hr dosti co ta tvoje?” vystřelila Gwynneth jedovatý šíp a vy užila náhlého ticha k tomu, aby mu pádně připomněla: „Koneckonců jsi mě neodmítl, nebo snad ano?”

Měla naprostou pravdu, uznal Tárik neochotně, ale to ještě neznamenalo, že je schopen se s tím smířit.

Cítil, jak její hněvivá obhajoba rozpaluje chladný vzduch v kuchyni. Žádná prostitutka neměla právo vypa dat a chovat se jako ona. Doslova z ní vyzařovalo spra vedlivé rozhořčení, což ho nutilo vidět ji jinak a chovat se k nijako k normální lidské bytosti, ne jako ke zboží. Mu sel tohle nebezpečné pouto nějak přerušit. Když nic jiné ho, přijde kvůli ní pozdě na jachtu.

„Dost řečí,” vyštěkl, udělal pár kroků a popadl ji za pa ži dřív, než tomu mohla zabránit.

Že by si to rozmyslel? Že by se ji přes to všechno chy stal odvléci do postele a… Projel jí děsivý a současně oče kávaný záblesk vzrušení. Oslabil ji tak, že jí podklesla ko lena a ňadry se dotkla jeho pevné paže. Bezmyšlenkovitě se k němu přitiskla víc a zavřela oči. Vychutnávala rozkoš z toho, že se ho dotýká. Za zavřenými víčky se jí okamži tě začaly rojit představy…

Tárik pohledl dolů na tvář, již k němu zvedla. Měla za vřené oči a pootevřené rty. Smyslnost jako by jí vyzařova la ze všech pórů. Když ucítil reakci svého těla, došlo mu, jak se mýlil. Ona nebyla jenom dobrá. Byla naprosto výji mečná. Nevzpomínal si, kdy ho nějaká žena dokázala tak rychle a mocně vzrušit rozhodně ne obojí současně. Prs ty se zaryl do její měkké paže ve snaze ji setřást, ale ne dokázal odtrhnout pohled od jejích úst. Nemohl si pomoct a zatoužil vzít do dlaně sladkou tíhu jejího ňadra, jímž se k němu tak svůdně tiskla. Bylo pro něj strašně těžké ji od mítnout snad kvůli včerejší noci? Toužil po ní tak silně kvůli pocitům, které v něm vzbudila?

V kuchyni bylo příjemně chladno, ale Tárik cítil, jak ho zalévá pot.

„Zapomeň na to,” procedil tvrdě a odstrčil ji od sebe. Držel ji teď jen za zápěstí.

Gwynneth prudce otevřela oči a tvrdě dopadla zpátky do reality. „Na co? Snad ne na všechny tvoje urážky?” Zničující účinky jeho smyslné blízkosti teď pominuly. Cí tila jenom hněv a nevěřila vlastním očím.

„Zapomeň na ty svoje průhledné plány ohledně dnešní noci,” opravil ji. „Říkám ti znova, že v mojí posteli ji nestrávíš.”

To tedy nestráví, protože to nebyla jeho postel, ale její! Mohla to dokázat, nebo v to aspoň doufala. Neměla kam jít a rozhodně se nehodlala nechat tímhle chlapem, který ji považoval za prostitutku, zastrašit do té míry, aby ode šla z vlastního bytu! „Okamžitě mě pusť!”

Na okamžik si myslela, že ji naopak přitáhne k sobě a… Uslyšela však jenom zlostné zasyčení: „Musím teď něco zařídit. A pro tebe bude nejlepší, když se odsud vypaku ješ, než se vrátím.” V žádném případě nechtěl, aby někdo viděl, jak s ní vychází z bytu jinak by ji odsud sám vy provodil.

A jakpak bys to udělal, ozval se kdesi v jeho hlavě cy nický, posměšný hlas. Nevzal bys to náhodou přes ložnici?

Aby ho zaplašil, pokračoval: „Jestli tě tady ještě najdu, oznámím tě na policii. Jistě víš, že prostituce je tady pro tizákonná, takže tě nejspíš deportují a dostaneš razítko do pasu.” Náhle se jí zmocnil strach.

„To nemůžeš udělat,” bránila se a hystericky vykřikla: „Děláš velkou chybu!” Tárik sevřel rty. „Ne. Tu děláš ty.”

Gwynneth se odvrátila, aby jí neviděl do obličeje. Tárik si pomyslel, že chce odejít, a zastoupil jí cestu. Okamžitě se spolu ocitli v neviditelném kruhu erotického napětí tak to alespoň připadalo Gwynneth, když se snažila popadnout dech a zpomalit divoce bušící srdce. Nedokázala se dívat ji nam než na muže před sebou, nedokázala myslet na nic kromě včerejší noci. Necítila nic kromě vzrušení.

Tárik horečnatě přemýšlel, čím na něj tak mocně půso bí. Ještě nikdy v životě neměl chuť popadnout ženu do ná ručí a líbat ji tak, až by dokázala jen bezmocně volat jeho jméno a prosit, aby nikdy nepřestal.

Obejmi mě… dotýkej se mě… vem si mě. Gwynneth cí tila, jak jí ta slova proudí v žilách, jak zahlcují její rozum i smysly. Zraněná hrdost a hněv sváděly boj s touhou, jež ji zaplavovala jako žhavá láva, přetékala přes všechny ba riéry a zaplňovala každou škvíru, aby se znova spojila v je diný rozbouřený proud, který ji přenesl přes území niko ho až k samému středu Tárikova těla. Přímo cítila, jak jeho mozek dává příkaz pažím, aby ji objaly…

Vtom se jí někde v hlavě rozezněl zvonek. Ale ne, ten zvuk vycházel z jeho telefonu. Tárik ho přiložil k uchu a odvrátil se od ní. Kdo mu to volal? Nějaká žena? Do jejích pocitů se teď vkradlo cosi neznámého a velmi nebezpečného. „Kde jsi? Už nejmíň deset minut máš být v přístavu.”

„Něco mě zdrželo,” odpověděl Tárik. Krátce pohlédl na Gwynneth a napadlo ho, kolik jí asi zaplatili za to, že ho kromě jiného bude také špehovat. Pak chladně dodal: „Chad to jistě pochopí.” „To doufej. Jinak budeš v maléru. Tak sebou hoď!”

Neměl teď čas debatovat s Gwynneth… ani s ní dělat něco jiného. Co jiného, proboha? On s ní přece nechtěl dělat vůbec nic!

Lžeš si do kapsy, popíchnul ho zase ten hlas, když ote víral dveře z kuchyně. Nevšímal si ho a varoval ji: „Neza pomeň na to, co jsem ti řekl. Až se vrátím, ať jsi pryč. Jest li tě tu najdu, víš, co tě čeká.”

ČTVRTÁ KAPITOLA

Gwynneth doklopýtala ke stolu a s povděkem klesla na židli. Srdce jí divoce bušilo, čelo se lesklo potem, nohy mě la jako z gumy a v ústech vyprahlou poušť. Typické pří znaky strachu nebo sexuálního vzrušení.

Co se to s ní proboha dělo? Jakýsi muž cizí muž a na hý! vešel do její ložnice a ona místo toho, aby volala o pomoc, se s ním vyspala. Tentýž muž ji pak nařkl, že je prostitutka, a ona přesto dopustila, aby v jeho blízkosti cí tila vzrušení. Od okamžiku, kdy celý ten zlý sen začal, ne měl její rozum vůbec šanci dostat se ke slovu, takže o ně jakém „dopouštění” nemohlo být ani řeči. Proč ho nepřiměla, aby ji vyslechl? Proč mu hned nevysvětlila, jak se mýlí?

Bude muset informovat toho mladého úředníka o tom, co se stalo alespoň částečně. Proč netrvala na tom, aby se jí on, její spoluvlastník, představil? Tak by alespoň mě la v ruce nějakou konkrétní informaci pro úřad. Kdo z nich byl právoplatným vlastníkem bytu?

Pohlédla na svou kabelku ležící na kredenci. Našla vi zitku, kterou dostala ráno, a vytočila číslo.

Mladý muž zvedl telefon téměř okamžitě. Představila se a oddechla si, když se ujistila, že si na její návštěvu vzpomíná. Rychle mu vypověděla, co se stalo. „Takže podle vás ten muž tvrdí, že je majitelem bytu?” „Tak mi to řekl,” potvrdila Gwynneth nešťastně.

„U vašeho bytu prozatím nemáme žádný záznam o jiné osobě, která by chtěla uplatnit vlastnické právo,” ujistil ji.

„To tedy znamená, že mám nárok tady zůstat, je to tak?” naléhala Gwynneth.

„Přesně tak,” souhlasil bez váhání. „Víme o tom, že váš dům patří mezi nemovitosti dotčené tou nešťastnou afé rou, ale prozatím nikdo kromě vás nevznesl nárok na váš byt. Ale jak jsem vám už řekl, to neznamená, že takový člověk neexistuje,” upozornil ji.

„Ale dokud ten člověk nevznese nárok na vašem úřa dě, byt teoreticky patří jen mně?”

„Můžete ho samozřejmě užívat zcela svobodně, dokud neobjasníme, kdo je skutečným a právoplatným majite lem,” opravil ji mírným hlasem.

Tak, to aspoň znamená, že se nemusí dát zastrašit, ujiš ťovala se Gwynneth později ve snaze zahnat úzkost, která ji svírala.

Jen ať si on klidně myslí, že má navrch. Jestli zavolá po licii, bude vypadat jako blázen, až zjistí, jaká je pravda. A Gwynneth se tentokrát postará, aby šiji vyslechl od za čátku do konce, ať to stojí, co to stojí. Žádný muž si ne směl beztrestně dovolit dělat o ní takové závěry a po známky. Bude se bránit!

Se smíšenými pocity se teď ohlédla zpět na chvíli, kdy se ráno probudila a zhrozila se, že si možná všiml, jak je nezkušená, a snad z toho vyvodí závěr, že pro ni něco… znamenal. Jak byla bláhová ve svém domnění, že na světě jsou jen dvě věci, jichž je třeba se obávat. Tou první z nich byl strach, že zdědila otcovu smyslnou povahu, tou dru hou pak možnost, že současně s jejím tělem se ten muž do tkl také jejího srdce. Teď viděla, jak se zmýlila.

Jak si jenom mohl myslet, že podstoupila jejich noční dobrodružství pro peníze? Muselo mu přece být jasné, že taková není že by se nedokázala chladnokrevně odevz dat neznámému muži a přitom v duchu počítat, kolik jí to vynese.

Nemohla tomu uvěřit, cítila zlost, strach o Teresu a Anthonyho a úzkost z toho, že byt jí nepatří. A k tomu všemu se teď přidalo zoufalství a bolest.

Chtěla získat zpátky ztracenou sebeúctu. Chtěla být stejná jako před tím, než potkala jeho. A odejít z bytu? V žádném případě.

„Á, Táriku… To jsem rád, že jsi konečně dorazil.”

Chad Rheinvelt se usmíval a mluvil, jako když másla ukrajuje. Přitom hladil polonahou dívku, jež spočívala vedle něj na lehátku v hlavní kajutě jeho luxusní jachty. Několik dalších členů bandy tu stálo u stěn s rukama za loženýma na prsou. Ochranka, tvrdí hoši, gorily jejich práce byla na první pohled jasná.

„Mám pro tebe prácičku,” oznámil mu Chad a přitom zajel rukou dívce pod tenké tričko. Zavrněla předstíranou rozkoší, když si začal pohrávat s jejím ňadrem. Ostatní muži se dívali.

Ta dívka, kterou tady osahával, klidně mohla být Gwynneth.

Tárika překvapila vlastní prudká reakce na takovou představu. Co se to s ním proboha dělo?

„Říkal jsi, že se tady v Zaránu těšíš vysokému postave ní. Dostaneš možnost to dokázat. Potřebuju pro pár ka marádek oficiální povolení k dlouhodobému pobytu okamžitě a bez otázek.” „Jaké jsou to kamarádky?” zeptal se Tárik. Chad se obrátil k dívce, jejíž štíhlá ruka mu teď přejíž

děla po vnitřní straně stehna. Vlhkou špičku jazyka si opí rala o spodní ret. Tárik cítil, jak se mu dělá nevolno.

„Tady Jeni k nim patří. Líbí se ti? Možná teď lituješ, žes odmítl moji nabídku, co? Tvoje škoda. Je dost dobrá. Hol ky, co pro mě pracují, vždycky nejdřív vyzkouší jeden z nás. A když jsou obzvlášť dobré, dostane se jim té cti a můžou nás mít i víc najednou že, Jeni?” Chad se smí chem poškádlil její bradavku. Ani se nesnažil zakrýt erek ci, která mu nadouvala poklopec.

Tárik uvažoval, jestli slyšel dobře. V duchu si znova, pečlivě přehrával Chadova slova.

„No, to nevadí. Tam, odkud za mnou Jeni přišla, jich je ještě spousta, kdybys náhodou změnil názor. A bude jich tam ještě víc, až uděláš svou práci. Jak dlouho to může tr vat, než to chlapík tvého kalibru hladce vyřídí, Táriku?”

Tárik se vší silou donutil soustředit. Byla to zkouška? Nebo snad léčka?

„Bude to cobydup,” odpověděl tak bezstarostně, jak to jen šlo. „Můžu zařídit, aby ta děvčata mohla přijet do Za ránu okamžitě.” To byla pravda. Lehce pohodil rameny a pokračoval: „Ale aby to prošlo bez otázek a úplně bez podezření, na to bych kapku času potřeboval.”

Chad mu beze slova naslouchal. Neprozradil ho ně kdo? Po odmlce, jež Tárikovi připomínala celou věčnost, Chad mírně pokýval hlavou.

„Dobrá, máš ho mít. Ale chci, abys mě o všem infor moval. Jo, a dej si bacha. V téhle hře není místo pro bor ce, co neumějí dodržet slovo.”

Bylo to varování určeno jen jemu? Anebo narážel na onoho člověka z Úřadu vlády, který jel v tom podvodu s nimi? Pro každého úředníka by sehnat takové povolení pro prostitutku znamenalo velký problém, byť by šlo jen o vstup do země. O pracovním povolení nemohla být ani řeč vždyť i Tárik je mohl slíbit pouze jako součást probí hající tajné operace.

Měl sto chutí zeptat se přímo na jméno toho prodejné ho zrádce. Věděl však, že by tím ohrozil úspěch celé ope race. Byl už prostě netrpělivý, chtěl s tou odpornou aférou už provždy skoncovat. Ted však bylo třeba čekat, získat si Chadovu důvěru, a teprve pak začít opatrně slídit.

Na něco se ale přece jen zeptat mohl: „Některé dívky z té skupiny už tady pracují?”

„Přece nejsem padlý na hlavu,” opáčil Chad. „Dobře jsem za ně zaplatil jsou čisté, vzdělané, krásné žádná obnošená špína, kterou už měl každý. Rozhodně neohro zím svou investici tím, že bych je nechal dělat bez úřed ních papírů. Jeni a pár ostatních mám u sebe na jachtě jen proto, že je chci ukázat určitým důvěryhodným klientům, aby si případně mohli jejich služby dopředu rezervovat. Nepohybují se nikde bez mého svolení a vždycky je hlídá jeden z mých lidí. Ostatní jsou v bezpečí na venkově a klu ci už dohlídnou na to, aby se nikde netoulaly. Chtěl by ses na ně podívat?” Tárik přikývl.

Za pět minut před ním stálo šest překrásných mladých žen přesněji, šest úplně neznámých mladých žen. Ani jedna z nich nebyla Gwynneth a bylo nad slunce jasné, že kdyby Chadovi chyběl ve sbírce tak nákladný kousek, vši ml by si toho.

„Jestli máš chuť, vem si Jeni na dnešní večer. Hoši ti ji na pár hodin přivedou a pak ji zas doprovodí sem. Anebo bys chtěl hned? Ovšem za příslušnou cenu,” rozchechtal se Chad.

Tárik zakroutil hlavou. „Teď ne. Potřebuju si teď pro mluvit s pár lidmi o té naší záležitosti,” oznámil po pravdě.

Když Gwynneth uslyšela klapnout dveře bytu, strnu la a vyschlo jí v krku. Zírala bez hnutí na zamčené dve ře pracovny. V tomhle pokoji měla být nepochybně lož nice, ale někdo nejspíš on si z ní udělal kancelář. Stál tu pracovní stůl s počítačem, malý gauč a police s kniha mi. Jedna z nich ji obzvlášť zaujala: pojednávala o ději nách Zaránu. Za normálních okolností by ji popadla a dala by se do čtení.

Srdce měla až v krku. Když Tárik odešel, prozkoumala celý byt a rozhodla se, že se tu zamkne a počká, až se vrá tí. Tak mu alespoň zabrání násilím ji vyhodit z bytu. Ovšem v nevelké pracovně a malinké koupelně, která k ní přiléhala, se brzy začala cítit stísněně.

Tárik se rozhlédl po evidentně prázdném bytě. Že by byla vážně odešla? Zjistil, že tím není tak nadšený, jak si původně představoval. Měl nadměrně vyvinutý smysl pro povinnost a ten mu velel dovést všechno do jasného a po kud možno zdárného konce. Teď si bude muset dělat sta rosti, do čeho se ta lehkomyslná ženská zase zaplete.

Ve vzduchu ještě cítil její jemnou, lehkou vůni. Vešel do kuchyně, kde s jistou úlevou našel ležet její kabelku a te lefon. Takže tu pořád ještě byla. Vytáhl z kabelky její pas. Vtom uslyšel nějaký šramot. Vycházel z pracovny. „Gwynneth?”

Její napětí ještě vzrostlo, když uslyšela, jak volá její jméno. Ale nebylo to tak docela nepříjemné…

Tárik došel ke dveřím pracovny a tiše zaklel, když zjis til, že se zamkla. „Otevři ty dveře!” nařídil.

„Tý nemáš nejmenší právo něco po mně chtít,” zavo lala. „Klidně si mysli, že ti tenhle byt patří, ale já mám dokumenty, z nichž jasně vyplývá, že i můj otec k němu měl vlastnické právo. Po jeho smrti to právo náleží mně. A já se odsud nenechám vyštvat, nenechám se zastrašit nějakým vyhrožováním. Ten byt má velkou cenu a do kud se bezpečně neprokáže, že není můj, hodlám tu pro stě zůstat.”

V duchu si gratulovala za to, že dokázala promluvit pevně a konečně také souvisle. Však si ten proslov pečli vě připravila.

Takže ona tedy nebyla prostitutka? Dobrá, ale peníze pro ni zjevně byly alfou a omegou všeho, když byla při pravená tady zůstat i přes všechny jeho urážky, uvažoval Tárik jedovatě. Když mluvila o zesnulém otci, hlas se jí ani nezachvěl. „O tom si musíme pořádně promluvit,” navrhl.

„To už jsem zkusila,” připomněla mu Gwynneth. „Jen že tys mě neposlouchal. Klidně si můžu myslet, že všech no, cos od samého začátku udělal a řekl, je jenom součást plánu, jak mě dostat pryč ze země, aby ses dostal k bytu.” „To je směšné.”

„Opravdu? Máš stejnou vstupní kartu jako já. Dozajis ta víš o tom podvodu s dvakrát prodanými byty, a přesto ses nezaregistroval na úřadě jako jeden z majitelů. To jsem si ověřila! Proč jsi to neudělal? Kdybys opravdu vě řil, že ten byt je tvůj, tohle by jistě byl tvůj první krok. Řekla bych, že se chceš jenom napakovat. Musel jsi být v sedmém nebi, když jsi zjistil, že tvým jediným protivní kem jsem já.” Bylo to báječné, že mu konečně dokázala říct všechno, co chtěla. Tady před ním byla v bezpečí.

„Takže tam hodláš zůstat zamčená a bez jídla?” zeptal se Tárik. „Soudy v Zaránu se obvykle dlouho vlečou.” Jídlo! Na to ve svém nadšení úplně zapomněla. „Člověk dokáže vydržet jenom o vodě i čtyři týdny.”

„Někteří beduíni snad. Ale ty? Kromě toho, mám od pracovny náhradní klíč.” Gwynneth pohlédla na dveře. „Nejsem prostitutka!” upozornila ho. Tárik netrpělivě vzdychl: „To už vím.”

„Cože? Jak to?” Znělo to skoro, jako by mu byla vděč ná. „Za všechno, cos mi udělal a řekl, bych tě mohla udat na policii,” pokusila se o výhrůžný tón.

„Odtud se ti to asi nepodaří,” odtušil stroze. „Počítač zaheslovaný a mobil jsi nechala ležet v kuchyni. A taky kabelku.” Zatímco k ní mluvil, vytáčel mobilní číslo poli cejního ředitele. Teď mu o Gwynneth jistě zjistí úplně všechno. Tárik odešel do kuchyně, vrátil jí pas do kabelky a zavřel dveře.

„A ještě něco,” dodal, když požádal policejního ředite le, oč chtěl. „Možná by stálo za to zjistit, jestli se někdo z Úřadu vlády náhodou nevyptával, jestli by bylo možné přivézt do země skupinu asi tak padesáti mladých žen. Chad Rheinvelt mě požádal, abych jim zařídil povolení k pobytu i práci. Musel jsem předstírat, že udělám, co po mně chce, ale upozornil jsem ho, že to může chvíli trvat.”

Gwynneth naslouchala tlumeným zvukům jeho hlasu a uvažovala o svojí situaci. Neměla jídlo ani mobil, žádnou možnost kontaktu s okolním světem. No, aspoň konečně uvěřil, že není prostitutka. Nemělo by pak smysl prostě vyjít ven a promluvit s ním tváří v tvář?

Cestou z kuchyně Tárik uslyšel otočení klíče v zámku. Lhostejně vyčkával, až Gwynneth vyjde ven.

Považoval za nešťastné, jak tvrdošíjně bojuje o vlast nické právo k bytu. Ne že by o něj stál. Jenže pokud měl dál hrát svou roli v celé té maškarádě, neměl na vybranou, musel tu zůstat. Chad byl mazaný jako liška, jen tak ně komu nevěřil. A kdyby Tárik opustil darovaný byt, nevy hnutelně by vzbudil jeho podezření.

Ale zaregistrovat se jako potenciální majitel také ne mohl. To by způsobilo celou řadu komplikací a zvýšilo ri ziko, že bude odhalen. Když nic jiného, alespoň bylo ne zbytně nutné najít toho zrádce. Museli ho vypátrat dřív, než společně s Chadem najde způsob, jak legálně dostat do země Chadovy zločinné obchodní aktivity. Újma, jíž by tím panovník as ním celý Zarán utrpěl na mezinárod ní scéně, byla nevyčíslitelná. Zarán se těšil záviděníhodné pověsti bezpečné země, kde bez výjimky platí zákony. Prá vě na téhle pověsti závisel budoucí úspěch záměru udělat ze Zaránu atraktivní turistický cíl.

Když Gwynneth kráčela z pracovny za ním do kuchyně, najednou se mu zdála menší a jaksi zranitelnější v porov nání s představou, kterou si o ní v duchu vytvořil.

Po tom všem pro ni nebylo právě snadné podívat se mu do očí, ale nakonec to dokázala.

„Takže si to ujasníme,” začal Tárik. „Ty máš za to, že tenhle byt vlastnil tvůj otec?”

„Ne, já to vím” opravila ho Gwynneth bystře. „A mám na to písemné doklady.”

Ponechal to bez povšimnutí a zeptal se: „Kdy tvůj otec zemřel?” „Budou to tři týdny.”

„Aha, tak to jsi čekala vážně dlouho, než ses přihlásila o dědictví…” nesnažil se Tárik skrýt pohrdání.

Gwynneth zrudly tváře, ale než mohla své jednání ospravedlnit vysvětlením celé záležitosti s Teresou a Ant honym, zazvonil mobil. Tárik se na ni mlčky díval a oče kával odpověď, přestože mobil nepřestával zvonit. Když ho konečně zvedl, Gwynneth se odvrátila.

„Počkej tady,” nařídil, vyšel na chodbu a zavřel za sebou.

Policejní ředitel mu chtěl sdělit, co zjistil o Gwynneth. Pracuje prý v Londýně, na cestu do Zaránu si vzala dovo lenou. Zdědila prý byt po zesnulém otci.

„Jelikož je to jeden z těch podvodně prodaných, na úřa dě jí řekli, že určení právoplatného majitele může chvíli trvat. Vypadá to, že chce přepsat byt na sebe a co nej rychleji ho prodat. Samozřejmě ji také informovali o kom penzačním programu pro oběti podvodu.” „A ona je legitimní dcerou svého otce a jeho dědičkou?”

„Všechny doklady má v pořádku,” ujistil ho ředitel policie. „A co ta práce v Londýně co přesně dělá?” „Je zaměstnaná v bance jako finanční analytička.” „A jiný zdroj příjmů nemá?” naléhal. „Nemá, aspoň pokud je nám známo.”

Poděkoval za informace, ukončil hovor a zamyšleně hleděl na zavřené dveře.

Dopustil se vážné chyby v úsudku. Muži s jeho smyslem pro hrdost a čest bylo velmi zatěžko se s tím smířit. Ba ješ tě hůř: dopustil, aby mu emoce zabránily vidět pravdu. Tak jako hedvábný závoj halí tělo tančící dívky a muž se nechá omámit a zmást vířením vzorů a barev, i on si nechal zatemnit rozum hněvem. Uviděl nahou ženu a napadlo ho pouze to, že ji za ním někdo poslal.

To však neznamenalo, že by si měl přisuzovat vinu za to, co se stalo. Nepokusila se ho zastavit, nebránila se. Ani v nejmenším mu svým chováním nedala najevo, že by se mohl mýlit. Neřekla ani neudělala nic, z čeho by se dalo usoudit, že sex s neznámým mužem neprovozuje běžně. Ovšem podle toho, co slyšel, některé moderní dívky prostě byly promiskuitní, i když si nic takového nepřipouštěly. Otevřeně se holedbaly svými „láskami na jednu noc”, a nejen to! A právě tohle byl ten případ. Proč by si měl vyčítat, že si vzal to, co mu svobodně na bídla? Nic jí nedlužil.

PÁTÁ KAPITOLA

Tárik otevřel dveře a znova vešel do kuchyně.

Gwynneth ho sledovala a nemohla se ubránit roze chvění. Bylo to směšné, ale musela připustit, že pohled na impozantního muže se zlověstnou tváří, oděného do splý vavé bílé řízy, v ní vzbuzoval nebezpečnou, dosud nezná mou odezvu. Nebo to byl pohled právě na tohoto muže? Ta otázka se jí vloudila do mysli dřív, než ji mohla potla čit. Znepokojila ji natolik, že se okamžitě v duchu snažila popřít, že by na její reakci mohlo být cokoli osobního.

„Dobrá. Pokud tedy věříš, že tvůj otec byl majitelem tohoto bytu, proč jsi mi o tom něco neřekla už včera v noci?”

Gwynneth trvalo několik vteřin, než se sebrala a zača la se znova soustředit na to, o čem spolu mluvili.

„A kdy?” odpověděla. „Nedal jsi mi žádnou možnost. Myslela jsem, že jsem tady sama pak mě napadlo, že ses sem vloupal a…” Tárik si ji posměšně změřil. „Všechno se seběhlo tak rychle,” hájila se.

„A ty jsi žena, která touží po penězích. Nepochybně sis myslela, že když se se mnou vyspíš, dostaneš něco navíc třeba nějaký dárek…” „To ne!” popřela Gwynneth rázně. Ale pravda to ne

byla. Jakási hluboko uložená část podvědomí bd něj sku tečně chtěla něco dostat: dar sexuálního naplnění, proži tek divoké, vášnivé, nevázané intimity. „Jenom… jenom mě to překvapilo.” „Tak proč jsi mě nezastavila, když ses vzpamatovala?” „Já jsem… prostě jsem nevěděla, co si mám myslet.”

Nezastavila ho, protože toho nebyla schopná a ani ne chtěla. Vstoupila s ním totiž do světa fyzického potěšení, jenž rozmetal její rozumné uvažování na kousky. Neměla v té chvíli sebemenší chuť něco si odepřít. Díval se na ni tak, až jí zrudly tváře.

„Napůl jsem spala,” bránila se dál. „Málem jsem ani ne věděla, co se děje, natož abych zjišťovala, proč se to děje.”

Nemohla mu přece líčit svou minulost a vyprávět o ot ci. A už vůbec se nehodlala pouštět do výkladu o tom, jak potlačovala svou smyslnost, a že právě jemu se jakýmsi zá hadným způsobem podařilo zpřetrhat řetězy, jimiž sama sebe spoutala. Jak mu to mohla vysvětlit, když to sama ne chápala? A kromě toho by to nepochybně bral jako ne klamnou známku… čeho vlastně? Že našel její slabé mís to? Že by si ráda všechno zopakovala? Že po něm touží?! Bože, to přece ne! A i kdyby, ujišťovala se Gwynneth ho rečnatě, něco takového si přece mohla zakázat.

Jiný muž by se možná dal zmást tím lichotivým záchvě vem v jejím hlase, svědčícím o jisté citové zranitelnosti. On však byl jiný. Nedal se tak snadno oklamat.

Jistě ne rozumem ani citem ale co její fyzická přitaž livost? Zrovna včera v noci a koneckonců i dnes se zrov na nepředvedl jako muž, který má svoje tělo plně pod kontrolou…

Šlo mu na nervy, že najednou musí sám o sobě tolik přemýšlet. Věnoval Gwynneth cynický pohled a řekl os tře: „Ale když jsi dneska ráno našla můj vzkaz, muselo ti dojít…”

Gwynneth už začínal jeho chladný pohled a posměšně zkřivená ústa, ta ústa, která ji ještě včera v noci tak hla dově líbala, přivádět k šílenství.

„Co mi muselo dojít?! Že jsi chlap, pro kterého je žena jenom zboží, které si koupíš, použiješ a odhodíš?” pustila se do něj, rozžhavená vztekem. „Ano, to mi tedy došlo! A rozhodla jsem se, že jakmile vyřídím tu záležitost s by tem, pokusím se vypátrat, jak ses sem dostal, a zajistím, aby se to už neopakovalo.” Velmi věrohodně teď napodo bila jeho pohrdavé pokrčení rameny. „Samozřejmě vím, že na světě jsou muži jako ty takoví, kteří nejsou po ci tové ani rozumové stránce schopní mít normální vztah se ženou, kteří neví nic o skutečných citech a vzájemné úctě. Ale já, já bych se nikdy nesnížila k tomu, abych si s tako vým mužem něco začala.”

„My jsme si nic nezačali,” přerušil ji Tárik ledově. „Jen jsme se spolu vyspali.”

„My? Jak to, my?” opáčila Gwynneth prudce. „Tam žádné ,my’ neexistovalo. Tys jen použil moje tělo k sexu álnímu uspokojení a potom jsi…”

„To se mi vážně snažíš namluvit, že pro tebe to žádná rozkoš nebyla?” přerušil ji opět, tentokrát hrozivě. „Pro tože jestli ano…”

„Tak k tomu asi prostě potřebuješ ženu sexuálně vzru šit,” šlehla po něm Gwynneth. „To ale nic nemění na tom, že za to musíš platit!” „Musím?”

Nikdo natož nějaká žena si s ním nedovolil mluvit nebo se na něj dívat s takovým pohrdáním. On byl členem královské rodiny, ba co víc, byl suverénním vládcem, po tomkem starodávného rodu a nositelem jména, jež vzešlo z legendy. Vlastnil nezměrné bohatství, byl zvyklý, že se s ním zacházelo s úctou a vážností. Považoval se za hlubo ce morálního člověka. Kdyby mu ještě včera ráno někdo předpověděl, že dokáže sám sebe tak nenávratně ztratit v hlubinách vášně, že půjde do postele s ženou pochyb ných mravů, byl by se vehementně ohradil.

A teď? Pohrdání, jež mu tatáž žena prokazuje slovem i skutkem, trhá jeho hrdost a sebeúctu na cáry, jako když sokol drápy trhá svou kořist a její zkrvavené vnitřnosti do padají na žhavý písek.

Měl chuť ne, on potřeboval se jí zmocnit a ztrestat ji za to, co řekla, za to, co mu způsobila.

„Já nemusím žádné ženě platit, aby se mi odevzdala. Jak ti s radostí ukážu třeba hned,” oznámil nekom promisně.

Tárik se vydal k ní a ona se zapotácela. Nebylo to však strach, co jí náhle sevřelo útroby; bylo to divoké erotické napětí, jež zcela ovládlo prostor mezi nimi.

On po ní toužil! Jak to? Tárik, vzteklý sám na sebe, se zarazil a odvrátil stranou, aby zakryl své viditelné vzruše ní. „Takže když teď víš, že i já tenhle byt považuji za svůj majetek, předpokládám, žes v tom smyslu informovala úřady?”

Gwynneth si jazykem navlhčila okoralé rty: „Neinfor movala.” Když nic neříkal, měla zase dojem, že se musí hájit: „To přece není moje povinnost, starat se o tvoje zá jmy. A ani by to nešlo. Vždyť ani nevím, jak se jmenuješ. Oznámila jsem pouze, že se objevil další potenciální ma jitel, ale podle úřadů se o tenhle byt zatím nikdo jiný nepřihlásil.”

„Což tě samozřejmě potěšilo. Obzvlášť při vědomí, že vzhledem k nárůstu hodnoty za něj dostaneš mnohem víc, než tvůj otec zaplatil.” „A co je na tom špatného?” opáčila zlostně.

Tárik se odmlčel a se založenýma rukama se opřel o rám dveří. Oděv se mu na předloktí vyhrnul a Gwynneth se naskytl pohled na opálenou kůži obepínající svaly, je jichž sílu pocítila, když ji v noci zvedl do náručí.

„Jestli doopravdy věříš tomu, že ti to tady patří, proč ses ještě nezaregistroval na úřadě?” Chtěla mu dát jasně najevo, že mu nevěří ani slovo.

Tárik už toho měl právě dost. „Ty si troufáš mě obvinit ze lži?”

Gwynneth bylo jasné, že se ho velice dotkla. Přímo cíti la, jak ji oblila vlna nepřátelství a hněvu. Trhla sebou, když Tárik spustil ruce a postavil se. Naštěstí však zůstal na mís tě a jeho spalující pohled říkal, že šije vědom jejího strachu, a že je to tak dobře. Pro Gwynneth byl ten pohled sám o so bě trestem. Nehodlala se ale vzdát ani strachu, ani jemu. Dokud jí nebude úředně oznámeno, že její otec byt nikdy nevlastnil, měla v úmyslu zůstat tam, kde byla.

„Nemysli si, že nevím, o co ti jde. Snažíš se mě zastra šit, abych odsud odešla. Ale já nikam nepůjdu. V Anglii máme takové rčení: zákon přeje vlastníkům…” „Takové máme i u nás,” přerušil ji.

„Chceš říct, že tady hodláš taky zůstat?” Gwynneth už se ani nesnažila skrýt zděšení.

„Mám na to stejné právo jako ty. Možná ještě větší,” odtušil po pravdě.

To by tedy bylo. Co to proboha provedla? Nechtěla vy couvat, ale neměla nejmenší chuť zůstat v bytě s ním a ris kovat, že se bude opakovat včerejší noc. Vůbec ji nena padlo, že i on by tu mohl chtít bydlet dál. Teď už ale nevedla cesta zpátky, přestože se jí v hlavě začaly rojit no vé představy. Opanovala se: musela přece myslet na Tere su a to maličké! „Zůstanu tady. Můj otec by si to přál.”

„Zjevně pro tebe hodně znamenal. Koneckonců jsi po jeho smrti byla tak zdrcená, žes truchlila celé tři týdny, než ses vypravila vydobýt si svoje dědictví.”

Tárik čekal, že se začne hájit, ronit krokodýlí slzy a po pírat jeho obvinění, ale k jeho překvapení řekla klidně: „To ani ne. Neměli jsme k sobě nijak blízko. Rodiče se roz vedli, když mi bylo osm let a pak jsem tátu až do osmnác ti skoro nevídala. Ani on, ani máma o mě nestáli.”

Tárik se zachmuřil. Tak proto se tolik upínala na mate riální statky? Nebo se jen snažila získat jeho sympatie? „A kdo tě tedy vychoval?”

Gwynneth se smutně usmála. „Vyrostla jsem v jedné docela luxusní internátní škole. Platil ji otčím. Nechtěli si asi s matkou pořád připomínat, že předtím byla vdaná za někoho jiného. Otčím je dost bohatý, takže když se s mat kou odstěhovali do Austrálie, nechali mě v Anglii. Bylo snazší platit než se o mě starat.”

Tárik odvrátil tvář. I on žil svého času v britské inter nátní škole a poznal, co je to samota.

„Ale dětství i to ostatní už je minulost,” pronesla Gwynneth lehce. „Dnes je dnes. Otec žil jako kočovník a tenhle byt je jediný majetek, který po něm zůstal. Jako jeho dcera…” „Chceš se na něm zahojit?” přerušil ji bezcitně.

„Chci jen to, co mi právem patří,” ignorovala to Gwyn neth. Zodpověděla už příliš mnoho otázek, příliš toho o so bě prozradila. Bylo zvláštní, že i přes svůj vztah k otci ne měla chuť popisovat jeho slabé stránky. Brzy však zjistila, že Tárik má v rukávu ještě mnohem záludnější dotaz.

„Tak proto spíš s neznámými muži? Je to pro tebe způ sob, jak se vyrovnat s rodiči a zážitky z dětství?” „Já ne…” Já nespím vůbec s nikým, konec řečí! Naštěs

tí se zavčasu zarazila a místo toho řekla: „Já nemám zapo třebí ti něco vysvětlovat. Jen ti oznamuju, že tady zůstanu, dokud se nevyřeší otázka vlastnictví, a že to nic nemůže změnit. Takže pokud se mi chystáš zase vyhrožovat a nu tit mě k odchodu, upozorňuju tě, že budeš zbytečně ztrá cet čas.”

Situace byla naprosto neudržitelná, ale neměl na vybranou: musel to přijmout. A musel se smířit s její přítomností.

Byl si však jistý vlastními důvody, proč zůstat tam, kde byl? Nebyl si jistý, jestli to rozhodnutí nesouvisí tak trochu s uplynulou nocí a se skutečností, že v duchu stále slyšel její vzdechy, cítil její chuť a její tělo ve svém náručí?

Nebyl už malý chlapec, bylo mu pětatřicet, ale přesto že měl potřeby dospělého muže, uměl se také ovládat. Ne měl nic proti příležitostnému spojení s rozumnou, zkuše nou ženou, ale vůči ženám, jež střídají partnery pro peníze, necítil nic než pohrdání.

Mohl se samozřejmě oženit. Jenže manželství rodičů v něm zanechalo jenom cynický odpor k takovému svaz ku. Když se brali, jistě jeden druhého milovali, ale láska jim nevydržela. Otec opustil rodinu v době, kdy Tárikovi byly pouhé čtyři roky. Dodnes si pamatoval ten šok i všechny proplakané noci. Tehdy se rozhodl, že se už ni kdy nenechá ovládnout emocemi. Zvolil si citový celibát jako způsob života. Ten fyzický spíš samovolně následo val, ale pořád mu byl milejší než všechno ostatní, co se mu nabízelo. „Jestli tady chceš zůstat…”

„Já chci, abys odtud odešel,” vybuchla Gwynneth. „Čím dřív, tím lip. Nemůžeme tady bydlet oba,” dodala, když neodpovídal. „Když nic jiného, je tady jenom jedna ložnice.” „Moje ložnice,” souhlasil Tárik. „Nebo jsi snad doufa la, že se s tebou o ni rozdělím?” „Cože? Po včerejšku?” To neměla říkat. „Neslyšel jsem, že by sis stěžovala. Vlastně…”

„Už toho mám po krk,” vykřikla Gwynneth a skoro vy běhla ven z kuchyně.

Srdce jí bilo jako o závod a celé tělo se vzpíralo tlaku, jemuž bylo vystaveno. Byl už skoro večer a ona neměla ponětí, kam se celý den vytratil. V hlavě jí hučelo a po třebovala na vzduch, potřebovala se volně nadechnout. Netroufala si ale vyjít ven pro případ, že by se mu něja kým záludným trikem podařilo zabránit jí v návratu. Jis tě by se dvakrát nerozmýšlel a vyměnil by zámky. Roz razila dveře do obýváku a až tam si uvědomila, že za francouzskými okny je obrovská soukromá terasa, jíž si včera večer nevšimla. Čerstvý vzduch! Dychtivě se mu vydala vstříc.

Tárik pohlédl na jednoduché zlaté hodinky na zápěstí a sevřel rty. Jaké příčiny mělo její jednání? Copak vůbec nemyslela na to, jakému nebezpečí se vystavila, když se mu odevzdala? Anebo bylo právě nebezpečí hlavním lá kadlem? Snad prahla po tom nespoutaném, tajemném vzrušení, ale vážně si nikdy nepřipustila, že by mohla utr pět fyzickou újmu? Nebo dokonce zemřít?

Nenesu za ni žádnou odpovědnost, připomněl si hněvi vě, když rázně vstoupil do obývacího pokoje. Nic jí nedlu žil. Nic pro něj neznamenala.

Už se snášela tma a teplý vzduch naplňovaly neznámé vůně. Jednou z nich byla vůně jídla. Gwynneth se sevřel žaludek hlady. Jak se jen mohla dostat do takového malé ru? Právě ona, která žila tak zdrženlivě a opatrně… „Tak tady jsi?”

Velmi obezřetně se otočila. Na kůži cítila podivné svr bění, které v ní vzbuzovalo nebezpečné pocity. Obavy, hněv, nepřátelství to všechno se dalo očekávat, ale ten horký příval vzrušení, jejž rozdmýchávaly divoké předsta vy z včerejší noci… Opatrnost jí velela, aby si ho nevší mala, odešla rovnou zpátky do pracovny a tam se zamkla. Jenže z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu teď dala před nost nebezpečí otevřeného boje.

„Potřebovala jsem se nadýchat vzduchu,” oznámila dů razně. „A taky jsem…”

Tárik ji rozčileně přerušil: „Proč vlastně podstupuješ takové riziko? Copak nemáš tušení, do jakého nebezpečí by ses mohla dostat?”

Tak tenhle mužský trik ještě neznala. Jak se opovažuje svoje chování ospravedlňovat předstíraným zájmem o je jí bezpečnost?

„Jako kdyby ti to nebylo jedno!” odsekla cynicky. „Anebo to jsi mi chtěl v noci předvést? Tu svou lepší, sta rostlivou stránku?”

„Včera jsem se staral spíš o svoje zdraví,” oznámil upřímně. „Myslel jsem si, že totéž by především měla mít na paměti i žena s tvými zkušenostmi. Copak ses z toho vůbec nepoučila?” dodal nelítostně. „Anebo tě vzrušuje právě to nebezpečí?”

Nechala se strhnout jeho hněvem a přestala se ovládat. „Pro tvou informaci, to, k čemu došlo včera, jsem nikdy prostě, není to pro mě podívej, prostě se to nemělo stát, je to jasné? Nemělo se to stát, ale stalo se. Není to tvůj problém. Já ti nemusím nic vysvětlovat a je mi jedno, co si myslíš o tom, co říkám a co dělám.” „Vážně?” „Vážně,” ujistila ho a věřila tomu.

„Zřejmě ti ale není jedno, že mě tvoje včerejší jednání přivedlo k závěru, že se nebráníš sexu s neznámým člově kem a určitě to nebylo poprvé.”

Nebylo to poprvé? Byla už unavená, hladová a ještě po řád v šoku z toho, co ji potkalo. Zkrátka už toho vydržela víc, než bylo zdrávo. „No, a právě v tom se pleteš,” opáči la prudce. „Ba co víc, nebylo to jenom poprvé, ale taky na posledy! To budu radši žít celý život v celibátu, než abych…” Sakra, sakra, sakral Přece se před ním neroz pláče! „Než abych musela zažít takové ponížení jako vče ra v noci!” Jako by se jí jeho slova zaryla do srdce tak bo lestně, že si prostě nemohla pomoct.

Jak jí bylo dobře, když se nepoddávala smyslnosti! A jak si teď přála, aby to tak bylo zůstalo! A ze všeho nej víc si teď přála, aby ho nikdy, nikdy nebyla potkala. „Cože? V celibátu? Ty?”

To, s jakým pohrdáním se jí zdráhal uvěřit, v ní prolo milo všechny hráze.

„Co se tak divíš? Myslíš si, že když jsem ještě panna, tak mě zvědavost k sexu stejně dovede? Po včerejšku?” Za kroutila hlavou a smutně se zasmála. „Můžu ti říct, že mi to úplně stačilo.”

„Ty a panna?” Tárik nevěřícně zakroutil hlavou. „Lžeš!”

„Ne, nelžu,” odtušila unaveně. „Ale vidím, že mi prostě odmítáš uvěřit. Věř si, čemu chceš. Mně je to jedno.” Prud ký oheň jejích emocí už dohořel. Cítila se vyčerpaná a sl zy měla na krajíčku. Nechápala, proč mu vůbec něco tak osobního vykládá.

Potřebovala od něj pryč. Nečekala na odpověď, otočila se na podpatku a spěšně vešla dovnitř. Automaticky se uchýlila pod ochranu zamčených dveří pracovny. Opřela se o ně a zavřela oči. Cítila, že je na pokraji ner

vového zhroucení. Co to jen provedl s její obvyklou vy rovnaností? Vždyť snaze o dosažení klidu a psychické rov nováhy zasvětila svůj život…

Tárik na terase osaměl. Vanul lehký večerní vítr. Tentýž vítr, který jednou bude ovívat visuté zahrady ve Ztrace ném údolí. Cítil z něj poušť, čistou a svobodnou. Její roz lehlost a bezcitná krutost nutila člověka, jenž se rozhodl nemyslet na nebezpečí a učinit z ní svůj domov, aby se smí řil s tím, že s ní bude navěky bojovat. V poušti člověk ne měl čas obírat se osobními pocity. Muž tam musel na prv ní místo vždy klást bezpečnost těch, kteří na něm záviseli, jinak riskoval smrt; krásu musel vydupat ze země těžkou prací, vírou ve svůj sen a především v sebe sama. Právě tak jeho předkové kdysi vystavěli prastaré zahrady, jež se chy stal obnovit. Když tvrdila, že je ještě panna, samozřejmě lhala.

Ale co když ne? Co když to byla pravda? Zákon pou ště, jenž chránil čest mužů a čistotu žen, byl velmi přísný. Ten zákon nařizoval, že jedinou cestou, jak navrátit ženě ztracenou poctivost, je sňatek s provinilcem.

Ona ale nebyla panna a on ji o nic nepřipravil. Tak ja ko stěny bytu příliš ohraničovaly jeho životní prostor, stej ně by ho omezilo i manželství. Bylo by pro něj jako věze ní. Manželství bez lásky se podobalo chlebu bez sóli. A on rozhodně neměl v úmyslu se zamilovat. Právě to se přece stalo jeho rodičům; i oni své lásce jistě věřili.

Uvědomovala si vůbec, jak je zranitelná? Jak snadné by bylo pro muže v jeho postavení ovšem bez jeho zásad ji využít tím nejprimitivnějším, nejhorším způsobem a pak ji opustit!? Mohl by ji držet v tomhle bytě jako ve vězení. Mohl by ji donutit, aby přijímala veškeré jeho intimnosti, a nikdo by se o tom nedozvěděl, dokud by nebylo pozdě. Zdálo se, že potřebuje ochránit nejen před takovými mu ži, ale i sama před sebou. Jak by na některého z nich asi zapůsobilo její tvrzení, že je ještě panna? Nevzrostla by je ho úcta k ní, jeho chtíč však ano.

Neměl snad na práci mnohem důležitější věci, než si dě lat starosti o jednu bláhovou dívku?

ŠESTÁ KAPITOLA

Gwynneth si prohlížela nevelkou pohovku u stěny. Měla si nárokovat hlavní ložnici a jeho nechat, aby se vyspal na ní. Byla sice rozkládací, ale na to tu očividně nebylo dost místa.

Gwynneth se ocitla na konci sil a snad právě proto ne byla prozatím schopná usnout.

Proč museli být na světě lidé jako například ona kte rým bylo v dětství odepřeno sledovat lásku mezi dospělý mi? Proč jim pak stejný cit nepřinášel radost, ale jenom strach? Jistě jednou, v nějakém lepším světě, budou všechny lidské bytosti moci prožít celý život v hebkém ob jetí láskyplného vztahu. Možná by prozatím bylo řešením přijmout postoj všech egoistů: miluj sebe samého. Ale když viděla na letišti všechny ty zamilované páry, s boles tí si náhle uvědomila citovou prázdnotu vlastního života. Snad proto se tak dychtivě vrhla do náruče Tárikovi, že chtěla po vzoru alchymistů přetavit surový kov chtíče v čisté zlato cituplného vztahu… Tyhle myšlenky byly směšné!

Přešla ke knihovně a vytáhla tlustý svazek o historii Za ránu, jenž ji prve zaujal. Co nejpohodlněji se usadila na pohovce a k vlastnímu překvapení byla už za chvíli hlu boce ponořená do četby.

Tárik se zastavil před dveřmi pracovny. Zevnitř nebyl slyšet žádný zvuk. Byla už skoro půlnoc. Snědl jídlo, kte ré si dal přinést z restaurace. Mladý číšník pak odnesl ta ké její nedotčený talíř; cítil morální povinnost objednat večeři i pro Gwynneth. Neměl velkou radost z její pří tomnosti, ale také ji nemohl nechat hladovět. A pokud ne měla o jídlo zájem, pak to byla její svobodná volba. Sevřel prsty kliku a stiskl.

Místnost osvětlovalo tlumené světlo čtecí lampičky. Gwynneth napůl seděla, napůl ležela na pohovce a hlubo ce spala; kniha, již předtím četla, sklouzla na podlahu. Velké pohodlí právě neměla: ani se nenamáhala rozložit úzkou pohovku.

Otočil se zpátky ke dveřím a pak se zarazil. Jestli bude takhle spát celou noc, probudí se ráno celá ztuhlá a rozlá maná a v noze, kterou měla zastrčenou pod sebe, bude mít křeč. Ve spánku vypadala zranitelná jako dítě; temné řasy kontrastovaly s broskvovou pletí.

Nechal dveře otevřené a vrátil se k pohovce. Chtěl ji probudit, aby se sám nemusel ujmout toho úkolu, ale vě děl, že by ho neposlechla. Proč taky, když se jeden ke dru hému chovali tak příkře?

Vážně bych to nemusel dělat, říkal si Tárik a přitom ji zvedl do náručí jako list. Vlastně kdyby ji tady nechal, možná by ji vidina další noci v pracovně spíš přiměla k odchodu.

Všiml si, že má malá, drobná chodidla s jemně vykle nutým nártem. Nehty měla nalakované světle růžovým lakem. Rázně vyrazil ke dveřím.

Vtom tiše vzdechla, trochu se zavrtěla a s úsměvem se k němu přitiskla. Postel v hlavní ložnici byla dost velká i pro celou rodi

nu, neřkuli pro dva dospělé, z nichž jeden byl úplně oble čený. Tím pádem neexistoval jediný důvod, proč by v ní nemohli spát oba dva, každý na své straně, jako by to by la dvě samostatná lůžka. Tárik se ujišťoval, že z jeho po hledu v tom není problém. Ale když odhrnul přikrývku a pokládal Gwynneth na postel, jeho tělo bouřlivě vyjád řilo svůj nesouhlas s tím, že přijde o její blízkost. V duchu zaklel a přikryl ji. Nervózně se podíval na prázdnou půlku postele a pak raději zamířil zpátky do pracovny.

Vzdálil se jedině proto, že měl práci. V žádném přípa dě ne z obavy, že by nedokázal ležet v té obrovské poste li s Gwynneth a přitom odolat chuti vzít ji do náručí.

Gwynneth stála v kuchyni a četla vzkaz, který ležel na stole.

Dopoledne musím vyřídit obchodní záležitosti, ale pak se vrátím. Tárik

Tárik… tak se tedy jmenoval. Tárik. Zkoumala to jmé no, ochutnávala ho a válela po jazyku jako víno, dokud se s ním neseznámila.

Co přesně znamenalo „pak”? Uvažovala, ukazováč kem uhlazovala papír a přitom se podvědomě zastavila na pevných, rázných tazích, jimiž se podepsal. Jako by k ní prostřednictvím těch několika písmen promlouvala všechna moc a síla jeho osobnosti. Snažila se pochopit svoje rozporuplné pocity, ale rozum ji zklamal.

Fakta! Drž se skutečnosti, přikazovala si. Fakta bylo možné na rozdíl od pocitů a přání neomylně zařadit na jejich místo. Byl to pro ni šok, když se ráno vzbudila a zjistila, že le

ží oblečená v posteli, navíc s vědomím, že jediný člověk, který ji tam mohl uložit, byl on. Uložil ji do stejné poste le, ve které s ní spal předchozí noci. Proč to udělal? Proč ji odnesl z pracovny do svojí ložnice? Snad proto, že…? Protože co?! Protože po ní toužil, ale nechtěl ji budit? Děvče, honem zpátky na zem! Ona si mohla toužebně snít, to ale ještě neznamenalo, že on chtěl totéž.

Snít… o tom, že si to zopakují? Nikdy! Rázně zakrou tila hlavou, jako by vedle ní sedělo její alter ego, zrádná Gwynneth číslo dvě.

Ve snaze odpoutat se od nežádoucích myšlenek otevře la lednici a vytáhla jogurt a čerstvé ovoce. Obloha byla bez mráčku a horké slunce ji přímo vyzývalo, aby se nasnída la na terase.

Teplý vzduch voněl solí a kořením. Dole pod sebou vi děla budovy hotelů, za nimi přístav a pláž.

Tady nahoře měla možnost vidět všechno, co se děje, a přitom zůstat sama neviděna. Slunce ji teplými paprsky lechtalo na kůži prochladlé anglickou zimou a ona měla chuť vyklouznout z šatů a jen tak se slunit s bezpečným vě domím, že ji nikdo nemůže vidět. Jenže tady nebyla sama. A rozhodně netoužila po tom, aby ji Tárik v tak soukromé situaci vyrušil.

Jelikož přijela do Zaránu obchodně a jen na několik dní, neměla s sebou žádné pohodlné letní oblečení. Teď, když se situace zkomplikovala, bude zřejmě potřebovat dokoupit nějaká trička a spodní prádlo.

Otevřela jogurt a zapíchla do něj lžičku. Na stůl před sebe si rozložila rozečtenou knihu, kterou si prve přinesla z Tárikovy pracovny. Přitom neměla žádné postranní úmysly, a i kdyby bylo tam tak uklizeno, že se stejně ne dalo poznat, jestli tam strávil noc, nebo ne.

O hodinu později pořád ještě četla. Příběh vzniku za ránského království jí přímo učaroval: kdysi ho uprostřed nekonečné pouště založil tentýž rod, který tu dodnes vlá dl. Současný panovník se zřejmě snažil udělat ze Zaránu tak trochu staromódní ráj na Zemi, kde budou vítání ná vštěvníci všech barev pleti a kultur. Plánovalo se, že země se stane oblíbeným cílem turistů a sportovních fanoušků z celého světa ještě dřív, než se nenávratně ztenčí zásoby ropy a tím i výnosy.

Autoři knihy citovali jeden rozhovor, v němž panovník sám označil svůj plán za promyšlenou spekulaci. Jako že na své profese si Gwynneth dokázala velmi dobře před stavit, co by to udělalo s mezinárodní pověstí Zaránu, kdyby vyšel najevo ten podvod s dvakrát prodanými ne movitostmi.

Celá jedna kapitola byla věnována popisu místních zvyklostí a některých rozdílů mezi východní a západní mentalitou. Gwynneth zachmuřeně četla o tom, že na Středním východě se v průběhu obchodního vyjednávání považuje za běžné nabízet a přijímat dárky. Na Západě by to samozřejmě bylo bráno jako úplatkářství. Autor knihy radil těm, kteří se teprve chystali nějaký obchod v Zaránu uzavřít, aby si v zájmu úspěchu raději najali poradce zna lého místních poměrů.

Na rozdíl od ní by pro Tárika jistě bylo snadné a ne jen co se týče financí kdyby nabídl úředníkům nějaký ten „dárek” výměnou za oficiální uznání, že je majitelem by tu. Ona neměla ani peníze ani kontakty, zatímco on prav děpodobně disponoval obojím.

Zrovna se chystala knihu zavřít, když vtom jí padlo oko na kapitolu nazvanou Ztracené údolí. Ze zvědavosti ji nalistovala. Dozvěděla se, že to údolí mělo kdysi velkou strategie

kou důležitost, protože je protínaly velbloudí stezky ve doucí ze Zaránu do okolních zemí a ještě dál. Podle le gendy údolí v dávných dobách daroval sultán synovi své nejmilejší konkubíny. Ten syn pak údolí obehnal opevně ním a uvnitř dal vystavět nádherný palác. Stavbu financo val z poplatků za průjezd oázou a za používání vody, jež musela platit každá karavana. Oázu napájela svým rych lým proudem podzemní řeka. Ta řeka prý dodnes protéká kdesi hluboko pod povrchem pouště, ale dosud ji nikdo nenašel.

Díky vodě z této řeky také vzkvétaly pověstné visuté zahrady v Džanátu, než je srovnala se zemí a navždy zni čila strašlivá bouře, již kouzlem na zahrady seslal jakýsi závistivý princův protivník. Ohromné terasy, kde se stro my prohýbaly pod záplavou šťavnatých plodů a kde bujně rostly vzácné tropické rostliny, se za jedinou noc změnily v nehostinnou, šedivou skálu.

V údolí právě probíhaly archeologické vykopávky a by la velká naděje, že existence zahrad bude vědecky proká zána. Šetření však mohlo probíhat jen velmi pomalu; dů vodem byla snaha co nejméně ohrozit životní prostředí. Navíc vědci potvrdili, že malou oázu skutečně napájí pod zemní pramen, jehož zdroj však teprve musí být nalezen. Na obrázcích ze satelitů byla jasně patrná koryta řek, jež kdysi pouští protékaly, a také místa hluboko pod povr chem, kde možná stále ještě proudily.

V současnosti prý toto malé, avšak unikátní území pat řilo jedné větvi zaránského královského rodu a vládl mu svrchovaný panovník. Ten v současnosti věnoval většinu svého času i nemalých prostředků právě na historický výzkum.

Gwynneth byla tím projektem okouzlená jeho téměř pohádkovou minulostí i současnou snahou archeologů a chtěla se dozvědět víc. Nejen o zemi, ale i o jejím vládci. Informace o princi ze zaránské královské rodiny byly vel mi kusé, a to vzbudilo její zvědavost. Moderní muž, který je zároveň součástí prastaré legendy… Jakpak se asi vnitř ně vyrovnával s tak rozdílnými částmi jedné osobnosti? Jistě mnohem lépe, než jak se ona vyrovnávala s těmi svý mi, i když se to nejspíš nedalo srovnávat. To, co se o něm dočetla, ji zaujalo ovšem rozhodně ne tolik jako Táriko va nebezpečně charismatická osobnost.

Odložila knihu otevřenou na kapitole o Ztraceném údolí a se zavřenýma očima se pohodlně opřela do lehát ka. A právě tak ji o pár minut později nalezl Tárik, když svým jistým tichým krokem vyšel na terasu.

Neměl za sebou zrovna příjemné dopoledne. Strávil je v Paláci ve společnosti Nejvyššího a policejního ředitele. Ten oba muže zpravil o tom, že díky Tárikovu úsilí policie zřejmě odhalila totožnost vládního úředníka, jenž praco val pro Chadovu bandu. Dodal však, že situace je bohužel poněkud složitější. „Proč?” zeptal se ho Tárik stroze.

„Ten muž, o němž si myslíme, že pracuje pro Chada Rheinvelta, je Omar bin Saud al Džavír. Jak je vám nepo chybně dobře známo, je to příbuzný prince Násira, vůdce nedávného spiknutí proti panovníkovi, které jsme naštěs tí překazili.”

„To je velmi vážné obvinění,” přerušil ho panovník. „Když princ Násir s rodinou odešel do exilu, někteří jeho příbuzní se ho zřekli a žádali mě o shovívavost. Mezi nimi i Omarův otec.”

„A takhle se Omar odvděčil za tvou laskavost,” pozna menal Tárik.

„Při vyšetřování jsme zjistili, že ten mladík už svojí ro dině mnohokrát udělal hanbu. Byl vyloučen z univerzity za nemístné chování a špatný prospěch. Je velmi neprav děpodobné, že by získal tak zodpovědné zaměstnání, aniž by jeho rodina využila svých styků. Jeho nadřízený vypo věděl, že je to konfliktní mladý muž s jistým komplexem méněcennosti. Současně nám potvrdil, že v posledních měsících došlo k vážné změně v jeho chování. Jedná mno hem rozvážněji a jeví větší zájem o práci.”

„Nejspíš proto, že ho za tu práci platí Chad!” zavrčel Tárik.

„Je přirozeně nemožné něco podniknout, dokud nemá me v ruce konkrétní důkazy proti němu,” pokračoval po licejní ředitel. „Z toho důvodu jsem vydal příkaz k jeho bedlivému sledování. Pokud všechno půjde podle plánu, věříme, že získáme potřebné důkazy během čtyřiadvaceti hodin. Pak ho vezmeme do vazby. Ale než tak učiníme, a než bude také zatčena banda Chada Rheinvelta, dovo lím si vás, Výsosti,” uklonil se Tárikovým směrem, „požá dat o další spolupráci. Nebude to trvat dlouho.”

„Podrobně mě informujte,” nařídil mu Tárik, když byl na odchodu. „Chci vědět o každé změně.”

Celkem vzato, žádost policejního ředitele mu nepřipa dala nijak přemrštěná.

Zato když se teď ocitl ve svém bytě a musel se nějak vy pořádat s rostoucím problémem vlastní reakcí na pří tomnost nezvané návštěvnice i několik minut mu připa dalo jako celá věčnost.

Gwynneth totiž nebyla jenom příčinou toho, že se na dnešek nevyspal. Díky ní měl hlavu plnou mučivých myš lenek a představ.

Gwynneth ho neslyšela přicházet. Ale když otevřela oči, fyzický účinek jeho blízkosti byl tak intimní a znepo kojivý, až ji to šokovalo. Srdce jí bušilo jako o závod a ňad ra a hrdlo jí zalila horká vlna vzrušení. Napadlo ji, jak by to bylo krásné, kdyby se na ni vřele, radostně usmál.

Radostně? To už se vážně úplně zbláznila? Potřebova la od něj odstup, a to co nejrychleji.

Zastoupil jí cestu k francouzským dveřím, ale byla tak vykolejená, že jí to bylo jedno. Vyskočila, knihu si přitisk la na prsa a pokusila se kolem něj proklouznout. Slabě vy křikla, když místo toho, aby slušně ustoupil, ji popadl za paže a stiskl tak silně, jako by jí chtěl zpřelámat kosti. Zřejmě si to uvědomil, protože jeho sevření po chvíli po levilo; nemohla se mu sice vytrhnout, ale ucítila, jak ji ryt micky, téměř bezmyšlenkovitě hladí bříšky palců, jako by se omlouval za způsobenou bolest.

„Pusť mě,” přikázala s předstíranou statečností. V jeho rytmickém hlazení bylo cosi smyslného a primitivního. Někde hluboko, v temnotách podvědomí pocítila touhu následovat jeho rytmus, přidat se k němu stejně jako té první noci…

Tváře jí přímo hořely, když si uvědomila, kam vedou je jí myšlenky, a že na konci čeká jen dobře známá past. Chtěla zavřít oči a aspoň na chvíli ho vymazat ze světa, jenže měla strach, že by se jí ten smyslný rytmus nená vratně zmocnil. „Proč?”

Na tváři mu pohrával vědoucí, krutý úsměv. Pak jí beze slova přejel klouby prstů po vnitřní straně paže.

Její tělo zareagovalo okamžitě. Než se dokázala ovlád nout, prozradil ji letmý pohled dolů na ňadra. Pod tričkem se velmi jasně rýsovaly naběhlé, dychtivé bradavky.

Jako v transu sledovala, jak zvedá ruku a prsty velmi pomalu přejíždí po jedné bradavce, a vyjekla rozkoší. Ne mohla mu oplatit stejným: když se mu podívala do roz kroku, viděla jen širokou, splývavou bílou řízu, pod níž se mohlo skrývat cokoli. Ale dívala se tím směrem a on její pohled sledoval.

„Ty nemravo,” slyšela, jak ji popichuje. „Ty mě svlékáš očima. Tak jako…”

„Ne!” popřela to Gwynneth prudce a pokusila se od táhnout, jenže zapomněla, že ji stále drží. Přitáhl ji zpátky k sobě. Najednou ji měl v náručí, na svém těle. Ústa při tiskl k jejím rtům a ona už se nedokázala bránit.

Co se to dělo? A proč? Myšlenky jí vířily hlavou jako hejno popletených rybek, zatímco v jejím těle explodoval celý vesmír. Jako žhavé meteority ji bombardovaly nové pocity a touhy, oslepovaly ji a opájely.

Měla pocit, že tlukot jeho srdce se stává hnací silou je jího života, jako by bez něj měla zemřít. Ve tmě pod za vřenými víčky cítila nekonečnou, nezměrnou, bolestnou touhu. Dobyvačným jazykem rozevřel její rty a vítězně se ponořil do sladkého jezera jejích úst. Když vzal do dlaně její ňadro, na okamžik se jí zatajil dech vzrušením. Kniha, kterou držela, sklouzla na podlahu a ten zvuk ji vyděsil. Hned nato ji Tárik pustil. „Proč jsi to udělal?”

Když uslyšel její zděšený hlas, sevřel nesouhlasně rty. Ne byla sice profesionální „společnicí”, jak se zprvu domníval, ale také nebyla žádnou jeho obětí to oba dobře věděli. „Proč?” odtušil posměšně. „Protože jsi mi to dovolila.”

„Já že jsem ti to dovolila! Tohle chlap tvrdí vždycky, když se vnutí ženě a přiměje ji, aby mu dala i to, co sama nechce, je to tak?” bránila se Gwynneth s hořkostí v hla se. „No, jestli jsi doufal, že mě tím… sexuálním obtěžová ním přinutíš odejít, tak věz, že ztrácíš čas.” Mračil se, ústa zkřivená hněvem.

„Já? Já že tě sexuálně obtěžuju? Jestli je to tak, proč sis mě potom tak prohlížela? Jak mi to vysvětlíš?” „Neprohlížela jsem si tě,” trvala na svém Gwynneth, ale věděla, že ji provinilý ruměnec dávno prozradil. „Lžeš. Chtěla jsi vědět, jestli jsem vzrušený.” „A byl jsi?”

Gwynneth jen překvapeně zamrkala, jako by nemohla uvěřit, že to doopravdy řekla. Dlaní si zakryla čelo a bez hnutí uvažovala, jestli jí nějaký zlomyslný džin nesedl na hlasivky.

Tárik na ni ostře pohlédl. Považoval to za nejapný vtip. Musela vědět, jak je vzrušený, jinak by se nikdy takhle ne choval. Její výraz však jasně svědčil o opaku.

„Mám na práci mnohem důležitější věci než ztrácet čas nesmysly,” oznámil jí kategoricky. Přinejmenším tohle by la pravda. Ale lhal by, kdyby řekl, že na ni vůbec nemyslí. Vlastně na ni myslel neustále. A nejen myslel…

SEDMÁ KAPITOLA

Nastala další noc. Spala zase v té obrovské posteli a bu dila se málem každých pět minut se znepokojivým poci tem, že v ní neleží sama.

Měla strach, že Tárik za ní přijde že si přijde pro ni. Že vklouzne do postele, vezme ji do náručí a zmocní se jí…?

Anebo cítila spíš provinilé vzrušení, protože právě po tom sama toužila?

Fyzicky i duševně ji přitahoval jako žádný jiný muž předtím, a když se proti tomu snažila bojovat, ocitala se na strastiplné houpačce pocitů a myšlenek.

Dokonce, i když zavřela oči a snažila se usnout, nedo kázala se ho zbavit. Smysly ji okamžitě začaly zásobovat erotickými obrazy: jejich navzájem propletená těla, ruka majetnicky spočívající na jejím ňadru, prsty dráždící bra davku, klouzající po bříšku dolů mezi rozevřené nohy a vychutnávající její bouřlivou odezvu…

Bylo vůbec možné, že po něm tak strašně toužila? Po člověku, který… Který byl tajemný jako Pandořina skříňka. Napadal ji tisíc otázek kdo vlastně je, jak vy rostl, jak žil, jak přemýšlel a co cítil, jaké má sny i noční můry… Nešlo jen o to, že ho chtěla fyzicky. Bylo to něco jako…

Ne, láska ne, vykřikla v duchu v návalu paniky a okamži tě tu myšlenku zaplašila. Tohle nemohla být láska, nebo aspoň ne taková, jakou si vždycky představovala. Láska byla založena na tom, že toho druhého znáte, že mu dů věřujete a cítíte se s ním v bezpečí. Tárika ani neznala, ani mu nedůvěřovala a o nějakém bezpečí se v souvislosti s ním už vůbec nedalo mluvit.

A přesto jí ke strachu nezavdal příčinu. Nedotčená po stel, svědčila o tom, že v ní strávila celou noc sama. Snad bylo pravdivější říct, že s ním v bezpečí být nechtěla, že se jí líbilo to vzrušující napětí, ta nejistota, jestli se jí náho dou nedotkne. Třeba mu vlastně ani nechtěla důvěřovat. Uplynula už spousta času od chvíle, kdy naposled někomu doopravdy věřila, a zřejmě si na to zvykla. Věřit někomu znamenalo stát se zranitelnou, vpustit toho člověka do svého světa, do své duše, odhalit mu svoje city… A ty už si velmi dlouho pečlivě hlídala.

Byl čas vstávat. Myšlenky se jí nějak nebezpečně rozběhly.

„Měli bychom vám poblahopřát, že jste tu věc doká zal tak rychle vyřešit. Mohlo se to vyvinout skutečně nepříjemně.”

Panovník se spokojeně usmíval na policejního ředite le, který je právě informoval, že Omar byl zatčen poté, co se přiznal ke spolupráci s gangem. Také všichni jeho členové včetně Chada Rheinvelta už byli obviněni a če kal je buď soudní proces, nebo vyhoštění ze země.

„Bohužel nám stále ještě dělá starosti jedna věc,” po kračoval ředitel policie. „A to?” vybídl ho Tárik.

„Omara jsme zatkli dnes v časných ranních hodinách, když odcházel ze schůzky s Rheinveltem. Při výslechu pak vypověděl, že se ho Rheinvelt vyptával na prince Tárika. Zdá se, že pojal určité podezření ohledně důvodů, jež Je ho Výsost vedly ke spolupráci s gangem. Omar Rheinvel tovi řekl, že podle jeho názoru by Jeho Výsost nikdy neu dělala nic, co by mohlo poškodit Nejvyššího či jeho rodinu, a že navíc ani není ve finanční tísni, jak Rheinvelt předpokládal, nýbrž právě naopak. Omar nám dále sdělil, že Rheinvelt přísahal Jeho Výsosti pomstu, a že ho do konce slyšel v tom směru udílet instrukce.”

„Co přesně nám tím chcete říct?” naléhal Tárik. „Celá banda je přece pod zámkem.”

„To ano, ale Rheinvelt má mnoho známých, z nichž zdaleka ne všichni mají viditelné spojení s gangem. Je to typ člověka, který nevěří nikomu. Samozřejmě jsme ho vyslechli, jenže má už bohaté zkušenosti s policií a moc nám toho neřekl. Omar nicméně dál trvá na tom, že Rheinvelt vypsal na Jeho Výsost odměnu a kromě toho i na některé další lidi, dejme tomu z jeho blízkého okolí,” oznámil šéf policie opatrně. „Přirozeně se touto hrozbou velmi intenzivně zabýváme. Pokud skutečně existuje, ne pochybně dopadneme toho, kdo tím úkolem byl pověřen. Do té doby však musím Jeho Výsost nabádat ke zvýšené opatrnosti. Zajistíme samozřejmě ochranku.” Tárik bez váhání rozhodně zavrtěl hlavou.

„Takhle jsem nikdy nežil a ani to nemám v úmyslu,” oznámil vyrovnaně.

„Radím vám, Výsosti, abyste to ještě zvážil,” naléhal policejní ředitel a významně dodal: „Prosím, pamatujte také na své blízké.”

Tárik se nesouhlasně zamračil: „K panovníkovi nebo jeho rodině se přece dostat nemohou?”

„Já teď nemám na mysli Nejvyššího z Nejvyšších,” zá měrně zdůraznil starší muž.

„Tak o kom to tedy mluvíte?” vyhrkl Tárik netrpělivě. Vždyť jeho nejbližším příbuzným byl právě panovník!

Policejní ředitel se hluboce uklonil s dlaní pravé ruky přiloženou na čelo a omluvným tónem vysvětlil: „Výsosti, vzhledem k nebezpečnosti vašeho podnikání jsem si do volil ustanovit skupinu mužů, která hlídala budovu AI Mi rahmi. Při několika příležitostech tito lidé zpozorovali mladou ženu, jež vycházela z bytu Jeho Výsosti a zase se tam vracela. Hluboce se omlouvám za takovou dotěr nost,” dodal spěšně, „ale Jeho Výsost jistě pochopí, že to bylo nutné vzhledem k jeho postavení v rodině našeho vá ženého panovníka, nechť jej Alláh ochraňuje.”

Následovalo ještě mnoho dalších květnatých řečí, nic méně nakonec ze všeho vyplynul jediný závěr: věděli o tom, že v jeho bytě pobývá Gwynneth. V očích šéfa po licie, a tedy zřejmě i v očích všech, kteří ji viděli, patřila k němu. Jestliže se tedy Omarova informace ukáže jako pravdivá, byla v nebezpečí.

Tak uvažovali muži v jeho zemi. I kdyby se pokusil vy světlit, jakou podivnou souhrou náhod se Gwynneth ocit la v tom bytě ve stejné době jako on, šéfa policie by nej spíš nepřesvědčil. A Tárik měl obavy, že by to nepochopil ani Chad. Odmítl jeho prostitutku; v bytě s ním žila mla dá žena; tato žena tedy pro něj musí být důležitá. Tak uva žovali lidé jako Chad a ani v tomto případě nemělo žádný smysl něco vysvětlovat. „Ona je pro ně samozřejmě snadnější cíl. Může dojít k tomu, že se ji pokusí zabít vám pro výstrahu,” mumlal dál šéf policie omluvně, protože zjevně vycítil Tárikův hněv.

Tárik v duchu dospěl ke stejnému závěru a musel při pustit, že scénář, jak ho nastínil starší muž, byl snadno proveditelný. To ovšem znamenalo…

To znamenalo, že slečna Gwynneth Talbotová musí v zájmu vlastní bezpečnosti okamžitě odletět domů. Rychle, diskrétně, bez průtahů. A nejlépe tak, aniž by co koli namítala a aniž by jí musel svěřit pravdu to přede vším. Dokázal si představit, jak se ta kráska lačná po pe nězích po příletu vrhne na prvního novináře a za tučný honorář mu vypoví svůj příběh. Zarán by se mohl s bu doucností bezpečného turistického ráje rozloučit. Bylo třeba vymyslet nějaký plán, aby odjela a přitom nepojala ani stín podezření. A Tárik už věděl, jak na to.

Tentokrát už ho k domu přivezla jeho limuzína s řidi čem. Přesto však raději vystoupil na druhé straně budovy, aby ho nemohla vidět oknem.

Našel Gwynneth na terase, kde četla další z jeho knih. Tentokrát si vybrala svazek o místních zvyklostech.

Jak vždycky, když s ní chvíli nebyl, musel ze všech sil ovládnout bušící srdce a touhu jít k ní a popadnout ji do náruče.

Čím dřív odletí do Anglie, tím lépe, usoudil v duchu rázně, krátce na ni pohlédl a pak se odvrátil.

Gwynneth na něj beze slova hněvivě zírala. Bez Tárika byl byt strašně prázdný a ona ho za to nenáviděla.

„Uvažoval jsem o tvojí situaci, pokud jde o tenhle byt,” oznámil Tárik bez úvodu.

„O mojí situaci?” zopakovala Gwynneth významně. Pokud se týkalo bytu a tudíž i Teresy a Anthonyho, ne hodlala v žádném případě ustoupit ani o centimetr.

Tárik pokrčil rameny. „Vidím to tak, že pokud se zjistí, že jsi právoplatnou majitelkou, hodláš se vrátit domů a za čít inzerovat jeho prodej, je to tak?” Gwynneth opatrně přikývla. „Nejspíš to celé bude dost dlouho trvat, vyřízení všech

formalit a tak dál. Mohl bych ti ušetřit čas a námahu. Jsem připravený nabídnout ti plnou tržní cenu. A zítra večer už můžeš být doma v Británii.” Cože? Slyšela dobře? „Takže ty chceš ode mě ten byt koupit?” optala se po malu a obezřetně. Každé slovo důkladně vážila. „Správně.”

Gwynneth na něj podezíravě hleděla. Proč jí něco ta kového navrhuje? Ani na minutu nehodlala uvěřit, že by to dělal v dobrém úmyslu jí pomoci. „A proč bys to jako dělal?” „Já nemám čas se s tu tebou handrkovat a smlouvat.”

Gwynneth nevěřícně zdvihla obočí. „Ale já myslela, že smlouvání a handrkování je na Středním východě alfou a omegou obchodu,” odtušila sladkým hlasem.

Tárikův pohled napovídal, že by ji nejraději popadl a pořádně s ní zatřásl, aby mu konečně přestala odporo vat. „Jenom se ti snažím pomoct,” řekl nepřesvědčivě.

Gwynneth nasadila chladný, nevěřícný výraz. „Aha to jsou věci,” poznamenala a krutě se usmála. Nesmírně ji tě šilo ho dráždit a popichovat. Napadlo ji, že tenhle hazar dérský gen nejspíš zdědila po otci. Čekala, co Tárik udělá dál. Tak aspoň mezi nimi zůstávala bezpečná vzdálenost a ona měla víc času se proti němu rozumově obrnit.

Rozumově ano ale co takhle srdce? Co s ním? Do téhle rovnice jaksi nezapadalo a ona to ani nehodlala připustit.

„Mě neoblafneš. Snažíš se mi namluvit, že ten obchod je v mém zájmu, že máš na mysli moje dobro. Ale na to ti v žádném případě neskočím. Tobě jde ve skutečnosti o ně co úplně jiného a jenom nutně potřebuješ, abych se toho bytu co nejdřív vzdala.”

Z jeho výrazu pochopila, že je tu ještě další důležitá věc, na kterou nepomyslela. Z těch stříbrošedých očí na ni létaly hromy a blesky. Stačil jediný zásah a její vůle by se rozpadla v prach.

„Možná, že nutně potřebuju hlavně to, abys zmizela z mého života,” opáčil zlověstně. Gwynneth sebou trhla. Něco takového se dalo čekat.

„Tržní hodnota bytuje tři čtvrtě milionu liber šterlinků. Jsem připravený napsat ti teď hned šek na rovný milion tím se zároveň pokryjí i tvoje další náklady.”

Skutečná tržní cena bytu byla kolem pěti set tisíc, ale Tárik nechtěl ztrácet čas smlouváním. Chtěl, aby odjela a to nejen kvůli vlastnímu bezpečí. Začínala na něj mít nebezpečný vliv a něco takového prostě nehodlal dál snášet.

„Šek?” opakovala Gwynneth podezíravě. Třeba se ji snaží dostat z bytu podvodem? Přece si nemohl myslet, že mu na něco takového naletí! Kromě toho jí ten mladík na úřadě potvrdil, že byt má na trhu cenu kolem pěti set tisíc liber. Tak proč jí Tárik nabízel dvakrát tolik? Nejspíš předpokládal, že se ve své chamtivosti nebude dvakrát rozmýšlet… Což znamenalo, že musí mít ještě jiný, skrytý motiv. Ale jaký? Možná celá ta jeho nabídka byla jenom bouda. Anebo mu vůbec nešlo o peníze…

Co měla dělat? Především cítila povinnost vůči Terese a jejímu dítěti a kvůli nim potřebovala za byt dostat co nejvíc. Možná, že kdyby Tárika ještě trochu popíchla, pro zradil by jí víc.

Zhluboka se nadechla a posměšně se ho zeptala: „To si vážně myslíš, že jsem padlá na hlavu?”

„Co tím chceš říct?” V hlase mu zazněla zlověstná vý straha, ale Gwynneth si toho nevšímala.

„No, to je přece jasné,” odtušila sladce. „Ty mi dáš šek, já na tebe přepíšu byt a potom zjistím, že mi ten šek žád ná banka neproplatí.”

„Cože? Ty si dovoluješ obvinit mě z nečestného jedná ní?” řekl nevěřícně. Gwynneth bojovně zdvihla bradu.

„Očividně moc toužíš stát se majitelem tohohle bytu a můj zdravý rozum mi říká\ že pro to máš nějaký skrytý motiv. Jenom proto mi nabízíš mnohem víc, než zač do opravdy stojí. Proč bys to jinak dělal? Z dobročinnosti?” Slabě se usmála a zakroutila hlavou. „To asi ne. Třeba sis myslel, že mě ta nabídka tak ohromí, že mě ani nena padne ptát se, proč to děláš. Třeba jsi doufal, že mi za cpeš pusu falešným šekem anebo víš něco, co v bu doucnosti ještě zvýší jeho tržní hodnotu. Určitě máš nějaký důvod.” Pokrčila rameny. „Proč bys ho jinak to lik chtěl?”

„Tak takhle ty všechno posuzuješ?” vyštěkl Tárik s otevřeným pohrdáním. „Jenom přes peníze?”

Tak on teď pohrdá jí Vždyť to mělo být naopak! Zase ji nějak přechytračil, ale Gwynneth netušila jak. Lstivým, obratným manévrem vyměnil kostky v poháru a podařilo se mu její morální převahu přeměnit na svou vlastní. Teď vypadala jako laciná, chamtivá potvora.

„Vždyť se tu bavíme o obchodu. Tenhle byt představu je určitou finanční hodnotu a tak je třeba se na něj dívat,” odpověděla co nejpevněji. „Já nemůžu a nebudu souhlasit s tvým návrhem, dokud nebudu mít nezávislý posudek.” „Ty si dovoluješ pochybovat o mých slovech?” Gwynneth si stála na svém. „Ano, dovoluju.”

Slyšela, jak si něco tiše bručí sám pro sebe nejspíš to nebylo nic lichotivého. Pak došel až k ní a pevně ji popa dl za zápěstí.

„Dej ty ruce okamžitě pryč!” vykřikla zlostně a snažila se mu vytrhnout. Tárik měl v úmyslu jen s ní zatřást a vybít si zlost, ale

jakmile se začala bránit, najednou na všechno zapomněl a přepadl ho náhlý primitivní chtíč. Přitáhl si ji k sobě a obě zápěstí jí jednou rukou sevřel za zády. Málem ztra tila řeč a krev se v ní vařila.

„Pusť mě!” procedila nenávistně. Ale pak udělala chy bu podívala se na jeho ústa a zjistila, že nedokáže od trhnout pohled. Teď už necítila jenom hněv. A možná to ani hněv nebyl. Možná…

Slyšela, jak něco tiše říká. Pak sklonil hlavu. Políbil ji tak prudce, až se zasténáním zaklonila hlavu. On ji vzápě tí podepřel dlaní a prsty jí zajel do vlasů. Teď už se nemu sela ptát, jestli je vzrušený. Jeho erekci cítila na svém těle.

Pod zavřenými víčky jí proběhlo na tisíc mučivých ob razů. Na tisíc smyslných představ ze života stráveného pod hvězdnou oblohou, v zemi, kde se země dotýká nebe, a kde se žena dotkne toho nebe v náručí svého milého. Tam by spolu prožívali ten zázrak lidské vášně, touhy a lásky…

Gwynneth se rozhodně odtáhla od Tárika. To, co se v ní odehrávalo, ji začínalo vážně děsit.

Tárik cítil, jak nepravidelně a rychle jí buší srdce. Při pomínala ptáčka chyceného do pasti. Přikryl jí srdce dla ní a sledoval, jak se jí změnil výraz. Dýchala ještě rychle ji; téměř se zalykala.

Jak to, že ho tahle neklidná, nesnesitelná žena s pletí ja ko alabastr dokázala dohnat až za hranice sebeovládání? V hlavě se mu rojily dosud nepoznané myšlenky, svým ost řím drásaly jeho mužskou pýchu a zanechávaly v ní boles tivé otevřené rány. Zhluboka se nadechl a zatřásl hlavou, jako by se jich chtěl zbavit. Tělo mu zachvátil žár podob ný žáru pouštního písku v poledním slunci. Nemohl před ním utéct ani se vymanit jeho síle. Jedinou úlevou, jedi ným místem, kde mohl uhasit žízeň své touhy, byla její ná ruč. Jako oáza uprostřed pouště ho přitahovala a vábila k sobě.

Za starých časů by k sobě povolal mudrce, aby z něj sňal kouzlo, jímž ho nepochybně spoutala. Cítil však, že stej ným kouzlem je spoutaná i ona sama.

Tlukot jejího srdce mu prozradil, jak silně po něm tou ží, a reakce jeho těla zas prozrazovala, že je to vzájemné. Touha po ní ovládala jeho mysl i tělo jako mocný říční proud. Byl to proud životní síly, bez něhož by zemřel

Zvedl ruku k jejímu hebkému oblému ňadru a vzal je do dlaně. Prsty se dotkl bradavky a smyslně ji poškádlil. Zachvěla se a vykřikla rozkoší. V duchu před sebou viděl ten oblý, měkký kopeček a v ústech cítil jeho sladkou chuť. Ve vztyčeném údu mu bolestně pulzovala krev.

Jak mohla Tárikovi něco takového dovolit? A jak mu to mohla odepřít, uslyšela v duchu naléhavý dychtivý hlásek. Rytmická hra jeho prstů v ní vzbudila jakési primitivní pu zení. Rty mu přitiskla k hrdlu a začala se o něj otírat bo ky. Cítila, jak odhrnuje látku a vystavuje její prsa chladi vému vzduchu. Současně je zasypával svými horkými, vzrušenými doteky.

Ve starých dobách by mu nic nezabránilo vzít tuhle svůdnici a učinit ji svou sladkou otrokyní, zavřít ji do pře pychu svého harému, kde by se jí jiný muž nedotkl ani po hledem, natož rukou… Patřila by mu a on by se s ní mohl radovat kdykoli a kdekoli by si přál. Jenže dnes nebylo včera a on… Ano, on se přestával ovládat, velice nebez pečně, bezhlavě a zcela nepřijatelně. Ze všech sil se opa noval a pustil ji z náručí.

Pustil ji. Tak proč tady stála a dívala se na něj, jako by snad chtěla…? Gwynneth si spěšně upravila oblečení. Prs ty se zdráhaly poslouchat, třásly se nenaplněnou touhou. A byla to jenom fyzická touha, nic víc, ujišťovala se ho

rečnatě. Udělala krok zpátky a trhaně ze sebe vypravila: „Tohle se moc nepovedlo! Jestli sis myslel, že mě to při měje změnit názor na ten byt, tak ses spletl!”

Dřív, než mohl vrátit úder, otočila se a téměř vyběhla ven z bytu.

OSMÁ KAPITOLA

Musela se nejspíš zbláznit! Vyběhla ven bez kabelky, neměla ani klobouk a sluneční brýle. Gwynneth stála na chodníku rozžhaveném sluncem a nadávala si do idiotů. Měla by se vrátit. Vážně by měla. Jenže to nešlo.

Protože se bála toho, co by se pak mohlo stát? Ano, bá la se, jenže ne Tárika. V hloubi duše věděla, že Tárik by ji do ničeho nenutil. Proč taky, když oba dobře věděli, že to není třeba? Byla na něj tak fyzicky vyladěná, že kdykoli se ocitla v jeho blízkosti, celé tělo se jí rozeznělo pozitivními vibracemi. Vibrace? Proč ji napadlo právě tohle slovo?

Kdyby necítila morální závazek vůči Terese a Antho nymu, byla by teď v pokušení prostě odkráčet ze scény a přenechat Tárikovi vlastnické právo k bytu. Koneckon ců v životě byly mnohem důležitější věci než peníze jed nou z nich byl klid její duše. A vyrovnanost a sebeúcta.

Teď, když od něj utekla a vymanila se z mocného půso bení jeho sexuality, dokázala mnohem jasněji uvažovat o tom, co se jí vlastně přihodilo. Zjištění, že přece jen zdě dila smyslnou náturu svého otce, jí přineslo spoustu roz poruplných pocitů: hněv i strach, lítost a touhu bojovat s vlastním tělem. Jenže jakmile se ocitla v Tárikově náru čí, ty pocity se okamžitě proměnily. Nejenže se chtěla dy chtivě poddat, ale dokonce měla chuť vzít to do vlastních rukou. Odehrávala se v ní bitva mezi prastarým ženským studem a skvostným, bouřlivým pocitem moci a rozkoše. A to teď uvažovala jen o těch pocitech, které dokázala rozpoznat. Hluboko pod povrchem se toho odehrávalo ještě mnohem, mnohem víc… Nahánělo jí to hrůzu.

Právě teď se cítila jako… Přimhouřila oči a nakrčila nos, jak se soustředila, aby našla to správné přirovnání, jež by vystihovalo její rozpoložení. Nejblíž se jí zdálo tohle: stojí na mostě, dívá se dolů na nehybnou hladinu hlubokého je zera a ví, že je příliš blízko okraje, a že by raději měla udě lat pár kroků zpět. Ale ona nejenže nezůstane ani tam, kde už je, ale ještě se posunuje vpřed, jako by zkoušela, jaké ri ziko ještě snese. Snad proto, že v skrytu duše touží skočit? Protože chce to riziko podstoupit a poznat radost z volné ho pádu předtím, než se nad ní navždy zavře hladina?

Nahoře v jejím bytě stál Tárik u okna a sledoval ji. Kdy by běžel za ní, zbytečně by k nim připoutal pozornost, což právě teď mohlo být velmi nebezpečné.

Co se to s ním dělo? Projevovala se u něj stejná lehko myslnost, jakou jindy u ostatních lidí odsuzoval. Odstou pil od okna. Byl si až příliš vědom svého vzrušení i to by lo ostatně odsouzeníhodné. Pro muže, jenž sám sebe odjakživa považoval spíše za ctitele duchovna než čeho koli tělesného, byla neodbytná reakce vlastního těla na ženu, kterou jeho rozum odmítal, naprosto nechutná a ne snesitelná.

Otočil se. Způsob, jakým odpověděla na jeho nabídku, se bolestně dotkl jeho hrdosti. Co tím chtěla dokázat? Mys lela si, že ho tím přiměje sumu ještě zvýšit? Cítil hořkost vlastního hněvu a pohrdání. Vůči ní nebo vůči sobě?

Bude muset najít nějaký způsob, jak tuhle čím dál ne bezpečnější situaci ukončit. Jednou cestou by bylo zařídit úřední vyrozumění, že si

ce není právoplatnou majitelkou bytu, ovšem že za něj do stane plnou kompenzaci. Potom by se už nemusel o nic starat. To by ale znamenalo, že se do celé věci zapletou další lidé a lidé mluví přesněji řečeno, šíří fámy. O Gwyn neth, o něm, o nocích strávených pod jednou střechou. Ta kových spekulací se děsil.

Tvář mu ztvrdla nekompromisním výrazem. S něčím ta kovým se nehodlal smířit. Nejvyšší samozřejmě dobře vě děl, proč nemohl byt opustit dřív, než byl odhalen Omar. Jenže Tárik měl vlastní důvody, proč si nepřál, aby něco prosáklo na veřejnost.

Už teď promrhal spoustu času řešením problémů, kte ré mu slečna Gwynneth Talbotová způsobila. Bylo načase tomu učinit přítrž. Jeho čas i soustředění si vyžadovaly ji né, mnohem důležitější záležitosti: měl smluvených něko lik jednání ohledně prací v Údolí, některá tady v Zaránu, jiná přímo tam.

Nejvyšší podpořil jeho záměr prohlásit celé Ztracené údolí za území národního dědictví: takový projekt se však nedal uspěchat. Představa, že z něj bude mít užitek celý národ, byla velmi blízká jeho srdci. Ostatní muži po sobě zanechávají jako důkaz své existence děti; on se na tváři budoucnosti podepíše obnovením legendárních visutých zahrad. Vytvoří z nich divukrásné místo, jež budou moci obdivovat celé zástupy lidí, nejen několik vyvolených. To byl jeho sen, jeho cíl.

A žádná dlouhonohá rusovláska mu v tom nesměla za bránit. Pohlédl na hodinky. Jestli si nepospíší, přijde pozdě na dnešní jednání s panovníkovým osobním odborníkem na za hradnictví. Právě se vrátil z údolí se vzorky tamější flóry.

Proč se proboha ještě nevrátila? Nebo to byl její další taktický manévr?

Díkybohu za moderní nákupní centra s klimatizací, pomyslela si s úlevou Gwynneth a spěchala z rozžhave né ulice do chladivého stínu nedaleké budovy. Neměla kabelku, takže jí nezbývalo nic než jen prohlížet výklad ní skříně. Ale aspoň byla daleko od Tárika.

O hodinu později, když v ní poněkud vychladl toužeb ný žár, došla k závěru, že by se měla pokusit nějak popo hnat to rozhodnutí ohledně vlastnictví bytu. I kdyby to znamenalo utábořit se na ulici před úřadem. Nejdřív ale bude muset zajít nahoru, trochu se upravit a vzít si kabel ku. A to znamenalo…

Nemysli na to, přikázala si a zamířila ven z nákupního centra.

Přimhouřila oči pod náporem jasného slunečního svět la. Zkusila si stínit rukou; rozhlédla se na obě strany a vstoupila do vozovky.

Udělala jen pár kroků, když zničehonic vyrazilo zpoza rohu auto. Řidič měl v ruce mobil, takže si jí nevšiml. Vi děla, jak se k ní přibližuje, ale šok ji úplně ochromil. Pak ji najednou popadly čísi silné ruce a odtáhly ji ze silnice jen o chvilku dřív, než vůz prosvištěl kolem.

Celé se to seběhlo v několika vteřinách, ale právě ty mohly být její poslední, uvědomila si Gwynneth. S vděč ným úsměvem se obrátila ke svému zachránci a roztřese ným hlasem mu děkovala. Byl to malý muž kolem čtyři cítky, Arab oblečený v evropských šatech. „Jste v pořádku?” zeptal se zdvořile.

Gwynneth přitakala. Kolena se jí podlamovala. „Roz hlížela jsem se a silnice byla prázdná.” Nechtěla, aby si myslel, že byla neopatrná. „A pak se najednou objevilo to auto a řidič mě asi vůbec neviděl měl u ucha telefon…” koktala nesouvisle. Znova se ohlížela k nároží, kde se ten vůz najednou objevil, zatímco ji muž převáděl na druhou stranu vozovky.

„Strašně moc vám děkuju,” opakovala dál a dál. Ale muž jen zakroutil hlavou, otočil se a zmizel v davu lidí vy cházejících z nákupního centra.

Když došla k domu, pořád ještě se trochu třásla. I přes chladivý vzduch na chodbě jí zběsile bušilo srdce a na čele se objevily krůpěje potu. Za tuhle úzkost nemohla ta málem smrtelná nehoda s autem, ale pomyšlení na Tárika.

Ve výtahu cestou nahoru měla nervozitou sevřený žaludek.

Když o chvíli později stála před dveřmi bytu a automa ticky sáhla po kabelce, v níž měla vstupní kartu, uvědomi la si, že ta přece zůstala v kuchyni. Dveře do budovy i vý tah byly přes den odemčené.

Bez kabelky a karty se nemohla dostat do bytu. Poraženecky se schoulila. Teď jí zbývalo jediné. Zhlubo ka se nadechla, narovnala se, sebrala všechnu odvahu a zazvonila.

Napjatě poslouchala, jestli zevnitř neuslyší nějaký zvuk. Možná Tárik usnul. Do mysli se jí vkradla předsta va jeho opáleného těla ležícího v posteli s přikrývkou shr nutou až k bokům. Jeho hladká saténová kůže ji přímo vy bízela, aby se jí dotkla…

Ne! Tak na tyhle myšlenky rozhodně nebyla zvědavá, srdečné díky! Co bude dělat, jestli Tárik dojde k závěru, že se vrátila proto, aby pokračoval tam, kde prve začal…? Bude mít dost silnou vůli, aby se mu ubránila, jestli ji zvedne do náruče a ponese ji chodbou do ložnice…?

Gwynneth se prudce nadechla a zase vydechla. Jestli si to vážně tolik nepřála, proč si tedy celou scénu vybavova la do nejmenších detailů? Kdyby jí někdo nakoukl do hla vy, klidně by si mohl myslet, že myslí na něco, po čem ve skutečnosti touží…

Mnohem reálnější bylo představit si ho, jak tiše stojí na chodbě a vychutnává její napětí. Nahý, slabiny obtočené ručníkem… Panebože, už toho nech! Sama sobě už tím byla protivná.

Možná by měla zazvonit ještě jednou. Nic. Nikde nikdo. Opřela se o zeď. Tuhle bitvu prohrála.

Co ale bude dělat? Nemohla dovnitř a místo toho, aby jí rozum pomohl něco vymyslet, hrál si na kočku a na myš s její představivostí.

„Tak co provedeš s tou mladou dámou, která si činí ná rok na byt po otci?” Panovník našpulil rty a poznamenal mírně: „Pochází z národa tvého otce, je to tak?” Tárik přimhouřil oči. „Jsi velmi dobře informován, Nejvyšší z Nejvyšších.”

Na tváři vladaře se rozlil široký úsměv. Takhle ho Tárik oslovoval pouze, když chtěl být ironický.

„Náš skvělý policejní ředitel Salúd bin Šarif cítil jako svou povinnost podat mi o té dámě co nejpodrobnější zprávu.” Tvář mu zvážněla. „Nesmí být vystavena nebez pečí, Táriku.” „Nebude.”

Panovník trpělivě čekal, ale Tárik očividně nechtěl té ma dál rozvádět. Ta žena prý byla krásná jako sám východ slunce.

„Výborně.” Znova se usmál na svého nekompromisně vyhlížejícího bratrance a suverénního panovníka, jenž se děl se zkříženýma nohama na protějším divanu. Vzhle dem k jeho výšce měl panovník málem zakloněnou hlavu.

Objevil se sluha s konvicí kávy. Tárik automatickým, elegantním gestem přikryl svůj šálek dlaní na znamení ne zájmu. Přitom nesouhlasně sevřel rty, když se panovník natáhl pro další cukrovinku.

„Můj lékař mě varoval, že příliš mnoho sladkostí mi může uškodit, Táriku, ale…” Vladař přezíravě pokrčil ra meny a fatalisticky poznamenal: „In ša´Alláh, děj se Jeho vůle.”

„Tvůj národ i tvoji synové potřebují, abys je vedl vstříc budoucnosti,” odtušil Tárik tiše.

Panovník na něj pohlédl a odložil pocukrovaný záku sek, který se chystal vložit do úst.

„Vždycky, když řekneš něco takového, jako bych slyšel slova tvého otce, Táriku,” řekl s povzdechem.

„Z něj v sobě nemám vůbec nic, snad kromě fyzické po doby,” odtušil Tárik zachmuřeně. Kdesi v hloubi duše po řád cítil bolest a hořkost.

Panovník pomalu, trpělivě zakroutil hlavou. „Tvůj otec byl velice inteligentní a v mnoha směrech také předvída vý. Sledoval činy mého otce a ukázal mi, jak v nich pokra čovat, jak na nich stavět. Vím, že tvojí matce i tobě způ sobil velkou bolest, a to se nedá odčinit. Nicméně mnohé z mých plánů vzešly ze semínek, jež zasel právě on. Mám tedy mnoho důvodů k vděčnosti. A stejně jsem velice vděčný za to, že můj dům obohatil tvou přítomností. Snad bychom mu neměli připisovat tolik viny za to, že se nedo kázal přizpůsobit našim způsobům. Koneckonců, tvá mat ka se zase odmítla přizpůsobit jeho kultuře.” Tárik na něj překvapeně zíral. „On ji přece opustil.”

„Opustil Zarán sám, protože tvá matka s ním odmítla odejít v rozporu s tím, co mu přislíbila, když se brali,” opravil ho panovník mírně. „Dohodli se, že zůstanou ně kolik let v Zaránu, a potom společně odejdou do Britá nie. Jenže když ten čas nastal, tvoje matka dané slovo nedodržela.” „Nic takového mi nikdy neřekla.” „Taková je však pravda.” „Tak proč mi to tajila?”

„Snad si myslela, že jsi ještě příliš malý, nebo měla strach, že ji za to odsoudíš. Vím, že otec by tě vzal s sebou, cítil však, že pro tebe bude nejlepší, zůstanešli tady. Byl to muž se srdcem nomáda, jeho práce a povaha mu nedo volily zůstat dlouho na jednom místě. Nechal tě u matky jen z lásky k tobě, Táriku.” „Proč jste mi o tom neřekli když ne matka, proč ne ty?”

„Některé věci si člověk musí uvědomit v pravý čas,” pronesl panovník moudře. Pak sklonil hlavu a jednou tles kl na znamení, že jejich setkání je u konce.

Tárik pružně vstal a hluboce se uklonil s dlaní pravé ru ky přiloženou na čele.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Měl teď o čem přemýšlet. Ale hlubší úvahy o tom, co se nečekaně dověděl o otci, bylo nutné odsunout na pozděj ší dobu. Tárik pohlédl na hodinky a přidal do kroku.

Když viděl Gwynneth stát nerozhodně na chodníku před domem, předpokládal, že jí právě došlo, jak neuvá ženě opustila byt, takže čekal, že se pro kabelku a vstup ní kartu co nevidět vrátí.

Když po ní ale nebylo vidu ani slechu, pohrával si s myš lenkou, že by odešel a nechal ji tu napospas dlouhému, úmornému čekání. Vrozený smysl pro zodpovědnost mu v tom ale zabránil. Teploty v Zaránu dosahovaly v tomto ročním období až čtyřiceti stupňů ve stínu; Gwynneth byla světlovlasá Evropanka s jemnou, bledou pletí a navíc ne měla ani klobouk. Nechtěl riskovat, že provede nějakou ne předloženost a přivodí si úžeh nebo něco ještě horšího je nom kvůli tomu, že se nemohla dostat zpátky do bytu.

Jeho dobré úmysly však zhatil telefonát od jednoho z vladařových tajemníků. Nejvyšší si žádal jeho přítom nost v paláci. Původně chtěl schůzku vyřídit co nejrychle ji, jenže pak mu jeho bratranec začal vyprávět o otci. Teď už tedy uplynuly více než čtyři hodiny od chvíle, kdy ode šel z bytu. Když dorazil k východu z paláce užívaného rodinnými

příslušníky, už na něj čekal jeho řidič s naleštěným černým mercedesem.

Uniformovaná palácová stráž mu otevřela dveře a on vplul do chladného ticha klimatizovaného vozu. Rozjeli se po impozantní třídě lemované palmami a uprostřed roz dělené zeleným pásem, vystavěné po vzoru londýnského Mailu. Tady ovšem bylo nutné všechny travnaté plochy zavlažovat složitým podzemním systémem a pestrobarev né květinové záhony zde nahradila bohatá směsice tropic kých rostlin a keřů. Pozlacené stožáry osvětlení zdobily mozaikou rámované obrazy panovníka a daleko vpředu se ve slunečním žáru blyštěla střecha mešity.

Řidič teď odbočil na stejně širokou, ale mnohem ruš nější ulici. Skryt za tmavými skly vozu Tárik míjel pro sklené vchody nových kancelářských i obytných budov, které ji lemovaly. Byl členem privátního konsorcia, jež velkou část z nich financovalo. Hlavní město prožívalo svůj rozmach, ovšem panovník a jeho poradci drželi jeho rozvoj pod přísnou kontrolou.

Když zvedl hlavu, mezi domy prokmitávalo nové re kreační centrum. Daleko za ním ve vodách Zálivu dělníci právě dokončovali komplex hotelů a rodinných vil. Stavě li je na odvodněném kusu země nazvaném Palmový ost rov. S pobřežím jej spojovala silnice lemovaná palmami, z nichž každá se tyčila na samostatném kousku země vy bíhajícím do moře.

I na tomto podniku měl Tárik obchodní zájem. Zisk se měl počítat na miliardy dolarů.

Ale teď, když mercedes svištěl po soukromé cestě vy hrazené pro členy královské rodiny, se vůbec nezabýval myšlenkami na své rostoucí jmění, ba ani na překvapivá odhalení o zemřelém otci. Řidiči přikázal zastavit nedaleko domu a vystoupil. Ne

všímal si dychtivých ženských očí, jež přitahoval, nasadil si sluneční brýle a vykročil po ulici. Míjel výklady exklu zivních butiků a slavnostní říza, již si oblékl na setkání s panovníkem, při chůzi lehce povlávala v teplém větru.

Gwynneth se nechtělo už podruhé odcházet z domu bez peněz, a protože zaránský katastrální úřad byl příliš dale ko na to, aby se tam vydala pěšky, dospěla k závěru, že ne má na vybranou. Musela počkat, až se vrátí Tárik a otevře jí dveře do bytu. Samozřejmě pokud se vůbec vrátí.

Časopis, který bezplatně rozdávali v nákupním centru, už měla přečtený několikrát i pozpátku. Při čtení zjistila, že byt podobný tomuhle se v současné době prodával za pět set tisíc liber, což jen potvrdilo její podezření. Proč jí Tárik nabízel milion, jen aby se vzdala svého nároku?

Monotónní hučení klimatizace ji uspávalo. Posadila se na chladnou dlažbu a opřela se o stěnu. Během chvilky tvrdě usnula.

Tárik se zachmuřil, když vystoupil z výtahu a našel ji na zemi, zády opřenou o zeď. Spala, v obličeji byla ble dá, vlasy rozcuchané. Na tváři měla malou šmouhu. Na podlaze vedle ní stála lahvička s vodou a časopis. Obojí neslo logo nedalekého nákupního centra. Tyhle věci tam rozdávali návštěvníkům zadarmo. Zřejmě tedy strávila odpoledne tam.

Pohled na ni ho zneklidnil víc, než byl ochoten si při pustit tentokrát to ovšem nemělo co dělat se sexem. Je ho pocity byly náhle mnohem, mnohem nebezpečnější; dostal o ni strach a zatoužil ji ochraňovat i před ní sa motnou, když to bude nutné. Dřepl si vedle ní a tiše ji oslovil: „Gwynneth.”

Gwynneth se usmála ze spaní, když rozpoznala známý hlas.

Tárik povzdechl. Zvedl jednu ruku k její tváři, aby jí zachytil hlavu, kdyby se pohnula, a druhou s ní opatrně zatřásl.

Gwynneth si spokojeně povzdechla, položila mu tvář do dlaně a tiše zavrněla.

Vtom se jí jeho prsty zaryly do ramene. Okamžitě se probudila.

Tárik dřepěl na zemi vedle ní. Zrudla a oči se jí rozšíři ly. Pokusila se uhnout pohledem, ale byla jako zhypnoti zovaná: jako zvířátko chycené do pasti. „Jak dlouho jsi tady?” zeptal se úsečně.

Gwynneth zakroutila hlavou. Svaly měla trochu ztuhlé. „Ani nevím. Kolik je hodin?”

Trochu se zajíkla, když se podíval na hodinky. Poodhr nul si totiž rukáv a odhalil šlachovité, mužné zápěstí. Pro boha, jak to, že tak prostá věc jako pohled na mužské zá pěstí s hodinkami s ní dokázalo takhle zacloumat? „Bude šest.” „Vrátila jsem se okolo třetí.”

Tedy asi hodinu poté, co odešel. „Neměl jsem v úmyslu se takhle zdržet. Když jsi odešla, všiml jsem si, že sis ne vzala ani kartu ani peníze.” Cože? On se jí omlouvali

„Měl jsem jednání, které se nedalo zrušit. Můžeš vstát?”

„Je mi šestadvacet, ne šestasedmdesát,” pokusila se o vtip. Přesto byla vděčná, když ji zachytil, protože ztuhlé nohy plné mravenců jako by jí chtěly definitivně vypově dět službu. On se samozřejmě zvedl se záviděníhodnou grácií. „Jedla jsi dneska vůbec něco?”

Zakroutila hlavou. Najednou netušila, jak se má k to muhle rádoby rytířskému Tárikovi chovat. Cítila se vedle něj zranitelá, jako nějaká oběť a to se jí vůbec nelíbilo. „Takže jsi kromě snídaně neměla nic?” naléhal.

Gwynneth mu věnovala zlověstný pohled, zatímco ot víral dveře. „Vlastně ne. Ale nevadilo mi to, protože jsem neměla hlad. Dala jsem si velkou snídani.” „Ten jeden jogurt?” „V takovém parnu nemá chuť na jídlo nikdo.”

„Nikdo?” Ironicky se usmál. Usoudila, že tohle už mu je podobnější. „Tím „nikdo“ máš na mysli Angličany?” Za paži ji pootočil tváří k sobě a přitom ji napůl vlekl do chodby, kde jediným pohybem zavřel dveře. „Ty nás nemáš moc rád, viď?” zeptala se. „Pročpak?”

„Blahopřeju ti k pronikavému postřehu,” odtušil iro nicky. „Důvod je čistě moje věc. Ale co rozhodně nemám rád, to je morálka v podání mladých žen vaší země.”

Gwynneth na něj upřela pohled. „Víš co? Ty nejsi je nom bigotní, ale taky jsi pokrytec.” „Dej si pozor,” varoval ji Tárik.

„Na co? Na tebe? A proč? Abys nezačal analyzovat moji morálku? To bych na tvém místě radši nezkoušela.”

„To je zvláštní, že varování může někdy znít skoro jako pozvánka,” vysmíval se jí a nemilosrdně dodal: „Ty přece chceš, abych s tebou šel do postele. Oba to dobře víme.” „Oba nevíme vůbec nic!” vybuchla Gwynneth hněvivě.

„Je to tak,” trval na svém Tárik a znova pohrdavě po krčil rameny.

„Nikdy jsem nepoznala chlapa, co by se tak vyžíval v sebeklamu!” „A žes už těch chlapů poznala,” souhlasil tiše. Ne v biblickém smyslu, to tedy ne, měla Gwynneth chuť

odseknout. Ale tichý vnitřní hlásek ji varoval, že by tím udělala krok přes čáru. Prve už sice odmítl uvěřit, že je ješ tě panna, ale v téhle náladě by klidně mohl chtít, aby mu to dokázala.

Spěšně poznamenala: „Ani ne před šesti hodinami jsem odsud radši odešla, než abych se s tebou vyspala. Pamatuješ?”

„Bylo to moje rozhodnutí, to já nechtěl pokračovat,” opáčil Tárik chladně. „Zatímco ty ses prostě neovládla a utekla. Nepochybně jsi čekala, že poběžím za tebou a udělám ti neodolatelnou nabídku.”

Jak by podle ní vypadala taková neodolatelná nabídka? Přála by si mít otevřené bankovní konto ne plné peněz, ale smyslné blízkosti. A mohla by z něj vybírat něžnosti a polibky, kdykoli by to potřebovala.

S ruměncem ve tváři Gwynneth potřásla hlavou, aby se zbavila vlastních nebezpečných myšlenek.

„Musím teď na pár dní odjet,” oznámil náhle. „Vyrazím dneska večer. Musím vyřídit pár obchodních záležitostí.” Do údolí to autem trvalo nejmíň čtyři hodiny. Normálně vyjížděl za úsvitu, teď však přímo prahl po samotě pouště a její nekonečné schopnosti člověku připomínat, že nej důležitější je přežít. Poušť byla nelítostná milenka; nebra la ohledy na lidské slabosti u těch, jež si připustila k tělu. Tam bude dozajista schopný vidět věci, které právě proží val, takové, jaké jsou tedy nicotné. Jeho touha po ženě, již vlastně vůbec netoužil mít, se bude jevit jako drobná komplikace, jako oheň, který rychle vyhoří. Zavolá ochranku a zajistí, aby Chad nemohl uskutečnit svoje vý hrůžky, a pak na ni docela zapomene.

Tárik se odvrátil a Gwynneth na něj zůstala zírat, temné oči plné zoufalství. On odchází. To nemůže. Nesmí. Chtěla, aby tu s ní zůstal chtěla; aby s ní zůstal navždycky.

Gwynneth si ani neuvědomila, že vydala nějaký zvuk, ale Tárik se zachmuřeně otočil zpátky k ní: „Co se děje? Bolí tě něco?” Jestli ji něco bolí? To jako kvůli němu? „Nic mě nebolí. Jen se mi ulevilo,” lhala bezhlavě.

Posměšně se usmál. „Navrhuju, abys během mojí ne přítomnosti ještě jednou dobře zvážila tu nabídku.” Zno va se podíval na hodinky. „Už bude skoro sedm. Potřebu ju se před cestou najíst. Objednám něco pro nás oba.”

„Já se musím nejdřív vysprchovat a převléknout,” na mítla Gwynneth. „Jak dlouho ti to bude trvat?” „Dvacet minut půl hodiny.” „Dobře. Tak to objednám na půl osmou.”

Odešel a nechal ji stát uprostřed chodby. Ani se jí ne zeptal, co by si chtěla dát. Gwynneth zuřila. Měla sto chu tí za ním zavolat, že je schopná si objednat večeři sama, a že bude raději jíst o samotě, než aby si od něj nechala ka zit chuť. To by přece bylo nejrozumnější, nebo snad ne?

Ještě o deset minut později na tu otázku odmítala od povědět. Stála pod sprchou a vychutnávala, jak s sebou pramínky vody odnášejí únavu z dnešního dne. Kdyby tak dokázaly ukonejšit i její srdce…

Dotek teplé vody na kůži se téměř podobal ženskému pohlazení právě to nepochybně odvádělo jeho myšlen ky směrem, o který nestál. Jeho tělo na ně však čile reagovalo.

Kdyby ji teď měl v náručí, hladil její mokré tělo… Tá rik zlostně přepnul teplou vodu na studenou a doufal, že uhasí svůj vnitřní oheň. Cítil otec k jeho matce něco podobného? Vypnul vodu. Teď poprvé sám sobě dovolil porovnávat

svoje a otcovy zkušenosti. Jablko nepadne daleko od stro mu… On ale vždycky sám sobě přísahal, že nedopustí, aby se projevil jako syn toho muže, který mu kdysi daroval ži vot. Jaký vlastně byl? Co by Tárik uviděl, kdyby otci do volil vystoupit ze stínů, kam jej kdysi nemilosrdně uvrhl?

Natáhl se pro ručník a na čele se mu objevily vrásky, jak se snažil vybavit si vzpomínky z dětství. V duchu slyšel ozvěnu mužského smíchu a cítil, jak ho silné, jisté ruce bezpečně zvedají do náruče.

Co ty vzpomínky vyvolalo? To určitě ona! Jak se jen opovažuje nahlížet mu do duše a slídit v nejtajnějších koutech…?

Nahý vyšel z koupelny do pracovny. Oddechl si, že ne bude muset strávit další noc na té hrozné pohovce. Rych le si oblékl čisté šaty. Pokrývku hlavy mohl vynechat, pro tože se hodlal najíst v soukromí bytu. Uslyšel zvonek u dveří a podíval se na hodinky.

Za pět minut půl osmé. Jestli se chce najíst, měla by si pospíšit.

Nebouchly dveře? Byla už vysprchovaná i oblečená. Vzala si černý lněný kaftan, který jednou v náhlém hnutí mysli koupila v obchodě se zlevněnou konfekcí. Mokré vlasy si kvůli horku spletla do copu a na rty nanesla tro chu světle růžového lesku. Mnohem důležitější bylo, že měla strašný hlad. Otevřela dveře z ložnice a rozhodně za mířila do kuchyně.

Jídlo vonělo tak báječně, až jí z toho zakručelo v žalud ku. Přikryla si ho dlaní a vzdorný pohled, který původně věnovala Tárikovi, náhle roztál v žáru smyslného šoku. Neměl tradiční pokrývku hlavy a stejně jako ona měl ješ tě mokré vlasy. Připadaly jí nečekaně erotické: husté, na krátko ostříhané, spíš tmavě hnědé než černé a jemně zvi něné. Měla chuť vjet do nich prsty. Pod lemem bílé řízy vy kukovaly tmavě modré, zřejmě bavlněné kalhoty s něja kým vzorkem a byl naboso.

„Doufám, že nemáš nic proti libanonské kuchyni,” oznámil. „Objednal jsem ji, protože je v ní od každého ně co. Můžeme si to vzít na terasu, teď tam bude příjemně chladno.”

S udílením příkazů tedy rozhodně potíže nemá, pomys lela si Gwynneth. Připustila však současně, že má příliš velký hlad na to, aby ztrácela čas nějakými námitkami. Místo toho šla ke skříňce a vytáhla příbory, talíře a skle nice na vodu. To všechno vynesla na tácu ven, zatímco Tá rik přesunul jídlo.

Terasa byla tak velká, že se na ní daly pořádat večírky, a byla i příslušně vybavená. Gwynneth položila tác na níz ký bambusový stolek se skleněnou deskou a rozsvítila světlo. Spolu s ním se zapnul i odpuzovač moskytů.

Stolek byl ze tří stran obklopen dlouhými bambusový mi pohovkami se záplavou černých, šedých a krémových polštářů tak, aby se od stolu dalo pozorovat moře.

Tárik začal zvedat víčka krabic s jídlem a přitom vy světloval: „Je to taková arabská tradice, že lidé si sami nandávají jídlo z mís, které jsou uprostřed stolu, jedí a u toho si povídají. Není to jako sedět formálně u jídelní ho stolu.”

Když vstoupila na terasu, věnoval jí krátký pohled. Ten kaftan byl očividně taktický manévr ale proč? „Pojď se najíst, dokud je to teplé,” nařídil jí.

Aniž by na ni počkal, sám se graciézně usadil se zkříže nýma nohama na jednu z pohovek, chodidla vytočená do vnitř. Gwynneth si vzpomněla, že o tom četla: ukazovat ji nému člověku chodidla nebo podrážky bot se považovalo za velmi neslušné.

V obratnosti se mu nemohla vyrovnat, posadila se tedy upjatě naproti němu, nohy na zemi.

Mezitím, co si hladově nabíral na svůj talíř od každého trochu, vzhlédl a s mírně zdviženým obočím protáhl: „Velmi korektní a bohužel taky velice nepohodlné, ale jak chceš.”

Gwynneth se dívala, jak si jídlo nabírá rukama. Pak po nořil prsty do jedné ze dvou misek s vodou, které nejspíš přinesl s sebou.

Váhavě si prohlédla jídlo v miskách. Většinu poznávala a všechno to nádherně vonělo. „Žebírka, kuře s bylinka mi, kuskus, taramasalata,” pojmenoval několik jídel, za tímco si Gwynneth nakládala na talíř. Dívala se, jak Tárik nabírá sousta kusem nekvašeného chleba.

„Měl jsem se tě zeptat, jestli nemám objednat taky ví no. Já budu řídit, takže alkohol nepřipadá v úvahu.”

Všiml si, jak tázavě zvedla obočí, a jen tak, ledabyle prohodil: „Já nejsem nijak náchylný k víře. Matka byla muslimka, ale otec byl Brit a navíc bezvěrec.”

„Museli jeden druhého moc milovat, když dokázali překonat takové rozdíly,” poznamenala Gwynneth.

Tárik se zamračil. Vyrostl v prostředí, kde jeho otce všichni odsuzovali, žil s matčiným neštěstím a teď, zniče honic, si uvědomil, že kvůli tomu nikdy nepomyslel na to, že jeho rodiče se kdysi museli velmi milovat. Velmi… a přece to nestačilo.

Ale podle bratrancových slov to byla matka, jejíž láska ochabla, ne otec. „Možná ze začátku.” „Ze začátku?”

„Rodiče se rozešli, když jsem byl ještě malý,” řekl zá dumčivě. „Prý se po svatbě dohodli, že otec bude nejprve několik let žít tady a potom se všichni přestěhujeme do Británie. Matka tu dohodu nedodržela a on odešel.”

„To muselo být pro všechny strašně smutné ale hlav ně pro tebe,” poznamenala Gwynneth soucitně.

Tárik pokrčil rameny. „Nijak zvlášť. Matka se přestě hovala zpátky ke své rodině, takže jsem vyrostl v houfu sestřenic a bratranců a jejich sestřenic… Měl jsem šťast né dětství.” „Ale otec ti určitě chyběl?” „Proč? Protože chyběl tobě?”

„Mně chyběli oba rodiče,” odpověděla a dodala upřím ně: „Nebo mi spíš chybělo něco jako šťastný rodinný život. Říct, že matky nejsou vždycky schopné milovat svoje dě ti, je takové tabu, že o tom lidi radši nemluví vůbec. Já sa ma jsem si to dlouho nedokázala přiznat.” „A co to změnilo?”

„Já jsem se změnila. Když jsem se konečně smířila s tím, že mě máma nikdy neměla ráda, a že to nebyla moje vina. Musela jsem se naučit žít s vědomím, že za to nemůže ni kdo nejen to přijmout, ale doopravdy tomu uvěřit.” „A teď už tomu věříš?” „Ano.”

„Takže se chystáš mít taky děti nebo…?” Proč si s ní takhle povídá? Proč se jí ptá na tak intimní věci? Tohle už nebyla jenom zdvořilostní konverzace. Proč cítil tak silnou touhu všechno se o ní dozvědět, proč chtěl znát je jí minulost a plány do budoucna? Příliš pozdě si Tárik uvědomil, že jeho otázky vypovídají o tom, co cítil, když jí naslouchal.

„Netoužím je mít proto, abych nějak přepsala vlastní dětství, ani se je nezdráhám mít ze strachu, že bych opa kovala chyby svých rodičů jestli máš na mysli tohle. Kdy bych měla ten správný vztah s tím pravým…” Lehce po krčila rameny a ani si netroufala pohlédnout jeho směrem pro případ, že by její oči zrádně zrcadlily poselství těla. Právě teď totiž toužilo mít vztah jedině s ním! „Věřím, že ženy se řídí jakýmsi základním instinktem a snaží se mít děti s mužem, kterého milují. Možná podvědomě touží mít z něj aspoň kousek, mít živoucí důkaz jejich lásky. Jen že děti jsou osobnosti a je třeba je respektovat. Snad prá vě v tom vězí to nebezpečí.”

Panebože, ona mu tady vykládá věci, které ještě niko mu neřekla! Zapomněl snad její rozum, že srdce je ve váž ném ohrožení? Tárik ji pozoroval a poslouchal s takovým zaujetím, že měla srdce až v krku.

„Tohle jsou ale docela vážné věci na to, aby je jeden ro zebíral s cizím člověkem,” dodala tedy přerývaně.

S cizím člověkem? Samozřejmě měla pravdu, byli jeden druhému cizí. A přesto ho kdesi v hloubi duše pronásle dovala znepokojivá myšlenka, že je mezi nimi jakési silné pouto… Hned ji zaplašil a obrnil se.

„Možná právě proto, že jsme si cizí. Možná, že ty nej hlubší obavy a myšlenky se nejsnáze svěřují právě cizímu člověku.” Jak k ní mohl něco cítit, když jejich hodnoty se tolik rozcházely? Byla to racionální žena přivyklá zná mostem na jednu noc; jejím hnacím motorem byla touha po penězích proč by jinak odmítala jeho štědrou nabíd ku? Nejspíš doufala, že tím cenu vyšroubuje ještě víc. Jak mohl vůbec byť jen pomyslet, že by ji chtěl?

„Možná,” souhlasila Gwynneth. Pokud mezi nimi při večeři vzniklo nějaké pouto, které jí umožnilo se rozpoví dat, teď bylo pryč. Vycítila to, když se mu na tvář vrátil ob vyklý chlad.

„Už se připozdívá. Mám před sebou dlouhou cestu, takže pokud mě omluvíš…?” Mluvil rozhodně a nedíval se na ni. Vstal stejně elegantně, jako si prve sedl, zatímco Gwynneth musela vynaložit jisté úsilí, aby se zvedla z měkkých polštářů.

Že by ho tolik znudily nebo podráždily její niterné úva hy? Znervózněla, když přešel k ní a sklonil se, aby jí po mohl vstát. V malém prostoru mezi pohovkou a stolkem museli stát velice blízko. Používal střízlivou, velmi pří jemnou kolínskou, pod ní však cítila ještě jinou vůni, muž nou a nebezpečnou. Bezděčně zavřela oči, aby se mohla lépe soustředit, a přitom se k němu mírně naklonila.

Tárik prudce dýchal. Viděl, jak se jí pod kaftanem rý sují ztvrdlé bradavky, a musel volnou ruku sevřít v pěst, aby se udržel a nedotkl se jí. Spletené vlasy odhalovaly je jí něžnou šíji. Měl chuť po ní přejet rty a pokračovat dolů po zádech. Jeho ruce by se přitom kochaly křivkami jejích ňader a bříška a pak…

Jakmile Gwynneth ucítila na krku Tárikův horký dech, otevřela oči dokořán a ustoupila dozadu. Přitom provini le zčervenala.

Jak dlouho asi bude pryč? Ve vlastním zájmu doufala, že to bude dost dlouho na to, aby se zaránským úřadům podařilo do jeho návratu rozmotat to klubko vlastnických práv. Zoufale už za tím vším chtěla udělat tlustou čáru. Ale snad ne tak zoufale, aby nakonec přijala jeho návrh?

Měla totiž pořád pocit, že mu nemůže věřit. Instinkt ji varoval, že přitom sleduje ještě jiný, skrytý cíl. A když ano, co na tom záleží? Pustil její paži a sklonil se nad stolek, aby prázdné krabičky od jídla posbíral na tác.

Ano, záleželo na tom, pokud ten skrytý cíl měl co dělat s penězi. Šlo přece o Teresu a její maličké.

DESÁTÁ KAPITOLA

Gwynneth si pohybem hlavy odhodila vlasy z obličeje a zamířila z výtahu ke dveřím bytu. Probudila se tak brzy, že se rozhodla trochu si zaběhat, dokud bylo venku příjemně. Ale přestože jí pohyb fyzicky prospěl, nijak neposílil její obranné mechanismy vůči citům, které chovala k Tárikovi.

Tárik. Poslední dobou na něj myslela téměř neustále, ži la i dýchala se vzpomínkou na něj. I velmi podprůměrné mu psychologovi by bylo jasné, že se zamilovala.

Přepadla ji panika. Přece ho nemůže milovat když on tak očividně necítí totéž. Ale chtěl ji; jeho touha vyplňo vala prostor mezi nimi, rozechvívala vzduch primitivní na léhavostí samce.

Bylo to šílené. Sáhla po mobilu, aby zavolala tomu mladíkovi z úřadu. Když uslyšela záznamník, s povzde chem zase zavěsila. Má prý zanechat zprávu. A jakoupak, prosím vás? Ze jí někdo nabídl dvojnásobnou částku vý měnou za to, že se vzdá práva na byt, ale že jí to vrtá hla vou a k tomu se bojí, že byt nebude to jediné, oč se ji ten dotyčný chystá připravit?

Tárik. Kam asi odjel? A co tam dělá? Nač myslí mys lí aspoň trochu na ni? Postrádal ji v noci? Ona ho tedy roz hodně postrádala. Když napouštěla vodu do konvice, ru ka se jí třásla.

V myšlenkách stále ještě u něj, probírala se Gwynneth knihami v pracovně, aby si našla něco ke čtení. Chvíli vá hala mezi knihou o historii Zaránu, kterou už četla, a ja kýmsi těžkým svazkem o geologickém utváření pouště. Řekla si, že to vědecké pojednání snad nebude tak nudné, jak se tváří. Když je vytahovala, všimla si, že za ním je za strčená tenounká knížka. Chtěla ji uložit k ostatním, ale všimla si názvu: Dzanát Ztracené údolí a jeho panovník.

Kniha o Ztraceném údolí? Spokojeně se usmála, zapo mněla na geologický tlustopis a se vzácným úlovkem za mířila na terasu.

O chvíli později už se neusmívala. Seděla zpříma jako pravítko, oči rozšířené hněvem a překvapením. Zírala na fotografii na záložce.

Tárik! Nebo přesněji řečeno opravila se s hořkostí Jeho Výsost princ Tárik bin Salad AI Fwaisa. Takže Tárik nebyl prostě Tárik, nýbrž princ. A ne ledajaký byl pa novníkem ve vlastním malém království.

Na protější straně se skvěl nadšený chvalozpěv, v němž se po nepříliš diskrétní zmínce o tom, že je miliardář, květ natým jazykem opěvovala jeho štědrost.

Gwynneth odhodila knížku, došla na okraj terasy a vy klonila se ven. Usilovně mrkala, aby zahnala zlostné slzy. Proč jí něco neřekl? Proč ji nechal, aby si myslela…?

To přece bylo nad slunce jasné, odpověděla sama sobě s pohrdáním. Ženám, které muži považují za pouhou věc, takovým ženám se muži přece nesvěřují. Necítí potřebu a ani po tom netouží. Takoví muži využijí toho, co se jim nabízí, koupí si ženu, chvíli si s ní hrají a pak ji vyhodí do stoky zapomnění.

Až na to, že to poslední s ní Tárik nemohl udělat, pro tože se odmítla nechat vyhodit z bytu. A jelikož nechtěl připoutávat zbytečnou pozornost ke svým soukromým ak tivitám, musel se uchýlit k jinému způsobu, jak se jí zba vit. O nic jiného mu nešlo jen se jí zbavit! Náhlá bolest, jež jí projela jako šíp a zastavila se až v srdci, ji zastihla ne připravenou.

„A myslíme si, že jsme objevili zdroj toho podzemního pramene, který zásobuje oázu,” oznamoval vzrušeně jeden z vědců, které Tárik zaměstnával ve Ztraceném údolí. „Vy padá to, že je napájen přebytky z jiného, většího zdroje buďto z podzemního jezera, nebo dokonce z řeky. Takovou jeskynní formaci jsme .objevili pod skalním výchozem v přední části údolí, pod základy původního paláce.”

„To by dávalo smysl postavili opevnění okolo prame ne, aby si zajistili přistup k vodě v případě obležení. V do bách, kdy byl původní palác postaven, vedla v blízkosti údolí jedna z hlavních velbloudích stezek. Když se moji předkové usadili v údolí, přinášelo jim to finanční pro spěch a s ním i potřebu chránit majetek a oázu.” Při těch slovech si Tárik nemohl nevzpomenout na Gwynneth a na to, jak odmítla jeho nabídku.

„To je úžasné,” vložil se do toho hlavní archeolog Hal Derwent, „a mohli bychom se dočkat i dalších překvape ní. Jestli jsou tady podzemní jeskyně a dutiny, možná se daly využívat i jako úniková cesta z pevnosti. Poušť mě vždycky fascinovala. Skrývá tolik tajemství a tak nerada je vydává.”

„Snad právě proto je v jazyce mého národa poušť žen ského rodu,” poznamenal Tárik suše.

„Podzemní svět je stejně vzrušující jako vesmír a pro mě osobně mnohem víc,” poznamenal Hal a smutně do dal: „Představte si, co by se dalo dokázat i s pouhým zlom kem rozpočtu na vesmírný výzkum!”

„No, nic takového vám slíbit nemůžu,” odtušil Tárik. „Ale možná, že s pomocí sousedních států budeme ve vý zkumu pokračovat. Ovšem jak jistě víte, pro mě je prvo řadé zachování zdejší flóry a fauny.”

„Pro mě taky,” vpadl do debaty Bob Holmes, hlavní přírodovědec. „Oáza totiž neleží jen na nějaké hloupé vel bloudí stezce, ale především na území, které je jakoby od trženo od okolní pouště, což je z přírodovědného hledis ka naprosto unikátní. Především mě zajímá jistý druh ryb, který jsme vylovili z oázy. Vypadají jako tropické mořské rybky, jaké najdete na každém druhém korálovém útesu jenže v oáze není slaná voda, přestože ta skalní formace jim dojem jakéhosi útesu vytváří.”

Tárik se usmál. „Vypráví se, že za dávných časů zdejší princ vystavěl pro svou oblíbenou hurisku soukromou za hradu, v níž byla ohromná skleněná nádrž s malinkými mořskými rybkami. Ta konkubína zemřela na otravu je dem, který jí podala její sokyně. Princ tehdy nechal nádrž odvézt, protože pohled na ni mu neustále připomínal ztra cenou lásku. Nařídil, ať nádrž zničí a rybky zabijí, ale dcer ce jednoho z dělníků se tolik líbily, že přesvědčila svého otce, aby je vylovil. Pustila je pak do oázy a modlila se k Alláhovi, aby učinil zázrak a rybky přežily.” Pokrčil ra meny. „Kdo ví? Na každém šprochu pravdy trochu, jak se říká. Možná, že rybky v oáze jsou opravdu potomky těch zachráněných mořských rybek.”

„Snad. Nebo nějaký mořský pták či dokonce cvičený sokol chytil v Zálivu rybu a pak náhodou svou kořist upus til někde tady.” Tárik zvedl obočí. „Uznávám, je to trochu přitažené za vlasy,” rozesmál se Bob. „Ale jeden nikdy neví.” Přicházelo léto a teploty se prudce zvyšovaly, takže

všechny práce v údolí byly přerušeny. Dělníci by sice moh li pracovat v chladných nočních hodinách při umělém osvětlení, ale Tárik se obával, že by to narušilo život míst ních zvířat. Dodavatelé teď zabezpečovali jednotlivá pra coviště a chystali se k odjezdu. Ještě si potřeboval pro mluvit s muži, kteří pracovali na vykopávkách původního paláce a obnově visutých zahrad, jenže místo toho, aby se plně soustředil na svůj projekt, myšlenky se mu neustále rozbíhaly a nenápadně se snažily přiblížit Gwynneth Tal botové. Tak, jak po tom toužil on sám…

Krátce se uklonil svým společníkům a kráčel směrem k vile, v níž žil s rodiči ještě předtím, než se rozešli. Ode mkl dveře a zastavil se v temné, chladné hale.

Vilu postavil jeho dědeček podle prastarých zásad stře dovýchodní architektury. Díky tomu byl vnitřek domu skvěle chráněn před horkým sluncem a současně se oteví ral závanům chladného vzduchu.

Vilu tvořila čtyři křídla čtvercového půdorysu. Každé mělo vlastní vnitřní nádvoří, v němž byla až na jednu vý jimku vysázena zahrada. V každém rohu budovy se ty čila tradiční větrná věžička, která skýtala výhled jak dale ko do pouště, tak dovnitř do zahrad. Do mysli se mu vkradla dávná vzpomínka na otce. Byly mu asi tři, možná čtyři roky. Společně stoupali na jednu z věží a on se táty držel jako klíště. Vybavil si, že když mu otec vysvětloval, jak se taková věž staví, pohled měl upřený daleko do pou ště. Snad z touhy po svobodě? Nebo jen hledal širší obzor, k němuž by mohl se svou rodinou směřovat?

Matka se mu o slibu, který otci dala, nikdy slovem ne zmínila. Jí však na rozdíl od otce ústraní vnitřních za hrad vily vyhovovalo. Dokonce i když se přestěhovali do Zaránu, dávala přednost samotě. Vždycky si myslel, že ji k tomu vedl žal z otcovy zrady. Ale snad jen měla samo tářskou povahu a raději se držela stranou ostatních lidí tak jako občas on.

Právě tady ho otec učil hrát fotbal a číst anglicky. Prá vě tady klidně pozoroval Tárikovy první lekce sokolnic tví. Tolik vzpomínek, které dosud sám před sebou skrý val! V novém světle najednou dostávaly hořkosladkou příchuť.

Byt byl pořád tišší a prázdnější. Už bylo po půlnoci, ale Gwynneth se v posteli neklidně ošívala. Raději tedy vyšla na terasu. Opravdu to bylo včera, kdy tady s Tárikem ve čeřeli? Nebo snad s Jeho Výsostí princem Tárikem bin Sa lad AI Fwaisa? Nebylo divu, že jí připadal tak arogantní.

Někdo ze sousedů zapálil na balkoně vonnou tyčinku a její těžký, smyslný odér jí do mysli promítl představu ši rokého divanu, kolem nějž v nočním vánku lehce povlá vají jemné, průsvitné závěsy. Došla k závěru, že na Vý chodě vládnou smysly; vjemy k člověku pronikaly všemi možnými způsoby, a to se na Západě nedalo zažít.

Na tržišti stál malý krámek, kde měli obrovský výběr vonných esencí i lamp. Měla chuť si tam něco koupit. Snad proto, aby mohla po návratu domů vzpomínat na to, co prožila s Tárikem? Na to tedy žádné pomůcky ani triky potřebovat nebude.

Tárik! Ten, který byl ochoten dát cokoli, jen aby mu zmizela ze života!

Proto se tak úporně snažil udržet si tenhle byt? Proto že se sem uchyloval se svými milenkami a byt mu posky toval nezbytnou anonymitu? Všechno to dávalo smysl i s tím, jak se k ní choval té první noci.

Tárik odmítala ho v duchu oslovovat jinak než jmé nem využíval tenhle byt k sexuálním hrátkám s ženami, které si buď vybral sám, anebo mu byly vybrány. Tady, pří mo uprostřed hotelové čtvrti, měl anonymitu zaručenou. Nepochybně si mohl dovolit koupit cokoli jiného, ale pro stě nechtěl plýtvat časem a energií. Bylo přece mnohem snazší ji vyplatit i přesto, že to znamenalo dalších pět set tisíc liber navíc. Ale co to bylo pro člověka, který byl jed ním z nejbohatších lidí v Zaránu?

Gwynneth nervózně přecházela sem a tam po terase, tváře jí hořely a myšlenky zběsile vířily dokola. Dělalo se jí nevolno při pomyšlení, k čemu tenhle byt sloužil, a také z toho, že byla prostě jen další ženou, jež jím prošla pro potěšení jednoho chladného boháče. Byla neuvěřitelně bláhová, když si myslela, že Tárik snad prožívá něco po dobného jako ona. Že i on si klade otázku, jestli je jejich vzájemná touha vůbec vhodná, a že i on je chvílemi donu cen před ní kapitulovat. Projevil se tak problém stárnoucí panny: neměla prostě dost zkušeností.

Prostě se na sebe zlobila za to, že je považovala za rov nocenné partnery. Ve skutečnosti si nikdy rovni nebyli. Sama sebou pohrdala za to, že Tárikovy reakce připisova la obvyklému způsobu, jak na city reagují muži. Z jeho strany totiž o žádné city nešlo snad kromě pohrdání, ne důvěry a hněvu.

Nechala to zajít příliš daleko. Bylo už příliš pozdě na obranu před pádem ponížení bylo dokonáno.

Byl to asi nevyhnutelný důsledek faktu, že svou sexua litu schovávala před okolním světem. Jiná žena jejího vě ku, ovšem moudřejší díky zkušenostem, by nepochybně ihned poznala, o co mu jde.

Samozřejmě, že se jí chtěl zbavit. Její přítomnost ho omezovala. Zatímco on jí zlomil srdce.

Strnula a zhrozila se vlastních myšlenek. Nedaly se však odbýt. Tak Tárik jí zlomil srdce? To přece nebylo možné. Díky němu poznala touhu, to ano ale jenom fy zickou. To, co k němu cítila, bylo jenom fyzické povahy. Nic jiného.

Musela od něj pryč, celou tu strašnou epizodu nechat za zády.

Až se vrátí, řekne mu, že si to rozmyslela, a že je ochot ná přijmout jeho nabídku. Potom se odstěhuje z bytu do nějakého levného hotelu pokud něco takového v Zará nu vůbec existuje a tam zůstane, dokud se nevyřídí for mality a Tárikovy peníze nebudou bezpečně uložené na jejím kontě.

Tárik zachmuřeně zíral na obrazovku počítače. Měl teď vyřizovat zameškanou korespondenci a aktualizovat do kumenty týkající se projektu vzhledem k tomu, že byly přerušeny práce. Namísto toho ztrácel drahocenný čas tím, že myslel na Gwynneth. Uvažoval, jestli rodiče před svatbou vůbec přemýšleli o svém rozdílném pohledu na ži vot a na to, jaké problémy z toho můžou vzniknout. Ane bo o tom nepřemýšleli vůbec? Třeba jen prostě předpo kládali, že jejich láska překoná všechny překážky…

Kdyby odsud teď vyrazil, byl by v Zaránu někdy před úsvitem. Ale proč by to dělal? Aby Gwynneth probudil dotykem svých rukou a rtů? Aby její vzpurná slova pro měnil na výkřiky rozkoše?

Byl úplný blázen. Jenom proto, že jeho otec tedy nebyl jen zavrženíhodným zrádcem, přece nezačne věřit, že on sám… co vlastně? Že už nemusí bojovat s tím, co cítí? A co vlastně cítí? Svým chováním mu dala jasně najevo, že ji přitahuje nebezpečí: sex s cizími, stále se střídajícími muži. Žena, jíž se jednou zaslíbí, musí patřit pouze jemu a navždy, bez ohledu na to, jaký život žila předtím. Mezi nimi bude panovat otevřenost a upřímnost, touha pocho pit a překonat všechny kulturní i citové rozdíly. A za snad nejdůležitější považoval, aby ho jeho žena podporovala v plnění jeho základní povinnosti správě dědictví, jež mu bylo svěřeno, v odpovědnosti k jeho minulosti, součas nosti i budoucnosti.

Pohlédl k úzkému oknu s výhledem na hlavní nádvoří, kde parkoval jeho terénní vůz. Mohl by být zpátky za čty ři hodiny a možná i dřív, kdyby se snažil.

Vstal, postavil se k oknu a díval se na nádvoří. A co když se teď vrátí a pomiluje se s ní? Co potom? Všechno by stejně vedlo jen k jednomu cíli k nevyhnutelnému konci protože žádný vztah mezi nimi by nemohl mít dlouhé trvání. Starého psa novým kouskům nenaučíš a ani sokol se nezastaví v letu. Dobře věděl, že by nedo kázal žít s věčnou obavou, že ho nakonec opustí. Raději zvolí sebezapření a jeho pronikavou bolest teď, než by po zději pozoroval mučivou, pomalou smrt vlastní sebeúcty a hrdosti. Odvrátil se od okna a vrátil se k počítači.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Bylo sice ještě brzy, ale zdaleka nebyla jediným člově kem, který už nespal, uvědomila si Gwynneth u pokladny, když platila za krabici mléka. Černou kávu by nepozřela ani omylem a ani omylem by nedokázala čekat na Tári kův návrat bez blahodárných účinků kofeinu.

Cestou zpátky podvědomě vnímala auto, které se pla zilo při kraji silnice prakticky vedle ní, ale měla plnou hla vu jiných starostí: uvažovala, jak se vyrovná s tím, až Tári ka zase uvidí.

Došla už téměř k domu, když vtom se k ní přiblížili dva muži, kteří předtím šli za ní po chodníku, popadli ji mezi sebe a vlekli k autu, které mezitím zastavilo. Zarán byl po věstný svou bezpečností a Gwynneth tudíž ani nenapadlo, že by se jí mohlo něco stát, když půjde sama po ulici.

Ze všech sil se snažila těm násilníkům vytrhnout. Při tom si všimla, že se otevírají zadní dveře auta. Právě se ji chystali hlavou napřed vstrčit na sedadlo, když se jako blesk z čistého nebe zjevily tři policejní vozy a zablokova ly únoscům cestu. Vyskočilo z nich asi šest ozbrojených policistů a běželi jí na pomoc, takže během několika vte řin už byla zase volná, zatímco útočníci i řidič se s pouty na rukou stěhovali do policejních vozů. „Měla jste štěstí, že jsme zrovna jeli kolem a viděli, co

se děje,” obrátil se ke Gwynneth muž zákona, který měl zřejmě nejvyšší hodnost. Přesvědčil se, že je sice v šoku, ale jinak v pořádku. Když mu poděkovala za včasný zásah, zeptal se: „A kam jste měla namířeno?” Gwynneth pohodila hlavou směrem k domu.

„Jeden z mých mužů vás doprovodí do bytu,” oznámil policista.

Na jeho pokyn se objevil ne jeden, ale rovnou dva stat ní policisté a vzali ji mezi sebe. Trochu ji vyvedlo z míry, že s ní nejen vyjeli výtahem, ale nahoře pak ještě zkon trolovali každou místnost.

Kdo tady ještě potřeboval kofein? Roztřesená Gwyn neth se posadila. Začínala se dostavovat reakce; bojovala se strašně silným nutkáním pořádně se vyplakat. To je je nom šok, uklidňovala se pragmaticky, jenom opožděná re akce na tu hrůzu. Možná by si to kafe měla přece jen dát.

Tárik opustil údolí ještě před úsvitem. Pozoroval, jak slunce vnáší do pouště barvu a jas, jak se šedivý písek mě ní v bezmála oslepující stříbrnou záplavu.

Mobil, který používal pro obchodní záležitosti, měl vy pnutý, ale telefon pro hovory s palácem byl v provozu vždy a všude. Do Zaránu mu zbývala ještě asi hodina ces ty, když mobil pronikavě zazvonil.

Policejní ředitel mluvil stručně a věcně. Díky hlídce, která nepřetržitě hlídala byt, se jeho mužům podařilo zmařit už dva útoky na slečnu Gwynneth Talbotovou. „Jaké útoky?” zeptal se Tárik.

„Nejprve se pokusili ji přejet autem. Nebo ji možná jen chtěli vyděsit kdo ví? Ovšem to druhé napadení bylo mnohem vážnější: pokusili se ji unést. Momentálně útoč níky vyslýcháme, už přiznali, že pracují pro Rheinvelta. Máme za to, že všichni spiklenci už jsou pod zámkem, ale já bych si s veškerou úctou dovolil požádat, Výsosti, aby se slečna Talbotová nadále zdržovala na jiném, bezpeč ném místě, dokud nebudeme mít stoprocentní jistotu.”

Měl jenom zlomek vteřiny na to, aby se rozhodl. Víc ale ani nepotřeboval. Řešení bylo okamžité a současně jednoduché.

„To nebude nutné,” odpověděl rázně. „Jsem právě na cestě do bytu a až se budu odpoledne vracet do Džanátu, slečna Talbotová pojede se mnou. Tam bude v bezpečí.”

„Moji muži dostanou rozkaz střežit silnici do údolí, Výsosti. Ačkoli přiznávám, že bezpečnější místo pro tu dámu si nemohu představit. Pokud ti výtečníci, které právě vyslýcháme, mluví pravdu, pak už jsou ve vazbě skutečně všichni. A fakt, že jsou ve vazbě a budou po trestáni podle zaránských zákonů, by měl odradit kaž dého, koho by si Rheinvelt chtěl najmout místo nich. Náš vážený panovník řekl jasně, že nehodlá dopustit, aby se Zarán zdiskreditoval praním špinavých peněz a dalšími ilegálními činnostmi. Proto se každý, kdo o je ho odhodlání pochybuje, musí dozvědět, že s takovými se nebude jednat v rukavičkách.”

Když Tárik zavěsil a znova nastartoval džíp, zjistil, že se mu třesou ruce. Srdce mu v hrudi netrpělivě tlouklo a po hánělo ho za Gwynneth. Jel, jak nejrychleji mohl. Neměl ji vůbec nechávat samotnou, když věděl o hrozícím ne bezpečí. Myšlenky na to, že ji chtěl co nejdříve poslat zpát ky do Anglie, ho rázem opustily. Od této chvíle pro ni exi stovalo jenom jedno místo, kde mohla být: s ním. Konečně to dokázal sám sobě přiznat.

Gwynneth si zabalila kufr a byla připravená odejít hned poté, co Tárikovi oznámí, že přijímá jeho nabídku. Kdy je nom přijde? Teď ho uvidí naposled. Dobře. Přesně tak to chtěla. Lhářko, lhářko, posmívala se sama sobě.

No dobrá, dodala v duchu, aby ten vnitřní hlas umlče la, tak jinak: přesně tak to potřebovala.

Byl pátek a hlavní město se hemžilo věřícími vycháze jícími z mešit. Tárik právě jel po stejné ulici, kde byla pr ve Gwynneth málem unesena. Zajel do podzemní garáže a zaparkoval rozměrné auto vedle nového třídveřového bentleye, kterého používal pro cesty ve městě. Na rozdíl od ostatních mužských členů své rozvětvené rodiny se Tá rik snažil co nejčastěji obejít bez osobních strážců.

Služebním výtahem vyjel do nejvyššího patra a vešel do bytu.

Gwynneth nervózně přecházela sem a tam po terase a v duchu si přeříkávala svou řeč. Neslyšela Tárika přijít, měl tudíž několik vteřin na to, aby ji mohl nerušeně pozorovat.

Nějakým šestým smyslem však vytušila, že je tady otočila se na podpatku a instinktivně se podívala přesně na místo, kde stál, stejně jako se sokol neomylně vrací k návnadě. Tárik vyšel za ní na terasu. „Něco ti musím říct.”

„Opravdu? A co? Chceš mi snad zopakovat, cos mi na bídl? Milion liber? A proč ne rovnou dva? Můžete si to přece dovolit nebo snad ne, Vaše Výsosti? A nesnaž se zapírat, už jsem si o tobě všechno přečetla tady!” oznámi la mu a hodila knížku na pohovku.

Slibovala si, že se ovládne tak proč to proboha neu dělala? Hodlala ho přivítat důstojným mlčením a pak ho stejně i opustit. A teď? Jen se podívejme, řádí tady jako žárlivá milenka!

Ta kniha! Úplně na ni zapomněl a teď ji proklínal ještě víc, než když zjistil, že vůbec byla napsána. Bolest ho však mučila víc než hněv.

„Dva miliony? A není to málo?” opáčil kousavě. Do kázal se smířit s mnohým, ale s takovouhle chamtivostí nikdy. To už by se nemohl nazývat mužem. Srdce jako by mu sevřeli do svěráku. „Proč si rovnou neřekneš o tři? Nebo o čtyři? Ale v tom případě mi dovol, abych tě upo zornil, že moje odpověď bude stejná: ne! Je to jinak, než si zřejmě myslíš. Skutečnost, že jsem tím, kým jsem, ze mě ještě nedělá snadný cíl pro hrabivé ženské bez skru pulí. Už jsem ti ostatně nabídl mnohem víc, než zač ten hle byt stojí.” „To vím,” zarazila ho Gwynneth. „A taky vím proč.”

Tárik ji pozoroval. Je možné, že některý z policistů po rušil bezpečnostní předpisy a prozradil jí, proč ji hlídají?

„Není divu, žes mě chtěl vyplatit, aby sis zajistil výluč né a tajné právo na tenhle byt. To, že jsem tady bydlela, tě jistě muselo omezovat v rozletu!” vybuchla Gwynneth. „Když jsem zjistila, co jsi zač, nebylo těžké dát si dohro mady dvě a dvě. Ty ten byt používáš jako… jako svůj sou kromý… bordel a proto sis mě spletl s prostitutkou! A tys mě chtěl poučovat o morálce!” Nesmí mu dát najevo, jak strašně ji to bolí.

„Ne že by na tom teď záleželo,” dodala a ovládla roz třesený hlas. Jak mohla sama sobě takhle lhát? Záleželo na tom víc, než na čemkoli jiném v jejím životě. „Rozhod la jsem se, že tvou nabídku přijmu. Prodám ti ten byt, ale… ale jenom za skutečnou tržní cenu.”

V tomhle bodě musela sama se sebou tvrdě bojovat. Kdyby šlo jenom o ni, v žádném případě by si nenechala zaplatit víc. Jenže pokud by si vzala míň, než byl ochotný dát, znamenalo by to, že Teresu a její dítě připraví o znač nou sumu. Z morálního hlediska ale víc než tržní cenu při jmout skutečně nemohla, dokonce ani kvůli nim. Kromě toho, půl milionu liber byly pořád velmi slušné peníze.

„Takže snad bychom se do toho mohli dát. Papíry vyří díme co nejrychleji,” pokračovala svižně. „Jsem připrave ná se odtud okamžitě odstěhovat.”

Tárik přezíravě pohodil rameny, jako by pro něj její slova a .nepochybně i její city neměla vůbec žádný význam. „Obávám se, že to teď nepůjde,” odtušil. Gwynneth na něj zírala a pak vykoktala: „Jak jak to myslíš?”

Tárik pokynul rukou k pohovkám a autoritativně řekl: „Pojďme se na to posadit.”

Gwynneth se neochotně vmáčkla do rožku nejbližší po hovky a napjatě sledovala, jak si Tárik sedá vedle ní. Dlou hé nohy natáhl před sebe a dotýkal se jí stehnem. Zoufale toužila se od něj odsunout, jenže byla chycená do pasti.

„Nejdřív bych rád napravil jedno nedorozumění. Na rozdíl od toho, co si zřejmě představuješ, já ve svém živo tě rozhodně nepěstuju nějaké utajované milostné poměry. Ani po nich nijak netoužím.” „Cekáš snad, že tomu uvěřím po tom, co…”

„Po čem?” přitlačil na ni tichým hlasem. „Poté, co jsem ti dovolil, abys mě svedla?”

„Já jsem tě nesvedla! To tys byl ten, kdo…” Gwynneth se zhluboka nadechla a prudce zakroutila hlavou. „Podí vej, já jenom chci prostě, přijela jsem proto, abych abych prodala ten byt a peníze odvezla domů.”

„Peníze pro tebe očividně hodně znamenají,” souhlasil nemilosrdně.

Gwynneth hněvivě zablesklo v očích. „To se bohužel pleteš. Není to pravda. Ale v tomhle případě…” „V tomhle případě ses rozhodla, že vytřískáš co nejvíc?”

„Ne! Kdybych se ohlížela jenom sama na sebe, už bych odsud byla pryč a ten pitomý byt by byl tvůj.”

„Kdyby ses ohlížela jenom na sebe? Co tím přesně mys líš?” vyptával se Tárik.

Gwynneth zavřela oči a pak je zase otevřela. „Když to musíš vědět…” „Musím,” odtušil Tárik nekompromisně.

Gwynneth se zhluboka nadechla a klidně začala vysvětlovat.

„Můj otec měl… přítelkyni. Teresu. A taky měl dítě. Je to můj nevlastní bratr, jmenuje se Anthony.” Viděla, že ji Tárik zblízka pozoruje, ale nechtěla se na něj dívat. „Před smrtí táta přijel obchodně do Anglie a přivezl s sebou Te resu a to miminko. Chtěl mi je představit. Do té doby jsem o nich neměla ani tušení, ale to byl celý táta. Celý život střídal milenky tak často, že jsem si myslela…” Nechtěla se pouštět do popisování jejího bolestného vztahu k otci. „Teresa pochází z Filipín. Z toho, co mi řekla, je jasné, že její rodina je dost chudá. Ale ona se tam chce vrátit a vy chovat tam Anthonyho. I malá částka by jim hodně změ nila život. Jenže protože táta nezměnil poslední vůli ani se s Teresou neoženil, po jeho smrti nezdědila vůbec nic. Všechno jsem dostala já. Ten byt byl jediný větší majetek, takže jsem se rozhodla ho prodat a peníze uložit do svě řeneckého fondu pro Teresu a Anthonyho. Proto jsem při jela do Zaránu.”

Slyšela, jak se Tárik prudce nadechl, ale pořád se na něj nedívala. „Ty chceš ty peníze pro někoho jiného?”

„Ano,” odtušila. Když pokračovala, znělo to hrdě: „Já tátovy peníze nepotřebuju ani je nechci. Co jsem dostu dovala, živím se sama, a upřímně řečeno mi to tak vyho vuje. Jediné, co jsem od táty vždycky chtěla, bylo trochu lásky.” Proč mu proboha tohle vykládá?

„Zdá se mi, že oba si neseme citové břímě,” řekl tiše. „V dětství prožitá bolest nám přivodila problematický vztah k otci.”

Teď už na něj pohlédla, nemohla si pomoci. V jeho očích viděla bolest, z níž se jí sevřelo srdce. Neříkala nic. Nechtěla porušit to křehké pouto, které mezi nimi tak ne čekaně vzniklo díky jeho důvěrným slovům.

„Vždycky jsem věřil a každý mi to říkal že když jsem byl ještě malý, otec opustil moji matku. Teprve nedávno jsem se dozvěděl, že měl polehčující okolnosti, o kterých jsem ti říkal. Po tolika letech, kdy jsem otce vnímal jako člověka, k němuž cítím nenávist a pohrdání, kdy jsem se snažil potlačit v sobě jeho rysy i kulturní dědictví, je to strašně zvláštní pocit. Uvědomil jsem si, že jsem neznal pravdu, a proto jsem ho nespravedlivě soudil.”

Gwynneth polkla a snažila se ovládnout smíšené poci ty: hořkost vzpomínek se mísila se sladkým vědomím, že jí Tárik důvěřuje. „Kéž bych mohla totéž říct o svém otci. Bohužel jsem vždycky dobře věděla, jaký je, protože mi to velice rád připomínal.” Tárik slyšel v jejím hlase prázdnotu a smutek.

„Ale přesto jsi připravená ustoupit do pozadí jen pro to, abys pomohla jeho přítelkyni?”

„Teresa není jako on. A mimoto pořád cítím, že mu to dlužím.” Tiše vzdychla. „Nebyl to zlý člověk, spíš jenom sobecký a amorální.” „Amorální?”

„Byl strašně posedlý sexem,” odvětila Gwynneth stroze. „A moc rád se chlubil svými úlovky a zdatností.” Viděla Tá rikův zachmuřený výraz a příliš pozdě jí došlo, jak si to asi vy kládá. Spěšně ho ujistila: „To ne, on mě nezneužíval!”

„Vnucovat dítěti sex, byť jenom slovně, rozhodně za zneužívání považuju,” odtušil Tárik nekompromisně.

Napadlo ho, že potom ani nebylo divu, že se chovala promiskuitně. Možná dokonce podvědomě s otcem soupeřila a snažila se být lepší než on, jen aby ji koneč ně přijal.

„Proto je ten byt pro mě tak důležitý,” opakovala Gwynneth.

„Byla jsi ke mně upřímná a otevřená. Teď je řada na mně,” oznámil Tárik vážným hlasem. „Ještě než jsi při jela do Zaránu, zapojil jsem se do tajné policejní opera ce. Cílem bylo odhalit vůdce jedné zločinecké bandy, která v Zaránu páchala různou trestnou činnost měli na svědomí i ten podvod s dvakrát prodanými nemovi tostmi, ten použili k vyprání špinavých peněz. Musel jsem předstírat, že jsem ochotný gangu pomáhat s po třebnými oficiálními dokumenty výměnou za nějaké procento ze zisku. Aby mě navnadili, dali mi tenhle byt, takže jsem ho v rámci své role musel používat. Toho ve čera, kdy jsem tě tady našel, mi šéf nabídl odměnu v po době noci strávené s jednou z prostitutek, které do Za ránu přivezli ze zahraničí. Tu nabídku jsem odmítl, ale když jsem tě tady uviděl, myslel jsem si…”

„Že jsem ta prostitutka,” doplnila Gwynneth. „To je v pořádku. Nemusíš se omlouvat,” dodala prostořece ve snaze skrýt vlnu divoké radosti, která se v ní zvedala. „Ja ko by se stalo.”

„Co se toho týče, neměl jsem za to, že mám důvod se omlouvat,” oznámil jí klidně. „Možná jsem tě považoval za někoho jiného, ale i tak bylo nad slunce jasné, že se ti to líbí.”

S tím se nedá nesouhlasit, uvědomila si Gwynneth. Pořád však cítila potřebu se bránit. „To ale byl omyl! Já jsemjá…”

Z jeho pohledu vyčetla, že se snaží zbytečně. To už mo hla rovnou vzdát, protože mu rozhodně nehodlala vyklá dat o tom, jak strašně ji překvapila její vlastní reakce.

Místo toho se vesele usmála a jakoby nic řekla: „No, když jsme teď konečně vyčistili vzduch a oba víme, jak se věci mají, najdu si nějaký hotel. Kufr jsem si už sbalila…” „Ne.”

„Ne?” Bylo to směšné, ale srdce jí už zase zběsile tlouk lo jakousi radostí. Snad si jeho odmítnutí vyložilo jako znamení, že chce, aby zůstala s ním…

„Okamžitě odjedeme do Džanátu. Do Ztraceného údolí,” vysvětlil. „A nějakou dobu tam zůstaneme.”

Chtěl ji vzít k sobě domů, chtěl, aby byla s ním… Ne mohla věřit svým uším! „Ale…”

„Bohužel, nemáš na vybranou. Tady v Zaránu ti hrozí nebezpečí.” Překvapeně zamžikala. „Jaké nebezpečí?”

„Je mi líto, ale zjistili, že tady bydlíš. Policejní ředitel dostal informaci, že šéf té bandy na mě najal vrahy, aby mě… potrestali za to, že jsem napomohl k jejímu zne škodnění. Upozornil mě, že kdokoli z mého blízkého okolí se může octnout v nebezpečí. A taky mi volal dnes ka ráno, aby mě informoval, že se ti už dvakrát pokusili ublížit.”

Gwynneth se udělalo nevolno. „Takže to auto… a po tom ti muži…” šeptala.

„Ano. Šéf policie tě naštěstí nechal dobře hlídat. Ti li dé si zřejmě myslí, že jsi moje milenka, proto se na tebe zaměřili. Policie sice věří, že už má celou bandu bezpečně pod zámkem, ale ředitel mi řekl, že potřebuje ještě trochu času, aby měl stoprocentní jistotu. Z toho důvodu teď ty a já pojedeme do údolí. Tam budeš v bezpečí.” V bezpečí? S ním? Jak mohla být tak bláhová a myslet

si… to, co si myslela. Její reakce ji musela prozradit. Celý život se tomu bránila. Teď potkala muže, který očividně nebyl pro ni, a přesto ho tak či onak pustila do svého srd ce. Bylo pozdě. Příliš pozdě. To tedy znamenalo…

Bylo to tak strašivé, až se jí udělalo mdlo. Nemohla s ním nikam odjet. Rozhodně ne teď, když už se nemohla dál skrývat před skutečností, že se do něj zamilovala. A když dobře věděla, že on tu lásku neopětuje. „Není nut né, abych s tebou někam jezdila. Můžu odletět domů. Tam budu taky v bezpečí.” „Možná a možná taky ne. Nehodlám to riskovat.”

„Ty to nehodláš riskovat?” Hněvem se snažila vybít ty ostatní, ty zakázané pocity. „Jsem dospělá a plně schopná rozhodovat se sama.”

„To jistě. Ale musíš pochopit, že já mám morální po vinnost tě ochránit, protože jsem to zapříčinil. Kdybych ti měl dovolit odletět ze Zaránu, musel bych s tebou poslat ochranku.”

Očividně si nedělal legraci. „Ale váš policejní ředitel přece tvrdí, že ty zločince chytili,” namítla tvrdohlavě.

„Řekl jsem, že věří, že je chytili. Ale přirozeně si chce být naprosto jistý.” „Ale není přece nutné, abych s tebou jela do údolí?” „Bohužel se obávám, že to nutné je.”

Takže ve skutečnosti nechtěl, aby byla s ním. Tiše, bo lestně se s tím vyrovnávala. Pravda byla taková, že ani ona s ním jet nechtěla, i když k tomu měla úplně jiný důvod. Předtím, když mohla v duchu odsuzovat jeho způsob ži vota, si byla mnohem jistější. Teď však musela přijmout skutečnost, že je to zásadový a čestný člověk a jedinou překážkou tedy byl jeho očividný citový chlad.

To ale přece bylo víc než dost, nebo ne? Koneckonců, přece se mu nebude vrhat kolem krku. Co by mu asi tak řekla? Vezmi si měa mimochodem, jsem ještě pořád pan na, i když mi to nevěříš. Ráda ti to dokážu.

„Vážím si tvojí péče,” řekla tak klidně, jak to jenom šlo, „ale jsem si jistá, že doma budu naprosto v bezpečí.”

„Nemůžu si dovolit riskovat, že nebudeš,” opáčil Tárik odměřeně. „Možná jsi slyšela o tom, že Zarán in vestuje zisky z produkce ropy do rozvoje turistické in frastruktury. Abychom byli úspěšní, potřebujeme ná vštěvníky ujistit, že je tady bezpečno. Kdyby tě sledovali do Anglie a nakonec tě napadli, velice brzy by vyšla na jevo souvislost s tvojí návštěvou tady. To by nám vážně poškodilo reputaci.”

Gwynneth věděla, že s tím se dá těžko polemizovat. Těžko se jí to přiznávalo, ale cítila se teď zranitelná a ne jistá. Bylo jasné, že on se nevzdá takže se musela vzdát ona.

„Jak dlouho budu s tebou muset zůstat?” zeptala se odevzdaně.

„Dlouho ne. Je to otázka několika dnů maximálně týdne.”

Gwynneth se poraženecky schoulila. „Tak dobře. Dža nát má užasnou historii. Za jiných okolností bych tam je la strašně ráda, hlavně kvůli tomu tvému projektu na ob novení visutých zahrad.”

„Práce teď musely být přerušeny, dokud se nevrátí chladnější počasí. Nechci nijak narušit život tamější fau ny tím, že bych zavedl práci v nočních hodinách. Ale při znám se, že se těším, až se věci zase pohnou dopředu. Pů vodně to byl otcův nápad. Mrzí mě, že nikdy neuvidí, co z něj vzešlo.”

„Ale zato to bude něco jako projev úcty,” pronesla Gwynneth klidně. „Nejen k otci, ale k oběma rodičům. Aby člověk vytvořil něco tak nádherného a křehkého v tak nehostinném prostředí, musí mít přímo neotřesitel nou víru.”

„Totéž by se dalo říct i o manželské lásce,” odtušil Tá rik tichým hlasem.

Gwynneth na něj pohlédla. Díval se na ni. Najednou měla pocit, jako by přeřadili na jinou rychlost, jako by se dostali do úplně jiné citové roviny. Nastalo jakési hlubší ti cho, v němž bylo cosi nebezpečně intimního. Kdyby se k ní teď přiblížil…

Ale neudělal to. Namísto toho vstal a jako by nic zvlášt ního necítil, oznámil věcně: „Musíme co nejdřív vyrazit.”

DVANÁCTÁ KAPITOLA

„Obávám se, že se tu budeme muset o sebe postarat sa mi. Moje hospodyně s manželem odjeli na dovolenou,” oznámil Tárik Gwynneth.

Před pár minutami dorazili do Džanátu a stáli spolu na hlavním nádvoří vily. „Jenom vypnu poplašný systém a můžeme jít dovnitř.”

Gwynneth se potají rozhlížela kolem. Soukromí i bez pečnost vily zajišťovala vysoká obvodová zeď. Když vjíž děli do údolí, všimla si diskrétně umístěných bezpečnost ních kamer. Vysvětlil jí, že skupinu budov přímo uprostřed údolí obvykle obývají ti, kteří tady pracují, ale momentálně v nich sídlí skupina policistů s pomocným personálem, jejichž úkolem je ochránit je před nezvanou návštěvou. Jeho slova jí připomněla, s kým má tu čest.

„Asi bych tě měla oslovovat titulem,” poznamenala, když otevíral těžká dřevěná vrata.

„Neužívám ho jenom při státních záležitostech, nebo když na tom bratranec trvá,” sdělil věcně a dodal: „Nevi dím v tom žádný smysl. Muž si buďto umí zajistit úctu dru hých svými činy, nebo jí není hoden.”

Uvnitř domu vládl příjemný chlad a stín a vonělo to tu kořením a růžemi. „Zavedu tě do ženského křídla. Pojď, prosím, za mnou.”

Ženské křídlo. Ta slova vyvolávala představu tmavo okých konkubín, které svědomitě čekají, až budou moci potěšit svého pána.

„Dům vystavěl můj dědeček. Po otcově smrti se matka rozhodla vrátit k tradičnímu životu muslimských žen a uchýlila se do ústraní svých komnat.” „Ale co ty? Nechala si tě u sebe?”

Zarazil se a zamračeně se na ni podíval. Její otázka pro dchnutá skutečným zájmem ho zastihla nepřipraveného. V hlase jí zazněla bezmála mateřská úzkostlivost. Něžně se jím dotýkala bolestivých ran, na které se jako dospělý muž snažil zapomenout. Její dojetí a starostlivost na něj působilo jako hojivý lék díky němu byla bolest, kterou v dětství prožil, najednou oprávněná a opodstatněná.

„Já jsem se přestěhoval do královského paláce v Zará nu. Byla tam i spousta dalších dětí,” odtušil zlehka. „Pod le tehdejších zvyklostí se o nás starali jiní.”

Jinými slovy ho rodiče opustili úplně stejně, jako její matka a otec opustili ji. Bezděčně vztáhla ruku a soucitně se dotkla jeho paže. Ohromilo ji, že stačilo jedno prosté ges to, jediný dotek prstů, aby se jí rozbušilo srdce a v podbřiš ku se rozlilo smyslné teplo. Úplně zapomněla, proč se ho vlastně dotkla. Cítila náhlou potřebu vklouznout mu pod rukáv a dotknout se jemných chloupků na předloktí, zasy pat ho hladovými polibky od krku až po břicho a sledovat jeho bezmocnou reakci na její laskání; toužila zajet prsty níž, do hustých jemných chloupků okolo jeho mužství a pak je pomalu, kousek po kousku prozkoumávat, dokud se do konale neobeznámí s jeho tvarem, dokud nepozná žár, vů ni i chuť toho „nástroje rozkoše a mohutné šavle lásky”, jak si s úsměvem přečetla v knize o Středním východě. V arab šťině ta slova zněla jistě mnohem vznešeněji.

Ona ale žádná slova nepotřebovala. Už samotná před stava ji rozžhavila doběla a zdi, jimiž se prve opevnila pro ti touze, se v tom žáru rozpadly v prach. Neměla nikdy souhlasit, neměla s ním odjet. Příliš ji oslabovalo to, co k němu cítila.

To, jak ho milovala jak bude od této chvíle už navž dycky milovat jenom jeho. Útroby jí sevřel strach. Nej radši by zavřela oči a na nic nemyslela.

Když tehdy jako malá holčička stála tváří v tvář roz chodu rodičů, pečlivě posbírala dohromady kousky sebe sama a uklidila je pryč stejně jako její matka vždycky tr vala na tom, aby si uklízela hračky. Už tehdy to pro ni byl způsob, jak se s něčím vyrovnat a zůstal dodnes.

Jenže tentokrát to nefungovalo. Tentokrát se vzbouřilo její tělo a utrhlo se z řetězů. Ba co víc, spolu s tělem se osvobodily i city a zdálo se, že nad ní mají vrch. Bylo to šílené. Jak to mohla dopustit?

Tárik pohlédl na její ruku, která mu spočívala na před loktí. Nikomu vůbec nikomu, dokonce ani v dětství se nepodařilo proniknout přes jeho obranné valy a dotknout se tak přesně samé podstaty jeho bolesti. Ona ale nebyla jen tak někdo. Byla…

Byla to žena, která v minulosti měla spoustu milenců. Která by dokázala odejít z jeho života ještě snadněji než kdysi otec. Která by mu dokázala ublížit ještě mnohem, mnohem víc.

Chtěl odstrčit její ruku ze své, ale místo toho ji přikryl vlastní dlaní, jako by chtěl, aby tam zůstala.

Jak mohlo být pouhé ticho tak žhavé, tak hluboké? Tak obtěžkané citovou i smyslnou naléhavostí a přísliby? Zdá lo se, že dýchají společně, že jejich srdce tlučou v rytmu jedné písně. Přistoupili blíž k sobě, jako by tančili jakýsi intimní, soukromý tanec, jehož kroky znali jen oni dva. Gwynneth měla pocit, že odtud vede pouhý krůček k to mu, aby si jeho tělo divoce prorazilo cestu k ní; tančili ta nec života.

Zachvátila ji panika. Na tohle nebyla připravená; pří liš se bála bolesti, která by následovala. Vytrhla Táriko vi ruku a ochraptěle mu připomněla: „Tak to ženské křídlo…?”

„Tudy,” odpověděl Tárik stroze, otočil se a vydal se chodbou tak rychle, že za ním musela málem běžet.

Když nakonec otevřel mřížkou zdobené dvoukřídlé dveře, Gwynneth raději čekala, až bude mít jistotu, že jí nehrozí sebemenší kontakt s jeho tělem, a pak teprve ve šla do místnosti.

Byla to rozlehlá obdélníková komnata bohatě zdobená v maurském stylu: stylizované oblouky, výklenky, dřevo řezby. Zařízena byla především nízkými divany, z nich do slova přetékaly pestrobarevné hedvábné polštáře, a na ze mi ležely překrásné perské koberce.

„Tohle je hlavní salon. Až otevřeme okenice, hned za okny uvidíš soukromou zahradu. Je tady několik ložnic. Všechny jsou připravené, takže si můžeš vybrat tu, která se ti bude nejvíc líbit.”

„A která patřila tvojí matce?” zeptala se Gwynneth. „Nechtěla bych se nějak…”

„Matka měla v tomhle křídle vlastní apartmá a to je teď uzavřené. Navrhuju, aby sis vzala ten pokoj hned vedle salonu. Vede z něj přímý vstup do zahrady.” Od mlčel se a potom už ne tak stroze dodal: „Bohužel se bu deme muset spokojit s tím, co vydá mrazák. Mně osob ně to nevadí, ale…” „Ty umíš vařit?” Gwynneth nedokázala skrýt překvapení.

Pokrčil rameny: „Samozřejmě když musím. Naučil jsem se to u ohňů svého lidu. Ale protože jsme jenom dva, myslím, že bude rozumnější ohřívat si jídla, která mi při pravil a zamrazil můj kuchař. Nechám tě teď o samotě, aby ses mohla zabydlet.”

Zabydlet? Pod jednou střechou s ním? No tak, vzpa matuj se, nařídila si přísně Gwynneth. Bydlela jsi s ním v třípokojovém bytě a teď se dělíte o jeden malý palác. Nejspíš ho ani neuvidíš.

Jenže pobývat s ním v domě jeho dětství, tam, kde žil s rodiči, to bylo něco jiného. Bylo to mnohem intimnější.

Ačkoli si prve umínila, že ho neposlechne, nakonec si přece jen vybrala ložnici, o níž mluvil Tárik. Dalo se z ní totiž jít rovnou do zahrady, již si Gwynneth okamžitě zamilovala.

Dlážděná pěšinka se klikatila směrem k besídce skryté v porostu popínavých růží; vzadu za ní ležely pravidelné záhony osázené květinami a ovocnými stromy. Ve vodách jezírka uprostřed zahrady se pod silnými leknínovými lis ty schovávaly dobře živené zlaté rybky. Nádherně vyřezá vané dřevěné mřížky zahradu rozdělovaly na několik čás tí, jejichž tvar připomínal jádřinec granátového jablka. Gwynneth teprve po chvíli došlo, že všechny dohromady tvoří důmyslný obrazec.

Ale nejlepší ze všeho byla jakási arabská verze vířivky. Obrovskou vanu s modrými kachlíky, napůl zapuštěnou do země, kryla zlatě a modře natřená besídka porostlá rů žovým keřem. Naproti ní stál ve výklenku široký divan, který rozměry připomínal spíš manželskou postel. Sytě modrý přehoz pokrývaly polštáře z hedvábí v odstínech zlata, nefritu a karmínu a na přilehlém stolku stálo něko lik lahviček s parfémy.

Ten malý prostor byl rájem všech požitkářů. Gwynneth si velice snadno dokázala představit, jak se v teplé vodě, z níž stoupá vůně smyslného parfému, vyhřívá nahá huris ka. Její milenec leží na divanu zabořen do polštářů a zá libně ji sleduje… Gwynneth jen tak na zkoušku ponořila prsty do křišťálově čisté vody.

Tohle by vážně dělat neměla… říkala si ani ne o půl ho diny později. Pohledem se ujistila, že je docela sama, pak uvolnila osušku omotanou okolo těla a vstoupila do lázně. Prostě nedokázala odolat.

Natáhla se k převislému růžovému květu, který už po malu odkvětal, utrhla jej a lístky posypala hladinu. Blaže ně vdechla jejich vůni.

Voda objala její tělo jako hřejivé hedvábí. Nebyl dů vod, proč by se nemohla trochu rozmazlovat snad jen ten, že si byla až příliš dobře vědoma svých smyslných myšlenek. Ty však znala jen ona sama, a protože Tárik jí oznámil, že má práci, byla si jistá, že ji nebude rušit.

Alespoň ne svou fyzickou přítomností. V myšlenkách ji ovšem rušil pořád, přiznala si s povzdechem a odstrči la se na protější stranu bazénku. Při pohybu ucítila, jak ji teplý proud vody hladí mezi nohama, a zčervenala stu dem. Kdyby zavřela oči, dokázala by si živě představit, jak Tárik…

Přestože se styděla za svoje smyslné myšlenky, nebyla zase tak nesmělá, aby zarazila pohyb vlastní ruky, která jí začala sjíždět přes ňadra a bříško dolů… Dovolila svému tělu, aby jí do mysli poslalo fantazii, kterou by rádo usku tečnilo. Tárik. Jeho jméno naplňovalo okolní vzduch, vib rovalo na vodní hladině a zahlcovalo jí všechny smysly přestože si je opakovala jenom v duchu.

Tárik se odstrčil od pracovního stolu a vstal. Právě do stal email od policejního ředitele, v němž stálo, že všich ni podezřelí jsou pod kontrolou, a že tudíž už nehrozí ne bezpečí.

Přesto si Vás prozatím dovolím požádat, abyste i na dále zůstal v Džanátu, a to do chvíle, kdy budu schopen oficiálně potvrdit, že návrat do hlavního města je pro vás bezpečný.

Policejní ředitel a jeho lidé jednali rychle a efektivně, což bylo chvályhodné. Pohlédl na hodinky. Půjde a poví to Gwynneth. Věděl, že ji potěší zpráva o tom, že jejich po byt zde nebude mít dlouhé trvání. I on z toho měl radost, samozřejmě.

Tak proč ta vyhlídka nenaplňovala jeho srdce úlevou, ale spíš tísní? Stával se obětí vlastních představ, usoudil pohrdavě a vydal se směrem k ženskému křídlu.

Salon byl prázdný. Potom Tárik uviděl otevřené dveře do zahrady. Zamířil k nim a vyšel na dlážděnou terasu. Až na ptačí zpěv vládlo úplné ticho. Potom uslyšel nějaký ti chý zvuk, jakoby šplouchnutí. S nepokrytou hlavou vstou pil do zahrady. Soustředil se jako lovec v poušti: chvíli ostražitě a nehybně naslouchal a potom se tiše jako pan ter vydal za zvukem.

Napůl seděla, napůl ležela v bazénku, uvolněná, se za vřenýma očima, vlasy vyčesané nahoru. Ovál její tváře rá movalo jen pár uvolněných kudrn. Na hladině se vznášely růžové lístky, jejichž drobné stíny si pohrávaly na jejím na hém těle. Neměla tušení o jeho přítomnosti. Líně se po hnula, lístky na hladině se rozhoupaly a odhalily mu po hled na její ochlupení. Jeho barva ostře kontrastovala s perlově bělostnou kůží bříška.

Signál, který mu se zběsilou naléhavostí vyslalo vlastní tělo, byl neomylný.

Sledoval, jak si vzdychla a s úsměvem nechala sklouz nout svou ruku do rozkroku. Pohrávala si s vlastním tě lem. Co se asi odehrávalo za těmi zavřenými víčky? Také přivřel oči, jak do sebe nasával smyslné podněty. Plovou cí růžový lístek jí zavadil o ztuhlý hrot ňadra a ona se leh ce zachvěla. Jestli tohle dokázal drobný lísteček, jak by asi reagovala na dotek jeho úst?

Nespouštěl z ní oči. Svižně, neslyšně vyklouzl ze šatů a po špičkách došel k bazénku ještě dřív, než stačila ote vřít oči.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

„Táriku!” Gwynneth zvedla udivené oči. Právě na něj myslela a on byl tady. Dlouze, pomalu vydechla uspokojením. „Pssssst.”

Natáhl se k ní a jedním prstem začal pomalu lehounce prozkoumávat její pohlaví. Přitom sledoval, jak jí potem něly oči a ze rtů sklouzl tichý sten. Rozevřela nohy. Byla horká a vlhká. Bříškem prstu zkušeně přejížděl po ztuh lém hrbolku, který prve hledal. Hladina se rozhoupala, jak se mu začala pohybovat vstříc.

„Ne…” zaprotestovala bezmocně, ale rukama už obja la jeho paži a prohnula se v zádech. Její ňadra vyplula nad hladinu.

Tárik cítil, jak svou vzrušenou odezvou zbortila pev nost jeho sebeovládání. Krátce ji pustil a vstoupil za ní do lázně. Pak poklekl mezi její rozevřená stehna a přitom ji dlaněmi hladil po těle. Políbil ji na hrdlo, pak na ústa a ne návratně utonul v jeho sladkých vodách. Tíha jejích ňader mu naplnila dlaně.

„Tohle je určitě nebe,” zašeptala Gwynneth jako ve snách. Prsty mu zajela do hustých tmavých vlasů, zkoumala tvar je ho hlavy. Pak ji přidržela před sebou a nejprve mu špičkou jazyka přejela po rtech; potom se jich zmocnila.

„Ležela jsem tady a myslela na tebe, a teď jsi tady…” divila se tiše. Věděla, že to, co se děje, je pouhý sen. Nic ji ného to nemohlo být. A protože se to všechno dělo jen v její hlavě, mohla si to svobodně užít, mohla říkat a dělat, cokoli se jí zachtělo.

„Asi mě přivolaly tvoje myšlenky,” zašeptal Tárik, vzal její tvář do dlaní a prsty ji hladil za ušními lalůčky.

Položila mu ruce na ramena. Prsty přejížděla po teplé, vláčné kůži, zatímco jeho ruce jí přejely po zádech a vrá tily se k ňadrům. Přitom zasypával polibky její tvář a krk.

Gwynneth se začala chvět. Nechala se zaplavit a napl nit rozkoší.

Bříšky palců jí kreslil kroužky kolem bradavek, jež pro zatím stále čekaly na jeho dotek. Byl teď ponořený jen do půli těla. Pomalu se polibky propracovával do údolíčka mezi ňadry a pak se špičkou jazyka vyšplhal až k jedné bradavce.

Roztřásla se a tiše zasténala. A jako by k tomu dala po kyn, sjel jí rukou mezi rozevřené nohy, prsty rychle našel tu pulzující perlu a začal ji rytmicky třít. Celé tělo jí za chvátila divoká křeč, až se napjala, jako by se její síle bá la poddat.

„Uvolni se,” pošeptal jí Tárik. Pak vzal do úst její bra davku a současně začal prsty pomalinku a velmi opatrně pronikat do jejího vlhkého lůna.

Ta rozkoš byla nesnesitelná. Zmocňovala se jí, odnáše la ji s sebou bůhvíkam a přitom ji nemilosrdně svírala a tr hala na kousky. Tohle nebyl žádný sen.

„Myslím,” slyšela Tárikův hlas, když pustil její ňadro a pomalounku, hořkosladce se přesouval po její kůži až k uchu, „že tohle bych radši dokončil v suchu a pohodlí.” Gwynneth přikývla.

„Tak se drž,” řekl a zvedl ji do náručí. Vydal se k okra ji bazénku.

Pevně ho objala kolem krku a hlavu si mu položila na prsa. Podívala se dolů a dech se jí jaksi zadrhl v krku. Byl velký, což už věděla od jejich první noci. A byl taky velmi vzrušený.

Když se postavil na pevnou zem, nemohla si pomoct a natáhla jednu ruku dolů, aby se ho mohla dotknout nej prve zkoumavým prstem a pak ho celou dlaní pohladit po celé délce tam a zase zpátky.

Zničehonic ji napadlo, že od téhle chvíle už nebude stejná jako dřív: že ji navždycky a nenávratně změnil. Její tělo i smysly si tuhle rozkoš zapamatují.

„Máš spálená ramena,” poznamenal Tárik. „Nebolí tě to?”

„Já teď cítím jenom to, že tě strašně chci,” přiznala Gwynneth kurážně, zatímco ji nesl k divanu a pokládal ji na pokrývku. „Celý život jsem se takovým pocitům bránila,” zašeptala rozrušeně, „a teď už vím proč. Je to hrozně nebezpečné, a právě toho jsem se bála.” Trochu se otřásla a s potemnělýma, rozšířenýma očima se ze ptala: „Když se takhle cítím už teď, jaké to bude, až bu deš hluboko ve mně?”

Přerývaně vydechla a konečky prstů ho hladila po předloktí. Opřel se o loket a odsunul jí z tváře neposlušné vlasy.

„Řekl bych, že velmi podobně jako s těmi ostatními,” odtušil bezvýrazně.

Sledoval, jak jí celé tělo ztuhlo. Jako by v poušti zapad lo slunce a nechalo jenom chladný, holý písek. Díval se na ni a čekal, že mu to nějak vysvětlí. „Zádní ostatní nejsou,” řekla Gwynneth opatrně. Cítila, jak se na ni dívá a čeká, že mu pohled vrátí,

jenže se příliš styděla. Bylo jasné, že bude v šoku. Kdo by nebyl?

Když mlčel už nesnesitelně dlouho, přinutila se chrap tivě zašeptat: „Nejspíš tě to odradilo, viď?”

„Ano,” odpověděl stroze. „Naprosto. To by odradilo každého muže, který je hodný toho jména stejně jako že na, která si sama sebe váží, by nikdy nechtěla muži zali chotit tím, že bude předstírat nevinnost. Nejen, že mě to odradilo, ale taky urazilo. Jsem dospělý a nepotřebuju ani nechci, aby žena kvůli mně předstírala, že je panna.”

Gwynneth v jeho hlase slyšela znechucení. „Ale já ne jsem…” začala se hájit, ale pak se zarazila.

„Ne, to já taky ne,” souhlasil Tárik. Omotal se její osuškou, takže už nebylo vidět, jestli je vzrušený nebo ne. Ne že by ho snad chtěla svádět pouhé pomyšlení na to ji bolelo. Místo toho hrdě pohodila rameny: „To tys za mnou přišel.”

„Oprava já jsem si vzal, cos mi nabízela. Žena se ne sluní nahá a nevystavuje se jako ty, jeli nablízku nějaký muž. Ovšem pokud si nepřeje, aby ji uviděl.”

Proti tomu nemohla nic namítat, nemohla se upřímně obhajovat. Tvář jí zrudla ponížením a vztekem.

Mezitím, co mluvili, nahrnula si polštáře strategicky kolem sebe, aby se zakryla. I teď, když před ní stál, se ra ději dívala jinam, aby ji už neměl z čeho obvinit.

„Přišel jsem se tě zeptat, kdy chceš večeřet. Tady v Za ránu jíme o dost později než u vás. Kvůli chladnějšímu vzduchu.”

„Vlastně ani nemám hlad.” Její hlas zněl křehce, a ve stejném stavu se teď nacházela i její hrdost. Slyšela šustě ní látky a uhádla, že se obléká. „Tak to se najíme později,” odpověděl mírně.

Tárik nastavil tvář lehkému vánku, který vycházel z oá zy, a vychutnával jeho svěžest. Z rákosí slyšel varovné vo lání ptáků, v měsíčním světle sledoval, jak ryba skočila po komárovi.

Pod bílou řízou ho celé tělo bolelo neuspokojenou tou hou. Nemohl nevnímat, jak v něm rytmicky, tlumeně pul zuje, protože při každém nadechnutí hrozilo nebezpečí, že propukne v primitivní běsnění samce. Dokonce ani to kru té zklamání, ba ani následné znechucení nemělo sílu v něm uhasit chtíč. Skutečnost, že Gwynneth před ním po řád hrála divadlo, pro něj zničila cosi jedinečného a vzác ného. Z jejich rozhovorů měl pocit, že bude nad něco ta kového povznesená. Že se mezi nimi rodí něco velmi krásného a že k němu bude upřímná.

Zapomněl jí říct, že odtud brzy odjedou. Proč taky ne? Neměli žádný důvod tady zůstávat. Neměl důvod doufat, že by mezi nimi mohlo být něco víc než jen vztah založe ný na sexu.

A copak on to chtěl? Tak, kdopak to tady hraje divadlo, vysmíval se sám sobě. Samozřejmě, že to chtěl a chtěl ještě mnohem víc… Chtěl ji mít celou, chtěl, aby byla v je ho posteli i v jeho životě. Toužil po tom, aby se mu úplně a beze zbytku odevzdala, tělem, srdcem i duší, s upřím ností, oddaností a láskou. A ona mu namísto toho nabíd la jakousi infantilní hru na panenství. Hned po večeři jí oznámí, že se vracejí do Zaránu.

Kůže na ramenou, zádech a horní části paží ji palčivě štípala.

Gwynneth se dívala do zrcadla a překvapeně si prohlí žela, jak je zarudlá. Ještě se to nedalo popsat jako oprav dové spálení, ale už to bylo velmi nepříjemné. S tím ba zénkem to byl vážně šílený nápad a nejen kvůli sluníčku.

Neměla teď nejmenší chuť potkat se s Tárikem, jenže se obávala jednoho: když se neobjeví u večeře, přijde sem za ní. A když ji najde v posteli s výmluvou, že ne dorazila kvůli spáleným ramenům, velmi pravděpodob ně si bude zase myslet, že se ho snaží svést, uzavřela hoř ce svou úvahu.

Tárik prohlásil, že se klidně mohou najíst v jeho sou kromém křídle, které leželo na protější straně domu. By lo už skoro deset čas, který určil. Zalitovala, že si nepři vezla nějaký šál, který by si teď mohla přehodit přes ramena, a zašklebila se na sebe do zrcadla. Jasně růžová pleť a k tomu černé tílko s ramínky. To tedy byla kombi nace! Neměla ale na vybranou.

Tárik na ni čekal ve vstupní hale. Chladným, rezervo vaným tónem jí oznámil: „Zrovna jsem se chystal, že tě půjdu hledat.” Ulevilo se jí, že to nestihl.

Místnost, do které ji zavedl, byla překvapivě současně zařízená v porovnání s tradiční architekturou celého do mu. Ovšem spojení tradičního vzhledu pokoje s moder ním úsporným nábytkem bylo mučivé i konejšivé zároveň. Hladké linie ebenového dřeva na skříňkách a odkládacích stolcích se snoubily s krémovou kůží křesel, přes něž byly zdánlivě bez ladu a skladu, ale efektně přehozeny pestro barevné kelimy. To všechno dohromady působilo stylo vým, pohodlným dojmem. Určitou strohost zařízení na hrazovaly výrazné barvy obrazů a soch; Gwynneth měla sto chutí se prsty dotknout jedné malby, jež v silných vrst vách rudé a oranžové znázorňovala východ slunce nad pouští.

Z pokoje vedly dvoukřídlé dveře do malé jídelny s pro sklenou stěnou, sousedící s nasvíceným nádvoříčkem.

„Za jídelnou mám ještě vlastní kuchyňku,” vysvětloval Tárik. „Občas mi připadá jednoduší, když si něco připra vím sám. Zařídil jsem si ji, když jsem si tohle křídlo ne chával přestavět pro sebe. Nechtěl jsem pokaždé vstupo vat na Arubovo posvátné území a riskovat, že dostane hysterický záchvat.”

„Můžu ti s něčím pomoct?” zeptala se Gwynneth rozpačitě. „Ne, všechno je připravené.” Všimla si, že si ji zachmuřeně prohlíží.

„Musí tě to bolet,” poznamenal a ukázal na zarudlou kůži.

„Není to tak hrozné, jak to vypadá,” ujistila ho bezsta rostně. „A můžu si za to sama. Měla jsem si dát větší pozor.” A nejen na sluníčko.

Netušila, jak člověk může někoho takhle milovat a při tom vědět, že se tím žene do záhuby. Rozhodně ale neby la první, komu se to přihodilo. Bylo by pro ni nejlepší vrá tit se do Británie a zapomenout, že Tárika kdy potkala. I kdyby se s ní pomiloval, nic by to neznamenalo. A navíc sex s mužem, kterého milujete, ale který nemiluje vás, byl pro ženu dozajista tím nejničivějším zážitkem. Pokud se jí ovšem nepodaří dočasně si namluvit, že ji ten muž miluje kdyby tohle dokázala, aspoň by měla hezkou vzpomín ku. Jenže to by byla lež.

Jen když si to připustí, našeptával nebezpečný vnitřní hlas.

Rozhodně ho umlčela, zhluboka se nadechla a zeptala se: „Jak dlouho myslíš, že tady zůstaneme?”

Odvrátil tvář, jako by se soustředil na něco jiného, a po tom trochu zastřeným hlasem odpověděl: „Těžko říct.”

Záměrně jí zalhal. On, muž, který byl hrdý na svou upřímnost. Proč ji tady chtěl zdržet, když k ní předtím cí til takový odpor a vztek? Protože ten odpor a vztek způ sobily jeho city k ní. Zradila ho a zklamala. Nejdřív se k němu přiblížila, dotkla se všech bolavých míst v jeho du ši a ukonejšila je tak, jako nikdo předtím, a on se proto ne chal polapit do pasti. Přiznal si, že jeho city k ní jsou mno hem hlubší.

Když ji nesl k tomu divanu, už se nesnažil zadržet slova plná lásky a obdivu, jež mu vířila v mysli a čekala na to, až jí je pošeptá. V té chvíli si myslel, že je mezi nimi pouto, skála, na níž mohou vystavět maják lásky, který bude sví tit navěky.

Jako chlapce ho učitelé varovali, že má příliš idealis tickou povahu a že pro ostatní bude obtížné jeho ide ály sdílet.

Jedli mlčky, jen občas Gwynneth utrousila pochvalnou poznámku na adresu kuchaře.

„Ví, že mám rád ekologicky pěstované potraviny v jed noduchých úpravách, aby vynikla jejich přirozená chuť,” řekl Tárik a navrhl: „Jestli jsi už dojedla, mohli bychom se třeba projít po zahradách. Prospívá to trávení.”

„Proč ne,” souhlasila Gwynneth. „Ale prosím, nenech si mojí přítomností narušit každodenní zvyklosti. Není třeba, abys mě doprovázel.” Přivřel oči a v jeho pohledu bylo cosi zvláštního. „Jak si přeješ. Máš něco, čím by sis namazala ta ramena?”

„Nemám,” přiznala Gwynneth. „Ale jak jsem řekla, ne ní to tak hrozné.”

„Možná, ale stejně by nebylo od věci to podráždění zklidnit,” trval na svém Tárik a přísně nařídil: „Pojď se mnou.” Rukou ji vzal za paži.

Měla co dělat, aby skryla napětí ta podivná citlivost její kůže však neměla nic společného se sluníčkem, ale pouze a jedině s Tárikem. Jeho dotek na ni měl natolik sil ný a intimní účinek, že málem nedokázala ani stát v jeho blízkosti. Vedl ji z jídelny chodbou neznámo kam.

Až když otevřel jedny dveře a téměř ji vstrčil dovnitř, došlo jí, že je to jeho ložnice. Jako ve všech ostatních po kojích, i tady vládla dovedná směsice starého a nového. Nepříliš výrazná krémová barva na stěnách podtrhávala bohatost použitých látek.

Křesla, nízký divan i obrovskou postel pokrývaly těžké hedvábné tkaniny v sytých odstínech rudé, zelené a mod ré. Stejné barvy se opakovaly na koberečcích rozesetých po nablýskané dřevěné podlaze i rozvěšených na zdech. Na oknech visely jednoduché bílé záclony z jemného mu šelínu, po stranách sepnuté složitě vypadajícími kovovými sponami.

„Počkej tady,” přikázal Tárik a otevřel dveře, za nimiž se objevila velmi moderní koupelna, celá ve strohé kom binaci bílé barvy a matného chrómu.

V pokoji se vznášela nenápadná, ale přesto velmi zne pokojivá vůně jeho kolínské. Gwynneth se musela opano vat, aby nezavřela oči ve snaze vychutnat si její intimitu.

Tárik vyšel z koupelny s lahvičkou zklidňujícího tělo vého mléka.

„Pro jistotu tady mívám dobře zásobenou lékárničku. Ti mladí dobrovolníci, kteří pomáhají archeologům, ně kdy rádi zapomínají, jak je slunce nebezpečné, dokonce i v zimě.”

Gwynneth chtěla s úsměvem zdvořile poděkovat a na táhla se pro lahvičku. On s ní však přešel k posteli a od hodil těžký přehoz, pod nímž se objevilo bělostné ložní prádlo.

Gwynneth zírala na postel, jako by v životě žádnou ne viděla. Srdce jí prudce bušilo a smysly měla tak rozjitřené, až ji to přivádělo k šílenství.

„Předpokládám, že nejvíc ses spálila na zádech,” pro nesl klidně. „Jestli se laskavě posadíš na postel, můžu ti je

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Mohla si najít tisíc různých odpovědí. Jenže emoce v je jí hlavě začaly hystericky křičet jedna přes druhou „ne, ne, ne, ne, ne a ne” a jí dalo takovou práci přimět ta slova, aby zůstala v hlavě a přestala se jí drát na rty, že se zmohla je nom na rozpačité koktání: „Já já to zvládnu sama.” Nedůvěřivě zvedl jedno obočí: „O tom pochybuju.”

„Doopravdy myslím, že to zvládnu sama a vlastně už to ani nebolí.”

Tvář měla stejně rudou jako ramena. Tvářila se tak ne směle a zdrženlivě, jako by se vůbec neznali, jako by to by la žena, jež se stydí odhalit i před svým milencem. Ba co víc, Tárik si uvědomil, že tu svou plachost vůbec nepředstírá.

Tohle poněkud protichůdné zjištění ale nepovažoval za důležité. Netušil, co způsobilo její obavy, ale byl si jistý, že jeho se rozhodně bát nemusí.

„Říkej si, co chceš, já prostě odmítám uvěřit, že tě to vůbec nepálí,” oznámil suše.

Ach ano. Něco ji pálilo, ale ramena to nebyla… Pálila ji obava z toho, co se s ní stane ve chvíli, kdy se jí dotkne.

Otočila se k němu zády a přitom se chvěla po celém těle. Namlouvala si, že je to jen strachem, rozhodně ne vzrušením. „Bylo by to snazší bez toho tílka,” poznamenal Tárik.

„Cože?! To ne!” Než se stihla zarazit, Gwynneth se k němu obrátila čelem. Tváře jí přímo hořely, přitom se pokoušela ovládnout vlastní myšlenky. A taky touhu. Pro tože po něm přece toužila, nebo snad ne? Zrychleně, měl ce dýchala. Snažila se nemyslet na to, jak moc ho miluje.

„Koupala ses nahá, takže sis nejspíš spálila celá záda,” říkal skoro věcně.

Proč ještě prodlužovala svoje mučení? On byl očividně rozhodnutý ji ošetřit a pravděpodobně i schopný sám ji zbavit tílka, pokud se nesvlékne sama. Možná bude lepší nechat ho, ať si dělá, co chce, hlavně ať to má brzy za se bou, uvažovala Gwynneth zoufale. Obrátila se k němu zá dy a přetáhla si tričko přes hlavu.

Stále zády k němu přešla k rohu postele a tam se posa dila. Na šíji ucítila Tárikův horký dech a jeho pevné ruce s chladivým mlékem. Když ucítila chladný dotek na spále né kůži, zalapala po dechu. A pak ještě jednou a mnohem víc: to když jí Tárik začal mléko roztírat. Hladil ji a masí roval podél páteře nahoru a pak kolem hrudníku, takže se konečky prstů otíral o ňadra. Bradavky měla vztyčené vzrušením a všechny svaly v těle napjaté, jak se snažila ovládnout. Přesunul dlaně nahoru na ramena, tam se za stavil a nejprve odsunul stranou vlasy. Potom jí mléko ro zetřel na šíji.

„Děkuju…” vydechla a už doufala, že je po všem. Mu sela pryč, než se před ním totálně znemožní. Nemohla ale vstát, protože měl dlaně stále ještě položené na jejích ramenou. „Bylo mi potěšením.”

Stalo se jí něco s ušima? A jestli ne, proč měl najednou tak zastřený, zarmoucený hlas? „Bylo mi potěšením,” opakoval. „A utrpením.” Teď už se musela otočit a podívat se mu do tváře.

„Táriku…” chtěla něco říct, ale Tárik se sklonil a polo žil ústa na její rty. Líbal ji s vášní, po které tolik toužila.

Dychtivě jeho polibky opětovala, s otevřenými rty při jímala jeho dobyvačný jazyk a pevně objala jeho ramena, když ji obratně zvedl a položil na postel.

„Beze slov,” řekl a lehl si vedle ní. „Neexistuje nic, je nom tohle, moje Gwynneth. Jenom tohle a my dva…”

Jenom my dva! Gwynneth zavřela oči a poddala se jeho kouzelným dotekům, vzdychala pod náporem nemravné rozkoše, když ji hladil. Vysoukala se ze sukně a všimla si, jak mu při pohledu na její téměř nahé tělo potemněly oči. „Lehni si na břicho.”

Poslechla a třásla se přitom vzrušením. Dívala se, jak bere do ruky lahvičku s tělovým mlékem.

Tam, kde ji teď začal pomalými krouživými pohyby ma sírovat, určitě spálená nebyla: na rozhraní beder a zadeč ku. Bylo jí to ale jedno. Myslela hlavně na to, aby nepře stal. Měla chuť se pod jeho prsty celá protáhnout. Chtělo se jí vzdychat a sténat, prohnout se v zádech a roztáhnout nohy…

Cítila, jak jí stahuje uzounké kalhotky, které sotva za krývaly zadeček.

„Ach, ano…” Vážně to řekla? Nebo si to jenom po myslela? Tárik vtíral mléko do oblých půlek zadečku a po tom do zadní strany stehen.

„Otoč se.” Byl to rozkaz, ale jeho ochraptělý hlas zněl málem prosebně.

Gwynneth se s rozkošnickým povzdechem převrátila na záda. Dívala se na něj, tělo i smysly zaplavené touhou, kterou v ní probudil. Její tělo připomínalo hadrovou pa nenku, mohl je tvarovat a mazlit se s ním po libosti. Stej ná bezmoc zřejmě nakazila i její myšlenky. Už se nebráni la, stalo se z ní poslušné stvoření ochotné k čemukoli…

Se zatajeným dechem sledovala, jak se svléká, a její tvář prozrazovala, co prožívá. Tárika napadlo, jestli se kdy ně jaká žena na něj takhle dívala. Jestli ano, už se na to ne pamatoval. Nikdy nezažil nic tak vzrušujícího jako teď když si ho Gwynneth s neskrývaným vzrušením prohlíže la, když pohledem spočinula v místech, kde už byl ztuhlý a připravený jenom pro ni, a přitom si špičkou jazyka na vlhčila rty… Mocnější afrodiziakum dosud nepoznal. Aniž by řekla jediné slovo, aniž by se ho dotýkala, vypo věděla mu v jediném pohledu, co bude následovat. Že ho přijme do svého něžného těla, že mu dovolí, aby se znova a znova nořil do jeho hlubin, dokud je oba nevynese až na okraj útesu, kde končí vesmír a rozlévá se věčnost.

I Gwynneth z Tárikova pohledu vyčetla, že slova jsou úplně zbytečná. Ani milion slov by nedokázalo vyjádřit všechno, co se mezi nimi odehrávalo. Věděla, že se ji chystá s sebou vzít na místo tak vzdálené od všeho, co kdy poznala, že až tam společně dorazí, nebude už schopná žít bez něho.

Když se na ni položil, jeho kůže připomínala chladivé hedvábí. Tíhou svého těla uspokojil potřebu, o jejíž exi stenci dosud neměla tušení. Začal ji pomalu a beze spěchu líbat. Ležela nehybně a nechala ho, aby ji odvedl, kam sám chtěl.

Pronikl jí jazykem do úst a ona se k němu vzepjala. Dr žela se ho jako klíště; bála se toho, co se s ní děje, a ne chtěla zůstat sama, ponechaná napospas mocnému víru vlastní vášně.

Když se ústy přesunul k ňadrům, objala dlaněmi jeho zadek a přimáčkla si ho těsně k tělu. Teď už v ní hořel opravdový oheň a stravoval ji svou naléhavostí.

Jazykem jí přejížděl po bradavce a ona se zachvěla v křeči rozkoše. Když ji lehounce poškrabal zuby, výkřik la a přitom s úlevou přivítala mezi nohama jeho ruku. By la otevřená, připravená, podobná šťavnaté, slaďounké broskvi.

Tárik pocítil strašnou touhu ji ochutnat. Přes bříško se přesouval ústy stále níž, až s tlukoucím srdcem konečně pohladil špičkou jazyka její pulzující klitoris. Cítil, jak tuh ne, a její tiché, překvapené výkřiky ho vybízely, aby ji ve dl stále dál a hlouběji, až ji konečně přemohlo vzrušení.

Gwynneth se snažila potlačit, co cítila, ale nešlo to. S duněním na ni dopadala jedna vlna palčivé rozkoše za druhou, až bouře konečně ustala a ona zůstala na břehu, uspokojená a přece nespokojená, naplněná, a přesto tou žící po ještě hlubším prožitku. Musela mu o tom říct.

„Táriku, já tě chci.” Opravdu to řekla, nebo to jen cíti la? Nevěděla, jestli Tárik uposlechl jejích slov, nebo zda sledoval jen svou vlastní touhu, ale najednou ji znova líbal na ústa, znova je dobýval jazykem. Rukama jí přitom sjel dolů k bokům, aby ji pro sebe připravil.

Nebylo důležité, kolik mužů už tam bylo před ním. Záleželo jen na tom, že od této chvíle už tam navždy bu de jenom on, uvažoval Tárik. Všechny pochybnosti a vý hrady právě smetla rozbouřená vlna jeho lásky k ní. Po korně se před ní sklonil a ona ho naplnila. Gwynneth mu byla drahá jako nikdo a nic na světě. Díky ní prožíval ti síce nových věcí a pocitů na tisíc různých, jedinečných způsobů. Dokázala se dotknout samé podstaty jeho du še a probudila ji k životu. Kdo dokázal porozumět lásce? Člověk ji mohl pouze prožít, oddat se jí. Oddat se ženě, pro niž se narodil.

Miluji tě. Těch slov měl plnou hlavu i srdce. V jeho po libcích byla maj etnická touha i úplné odevzdání. Konečně dovolil svému tělu, aby proniklo do hladkého, horkého jádra její bytosti a pak ještě hloub. Jenže… to nešlo. A ona pod ním ležela bez hnutí, oči rozšířené bolestí a překva peným studem.

Zatímco mu v hlavě pomalu docházelo, co se vlastně děje, jeho tělo už nemohlo dál snášet to napětí. Jen jed nou divoce, rychle přirazil, ona vykřikla a pak se k němu přitiskla.

Gwynneth vycítila jeho ohromení, ale prvotní krátká bolest už ochabovala a nahradila ji touha mít ho ještě hlouběji.

„Ne,” pošeptala mu majetnicky, když se pokusil odtáh nout. „Ne…” Jako by mu chtěla dokázat svoje odhodlání, upřela na něj oči a začala se pohybovat proti němu, dokud se nepoddal. Začal se chvět blížícím se uvolněním. Poma lu a opatrně do ní vstupoval stále hlouběji, a ještě hloubě ji, až se k němu naléhavě přitiskla. Irela se o něj boky a přiměla ho přirážet rychleji a silněji. Přizpůsobila se je ho rytmu a pohybovala se spolu s ním. Vynášel ji stále výš, až už nebylo úniku. Octla se s ním na vrcholu rozkoše tak prudké, že ta sladká muka musela vykřičet do světa. I Tá rik dospěl tam, odkud nebylo návratu, a vyšel mu z hrdla hluboký, divoký sten. Konečně uvnitř svého těla pocítila pulzující proud jeho naplnění.

„Přinesl jsem ti šálek čaje.”

Ať se snažila sebevíc, nedokázala Gwynneth ovládnout svůj prudký ruměnec. Dokonce mu ani nemohla pohléd nout do tváře, když pokládal tác s čajem na noční stolek vedle ní. Napůl se posadila v posteli.

„Nemáš už nějaké zprávy o tom, kdy kdy odtud mů žeme odjet?” zeptala se přeskakujícím hlasem. V žádném případě v něm nechtěla vzbudit obavu, že hodlá využít to ho, co se stalo, a přilepit se na něj. Měla přece svou hrdost! Ona chce odjet? Po tom, co spolu prožili? Tárikovi se

sevřelo srdce bolestí. Rozhodněji nenechá odjet! Ani teď, a pokud se mu podaří prosadit svou, ani jindy. Vždyť ješ tě ani neměl příležitost ji přesvědčit, že s ním chce strávit zbytek života tak, jako ho chtěl on strávit s ní. „Ne, prozatím ne,” zalhal.

„Aha.” Gwynneth si potají olízla vysušené rty. Mrzelo ji, že v noci spala tak tvrdě. Vůbec si nepamatovala, jestli Tárik spal vedle ní: svědčila o tom jen prohlubenina na polštáři a jeho všudypřítomná vůně. Bylo pozdě litovat vzpomínek, o které se tím připravila. „Dlužím ti omluvu,” oznámil jí stručně. Gwynneth nervózně sevřela prostěradlo.

„Chápu, proč sis myslel tedy, proč jsi nečekal, že…” Nakrčila nos a zhluboka se nadechla. „Prostě, je to trochu neobvyklé, když je žena v mém věku…” „A proč tedy?” chtěl vědět.

„Může za to otec,” odpověděla upřímně. „Už jsem ti ří kala, že to byl takový sexuální dravec. Věřil, že sex je jistý druh apetitu, který má člověk ukájet. Nechápal, proč by měl nutně mít něco společného s city. Když odešel, matka mi pořád vytýkala, že jsem taková jako on. To byl asi je den z důvodů, proč mě nechtěla u sebe.”

Tárik odvrátil tvář. V jejím hlase nezazněl ani nejmen ší náznak sebelítosti, on však věděl, že kdyby se na ni po díval, neudržel by se: vzal by ji do náruče a od plic jí po věděl svůj názor na její rodiče a na matku obzvlášť.

„Myslím, že tehdy to svým způsobem začalo,” pokra čovala Gwynneth. „I když jsem byla ještě moc malá, abych si dokázala spojit svoje pocity se sexem. Jen jsem prostě věděla, že nechci být jako táta. Až když jsem byla starší a slyšela ho bez zábran a studu mluvit o jeho milostném ži votě, začala jsem mít strach, že jsem po něm možná zdě dila nějaké vlastnosti, které zapříčinily jeho nemorální chování. Sex považoval za pouhou tělesnou potřebu a do bývání ženy bral jako neodolatelnou výzvu. Zbožňoval vzrušení z nového úlovku, ale nebyl schopný citového vztahu. Bála jsem se, že skončím jako on, takže jsem se rozhodla, že prostě budu žít bez sexu ba co víc, že ho ani nebudu chtít. A fungovalo to. Nechtěla jsem ho až do té první noci s tebou. A pak mi došlo, že…”

Gwynneth se náhle zarazila. Tváře jí hořely, protože si uvědomila, jak blízko už měla k tomu, aby Tárikovi řekla celou pravdu: to, že se otci nepodobá ani za mák, jí došlo ve chvíli, kdy si uvědomila svou lásku k němu. „Co ti došlo?” naléhal Tárik. „Že přicházím o spoustu zábavy a že vlastně ani nechci strávit život jako stará panna,” přinutila se říct co nejveseleji. „Zábavy?” „No, dnešní noc se mi moc líbila,” ujistila ho. Tárik na ni upřel pohled. Tohle slyšet nechtěl.

Chtěl, aby řekla, že v jeho náručí si uvědomila, že bez něj nemůže žít, že ho miluje a chce s ním strávit zbytek života. Byl si vcelku jistý, že právě to cítí naslouchal je jímu vyprávění o otci a viděl, jak se jí v očích zračí stíny minulosti.

Nikdy nebyl hazardní hráč, ale některé věci v životě jsou tak důležité, že člověk musí riskovat něco cenného, aby oplátkou získal něco ještě cennějšího. Právě teď hrál o svou hrdost. A Tárikova hrdost nebyla ledajaká: muži je ho rodu si ji předávali z generace na generaci. „Opravdu?” zeptal se tiše. „Jak moc?”

„Jak jako moc?” Gwynneth horečně uvažovala, co na to má říct. Nečekala, že se rozhovor bude ubírat tímhle směrem.

„Ano, jak moc se ti líbila? Dost na to, aby sis ji chtěla zopakovat?”

Gwynneth bušilo srdce tak hlasitě, že ani nemohla přemýšlet. „A ano. Tedy jestli chceš.”

„Takže dneska večer?” naléhal a nevšímal si jejího za váhání. „A co třeba hned teď?” „Teď?” Tělem se jí rozlila zrádná vlna touhy. „No…”

„Anebo ještě jinak: teď, dnes večer a potom každou noc až do smrti?” navrhl Tárik tlumeným hlasem. „A ne proto, že to byla zábava, ale proto, že nedokážeme žít je den bez druhého. Protože se milujeme tolik, že život v od loučení by se podobal poušti bez slunce nebo oáze bez vo dy, nekonečné prázdné temnotě, v níž nic nepřežije. Protože společně chceme počít nový život, dítě, které se narodí z naší lásky. Protože toho jeden k druhému cítíme tolik, že to ani nedokážu vyjádřit slovy. Gwynneth, ty jsi můj úsvit i večerní stmívání. A všechny hodiny dne a celý můj život.”

„Ty… ty mě miluješ!” Gwynneth se cítila, jako by jí z těla odtekla všechna krev a nechala jí jenom prázdnou hlavu.

„Pochybuješ o tom? Jestli ano, pak mi alespoň dovol, abych ti to mohl každý den až do smrti dokazovat jako svojí ženě.”

„Ty si mě chceš vzít!” zašeptala a posadila se zpříma. Zapomněla na svou nahotu i na věčný ruměnec. „To je ší lené. Ty jsi přece princ. Princové si berou princezny…”

Tárik zakroutil hlavou. „Tenhle princ ne. Ten se ožení jedině z lásky. A ten princ miluje tebe, jenom tebe, navž dycky tebe.”

Oči ji prozradily. Tárik zatajil dech, aby ovládl náhlou, divokou a nespoutanou radost, která ho opanovala.

„Prosím tě, nedělej to,” prosila Gwynneth. „Nedívej se na mě takhle!”

„Dobře,” souhlasil Tárik. „A co kdybych radši udělal něco jiného?”

Nebyla připravená na to, že ji popadne a začne líbat. Ale teď už se nebránila sladké, bezmocné touze, která ji zachvátila.

„Miluju tě,” zašeptal Tárik s ústy na jejích rtech. „Chtěl jsem ti to říct už včera, než jsem si tě vzal, ale nějak jsem to nestihl.”

„Tys mě miloval už včera, když když sis ještě myslel, že…”

„Zamiloval jsem se do tebe, Gwynneth. Do tebe, ne do tvého panenství,” opáčil pevně. „A teď už mě prosím dál netrap a pověz mi: dáš mi svou lásku? Chceš se mnou pro žít život? Chceš se mnou jít za společným cílem a věřit v bu doucnost? Dovolíš mi, abych tě miloval a opatroval a…”

„Ano!” zarazila ho Gwynneth a srdce jí přetékalo ra dostí. Teď věděla, že ji miluje, přestože si byla jistá opa kem, přestože si myslela, že její lásku lásku, kterou člo věk pozná jen jednou za život nikdy nebude opětovat. A to bylo štěstí, s nímž bude žít až do smrti. Vložila ruku do jeho dlaně a pak se naklonila k němu, aby mohla lás kyplně zašeptat: „Ano, ano, ano, ano, ano…” Dokud ji ne umlčel polibkem.

EPILOG

„Jsi šťastná?” zeptal se Tárik hlasem poznamenaným něhou a vášní. „Nelituješ?”

Gwynneth se na něj usmála a zakroutila hlavou. Spo lečně odpočívali ve vonné lázni zastíněné růžovými keři. Na stejném místě se ještě nedávno oddávala zdánlivě ne splnitelným představám…

Jak ovšem teď zjišťovala, realita dokázala všechny představy hravě strčit do kapsy.

„Jak bych mohla litovat, když mám tebe?” zašeptala něžně a políbila ho. Dělala to teď často: zjistila totiž, že je vůči jejím polibkům sladce bezbranný. „Miluješ mě?” Gwynneth přikývla. „Řekni to,” požádal dychtivě. „Chci to slyšet.”

„Miluju tě, Táriku,” poslechla a tiše se rozesmála, když ji ani nenechal dopovědět a popadl ji do náruče. Rytmic ké, dychtivé pohyby jejich vášnivého polibku rozhoupaly růžové lístky na hladině.

Byl to její nápad, aby strávili líbánky tady, ve Ztrace ném údolí. Přestože Tárik jí nabízel, že pojedou, kamkoli si jen bude přát, viděla mu na očích, že mu její volba udě lala radost. „Chci sem jezdit každý rok na naše výročí,” oznámila

mu láskyplně a pak mu zašeptala do ucha: „Uvědomuješ si, že už je poledne? Od snídaně uplynuly už tři hodiny.” „Máš hlad?” „Ano ale na tebe,” vybídla ho kurážně.

Tváře jí zrůžověly. Upřel na ni pohled a uvažoval, zda li si skutečně uvědomuje, jak strašně moc pro něj zname ná, přestože jí to opakoval už snad stotisíckrát. Jestlipak ví, že teprve s ní je jeho svět úplný a jak by byl bez ní prázdný? „Tady?” navrhl. Beze slova k němu otočila pohled plný touhy a vzrušení.

V posledních třech týdnech, kdy vrcholily přípravy na svatbu, bylo tak málo času na důvěrnosti teď konečně měla Tárika jen sama pro sebe.

Až se po líbánkách vrátí do Zaránu, budou bydlet ve vi le, kterou si pronajali, než bude dokončena stavba jejich nového domu. Tárik trval na tom, že nebudou bydlet pod le zvyklostí společně s jeho rozvětvenou rodinou, ale že si postaví vlastní dům. Na její přání však měl stát v blízkosti paláce tak, aby Tárik mohl příbuzné kdykoli navštěvovat.

Zdaleka nebyla první Britkou v zaránské královské ro dině. Dojetím málem plakala, když se seznámila s jejími příslušníky a ti ji přijali s otevřenou náručí.

Ještě myslela na rodinu, když ho pohladila po paži: „To bylo od tebe úžasně pozorné, že jsi pozval na svatbu i Te resu s Anthonym.” „Vždyť patří do naší rodiny. Připadalo mi to správné.”

Jeho odpověď mohla znít formálně a rezervovaně, ale jeho štědrost vůči jejímu nevlastnímu bratrovi a jeho mat ce rozhodně rezervovaná nebyla. Nejenže převzal finanč ní odpovědnost za jeho vzdělání, ale dokonce přidělil Te rese roční rentu, díky níž se mohla vrátit domů a otevřít si vlastní obchůdek.

Při vzpomínce na Anthonyho a další děti z Tárikovy šir ší rodiny ucítila, jak se jí trochu sevřel žaludek.

„Pořád mě děsí, že jsem málem poslechla svůj strach a ne srdce. Kdybych si nepřiznala, že tě miluju, tolik bych toho ztratila…”

„Neztratila. Něco takového bych nedopustil a kromě toho, to já jsem byl hlupák, když jsem tě tak špatně odha dl,” odpověděl láskyplně. „Nějak bych to už ale zařídil, abych tvé srdce otevřel svojí lásce, Gwynneth. Nikdy bych se tě nevzdal a nikdy se tě nevzdám. Ty jsi moje láska, můj život, moje srdce a všechno ostatní. Věřím, že jsme se narodili jeden pro druhého, a že společně tvoříme jeden po všech stránkách dokonalý celek.”

Oči se jí zalily slzami. Tak strašně ho milovala… a když mluvil o své lásce k ní, dotýkal se přitom těch nejskrytěj ších hlubin její duše.

„Chci, abychom naše první dítě počali tady, Táriku,” řekla zastřeným hlasem. „V tomhle údolí, které k tobě tak neodmyslitelně patří, a kde jsme se poprvé milovali. Ta dy… a teď.”

Zachvěla se, když ji bez námahy zvedl do náruče a sklo nil se k ní, aby si vzal její ústa ve vášnivém polibku. Byl připraven.