Penny Jordan Setkání v Saint Tropez

PRVNÍ KAPITOLA

Sasha pozorovala svá devítiletá dvojčata. Dovádě la na pláži, skákala do vln a zápasila v mírumilovném azurovém moři sardinského pobřeží jako párek ma lých tuleňů.

„Buďte opatrní, vy dva,” zavolala a staršího chlapce napomenula: „Ne tak hrubě, Same.”

„Hrajeme si na bandity,” bránil svůj bojový styl. Banditi tohle léto vítězili na plné čáře, protože Mariin bratr Giuseppe jim o nich a o historii ostrova, která by la protkaná jejich legendárními kousky, dlouze vyprá věl. Maria se starala o kuchyni v luxusním hotýlku, jenž spolu s dalšími hotely patříval Sashinu zesnulému man želovi a ve kterém teď oni tři bydleli.

Chlapci byli černovlasí a měli olivovou pleť jako je jich otec. Vlastně jen barvu očí měli její, přemítala Sasha melancholicky. Barvu prozrazující jejich dvojí národnost byla to barva moře a v závislosti na světle se měnila od modré po zelenou.

„Říkal jsem ti, že mě nedostaneš.” Nico se s veselým úšklebkem vymanil ze Samova sevření.

„Dávejte pozor,” protestovala Sasha, když Sam se smíchem po Nicovi znovu skočil, nebezpečně blízko vy čnívajících kamenů.

„Same, podívej hvězdice,” zvolal ale Nico nadšeně a už seděli na bobku jeden vedle druhého a zírali do prohlubně vymleté ve skále.

„Mami, pojď se podívat,” zavolal Nico důležitě. Po slušně se k nim rozeběhla a sedla si na bobek mezi ně, jednu paži kolem Sama, druhou kolem Nica.

„Dělej, pojď sem. Já jsem tady král banditů, kdybys náhodou zapomněl,” popoháněl Nica Sam, kterého prohlubeň i s jejím obyvatelem začala brzy nudit.

Kluci, pomyslela si Sasha smutně. Ale srdce měla plné lásky a pýchy. Odběhli si hrát na měkčí písek. Za dívala se k hotýlku trůnícímu na skalnatém výběžku nad pláží. Podle ní byl tenhle hotýlek nejkrásnější ze všech nemovitostí, které její zesnulý manžel vlastnil. Jako svatební dar jí dal právo rozhodnout o podobě jeho renovace, o novém stylu i vybavení. Peníze, kte ré do hotýlku investovala, se pak stonásobně vrátily spolu s chválou vracejících se hostů, kteří kvitovali je jí vkus i rozhodnutí zachovat jeho malou kapacitu a exkluzívnost.

Ale s Carlovou smrtí přišel šok z poznání, že ostatní jeho hotely ani zdaleka neslavily takové finanční úspě chy jako tento. Netušila, že se Carlo nesmírně zadlužil, aby je vůbec udržel v provozu, a že svými hotely záro veň ručil. Ani že učinil mnoho dalších velmi špatných obchodních rozhodnutí. Carlo byl laskavý a velkorysý muž, ale nebyl druhem muže, který by se své ženě svě řoval s obchodními nebo finančními záležitostmi. Sasha pro něj byla vždy něco, co je třeba opatrovat a chránit. Nikdy by ho nenapadlo jednat s nijako se so bě rovnou.

Potkali se v Karibiku, s jeho věčně slunečnou mod rou oblohou a plážovým tempem, když tam hledal dal ší hotel, který by mohl přikoupit k těm, které už vlast nil. A teď si musela poradit nejen s bolestí ze ztráty Carla, ale také s faktem, že se přes noc proměnila z hýč kané ženy zámožného muže v téměř bezprizornou vdo vu. Necelý týden po Carlově smrti ji jeho účetní musel seznámit se skutečností, že její manžel dluží šílené pe níze, řádově miliony, neznámému soukromému inves torovi. Kterému ručil svými hotely. A když ho požáda la, aby našel cestu, jak by si konkrétně tento hotel mohla ponechat, oznámil jí, že jí dotyčný soukromý in vestor za žádných okolností nemíní vyjít vstříc.

Znovu se podívala na své syny. Bude jim chybět Sar dinie a všechna ta báječná léta, co tu společně trávili. Ale Carlo jim bude chybět ještě víc. I když byl postar ším otcem, který dávno nestačí divokému tempu her dvou malých kluků, zbožňoval je a oni jeho. Ale teď byl Carlo pryč. Poslední, co po ní chtěl, byl slib, že nikdy nepodcení význam sardinské krve jejich synů.

„Pamatuj,” řekl jí unaveně, „cokoliv jsem udělal, udělal jsem z lásky pro tebe a pro ně.”

Vděčila Carlovi za tolik… Tolik jí toho dal. Vzal si úplně zničenou chudou dívku, která se díky jeho lásce a podpoře vyléčila. Dal jí dary nedozírné ceny: sebe úctu a emocionální soběstačnost, schopnost přijímat a dávat lásku neotrávenou destruktivní potřebou. Byl jí o tolik víc než pouhým manželem.

Odhodlání jí vstoupilo do očí, které teď byly tmavé ja ko srdce smaragdu. Už jednou byla chudá a zvládla to. Jakkoli tenkrát neměla dva malé syny, o které by bylo třeba se postarat. Zrovna dneska ráno dostala diskrétní email, který ji upozorňoval, že je čas zaplatit školné na další semestr. Ani za nic je nechtěla vzít ze školy, kterou měli rádi, a zbytečně jim obrátit život naruby.

Podívala se na své diamantové prsteny. Po luxusních špercích nikdy nijak zvlášť netoužila. Ale Carlo trval na tom, že jí je bude kupovat. Byla rozhodnutá je teď pro dat. Prozatímní střechu nad hlavou měli do konce let ních prázdnin. Styděla se sice, když prosila Carlovy právníky, aby se přimluvili a ona s chlapci zde mohli do září zůstat, ale oddechla si, když jí bylo řečeno, že toto její přání bylo vyslyšeno. Její vlastní dětství bylo tak prosté lásky a bezpečí, že si hned v prvních vteřinách, jakmile zjistila, že je těhotná, přísahala, že její dítě ni kdy nebude trpět tak jako ona. A právě proto…

Znovu se zadívala na své syny. Ano, Carlo ji vyléčil. Ale nedokázal ji vyléčit úplně. Jedna rána se nikdy úpl ně nezacelila.

Starosti posledních několika měsíců ji zbavily po sledních oblinek. Byla teď možná štíhlá až příliš. Jak odhrnovala z tváře hřívu sluncem probarvených medo vých vlasů, hodinky jí volně cestovaly po předloktí.

Bylo jí osmnáct, když si brala Carla, a devatenáct, když se narodili kluci. Byla nevzdělaná, životem smý kaná holka, která vděčně přijala Carlovu nabídku k sňatku, přestože byl o tolik starší než ona. Sňatek s ním jí přinesl tolik z toho, co nikdy předtím neměla… A nešlo jen o finanční zabezpečení. Carlo do jejího ži vota vnesl stabilitu a ona rozkvetla v bezpečném úto čišti, které jí poskytl.

Byla rozhodnutá udělat cokoliv, aby Carlovi opla tila jeho laskavost. A výraz v jeho očích, když poprvé spatřil dvojčata ležící v kolíbkách vedle ní v exkluziv ní soukromé porodnici, jí řekl, že mu ten největší dar právě dala.

„Mami, koukej!” Poslušně se otočila za Samovým rozkazem, aby sledovala, jak dělají s Ničem trakaře. Zanedlouho po ní budou chtít, aby je nechala na poko ji. Doposud si však ani neuvědomili, jak bedlivě je sle duje, i když ji o to zrovna nežádají. Někdy bylo těžké mít dva energií sršící kluky, se kterými šili všichni čerti a nechovat se příliš ochranitelsky nebýt matka, která vidí jen nebezpečí tam, kde oni vidí zábavu a dobro družství. Spolkla „buďte opatrní” a místo toho je po chválila: „Bezva.” „Podívej, umíme taky stojku,” chlubil se Sam. Byli hodně živí, na svůj věk vysocí a dobře stavění.

„Porodila jsi mi krásné silné syny, Sasho,” děkoval jí Carlo často. Usmála se při té vzpomínce. Jejich man želství jí vytvořilo čas a prostor, kde mohla dospět z dívky, kterou bývala, v ženu, kterou byla nyní. Znovu se otočila k hotýlku usazenému na skále nad nimi.

Procestovala s manželem celý svět a viděla všechny exkluzivní hotely, které mu patřily, ale do toho zde na Sardinii se pořád vracela. Původně to byla soukromá rezidence, kterou Carlo zdědil po svém příbuzném. A rozhodl se ponechat si ten dům navždy.

Gabriel stál ve stínu skal a díval se dolů na pláž. Ús ta se mu kroutila vztekem, opovržením a ještě něčím dalším.

Jak si teď asi připadala? Když zjistila, že jistota, za kterou prodala vlastní tělo, přece jen nebude trvat věč ně? Jak se cítila, když zjistila, že z ní vůbec nebude bo hatá vdova?

Proklela muže, kterého si vzala? Nebo sebe? A co je jí synové? Něco temného a nebezpečného se mu po hnulo v útrobách. Stačilo je chvíli pozorovat a už se mu vracely vzpomínky na jeho vlastní dětství na Sardinii. Jak by mohl kdy zapomenout na kruté podmínky, ve kterých vyrůstal? Jako dítě si musel odpracovat každou kůrku chleba, kterou mu hodili. Musel se rychle naučit, jak se vyhnout kopancům a nadávkám. Ale on byl ne chtěný. Byl dítě, kterého se jeho vlastní bohatá rodina zbavila, které otec opustil a které vychovali jiní. Jako kluk strávil více nocí venku s dobytkem než doma u ná hradní rodiny, která jím nepohrdala o nic míň než mat čini příbuzní.

Gabriel byl přesvědčený, že takové hořké dětství člo věka buď zlomí, nebo zocelí. Jeho zocelilo. A on nikdy nedovolil a nedovolí, aby se mu kdokoliv postavil do cesty nebo mu bránil v jeho skálopevném rozhodnutí stát nade všemi, kdo jím kdy pohrdali.

Jeho vlastní děd byl hlavou jedné z nejbohatších a nejmocnějších z předních sardinských rodin. Historie rodiny Calbriniů byla pevně svázána s historií Sardinie samotné. Byla to rodina vyžívající se v krevních mstách, zradách a odplatách, zaslepená pýchou.

Jeho matka byla jediným dítětem svého otce. Bylo jí osmnáct, když utekla z domova, aby si nemusela vzít toho, koho jí vybral. A vdala se za chudého mladého farmáře, protože si myslela, že ho miluje.

Byla tvrdohlavá a rozmazlená a trvalo jí necelý rok, než si uvědomila, že to byla chyba a že svého manžela nenávidí skoro stejně jako jeho chudobu. Ale to už byl na světě Gabriel. Žadonila, aby jí otec odpustil a dovo lil jí vrátit se domů. On souhlasil, ale pod podmínkou, že se rozvede a dítěte se vzdá.

Podle toho, co malému Gabrielovi později říkali, jeho matka se dvakrát nerozmýšlela. Její otec potom zaplatil jeho otci značnou sumu peněz s tím, že tato jednou provždy osvobozuje rodinu Calbriniů od ja kýchkoli závazků vůči dítěti.

Gabrielův otec, s kapsami poprvé v životě plnými pe něz, opustil svého tříměsíčního syna a zmizel do Říma. Slíbil, že bude posílat domů peníze na jeho výchovu. V Římě ale potkal dívku, která se stala jeho druhou že nou, a ta neviděla důvod, proč by se měla zabývat dítě tem, které nebylo její. Ani proč by se na něj mělo plýt vat manželovými penězi.

Gabrielovi pěstouni přišli s prosíkem za starým Calbrinim. Byli chudí a nemohli si dovolit živit další hladový krk. Jeho děd jim odmítl pomoci. Gabriel pro něj neznamenal vůbec nic. Dcera se mu podruhé pro vdala tentokrát konečně za muže, kterého jí vybral a on doufal, že brzy zplodí vnuka podle jeho gusta.

Jenže to se nestalo, a když bylo Gabrielovi deset, s je ho matkou a jejím druhým manželem se zřítila soukro má helikoptéra. Zabili se. Giorgio Calbrini potom ne měl na vybranou a musel se spokojit s jediným dědicem, kterého měl.

Pro malého kluka, jak si Gabriel maně vybavoval, to byl opravdu drsný život prostý jakékoliv známky lid ského tepla. Starý Calbrini pro něj neměl vlídné slovo a z duše nenáviděl farmářskou krev, která mu kolovala v žilách. Ale alespoň dostával pravidelně najíst. Děd ho posílal do nejlepších škol aby zajistil, že se naučí všechno potřebné k tomu být novou hlavou rodiny Calbriniů. Ne že by do svého vnuka vkládal velké na děje. „Jsi k ničemu, ale jiného dědice nemám,” opako val mu zhnuseně pořád dokola.

Gabriel se ale rozhodl mu dokázat, že se mýlí. Ne snad, aby si získal jeho lásku. Gabriel v lásku nevěřil. Nikdy ji nezažil. Ne, chtěl mu dokázat, že on je ten lep ší a silnější. A začal na tom intenzivně pracovat. Gior gio zpočátku odmítal věřit vychovatelům, kteří vyzdvi hovali Gabrielův zjevný finančnický talent. Jenže než bylo Gabrielovi dvacet, dokázal zečtyřnásobit kapitál, který mu dal děd k osmnáctým narozeninám.

Tri týdny po jeho jednadvacátých narozeninách pak starý Calbrini nečekaně zemřel a Gabriel zdědil jeho postavení i rozsáhlý majetek. Ti, kdož předpovídali, že nebude nikdy schopen jít v Giorgiových stopách, se še redně spletli. Gabriel byl pravý Calbrini a měl ještě lep ší obchodní instinkt než jeho děd. Ale kromě vydělá vání peněz pro něj byla zásadní ještě jedna věc. Potřeboval být citově nezranitelný.

A takovým se také stal. Žádná žena už ho nikdy ne zradí a neopustí beztrestně jako jeho matka. Zejména ne tahle žena.

Větrem se k němu nesl Sashin hlas, ale slovům, kte rá směrovala svým synům, nerozuměl.

Sasha! V pětadvaceti byl Gabriel miliardářem. Ne věřil nikomu a ženy si vydržoval za jediným účelem aby mu dělaly společnost v posteli. Nic víc. Pravidla, která pro tyto vztahy stanovil, byla jednoduchá a ne překročitelná. Žádné řeči o lásce a o budoucnosti, žád né závazky, absolutní věrnost, dokud je s ním, a sex je dině s ochranou proti početí. A aby poslední pravidlo nebylo nějakým „nedopatřením” porušeno, staral se o tuto stránku věci osobně.

Během let zažil bezpočet hořkých scén s plačícími ženami, které si myslely, že tato pravidla změní, a pak zjistily, že ne. Jejich slzy ovšem jako kouzlem mizely v okamžiku, kdy jim nabídl dostatečně velkorysý dar na rozloučenou. Tváří se mu mihl cynický úšklebek. Byl potom nějaký div, že nikomu nedůvěřoval a že ženami opovrhoval? Co se Gabriela týkalo, zatím nepotkal že nu, která by se nedala koupit. Vlastní matka mu před vedla, co jsou ženy zač, a všechny ostatní ženy, se kte rými od té doby přišel do styku, ho v tom jen utvrdily.

Ne že by neměl rád ženskou společnost. Nebo spíš společnost ženského těla. To měl. Byl neobyčejně při tažlivý po otci a najít partnerku ochotnou uspokojit je ho sexuální potřeby pro něj bylo víc než snadné.

„Same, nechoď tak daleko! Ať na tebe vidím!” Ten tokrát Sashiným slovům zřetelně rozuměl, protože zvý šila hlas, aby ji syn slyšel. Starostlivá matka? Sasha!

Jako se nemohl zbavit trpkosti, nemohl se zbavit ani minulosti. Pronásledovala ho a právě teď ho dostihla a bolestivě bodala do zad.

Po smrti starého Calbriniho si pořídil jachtu a odjel ze Sardinie. Cestoval a pokukoval po nových akvizi cích, materiálních i sexuálních. A nabídlali mu nějaká žena své tělo k erotickým hrátkám, proč by odmítal? Jenom musela pochopit, že jakmile se jí nabaží, nebu de už pro ni v jeho životě místo.

Už v pětadvaceti se rozhodl, že až přijde správný čas, zaplatí nějaké ženě, aby mu přivedla na svět dědice dítě, které pak bude jenom jeho.

Pozoroval Sashu s hlubokým opovržením. Sotva před šesti týdny, těsně po svých pětatřicátých narozeni nách, seděl u smrtelné postele svého vzdáleného bra trance rodina Calbriniů byla široce rozvětvená a po slouchal, jak ho Carlo prosí, aby se postaral o jeho milované syny.

Tentýž teplý vánek, který si hrál s její dlouhou hří vou, hladil Gabrielovu klasickou tvář s rovným román ským nosem a husté tmavé vlasy. Postavou připomínal Michelangelova Davida. Kdysi dávno vtrhli na Sardinii Saracéni a zanechali zde svůj otisk v podobě dětí, kte ré udělali místním ženám. Právě Carlo mu vyprávěl le gendu, podle které se pak chlapečci vyznačovali stej nou fyzickou odolností, olivovou pletí a legendární ne milosrdnou krutostí jako jejich otcové. Gabriel věděl, že se saracénská krev kdysi spojila i s krví jejich rodiny a že koluje jeho žilami. Ovlivňovala jeho přístup k ži votu. Neměl slitování s těmi, kdo ho zradili.

Zlatavým, nebezpečným zrakem orla se zaměřil na chlapce. Privilegované, milované syny postaršího ot ce. Jejich dětství bylo tak jiné než jeho. Byl přesvěd čený, že Carlo chtěl, aby se o jeho syny postaral on proto, že nevěřil jejich matce že když umíral, byl ko nečně ochoten podívat se pravdě do očí a přiznat si, že se jí věřit nedá.

Ale i tak Carlova poslední slova patřila jí. „Sasha,” řekl Gabrielovi, „musíš pochopit, proč…”

Už nedokázal dokončit větu, ale to nebylo nutné. Gabriel o Sashe věděl všechno, co potřeboval. Opusti la ho stejně jako jeho matka. Ta vzpomínka byla jako muleta zaražená v jeho hrdosti a pýše. Sasha u něj mě la nesplacený účet a ten teď bude muset vyrovnat.

Výkřik jednoho z dvojčat způsobil, že se Sasha po otočila, v očích úzkost vlastní milujícím matkám. „Přestaňte se prát vy dva!”

Něco, vlastně někdo, se postavil mezi ni a slunce. Za clonila si oči, aby viděla, kdo to je.

V životě dochází k situacím, které se odehrávají zá roveň nesnesitelně rychle i nesnesitelně pomalu, a člo věk je nemůže ignorovat a nedokáže na ně už nikdy za pomenout. Sasha cítila, jak jí náhle přestává bít srdce. Kolem krku se jí začala stahovat smyčka nevěřícného šoku, okořeněného strachem a panikou a ještě něčím jiným, tak bolestivým, že to odmítla pojmenovat. Na slouchala slábnoucímu tlukotu svého srdce, jako kdyby patřilo nějaké cizí ženě, jakkoliv si maně uvědomovala, že jí to srdce pumpuje krev do žil a fyzicky ji tak udr žuje v chodu. Citově se ale cítila, jako kdyby jí někdo umučil a odřízl každý jednotlivý nerv. Slabostí se jí pod lomila kolena. Zmohla se na jediné slovo. „Gabrieli!”

DRUHÁ KAPITOLA

Na jediné slovo, ale tak plné zlosti, šoku a hrůzy, že mezi nimi znělo jako ozvěnou.

Sasha musela zaklonit hlavu, aby Gabrielovi viděla do obličeje. Srdce jí skákalo v krku jako lapený ptá ček a ona s vypětím všech sil odolala pokušení zakrýt jej dlaní.

„Co tady děláš? Co chceš?” Neměla se ho takhle ptát. Určitě rozpozná paniku v jejím hlase a uslyší z něj její strach. Krutý, spokojený výraz, který se mu rozlil po tváři a který si tak dobře pamatovala, jí napověděl, že se nemýlila. „Co myslíš, že chci?”

Jeho hlas byl tak měkký a jemný, že mohl být něžným pohlazením milence nebo mávnutím motýlích křídel. Na zlomek vteřiny její tělo zareagovalo na vzpomínky, které ten hlas vyvolával.

Bylo jí znovu sedmnáct zoufalý uzlíček bolavé tou hy převlečený za světaznalou a zkušenou ženu. Její tě lo bylo zbavené vyzývavé minisukně a topu s hlubokým výstřihem a vlasy s odbarvenými blonďatými prameny měla pořád ještě vlhké ze sprchy, na které Gabriel tr val, aby si dala. Stála tam nahá a dívala se, jak se na ni dívá, ochromená spalující touhou. Poprvé v životě po znávala, jaké to je být sexuálně vzrušená. Strašně moc ho chtěla.

Dveře do minulosti se s třísknutím rozlétly dokořán. Nechtěla vidět, co je za nimi, ale už bylo pozdě. Roz pomněla se, jak nedokázala počkat, až k ní přistoupí, a místo toho se vydala ona k němu. Zachytil ji, držel na vzdálenost paže a prohlížel si ji. Její nahé tělo vyzařo valo nepokrytou dychtivost. Bradavky měla vztyčené a prsa napjatá, jak si představovala, že se jich dotýká. Když to ale udělal, zjistila, že její chabá fantazie nemě la moc připravit ji na skutečnost. Bříška prstů měl tvr dá a trochu drsná, jako muž, který žije i pracuje fyzic ky. Zachvěla se nepoznanou slastí, když jimi pomalu zkoumal tvar jejích ňader. Erotická drsnost jeho dote ku natolik znásobila její vzrušení, že si najednou uvě domila, jak moc je na něj připravená a jak horká a mok rá je jeho nejintimnější část. Gabriel jí pomalu sjížděl dlaní po těle. Když se dostal k bokům a jemně je sevřel, začala prudce toužit, aby ji laskal víc. O něco níž.

Přitiskla se pak blíž k němu a rozevřela stehna, nebo to byl on, kdo ji k sobě přitáhl? Nedokázala si vzpome nout. Ale pamatovala si, jaký to byl pocit. Jak se cítila, když se sklonil, políbil ji na hebkou šíji a zároveň ji prs ty jemně rozevřel a vplul do žhavého vlhka, které na něj čekalo. Málem dosáhla orgasmu už v té chvíli.

Otřásla se. Co ji to napadá na to teď myslet? Cítila, jak se v ní perou pocity. Strach? Vina? Touha? Ne, už nikdy. Dívka, kterou byla, zmizela a s ní všechno, co. ta dívka kdy cítila.

Ohlédla se směrem k pláži, kde si spokojeně hráli je jí nic netušící synové, a pak rychle vrátila hlavu zpátky. Instinktivně. Nechtěla, aby věděli, co se v ní právě teď odehrává. Nechtěla chránit sebe hrozně potřebovala chránit je. Jak se otáčela zpátky, udělala mimoděk krok stranou, jako by chtěla strhnout pozornost predátora na sebe a odvést ji tak od bezbranných mláďat. Ne existovalo nic, co by pro své děti neudělala. Nic.

Gabriel její mimovolný pohyb zaznamenal. Carlo tvrdil, že je velmi starostlivá matka, ale to pochopitel ně předstírala. Carlo byl velice zámožný muž a ona vě děla, že jí její role zajišťuje neomezený přístup k jeho bohatství. Jako mnoho mužů, kteří se stali otci v pozd ním věku, Carlo zbožňoval krev své krve, důkaz své po tence. Své následovníky a dědice. Dědice, kteří teď ale nic nezdědí…

Gabriel svým tygřím pohledem vstřebával viditelné důkazy jejich privilegovaného, kosmopolitního životní ho stylu drahé italské oblečení od předních návrhářů, krásné americké zuby, akcent anglické vyšší třídy, těla dětí, o které bylo od narození skvěle postaráno. On byl v jejich věku vyzáblý na kost a oblečený v hadrech.

Stočil pohled zpět k ženě před sebou. Také měla krásné zuby drahé zuby, bezpochyby zaplacené je jím milujícím manželem. Účes měla jakoby neuprave ný, ale Gabriel věděl, že stál jmění. „Prostý” úbor, který měla na sobě, byl jistě z exkluzivního salonu a stejně jako její dokonalá francouzská manikúra pro zrazoval ženu, jejíž sebedůvěra vychází z postavení a bohatství. Ale tomu byl teď konec. Co asi cítila, když se dozvěděla, že je Carlo po smrti? Úlevu, že už nebude muset spát se starcem? Hrabivé potěšení, že bude zámožnou vdovou?

To první jí dlouho nevydrží, protože to druhé není pravda, pomyslel si Gabriel znechuceně. Muselo jí teď být něco ke třiceti, a jestliže chtěla najít dalšího boha tého ťulpase, který bude ochotný sponzorovat její ná kladný životní styl, brzy zjistí, že před ní stojí zástup mnohem mladších a dravějších žen. Takových žen, kte ré se neustále ochomýtaly kolem něho.

Jedna z milenek Gabrielovi kdysi řekla, že jeho sa racénský původ dodává jeho povaze temný a nebez pečný odstín, který ženy milují a kterého se muži obá vají. On sám byl ale přesvědčený, že každé nechtěné, psychicky i fyzicky zanedbávané dítě se prostě rychle naučí oplácet stejnou mincí. Dítěti, které se musí o kus chleba prát s ovčáckými psy, brzy naroste pevný obran ný krunýř. A ten teď bezpečně chránil Gabrielovo tělo i duši.

Tváří se mu mihl náhlý úsměv, když viděl, jak Sasha těžce polyká a jak se jí vášní zbarvily oči do zelena. Hezký úsměv to ale nebyl.

„Ano, muselo to pro tebe být těžké, lézt s ním do po stele a nechat ho užívat si s tvým tělem. Sama jsi z toho nic neměla, ale za ty prachy to stálo, že?” „Já jsem si Carla nevzala pro peníze.” „Ne. A proč tedy?” Teď ji dostal. Slyšel její přerývavý dech.

„Z lásky to určitě nebylo,” pokračoval studeně. „Vi děl jsem ho těsně před tím, než zemřel. Byl v nemocni ci v Miláně. Ty jsi byla tuším v New Yorku nakupovat. A syny jsi strčila na internát, aby ti nepřekáželi.”

Všechna barva z tváře jí vyprchala. Gabriel si ne ochotně připustil, že i přesto vypadala neodolatelně krásně.

Sasha myslela, že snad zlostí a lítostí omdlí. Jela do New Yorku tajně, aby se zde setkala s ještě jedním spe cialistou a zjistila, jestli opravdu není nějaký způsob, jak Carla zachránit. Možná svého muže nemilovala ja ko žena, ale byla mu neskonale vděčná za všechno, co pro ni a dvojčata udělal. A kdyby mu nějak mohla pro dloužit život, neváhala by ani vteřinu. Rozhodnutí po žádat školu, aby zatím přijala chlapce na internát, ji stá lo hodně sil. Ale prvořadé pro ni bylo, aby trávili čas v citově stabilním prostředí. Usoudila, že být svědky to ho, jak Carlo pomalu umírá, by jim nijak neprospělo. Chodila za Carlem do nemocnice někdy i dvakrát tři krát denně. A navíc, Carlo chtěl zemřít v Itálii, a ne v Londýně, kde jejich škola sídlila. Udělala to, co v da né chvíli považovala za úplně nejlepší řešení. Ale Gab rielovo obvinění zasáhlo citlivé místo, protože ji doteď mrzelo, že je celé pololetí musela nechat samotné. „A jistě už víš, že po něm nezůstalo nic než dluhy?”

„To vím,” přiznala suše. Nemělo žádný smysl pokou šet se před ním skrýt jejich finanční situaci očividně ji znal. A už vůbec nemělo smysl pokoušet se mu vysvět lit, co cítila ke Carlovi. Nepochopil by to, protože ne pochopil nikdy nic. Skutečnost, že oba prožili smutné dětství, je nespojila poutem vzájemného porozumění, jak si naivně představovala. Rozdělila je. Dokonce z nich udělala největší nepřátele. On nikdy nepřijde na to, proč od něho odešla ke Carlovi, a ona mu to nikdy neřekne k ničemu by to nebylo.

„Asi mám být poctěna, že ses mi přišel vysmívat osobně. Na pohřbu jsi ostatně nebyl.”

„Abych se musel dívat na tvé krokodýlí slzy? Na to nemám žaludek.”

„Ale na to, abys mě přišel kamenovat, žaludek máš. Je to přes deset let, Gabrieli. Není na čase “

„Není na čase co! Abys mi konečně splatila svůj dluh i s úroky? Jsem muž, který má rád čistý stůl, Sasho. Car lo to věděl.” Ženský instinkt jí obalil páteř ledovou krustou.

„Co tím myslíš? Co Carlo věděl?”

„Když mě žádal, abych mu půjčil peníze, věděl, že je budu chtít zpátky.” „Tak to ty jsi půjčil Carlovi?”

Gabriel naklonil hlavu ke straně. „Dal mi do zástavy své hotely. Začal uzavírat špatné obchody. Velmi špat né obchody. Řekl jsem mu to, ale věřil, že se z toho do stane, když si půjčí dost. A protože byl můj příbuzný, půjčil jsem mu. Naneštěstí pro něj se z toho nedostal. Naštěstí pro mě jeho dluh pokryly jeho hotely. Jsou teď moje. I tenhle samozřejmě.” Sasha na něj zírala.

„Tvoje?” Nějak se jí nedařilo vstřebat, co jí vlastně říká. „Chceš říct, že tenhle hotel patří toběV

„Tenhle i ty ostatní,” přikývl. „A také váš dům, všechny peníze v bance i šaty, co máš na sobě. To všech no teď patří mně, Sasho. Všechno. Carlův účet je srov naný,” sdělil jí a dodal měkce: „Ale tvůj dluh je pořád nesplacený. Myslela jsi, že ti to jen tak projde? Že se kvůli tvé zradé nebudu namáhat?”

Zoufale zatoužila uvidět své syny a ujistit se, že tam jsou, celí a v bezpečí. Že se jich nic z toho, co se právě děje, nedotýká. Ale bála se, že pouhý pohled jejich směrem by mohl stočit Gabrielovu pozornost k jejich zranitelnosti. K její zranitelnosti.

Místo toho se tedy zhluboka nadechla. „Zradě? Gabrieli, v našem vztahu jsem byla zrazená já. Ty jsi byl ten, který “

„Ty jsi byla ta, která se prodala prvnímu, co nabídl víc.”

Donutila se pohlédnout mu do očí. „Nedal jsi mi ji nou možnost,” řekla tiše. Byla to, koneckonců, pravda. Hledala u něj tehdy

všechny ty věci, které nikdy předtím neměla a nezažila. Ještě věřila v zázraky a v to, že se mohou stát i dívce, ja kou byla ona. Že všechno špatné z jejího života může zmizet jako mávnutím kouzelného proutku. Bylo jí té zapomenuté dívky líto. A měla ráda ženu, která na stoupila na její místo.

Než mohl Gabriel něco namítnout, zeptala se: „Co tedy vlastně chceš, Gabrieli? Předpokládám, že jsi na mě neplýtval svým drahocenným časem jen tak. Nebo sis myslel, že bude zábavné vyhodit nás osobně? No ne dělej si starosti. Budeme mít sbaleno raz dva.” Ze všech luxusů, kterých se bude muset vzdát, bude tento po strádat nejvíc. Luxus svobodného rozhodování. Věděla totiž, jak velký luxus to je. „Ještě jsem neskončil,” oznámil jí.

Ještě něco? A co? Je vůbec možné, aby to bylo hor ší, než to je?

„Než Carlo zemřel, ustavil mě poručníkem svých synů.”

To musel být vtip. Hnusný pokus ji vyděsit. Pomsty chtivá schválnost. Ale určitě to nemohla být pravda.

„Něco není v pořádku?” vyzvídal Gabriel sladce, když si všiml nevěřícného šoku v jejích očích, který se marně snažila zamaskovat. „Carlo ti jistě řekl, že mě hodlá dle tradičního sardinského práva učinit jejich po ručníkem, ne?”

Věděl ovšem, že jeho bratranec nic takového neudě lal, protože mu to sám řekl na své smrtelné posteli.

„Bude to tak nejlepší,” zašeptal mu Carlo unaveně. „I když je mi jasné, že Sashe to tak zpočátku připadat nebude.”

A to také zjevně nepřipadalo, jak si Gabriel všiml. Nevěřícně kroutila hlavou, oči divoké hrůzou.

Tohle se mi jen zdá, přemýšlela Sasha horečně. Tohle je noční můra, která všechny noční můry strčí do kap sy. Nesmysl. Byla úplně rozbolavělá strachy.

„Ne,” vydechla. Sok jí vybělil tvář a zkroutil ruce do pěstí. „Ne. Já ti nevěřím.” „Moji právníci mají všechny potřebné podklady.”

Ne, tohle nebyl nějaký zlomyslný vtip, uvědomila si Sasha ochromeně. Tohle byla skutečnost. Hlava jí třeš tila nezodpověditelnými otázkami. Byla příliš rozruše ná, než aby dokázala udržet ochrannou barikádu hra ného nezájmu.

„To nechápu… Proč by Carlo dělal něco takového? Proč?” Gabriel pokrčil vypracovanými rameny.

Scéna před ní se najednou na několik vteřin podivně rozmazala a ona se dívala na jiného, mladšího Gabrie la. Slaná voda mu stékala z týchž opálených, silných ra men, jak se vyšvihl z moře na palubu své jachty. Byl na hý a očividně připravený si ji vzít. A ona byla víc než připravená ho přijmout.

Byla vždycky připravená ho přijmout. Vždycky dy chtivá. Hladová po intimitě jakéhokoli sexuálního ak tu, který ho dostane blíž k ní. Neměla žádné zábrany a on by jí nejspíš stejně žádné mít nedovolil. Po lodi se obvykle pohybovala oblečena do některé jeho košile, pod níž nic neměla, protože věděla, jak moc ho to vzru šuje. Jak moc se mu líbí, že ji může kdykoliv ihned mít. Jako milenec jí otevřel celý nový svět slasti a vtiskl tu to slast jejímu tělu způsobem, který prostě nebylo mož né zapomenout. Někdy si ji nechal v posteli celé dlou hé hodiny, kdy laskal a líbal každý centimetr jejího těla ohyb krku, hebkou pleť vnitřku paží, prsty. Vě děla, že kdyby zavřela oči, ještě teď by cítila po celém těle vlhké cestičky, které po ní pomalu a nesnesitelně eroticky maloval špičkou jazyka.

Vzrušená na nejvyšší míru pak pokaždé zapomněla na jeho rozkaz, aby se nehýbala. Přitáhla ho k sobě, prohnula se v pase, roztáhla stehna a sténala rozkoší, když ji jemně rozevřel a lízal. Když do ní pak konečně vstoupil, jeho prudké, vášnivé přírazy vítala zalévaná vlnami orgasmu. Někde hluboko uvnitř při tom touži la, aby ho jednou měla v sobě bez kondomu, na kterém vždy trval.

Najednou si uvědomila nebezpečí, které svými myš lenkami probouzela. Ne\ Hlavou se jí rozduněl zmuče ný protest. Co se to s ní děje? Jak ji donutil si teď vzpo menout právě na tohle?

„Není to zřejmé?” slyšela Gabrielův chladný tón. „Carlo znal stav svých obchodů a financí. Sám mi při tom řekl, že udělá vše, co bude v jeho silách, aby ochrá nil své syny a jejich budoucnost. Očividně soudil, že když mě učiní jejich poručníkem, morálně mě zaváže k tomu, abych se o ně finančně postaral.”

„Ne. To by neudělal,” protestovala Sasha. Ale už když to říkala, věděla, že lže sama sobě. Carlo by udě lal přesně něco takového i když z těch nejlepších dů vodů. Carlův smysl pro rodinu měl hluboké kořeny. Byl hrdý na to, že je Calbrini, hrdý, že dvojčata nesou toto jméno. Měl ji moc rád a chránil ji před bolestí, kterou jí způsobila láska ke Gabrielovi a jeho odmítnutí. Ale chlapci byli jednou Calbriniové a to nakonec bylo dů ležitější pro něj než pro ni.

Sasha se pokoušela soustředit na to, co Gabriel říká, a nepropadat se pořád do minulosti. Ale vzpomínky, které jeho přítomnost vyvolávala, na ni měly nebez pečně silný vliv. Cítila se slabá v kolenou. Jak je možné, že pouhá jeho blízkost v ní probouzí přesně ty erotické představy, o kterých byla upřímně přesvědčená, že zmi zely s minulostí?

„Abych se o ně finančně postaral,” opakoval Gabri el. „A abych je ochránil před jejich matkou,” dodal tak hladce, jak by zajel nožem do srdce.

Trvalo jí několik vteřin, než vstřebala, co řekl a ně kolik dalších, než byla schopna nějak reagovat na kru tou nespravedlnost jeho slov. „Nepotřebují přede mnou chránit a rozhodně nepotřebují tebe.”

„Carlo s tímto tvrzením zjevně nesouhlasil a právo s ním také souhlasit nebude. Jsem jejich poručník. Jsou mi svěřeni zákonem. Bylo to poslední přání jejich umí rajícího otce.” „Ale já jsem jejich matka.” „Matka, o které by mnozí řekli, že je lepší ji nemít.”

„Nemáš právo tvrdit něco takového. O mém vztahu s mými dětmi nic nevíš.”

„Stačí, že tě známu A znám tě dobře. Vybrala sis Car la, protože ti byl ochotný dát to, co já ne. Teď je mrtvý a ty dříve nebo později začneš hledat muže, který jej na hradí. Carlo se zjevně obával, že tvého dalšího manže la nemusí jeho synové vůbec zajímat, a chtěl je tudíž chránit.” „Nikdy bych si nevzala muže, o kterém bych si ne myslela, že bude milovat mé syny jako své vlastní.” „Že ne?”

Sashe okamžitě došlo, jakým směrem se jeho myš lenky ubírají. „To je sice smutné, Gabrieli, že jsi pořád ještě neodpustil své matce, ale já nejsem ona. Já své sy ny miluji ” „Tak dost. Tohle nemá s mojí matkou nic společného.” Sasha ho nemínila přesvědčovat. Nemělo to cenu. To

už by bylo snazší lámat žulu holýma rukama. Ale vědě la, že se nemýlí. Gabriel ženy posuzoval podle své mat ky, která jako matka selhala. A pohrdal všemi do jed né. Věřil tomu, že všechny ženy jsou schopny opustit své dítě pro peníze, protože tomu věřit potřeboval. A svou víru hlásal, jako by to byla pravda vytesaná v kameni. Sasha věděla, že ji dávno zatratil a že už za tracenou zůstane. Nemůžeš změnit své přesvědčení, pokud ho změnit nechceš.

Tolik se alespoň ona sama naučila během své trnité a bolestivé cesty k dospělosti a k vyrovnání se s vlastní minulostí. A především se naučila, že nelze takovou cestu k sebepoznání vyšlapat někomu jinému.

Gabriel se už kdysi dávno rozhodl obětovat schop nost milovat a být milován na oltář své hořké pýchy. A to mu nedovolovalo vidět v jejím milostném počíná ní nic jiného než prostituci.

Carlo udělal, co považoval za správné, ale Sasha li tovala, že tak přivedl Gabriela zpět do jejího života a především do života jejích synů. Znamenali pro ni všechno. Neexistovalo nic, co by pro ně neudělala. Žád ná oběť, kterou by nepodstoupila, aby je ochránila.

„Nemusel jsi přece Carlovu žádost vyslyšet,” donuti la se k řeči. „Proč jsi souhlasil? Moji synové pro tebe nic neznamenají.”

Gabriel postřehl nepřátelství v jejím hlase. Podíval se směrem k chlapcům. V tom měla Sasha samozřejmě pravdu. Neznamenali pro něj absolutně nic. Až na to, že jim v žilách kolovala krev Calbriniů. Když za ním Carlo přišel se svým nápadem, nejprve ho chtěl odmít nout. Proč by na sebe měl brát břímě odpovědnosti za syny svého bratrance, zvlášť když věděl, co je zač jejich matka? Bylo jasné, čeho se Carlo snaží dosáhnout. Zbankrotoval, byl zadlužený, jeho synové byli příliš malí, aby se o sebe dokázali postarat sami, a na jejich matku se v tomto směru nedalo spoléhat. Ta se prodá prvnímu muži, který si ji bude moci dovolit. To vše mu selo Carla napadnout, stejně jako to napadlo jeho. A tak se Carlo jménem svých synů obrátil na něj, pro tože věděl, že Gabriel jeho žádosti nakonec vyhoví. Z prostého důvodu, že byli oba Calbriniové.

Od té doby měl ale Gabriel spoustu času na pře mýšlení. Usoudil, že díky tomuto poručnictví by se vlastně mohl vyhnout nutnosti pořídit si vlastní dědi ce. A zároveň by se vyhnul všem nepříjemným práv ním tahanicím s tím spojeným. Carlovi synové byli Calbriniové. Rozhodl se, že s nimi stráví nějakou do bu, aby posoudil, jestli má smysl je vychovávat jako své nástupce. Pokud ano, potom je jakožto jejich po ručník bude vychovávat způsobem, jakým by vycho vával své vlastní syny. Aby se z nich stali dědicové hodní jeho rozsáhlé obchodní říše a závratného jmě ní. A co se týče Sashi…

Jeho tělo se rozbolelo jako stará nezhojená rána. Je jich společná minulost byla stránkou v jeho životě, kte rou nikdy nedokázal vytrhnout. Ostatní ženy, ať už při šly před ní nebo po ní, nedokázaly nikdy zanechat ani vzdáleně takový otisk na jeho smyslech, jaký zanecha la ona. Byla dlužnou platbou na účtu jeho života. A osud mu teď dával příležitost vyléčit si poraněnou pýchu.

Až ji ten účet donutí vyrovnat, obrátí minulost a po staví ji do situace, kde on bude ten, kdo opouští pro tože nic jiného jeho pýchu nevyléčí pak nastane ten pravý čas. Pak jí oznámí, že v novém životě jejích synů pro ni není místo. A v jeho životě už vůbec. Žádné pře kážky, které by mu mohly zhatit plány, neviděl. Znal Sashu. Byla poživačná. Hnala ji mrzká sexuální a fi nanční nenasytnost. Nebyl ale tak hloupý, aby jí pře dem vykládal, co má za lubem. Jakmile by uhodla, o co mu jde, přilepila by se na chlapce, rozhodnutá nenechat se obrat o zlatý klíč k jeho majetku. Bude muset být chytrý a nenápadný. A kdyby se náhodou svých synů odmítla vzdát…? Budeli tak bláhová, brzy pozná svou chybu.

„Pro mě ne, ale pro Carla znamenali opravdu hod ně,” odpověděl Sashe vyrovnaně. „A moje slovo zase znamená opravdu hodně pro mě. A protože jsem mu dal své slovo, že se k nim budu chovat, jako by byli mo ji vlastní, tak přesně to hodlám udělat.”

Cože? Jeho vlastní? Šok z toho, co Gabriel právě ře kl, ji málem porazil. Proč s něčím takovým vůbec ne počítala? Věděla, jak moc Carlo chlapce miloval. Ale věděla také, jak hluboko sahaly jeho sardinské kořeny a jak strašně důležitá pro něj byla rodina a její čest. Kdyby jí jen Carlo řekl, co chce udělat, mohla mu to rozmluvit. Mohla ho uprosit, aby jí nic takového nedě lal. Dobře věděla, co si o ní Gabriel myslí a jak moc jí pohrdá. A Carlo to věděl také…

Zhluboka se nadechla. Nemyslela na to všechno ce lé roky. Zakázala si to nepomyslela na to ani jednou od chvíle, kdy se s úsvitem vytratila z Gabrielovy po stele, aniž by on měl o jejích úmyslech sebemenší tuše ní. Když odcházela, nic si s sebou z jachty nevzala ani luxusní šaty, které jí koupil, ani drahé šperky. Jenom pas. A peníze potřebné na cestu do hotelu, kde bydlel Carlo, aby mu mohla přijet svěřit svůj život a budouc nost. Bylo jí tenkrát osmnáct a jemu něco přes šedesát. Žádný div, že si lidé mysleli, že je jeho dcera. Jí to bylo jedno. Zajímalo ji pouze to, že teď už je v bezpečí. O měsíc později se vzali.

Všimla si, že Gabriel pozoruje dvojčata, a okamžitě zareagovala na to, co jí mateřský instinkt přeložil jako hrozbu. Chňapla mu po ruce, aby mu zabránila vydat se jejich směrem. Ale Gabriel byl rychlejší, a než se nadá la, bolestivě ji držel za zápěstí. Tělo měl napjaté jako šelma, která vyčkává, až se její kořist pohne, aby to ce lé bylo zábavnější. Otřásla se, když pocítila neklamné známky erotického vzrušení. Jak je tohle možné! Bylo to přes deset let, co se jí Gabriel naposledy dotkl. Na rození dvojčat ji zaplavilo novým druhem lásky. Lásky tak intenzivní, že zastínila vše, co kdy cítila ke Gabrie lovi. Tedy alespoň si to doteď myslela.

Jak jí mohl jediný dotek způsobit něco takového? Jak jí on mohl způsobit něco takového aby její tělo by lo hladové očekáváním, na čele jí vyskákal pot, v páte ři ji mrazilo a žilami jí tryskal adrenalin okořeněný piž mem? Snažila se přesvědčit sama sebe, že je to pouhý výplod její fantazie. Nechtěla ho přece. Jak by mohla? Ale touha uvnitř ní sílila a vymazávala racionální myš lení. Vzrušení a vztek, touha a nenávist… Celá ta slad ká, divoká milostná alchymie jejich společné minulosti ji znovu dostala na kolena.

Pamatovala si, že takhle se cítila, když ho poprvé uviděla. Tenkrát ale nebyla ta láva touhy zaplavující je jí tělo zakalená ani bolestí ani poznáním. Fyzická tou ha po něm ji svedla dřív, než se k ní vůbec přiblížil. A když to udělal… Zavřela oči před vzpomínkou, ale bylo pozdě. V duchu se znovu slyšela, jak s očima do kořán slastně sténá v příšeří kajuty, lapená v tenatech nepopsatelné rozkoše, když ji jeho zkušené prsty vedly k orgasmu. K jejímu prvnímu orgasmu. Počkal, až odezní jeho chvějivé sevření, podíval se na ni se spoko jeným, triumfálním výrazem, který pak v jeho očích ví dala tak často, a zeptal se jí lakonicky: „Možná, že bys mi teď mohla prozradit, jak se jmenuješ.”

Zprudka otevřela oči. Tvář jí hořela studem nad tím, jak se tehdy chovala. Bylo jí pouhých sedmnáct, omlou vala samu sebe nejisté. Dítě s hlavou plnou vzdušných zámků, které si myslí, že ví všechno. Teď jí bylo osma dvacet. A byla dost dospělá na to, aby si byla vědoma, jak nebezpečně tenkrát žila. A jaké má štěstí, že z toho ve zdraví vybruslila. A aby byla ráda, že se zbavila Gab riela i všech těch věcí, které ji nutil cítit a chtít.

Uvědomovala si, že ji Gabriel nepokrytě studuje, a zachvěla se pod reflektorem jeho koncentrovaného pohledu. Nemohl vědět, na co právě myslela, že ne? Byla si skoro jistá, že teď už to před ním dokáže skrýt. Staronová touha uvnitř ní však odmítala pominout a přinutila ji stočit pohled k opálené hrudi, která se klenula pod rozhalenou košilí. K svalnatému břichu s šipkou tmavého ochlupení směřující ke stejnému místu jako její myšlenky. K místu, ke kterému se kdy si s takovým potěšením a takovou důvěrností blížily její ruce a rty. Pamatovala si jeho tvrdou hladkou mužnost a pohyb této mužnosti sladěný s jejím chti vým laskáním…

Co to dělá! Zuřivě odkopla vzpomínky. Hrozně po třebovala polknout, zvlhčit nervozitou okoralá ústa, ale bála se to udělat, protože… protože proč? Protože by Gabriel mohl uhodnout, na co myslela, a vzít si ji svým nepokrytě erotickým způsobem, který jí kdysi tak učaroval? Tady, ani ne deset metrů od jejích synů?

„Pusť mě,” vydechla a snažila se vykroutit z jeho sevření.

„Jsi si jistá, že to opravdu chceš? Kdysi jsi mě prosi la, abych tě nepouštěl. Pamatuješ?” Nemohla si pomoci. Viditelně se zachvěla.

„Ach ano. Vidím, že pamatuješ,” ušklíbl se. „A va ruju tě, Sasho. Nezapomeň, že tě znám. Znám tě velmi dobře.” Prohlížel si mlsně její tělo, pohledem takového druhu, že by ho nejradši praštila.

„Jsem matkou dvojčat, Gabrieli. A jedině tak mě bu deš znát od nynějška,” odpálkovala ho vztekle. Ale ne směřovala ta slova spíš sobě? Pustil ji tak prudce, že málem upadla. Podívala se na něj. Byl k ní náhle oto čený zády. Otřásla se. Jak jen ho mohla kdysi tak milo vat? Tak zoufale, tak bláznivě a tak hluboce? Byla ten krát hladová po opětování svých citů a věřila, že si může za sex koupit lásku. Jak jen bývala hloupá. Ale teď už z toho byla dokonale vyléčená. TŘETÍ KAPITOLA

Sasha, pořád ještě v šoku, sledovala Gabriela otoče ného k chlapcům. Pořád se jí ještě nedařilo zpracovat obludnost Carlova dobře míněného činu. Sardinští mu ži byli prostě jiní. Řídili se vlastním kódem. Jejich spo lečnost byla paternalistická a jejich víra v právo řídit ži voty svých rodin absolutní.

Když jí Carlo vyprávěl o Gabrielově matce, všimla si, že nesdílel její zděšení nad praxí nutit vlastní dceru do svatby s mužem, kterého nechce. „Žádný div že utekla,” poznamenala tenkrát.

Carlo se na ni nechápavě zamračil. „Měla štěstí, že jí otec odpustil a že dokázal přesvědčit Luigiho, aby si ji vzal i po vší té ostudě.” „Ale nutit ji, aby si vzala muže, kterého nemilovala…” „Na to měl jako její otec právo.”

„A nutit ji, aby opustila svoje dítě? Přece si nemys líš, že je něco takového v pořádku, Carlo.”

„V pořádku asi ne, ale Giorgio byl hrdý muž a hlava naší rodiny. Čistota krve Calbriniů pro něj byla otázkou cti. Přijmout jako svého vnuka dítě, jehož krev ” „Ale nakonec Gabriela přijmout musel, ne?”

Carlo sice mírně přikývl, jako by souhlasil s jejím ar gumentem, ale Sasha věděla, že srdcem je stejně staro milský a konzervativní jako Gabrielův dědeček. Měla podezření, že jí Gabrielův příběh vyprávěl jen proto, že cítil povinnost stát při svém bratranci, a to i přesto, co jí provedl. Možná jí nabídl útočiště, své jméno a své pe níze, ale pořád to byl Calbrini. A její synové také. Car lo na to nikdy nezapomínal a ona to také musí mít na paměti i když z úplně jiných důvodů. Gabriel pořád ještě pozoroval dvojčata.

„Nemá smysl, abych jim tě představovala. Stejně v jejich životě nemíníš hrát žádnou roli, ne?”

„Naopak. Mám v úmyslu učinit ze svého poručnictví prioritu což je důvod, proč jsem tady. Kdo ví, jak moc si už museli vzhledem k daným okolnostem vytrpět.” „Carlo jim velice chybí, to ano. Ale jeho smrtí netrpí…” Gabriel se prudce otočil a pohlédl jí přímo do tváře.

„Utrpení, o kterém mluvím, nesouvisí ani tak se smr tí jejich otce jako spíš se životem jejich matky.” Zůstala stát jako opařená. „Něco takového nemáš právo říkat.”

„Mám na to plné právo. Byli mi svěřeni do péče. Je mojí právní i morální povinností je chránit.”

„Přede mnou? Jsem jejich matkal” Nehty se jí zary ly do dlaní.

Zlaté tygří oči se mu v tváři ploše blyštěly jako vy hlazené drahokamy.

„Možná jsi jejich matka, ale především jsi žena, kte rá baží po nákladném životním stylu. Na což potřebuje velmi bohatého muže, kterému by za tento nákladný styl platila svým tělem. A takový muž nebude chtít mít sex přerušovaný potřebami devítiletých dvojčat. V očích každého soudu bude taková žena vnímána ja ko špatná matka nehodná toho jména.” Z každého jeho slova odkapávala jedovatá hořkost.

„Jenom proto, že tě tvoje matka opustila ” „Neopovažuj se o ní mluvit!”

Sasha ještě nikdy nebyla tolik rozzlobená a zároveň tolik plná obav.

„Rozhodl jsem se, že v nejlepším zájmu mých svě řenců je, aby prozatím zůstali tady na ostrově, jenž byl domovem jejich otce. Než vymyslím, co bude nejlepší pro jejich budoucnost.” „Na to nemáš právo.”

Sasha měla strach a bojovala, aby to na ní nebylo vi dět, všiml si Gabriel. Pulz jí v krku poskakoval a vlny paniky, které se dmuly uvnitř, byly téměř hmatatelné. V jejích očích se zračilo šokované pobouření.

„Jsou to moje děti,” trvala Sasha zuřivě na svém, „moje děti.”

„Teď jsou to podle tradičního sardinského práva pře devším moji svěřenci. Tohle je patriarchální společnost, jak velmi dobře víš.”

„To mi nemůžeš udělat,” vrtěla Sasha zoufale hla vou, „to ti nedovolím.” „Nemůžeš mi v tom zabránit.”

Ve tváři se mu rozhostil studený úsměv. „Nemůžeš si dovolit se se mnou soudit. Nemáš peníze. Carlo je mrt vý a ty si musíš najít jiného muže, který tě bude živit. Muže, který bude stejně jako Carlo dostatečně slepý k tomu, co jsi zač.

A nesnaž se to popřít,” zadržel drsným hlasem její protest, „oba přece víme, že jsi zvyklá prodat se tomu, kdo dá nejvíc. Nebo snad ne? Kvůli tomu sis mě přece našla… A kvůli tomu jsi mě opustila, ne?”

Hodil po ní tu otázku jakoby mimochodem, ale Sas ha se nedala oklamat. Nic, co Gabriel kdy udělal, ne bylo bezdůvodné. Ale přesto si nedokázala pomoci. „To bylo celé omyl,” vylétlo z ní. „Ano tvůj omyl,” souhlasil.

„Ne, tak jsem to nemy…” začala, ale pak se zarazila. „Už je to moc dávno.” Co to zase dělá! Nepotřebovala se před ním obhajovat. Potřebovala se hlavně chránit před jeho nenávistí a pohrdáním. Gabriel vždycky byl a vždycky bude nebezpečný. A ona teď měla hned dva nejlepší důvody na světě nenechat svou minulost zno vu jako můru kroužit kolem vražedného plamene.

„Zas tak dávno to není. Není to ani deset let, co jsem tě sebral na ulici, kde tě odhodil tvůj poslední milenec. Pamatuješ? Řekla jsi mi, že ti nějaký pornomagnát na bídl hlavní roli ve svém nejnovějším opusu, ale že ty ra ději budeš hrát v jednom soukromém pro mě. Tvoje slova!” Vykročil směrem k jejím synům. „A zvyk je že lezná košile.”

„Kam jdeš?” zavolala na něj zděšeně, jakkoliv to moc dobře věděla. Úsměv, kterým jí odpověděl, ji vy děsil ještě víc.

„Jdu se představit svým zákonným svěřencům,” řekl měkce.

Několik cenných okamžiků zůstala stát přimražená na místě silou emocí a vzpomínek, které Gabriel vyvo lal, ale pak se vzpamatovala.

„Nech je na pokoji! Neopovažuj se dotknout mých dětí!” křičela a rozeběhla se za ním.

Na prahu třicítky vypadala ještě krásnější než ten krát, přiznal si neochotně Gabriel, který se díval, jak ho dohání. Když před ním stanula, prsa se jí pod ten kou látkou dmula rozhořčením a vyčerpáním. Vyved lo ho z rovnováhy, že na ni náhle dostal chuť, stejně intenzivní jako kdysi. Vždycky měla vzrušující ňad ra kulatá, pevná a eroticky opravdová, dychtivá po dotecích jeho prstů a úst, živočišně vonící sluncem a sexem, s tmavými, sladkými bradavkami. V duchu ji znovu viděl, jak stojí na palubě jeho jachty s provo kativně chlípným úsměvem na tváři, vítr jí čechrá roz puštěné slané vlasy a ona si pohrává s rozepnutou ko šilí, pod kterou nic nemá.

Teď jako tenkrát i když z úplně jiných důvodů stá la před ním s vášní v očích… či spíše stála mezi ním a svými dětmi.

Mateřství dodalo jejím ňadrům plnost, ale nijak jí neubralo na štíhlosti těla, stvořeného k milování. Těla, které kdysi znal tak důvěrně jako své vlastní možná i lip. Jako milenka byla Sasha nedostižitelnou směsí di voké sexuální vášně a schopnosti plně se odevzdat do jeho moci. Ale on samozřejmě nebyl jediný muž, kte rého Sasha kdy obšťastňovala, a samozřejmě nebyl prv ní, kdo jí za to platil. V podstatě mu to sama řekla tu noc, kdy ji sebral z chodníku.

Zamračil se, znechucený silou moci, kterou nad ním stále ještě měla, jakkoliv přesvědčoval sám sebe, že už to není ta doběla rozpálená touha, kterou kdysi celý ho řel. Dostala se mu pod kůži a zanechala bolest, kterou cítil ještě o deset let později, jakkoliv divoká potřeba, která ho uvnitř spalovala, nakonec pohasla. Pohasla nebo ji nemilosrdně zadupal? Co na tom záleží? Hned po první noci s ní věděl, že intenzita jeho hladu po ní je něco, co ve svém životě nechce. A pokud tento hlad ús pěšně zapudil, dobře udělal. To, co teď cítil, byla jen ozvěna něčeho dávno mrtvého.

Ale ne zase tak mrtvého, aby popeliště nežhnulo touhou po odplatě. Dost nepříjemné bylo už to, že ho opustila kvůli Carlovi. Ale že s ní Carlo zplodil dva sy ny, na které byl navíc pyšný, rozdíralo pečlivě chráně nou ránu způsobenou mizérií Gabrielova vlastního dětství.

Pro něj muže, kterému se v dětství nedostalo lásky, pochopení ani soucitu byl Carlův přístup projevem buď velké hlouposti, nebo velké důvěry. Zcela jistě to ale podle něj byl projev morálního zoufalství. To ale ne znamenalo, že by se snad Gabriel byl schopen mstít na nevinných dětech za hříchy jejich matky ne když sám zažil, jaké to je.

Jen několik hodin poté, co Carla navštívil, se dozvě děl, že zemřel. Sám. Bez Sashi po svém boku. Protože Sasha odletěla na nákupy.

Sasha. Nechtěl myslet na jejich společnou minulost, ale nešlo to. V duchu si přesně dokázal vybavit, jak vy padala tu noc, kdy ji prvně uviděl. Vlasy měla delší než teď, s amatérsky udělaným melírem, čuchané mírným večerním vánkem. Na sobě měla lacinou minisukni a top, který z jejích ňader víc odhaloval, než zakrýval. Vypadala přesně jako to, co byla, když tak stála u kraj nice v Saint Tropez. Ani ve snu by ho nenapadlo jí za stavit, kdyby mu doslova neskočila před kola. Hezkých, snadno dostupných a chtivých holek Sashina typu bylo v letním Saint Tropez dvanáct do tuctu. Konzumovaly milence za milencem a škrábaly se jim po zádech naho ru tak dlouho, dokud nenarazily na muže dost bohaté ho a dost tupého na to, aby jim nabídl víc než sex a tlustý štoček eur.

Sasha měla přes rameno velkou slaměnou plážovou tašku, ve které si nesla veškerý svůj majetek.

„Odjížděla jsem narychlo, tak jsem pobrala jen to, co jsem stačila,” sdělila mu s odzbrojujícím úsměvem po té, co se záhadně ocitla na sedadle spolujezdce v jeho ferrari.

To bylo v květnu. Z toho mála, co mu o sobě stačila prozradit, pochopil, že muž, kterého opustila před ním, byl součástí naplaveniny, jež se zde každý rok objevo vala v době filmového festivalu v Cannes. „Producent” shánějící se po mladém masíčku, které by uspokojilo jednak jeho, jednak všechna ta prasata, pro která točil své „filmy”. Ale Gabriel nechtěl ztrácet čas poslouchá ním planých řečí, když se s jejími plnými hedvábnými rty dalo dělat tolik zajímavějších věcí.

Sasha byla, stejně jako většina úspěšných kurtizán, v jednom směru praktická. Rychle si uvědomila, že uspokojování jediného muže bude představovat mno hem bezpečnější a mnohem výnosnější využití vlastní ho těla, než kdyby ho měla nabízet producentovi a je ho přátelům.

Ach ano, byla velmi praktická. Během jediného ro ku našla cestu, jak se dostat ještě dál a výš nejen do postele dalšího muže, ale rovnou do celého jeho života. Jako jeho žena. A ten muž byl jeho vlastní bratranec Carlo muž dost starý na to, aby mohl být jeho otcem, natož jejím. Gabriel platil účty a držel kormidlo jejich vztahu a Sasha měla být jeho tak dlouho, dokud o to stál. Jenže ona tuto rovnici rozbila. Odešla od něj a ne chala za sebou nesplacený dluh jeho pýše. Dluh, který mu teď osud umožňoval vybrat si i s úroky.

Sasha zaregistrovala povědomý krutý úšklebek, kte rý Gabrielovi stočil koutky úst. Kolikrát jen ji tím úšklebkem provokoval, než vyhověl jejím prosbám a uspokojil nenasytnou touhu jejího těla, kterou před tím sám vytvořil?

Než potkala Gabriela, myslela si, že o svém těle ví všechno. Pravda byla taková, že o tělesné slasti nevě děla vůbec nic.

Když jí Carlo nabídl únikovou cestu od Gabriela a života, který s ním vedla, rozhodla se chytit příleži tost pevně za pačesy a nikdy se neohlédnout zpátky. A přesně to také udělala. Přesto, jakkoliv se nikdy ne ohlédla zpět vědomě, ve snech se vracela pořád a pro bouzela se plná bolesti. Zatřepala hlavou a několikrát rázně zamrkala, aby zahnala slzy. Během let, po naro zení svých synů, se naučila chodit s hlavou vztyčenou a být hrdá na ně i na sebe. Svou minulost nemínila za pírat. Byla přesvědčená, že se z ní dostatečně poučila. Ze z ní vyrostla. A že až synové dospějí, nebude jim o ní lhát.

Ale teď byli ještě příliš malí na to, aby se vyrovnáva li s jejími chybami, a ona byla rozhodnutá chránit je všemi dostupnými prostředky. Pokud ji o ně chce Gab riel připravit, bude ji muset nejdřív zabít. „Bez svých synů nikam nejdu.” „A oni zůstanou tady. Se mnou.”

„S tebou? Na Sardinii? A kde? Vždyť tu nežiješ,” připomněla mu.

„Nežil jsem, to je pravda. Ale teď hodlám přeměnit tenhle hotel zpět na soukromý dům. Když chlapci ne budou ve škole, budou bydlet tady, aby neztratili kon takt s kulturou svého otce.”

Na první pohled to bylo rozumné a laskavé řešení, ale laskavost bylo něco, co jednoduše neprocházelo Gabrielovým obranným mechanismem. Muselo tu tedy být něco, co jí tajil. Nějaký skrytý motiv, který si ne chával pro sebe. Rychle se otočila po dvojčatech a srd ce jí bilo až v krku. Bylo snadné vidět v jejich vzhledu dědictví Calbriniů. I když byli ještě příliš dětští, aby byl v jejich tvářích k rozpoznání predátorský sardinský profil typický pro Gabriela i pro Carla. Carlo také vždy s hrdostí prohlašoval, že jsou skuteční Calbriniové, a slíbil jí…

Znovu zaťala nehty do dlaní. Carlo byl čestný muž, uklidňovala samu sebe. Nikdy by neporušil slib, který jí dal před jejich narozením.

„V září jim začíná škola. V Londýně,” oznámila Gabrielovi pevně.

„Je teprve začátek července. Mají před sebou celé lé to, kdy si tady mohou užívat a zároveň si zvyknout na mou roli v jejich životech.” „Ty máš v plánu tady strávit celé léto?”

„Proč ne? Sardinie je nakonec můj domov. Dává mi smysl dohlížet tady na rekonstrukci hotelu a zároveň přitom poznávat své svěřence.” Zvedla bradu. „Počítáš s tím, že tady zůstanu s nimi?”

„Abys mohla jezdit do Port Cerva na lov? Doufáš, že ulovíš někoho, kdo nastoupí na Carlovo místo? Něja kého dalšího bohatého starce, kterému bys prodávala své tělo? Nebo doufáš, že bys tentokrát mohla ulovit někoho mladšího? Nedělej si iluze, Sasho. Stárneš a máš čím dál větší konkurenci. A navíc, ne každý tou ží po přítěži v podobě cizích dětí. Ale co to povídám tenhle problém vyřešíš raz dva, že? Prostě je strčíš na internát a budeš si vesele žít dál bez nich. Jako když Carlo umíral.” „Nemáš právo ,” začala Sasha, ale bylo pozdě.

Gabriel ji už neposlouchal a rázoval si to směrem k chlapcům.

Rozeběhla se po kluzké skále. Instinkt ji nutil po stavit se mezi něho a syny. Bolestivě zamrkala, když uklouzla a poranila si nahé chodidlo o ostrý výčnělek. Kluci, jako kdyby vycítili její úzkost, si přestali hrát a začali sledovat blížící se dospělé. Potom se oba ro zeběhli k Sashe a postavili se jí každý po jednom bo ku způsobem, který by jí za normálních okolností vyloudil na tváři hrdý úsměv. Byli si fyzicky tak po dobní, že i ona měla co dělat, aby je rozeznala. Zvlášť když chtěli schválně zmást lidi a vyměnili se. Ale byli mezi nimi drobounké rozdíly, které dovedla vidět jen matka.

Vypadala opravdu nádherně, přemítal Gabriel. Tyg řice, co brání své mladé. Krev, která se jí řinula z cho didla, ji zjevně vůbec nezajímala.

Odkudsi se najednou vysypaly syrové, primitivní a nechtěné emoce a zavalily ho.

Sardinské rodinné hierarchie a patrioti měli dlouhou paměť a historie ostrova byla protkaná příběhy odpla ty a hořkosti, jež se vinuly znepřátelenými rodinami. Gabriel byl z těch, co v hloubi duše uznávají pravidlo oko za oko zub za zub. I když samozřejmě respektoval oficiální zákony. A toto dávné pravidlo v něm teď zno vu nabylo vrchu. Věřil, že Sasha je jeho, a že jeho zů stane tak dlouho, jak si on bude přát. Ze on je ten, kdo řídí jejich vztah a skrze tento vztah ji. Bylo to základní nepsané pravidlo, na kterém byl celý jejich vztah zalo žený. Ale ona toto pravidlo překročila, a tím se ho hlu boce dotkla.

Nikdy nedokáže zapomenout, co mu udělala vlastní matka. Jak a proč ho odmítla a opustila. Když dospěl, rozhodl se, že nedovolí, aby si jakákoliv další žena za hrávala s jeho city. S jeho bezpečně uzamčeným vnitř ním světem. Vztahy se ženami, pro které se rozhodne, bude zásadně a vždy ukončovat on. Vztah se Sashou chtěl také ukončit. Chystal se k tomu, ale ona ho pře dešla. A co víc, odešla od něj do náruče jiného muže. Jeho vlastního bratrance! Ach ano, Sasha byla jeho dlužníkem a on měl v úmyslu vybrat si její dluh i s ne malými úroky.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Sasha se v žádném případě nemínila nechat odehnat od svých synů i kdyby to mělo znamenat, že bude mu set zůstat s Gabrielem na Sardinii. V tom měla jasno. Naštěstí to snad nebude nadlouho. Dokonce ani Gab riel nedokáže pozdržet začátek nového školního roku. Což jí připomíná…

Podívala se na své prsteny. Díky své tvrdohlavosti a pracovitosti teď měla vysokoškolský diplom. A díky Carlově velkorysé štědrosti by jí prodej jejích šperků měl přinést dost peněz na koupi domku v Londýně a na školné a ještě by mělo něco málo zbýt na horší časy.

„Pojď sem,” nařídil Gabriel autokraticky a napřáhl ruku k bližšímu z dvojčat. Sasha cítila, jak se na ni Sam tázavě obrací.

Bylo by tak snadné poštvat je proti Gabrielovi. Ne chat jejich přístupné mysli bobtnat hořkostí a odmítnu tím. Otrávit je nenávistí k muži, kterého jejich otec vy bral jako jejich poručníka. Ale to jim prostě nemohla udělat. Byli pro ni důležitější než všechno ostatní. Byli nejdůležitější na světě.

Donutila se k úsměvu a jemně Sama s Nicem postr čila ke Gabrielovi. „Tatínek stanovil Gabriela vaším poručníkem a to

znamená, že můžeme zůstat tady na Sardinii do konce léta,” řekla jim tak vesele, jak jen dokázala.

Bylo lepší podat jim nějaké pro ně pochopitelné vy světlení. Milovali Sardinii. A proč také ne? Byla to ko neckonců země jejich otce a trávili tu už odmalička kaž dé léto.

Bylo zvláštní formálně si s těmi malými kluky potřá sat pravicí, místo aby se po tradičním sardinském způ sobu objali, pomyslel si Gabriel. Ale jejich otec, jakko liv byl ze staré školy, měl anglické vzdělání, a to se přirozeně muselo odrazit v jejich chování. „Jak vám máme říkat?” zeptal se Sam ostýchavě.

„Gabriel je tatínkův bratranec,” vysvětlila Sasha rychle. Nechtěla přenechat Gabrielovi vedení ani v ta kové maličkosti. „Takže byste mu mohli říkat třeba strýčku Gabrieli.”

„Strýček Gabriel,” poválel Sam ta slova na jazyku. Byl z obou kluků vážnější a někdy také unáhlenější, za tímco Nico se obvykle nechal vést svým bratrem. „Líbí se mi to,” oznámil důležitě.

„Tak to jsem moc rád,” řekl mu Gabriel srdečně a nenápadně převzal kontrolu nad rozhovorem. „Car lovi by se to určitě taky líbilo.”

Chytré, ušklíbla se v duchu. Všimla si, jak se kluci okamžitě uvolnili a přistoupili k němu blíž, jako rovní k rovnému, instinktivně přitahováni tímhle novým mu žem v jejich životech.

Carlo je hluboce miloval, ale když onemocněl, neměl už sílu trávit s takovými dvěma čísly víc než pár minut denně. Vklínila se tedy mezi své syny a manžela jako tlu mič, aby je všechny uchránila bolesti. Citové v případě svých synů a fyzické v případě svého zesláblého muže. „Můžeme jít rybařit?” zeptal se Nico s nadějí v hlase.

Rybaření byla jejich nová vášeň. Sasha je naučila při pravovat návnadu a nahazovat a většinu dní teď trávili všichni tři na útesech s prutem v ruce.

Než však stačila cokoliv říct, Gabriel mírně odpově děl: „Teď potřebuju něco probrat s vaší maminkou, tak že se musíme vrátit do hotelu. Ale odpoledne byste mi možná mohli ukázat, kde jsou tady nejlepší místa.”

Sváděl její syny s toutéž samozřejmou lehkostí, s ja kou kdysi sváděl ji, uvědomila si Sasha, když mířili k hotelu. Dvojčata radostně poskakovala po cestě ved le Gabriela a ji nechala bezstarostně za sebou. „Umíš hrát fotbal?” slyšela Nica.

Gabriel se zastavil a sklonil se k jeho zvědavé tvářič ce. „Umí ryby plavat?” škádlil ho pobaveně. „Jsem pře ce Ital, ne?”

„Sam fandí Chelsea, ale já mám raději AC Milán,” usmál se Nico.

„Fandím Chelsea, protože jsme napůl Angličané,” informoval Sam Gabriela důležitě. „Tak aby to bylo spravedlivé.”

Její synové byli natolik zabraní do fotbalové debaty s Gabrielem, že by si vůbec nevšimli, kdyby tam neby la, uvědomila si Sasha a bodlo ji u srdce.

„Tu ránu je potřeba vyčistit.” Došli do hotelu a Sashe se při Gabrielově věcně kyselé poznámce stáh ly rty do neobvykle tenké linky.

„Ale prosím tě,” hlas jí zvonil sarkasmem, „nesnaž se předstírat zájem. Soucit takového kalibru se k tobě ne hodí, Gabrieli, a navíc oba víme, že nemáš soucit s žád nou ženou. Zejména pak ne se mnou.” Otočila se po dvojčatech, která se právě objevila ve

dveřích. „Kluci, běžte se umýt, a pak přijďte dolů do kuchyně na oběd.”

Sasha své syny vychovávala zodpovědně. Určila jim láskyplné, ale o to pevnější mantinely. Potrpěla si na je jich dobré způsoby, přičemž věřila, že tahle silnice je dvousměrná. Jestliže chtěla, aby byli slušně vychovaní a aby pochopili důležitost dobrých způsobů, musela se hezky chovat především ona k nim. Zatím se jí s pod porou jejich školy zastávající stejné stanovisko dařilo mít z nich šťastnou směs automatických děkuji a prosím okořeněnou zdravým sebevědomím a občasnou zapo mnětlivostí.

„Ty máš tak co mluvit o zájmu,” odpověděl Gabriel, jakmile byla dvojčata nahoře a bezpečně z jejich dosle chu. „Byla jsi možná dost chytrá na to, abys jim nepo řídila chůvu oba víme, že by to Carlo nikdy nedovo lil ale očividně sis dala pozor, aby se ti náhodou nepletli pod nohy celý den.”

„Že šli z pláže s tebou, aby ti mohli vyprávět o fot bale, ze mě sotva dělá špatnou matku,” reagovala Sasha opovržlivě.

„To jsem samozřejmě nemyslel. Mluvil jsem o sku tečnosti, že je posíláš jíst do kuchyně, zatímco sama se bezpochyby chystáš na oběd na nějaké mnohem ele gantnější místo, kde ti nebudou překážet. Kdyby zále želo na tobě, nejspíš by sis sem rovnou přivedla i mi lence třeba toho samého, se kterým jsi byla viděna v New Yorku.”

Sasha ho smažila zuřivým pohledem. Byla příliš po bouřená, aby dokázala cokoliv namítnout. Nic mu ne dlužila. Míň než nic. A nebude dodávat jeho obviněním zdání oprávněnosti tím, že se před ním bude obhajovat. Proč by to dělala?

„Je škoda, že na to své pokroucené vidění reality ne můžeš brát nějaké prášky, Gabrieli. A ať už jsi mě ne chal špehovat kýmkoliv, odvedl dost mizernou práci. Jediný muž, se kterým jsem se v New Yorku setkala, byl totiž onkolog, kvůli kterému jsem tam letěla. Tobě možná stačilo sedět a čekat, až Carlo umře. Já se na opak snažila zjistit, jestli opravdu není nějaký lék, kte rý by mu koupil trochu víc času,” sdělila mu přesto, pl na pohrdání. Pak se otočila a vydala se za syny.

Nedošla ještě ani ke schodišti, když ji doběhl, popa dl za zápěstí a strhl zpět.

„Velmi působivé. Respektive bylo by to velmi působi vé, kdybych tě neznal,” vmetl jí do tváře a pokračoval: „Napadlo tě vůbec, že Carlo byl připravený zemřít? Že možná dával přednost tomu usnout v míru ve své vlast ní posteli? Že se možná nechtěl nechat uměle udržovat při životě další týdny či měsíce jen proto, abys ho mohla dál vysávat? Dokud byl naživu, byl tvou vstupenkou do života, po kterém jsi vždycky toužila a za který jsi mu prodávala své tělo. Dobře jsi věděla, že je tebou úplně posedlý tak posedlý, že si ke mně chodil pro další a dal ší peníze, jen aby měl čím ukojit tvou nenasytnost.” „To není pravda!”

Tvář měla bílou jako mramorové schodiště, u které ho stáli. Oči se jí zalily slzami. Gabrielovy rysy se před ní rozmazávaly. „Carlo si půjčoval pořád víc kvůli své vlastní hrdosti, ne kvůli mně. Já o tom ani nevěděla.” „Lhářko.”

Ještě pořád ji držel za zápěstí. Připomnělo jí to jiné mramorové schodiště. Také ji tenkrát držel za zápěstí a ona na něj hleděla. Vlastně se na něj rozkošnicky smála s provokativními plamínky v očích. To schodiště bylo v exkluzivním salonu, kde si zkoušela příšerně drahou černou róbu ševelící při každém pohybu, kte rou jí nechával šít. Naklonila se k němu a nic nedbala, že jí hedvábí sjelo z ramen. Vlastně měla chlípnou ra dost z jeho pohledu, kterým se labužnicky pásl na jejím polonahém těle. Potom vzal do dlaní její obnažená ňad ra a začal je líbat.

Tenkrát ještě nevěřila, že by opravdu mohl lásce na dobro zakázat vstup do svého života. Byla do něj blá zen a myslela si, že pouhá síla její lásky jeho postoj změ ní. Tenkrát.

Ale teď bylo teď. Od minulosti ji odděloval oceán slz, který pro něj vyplakala a ochranná zeď, kterou ko lem sebe vystavěla. Zeď zpevněná smutkem a hořkou realitou.

„Tolik tě nenávidím,” řekla mu s očima zakalenýma vášní. Gabriela přemohl jeho vlastní hněv a vztekle s ní škubl k sobě. Cítila na tváři jeho horký dech.

„To říkáš teď. Ale vsadil bych se, že bys se mnou klidně šla do postele za peníze samozřejmě.”

Bolest uvnitř byla náhlá a divoká, chřípí se jí roztáhla a svaly ladné šíje napjaly.

„Sám jsi mne naučil oddělovat sex a city. Zacházet s ním jako s fyzickou aktivitou, která nemá se srdcem nic společného. Takže ano kdybych se s tebou chtěla vyspat, dokázala bych dostatečně upozadit svou nená vist,” procedila zaťatými zuby. „Ale já nechci. A také nepotřebuju používat své tělo jako platidlo.”

„Jak to? To už sis stačila někoho najít?” Co byla ta bolest, která mu trhala útroby? Vždyť po ní netoužil. Přestal ji chtít, když se začala snažit zajistit si v jeho ži votě pevnější místo. Doteď si dokázal vybavit její tón plný falešných emocí: „Miluju tě, Gabrieli, a vím, že ty miluješ mě. Jenom to nechceš říct nahlas.”

„Tak to se pleteš,” odpověděl jí tehdy. „Nemiluju ni koho. Schopnost milovat ze mne vytloukli mí pěstouni. Ti samí pěstouni, kteří se ke mně pak najednou hlásili, když zjistili, že jsem bohatý. Říkáš, že mě miluješ. Ale ve skutečnosti jenom chceš, abych si tě nechal napořád ve svém životě, protože jsem bohatý. A ty jsi chudá. Mi luješ to, co se mnou máš.”

„To není pravda,” protestovala dotčeně. Ale on po chopitelně nebyl tak hloupý, aby jí věřil…

Poslouchal, jak rozhořčeně pokračuje: „Nenašla. Ale na rozdíl od tebe, Gabrieli, jsem se dokázala od trhnout od minulosti.” Pyšně zvedla hlavu. „Mám teď vysokoškolský titul. Mohu si tudíž bez problémů najít práci, která uživí mne i mé syny.” V duchu se modlila, aby to byla pravda.

Gabriel se musel náhle potýkat s velmi nepříjemným pocitem. Proč by mu ale mělo vadit, že se o sebe doká že postarat? Že na něm není závislá?

„Mě neošálíš, Sasho. Kdybys byla doopravdy taková matka, na jakou si hraješ, myslíš, že by Carlo považoval za nevyhnutelné pořídit svým synům poručníka? Zjev ně je chtěl chránit, protože nakonec přece jen pochopil, co jsi zač.”

Sasha zvedla ruku dřív, než si stačila uvědomit, co dělá. Ale on reagoval ještě rychleji a pevně jí přitiskl obě paže k bokům. Pak ji k sobě náhle přitáhl a začal ji líbat. Jeho ústa se zuřivě bořila do jejích. Marně se sna žila vymanit z jeho pevného sevření. Nakonec ho vztek le kousla do spodního rtu. Na jazyku ucítila krev. Od strčil ji tak hrubě, že málem upadla. Otřel si poraněný ret hřbetem ruky a oči mu vražedně zaplály.

„Děvko,” uplivl surově, otočil se a odešel. Zůstala tam stát s útrobami zpěněnými ohněm a ledem, stra chem a touhou, nenávistí a… A čím? Opakem nenávis ti byla láska. Ale ona ho přece nemilovala. Opřela tvář do dlaně a překvapilo ji, že je celá mokrá od slz.

Kouzlo hotýlku spočívalo z velké části v tom, že to byl pořád ještě v mnoha směrech soukromý dům, uvě domila si Sasha, když stála nahoře, v ložnici jejich sou kromého apartmánu. Carlo trval na tom, aby tento lu xusní apartmán nikdy nepronajímali.

Na patře pod nimi byl další rozlehlý apartmán a ješ tě tři menší. Ostatní pokoje se nacházely v bývalých stájích. Všechno zařízení bylo přepychové, ale zároveň z něj sálalo pohodlí a přítulnost domova. K hotýlku patřila také rozlehlá zimní zahrada s jídelnou a terasou, ze které se scházelo k bazénu. Pro bohatého muže Gab rielova formátu nebude nijak těžké udělat z hotýlku opět soukromý dům. A určitě to bude pohodlnější do mov než ta pevnost v horách, která patřívala starému Calbrinimu.

S Carlem měli po celou dobu svého manželství od dělené ložnice. Její měla výhled na moře, byla vybave na přírodními tkaninami a laděná byla do azurové a bledě modré.

Potřebovala mluvit s Marií. Zvedla sluchátko, pro hodila s ní pár vět a dala jí instrukce ohledně oběda. Po tom se svlékla a šla si do koupelny vyčistit ránu na no ze. Letmo se podívala do zrcadla. Častý pobyt na pláži umožnil slunci pozlatit jí pokožku a vyhnat z ní dosa vadní sinalost, která se jí vplížila pod kůži během ne konečných hodin strávených u Carlova lůžka. Hlava jí začala brnět ranními událostmi.

Proč jí to Carlo udělal? Musel přece vědět, jak se bu de cítit. Vždycky jí sliboval, že nikdy…

Vlastně ale věděla, proč to udělal. Byl to jeho způ sob, jak zajistit Sama a Nica. A ji? Opravdu si myslel, že Gabrielovi dovolí, aby ji živil? Myslel si, že by ji Gabriel byl ochotný živit? Kdo ale ví, co se honí hlavou umírajícímu muži?

Vrátila se do pokoje a oblékla si džínsy a tričko. Bý vala by si ráda nejdříve dala sprchu, ale kluci už budou nepochybně hladoví jako vlci.

Dole v kuchyni seděla Maria, jejich věrná kuchařka, a dvojčata kolem velkého starého dubového stolu.

„Koukej, mami, Maria bude dělat dort s vajíčky od Bessie a Flossie,” hlásil jí Sam pyšně. „Bude s čokoládou.”

„Dobrá volba,” vmísil se nečekaně příjemný mužský hlas. Nečekaně, a kdyby do toho Sasha mohla mluvit, tak také velmi nevítaně. Mimovolně vzlétla pohledem k jeho ústům. Ret už mu nekrvácel, ale byl viditelně na teklý. „Čokoládový mám nejraději.”

Co se to s ní děje? Proč nemůže odtrhnout pohled od jeho rtů? Jestli toho nenechá, tak si toho všimne a… Všimli si Maria nebo chlapci jejího napětí? Nebo té vý , bušné směsi protichůdných pocitů, kterou ona a Gabri el plnili místnost jako nějaký horkovzdušný balon? Dě silo ji, jakým způsobem na něj reaguje. Bylo jí teď osmadvacet, a ne sedmnáct, proboha, aby se tu bez branně kácela před jeho sexualitou.

Jenže si nemohla nalhávat, že není vzrušená. Byla. A hodně. To náhlé vnitřní vzplanutí si těžko mohla splést s něčím jiným… I když jí tělem jak horká láva proudila také panika, odpor a vztek. Proč se jí to jen dě je? Celých deset let žila spokojeně bez něj. Deset šťast ných a bezpečných let, kdy v duchu oslavovala, že se zbavila destruktivních emocí a destruktivní touhy. Že se zbavila toho neukojitelného hladu, který ji v jeho blízkosti stravoval a kterého ji dokázal zbavit zase jen on. A on to věděl a využíval toho plnými hrstmi. Věděl, že není nic, co by neudělala, aby ho potěšila. Jenže hor ko, které ji teď polévalo, bylo spíše nevítanou připo mínkou toho, jak uměl potěšit on ji. Jak dokonale ji uměl uspokojit. Jejich sex dokázal vymazat vesmír… Jak jen nad ní mohl mít takovou moc jediný muž? To by nemělo být vůbec možné. Nebo by to alespoň mělo být zakázané. Přísně zakázané.

Snažila se soustředit na talíř před sebou. Dobré jíd lo se má jíst s chutí, připomínala si rozčileně. Jenže by la z Gabriela tak na trní, že doslova bojovala s každým soustem.

Co dělá tady v kuchyni? Marii volala, aby jí řekla, že mají k obědu nečekaného hosta. Dozvěděla se však, že nečekaný host se už stihl přijít do kuchyně osobně představit.

Hotel byl od Carlovy smrti oficiálně uzavřený. Šéf kuchař s aureolou michelinských hvězdiček, reprezen tativní maitre ď a elegantní recepční si dávno našli bez pečnější místo. Zůstal jenom inventář v podobě Marie a několika členů její rodiny.

Sasha automaticky přešla na místní dialekt a zeptala se Marie, jestli si Gabriel přeje oběd. Gabriel, který mlu vil plynně hned několika jazyky, odpověděl anglicky.

„Maria se nabídla, že mi přinese jídlo na terasu. Ale když jsem zjistil, že je na všechno sama, tak jsem to za mítl. Není už nejmladší a terasa je přece jen daleko.”

Sasha v jeho hlase rozpoznala kategorický nesouhlas a okamžitě věděla, že je směrován jí.

„Oběd ti budu servírovat já a nikoliv Maria,” opra vila ho kose. Nemínila mu oznamovat, že ten oběd bude také vařit. Ne snad proto, že by nedůvěřovala Ma riině kuchařskému umění. Ale dokázala si i bez Gabri elova ukazování prstem všimnout, že se Mariin revma tismus zhoršil a že je tedy třeba ji příliš nezatěžovat. Maria s manželem a rodinou byla na hotelu závislá jak kvůli střeše nad hlavou tak finančně a Sasha je už teď dotovala z vlastních rezerv. To Gabrielovi také nemíni la vykládat. Co mínila, bylo dostat Gabriela ze svého ži vota nebo alespoň z kuchyně. Aniž by riskovala pohled do očí, řekla mu odměřeně: „Jsem si jistá, že na terasu trefíš sám.” „A ty budeš jíst kde?”

Žaludek jí obklíčila směsice odmítavosti a nezadrži telného, nebezpečného vzrušení. Nechtěl ji snad pozvat ke svému stolu jako tu noc, kdy se poprvé setkali, že ne? Bylo to jako být z velké výšky hozená do vařícího kotle plného bolestivých emocí. Emocí, které jedno značně patřily minulosti a tady neměly co dělat, připo mínala si vztekle.

„Máma vždycky jí s námi tady v kuchyni,” pravil Sam nápomocně a jeho dětský hlásek byl jako chladivá ru ka reality.

„Hotel je zavřený, jak víš.” Pořád se mu ještě nedo kázala podívat do očí. On byl samozřejmě zvyklý na vlastního šéfkuchaře připraveného nosit na stůl vybra né lahůdky dvacet čtyři hodin denně. „A my jíme velmi jednoduše. Nejlíp uděláš, když si zajedeš do Port Cer va. Je tam několik velmi dobrých restaurací.”

„Co máte k jídlu?” Zeptal se Gabriel dvojčat a ji okázale ignoroval.

„Rybu,” odpověděl Sam hrdě. „Sami jsme ji ráno vy brali na trhu. Pietro nám vysvětlil, jak poznáme, že jsou ryby čerstvé. Někdy nás prý také vezme na loď a nechá nás vytáhnout sítě. Zeptám se ho, jestli bys mohl jít s námi,” dodal velkomyslně.

Pouhé hlasy jejích synů plnily Sashino srdce až po okraj hrdostí a láskou. Do očí jí vstoupily slzy, ale za hnala je zpátky. Všichni malí kluci nesnášeli „navlhlé” projevy mateřské lásky.

„Myslíš, že bude dost ryb i pro mě?” slyšela Gabrie la ptát se Sama vážně. Zacházel s nimi jako se sobě rov nými, ne jako s dětmi… Čímž k nim našel nejkratší možnou cestu, pomyslela si Sasha temně. A byl si toho také velmi dobře vědom. Poznala to z triumfálního po hledu, který po ní nenápadně hodil.

„Také máme nějaké jehněčí, kdybys chtěl,” oznámi la mu dřevěně a dívala se mu přitom někam za levé ucho. „Podáváme ho v kebabu s místními bylinkami, cibulí a houbami, na lůžku z divoké rýže. Je to místní specia”

„Já znám místní speciality,” přerušil ji netrpělivě, „nezapomínej, že jsem tady vyrostl. Dám si rybu.”

„Máma nás naučí, jak ji správně vykuchat a napor covat,” vmísil se Nico hrdě.

„Hodláš z nich mít dva kuchtíky?” zeptal se jí pichlavě.

„Ne. Hodlám z nich mít dva samostatné kluky, kteří si umějí poradit a kteří se umějí radovat i z malých vě cí,” odpálila ho roztrpčeně. „Moji synové “

„A moji svěřenci,” zarazil ji měkce i výhružně. Sashe proletěl páteří ledový šíp.

Její vztah se syny nebyl takový, jak si představoval, přiznal si Gabriel. Ona nebyla taková, jak si představo val. Očekával povrchní hru na vzornou matku, na jakou byl zvyklý u exkluzivních žen svých bohatých známých. Žen, které své děti obvykle použily jako rekvizitu při focení do společenských časopisů a potom je vrátily to mu, kdo se o ně doopravdy staral. Jenže si nemohl na lhávat, že neviděl lásku v Sashiných očích pokaždé, když se podívala na dvojčata.

Věděl samozřejmě, že její náhlá chudoba nutně změ ní její životní styl. Že si nebude moci dovolit luxus, na který byla zvyklá po Carlově boku. Nečekal ale, že se změní ona sama. Žena, kterou teď sledoval, se však v téhle kuchyni chovala jako doma. A o své děti pečo vala osobně.

Rozhlédl se po útulné místnosti a sebejistých úsmě vech chlapců, kteří byli svěřeni do jeho péče. On jako dítě nesměl do kuchyně svých pěstounů ani strčit nos. Nebyla to čisťounká, přívětivá místnost jako tato. Byla špinavá a zanedbaná, zamořená citovým strádáním a strachem, jako oň sám. Ale tady byla cítit láska.

Láska? V lásku přece nevěřil. Láska neexistovala. A protože neexistovala, nemohla mu skutečnost, že se mu v dětství žádné nedostalo, nijak ublížit a nijak na ní nezá leželo. To byla soukromá vnitřní mantra jeho podvědomí.

Nakonec si tedy všichni dali rybu a všichni jedli u sto lu v kuchyni. Sasha toho ale moc sníst nedokázala. Sice se jí podařilo posadit se tak, aby na Gabriela neviděla, ale na nervozitě jí to nijak neubralo. Pokud chtěl jíst s nimi jen proto, aby ji mučil, potom se mu to dařilo.

Pořád si dokázala vybavit, jak spolu jedli poprvé. By lo to na palubě jeho jachty ten večer, kdy se v Saint Tro pez seznámili. Tenkrát opravdu neměla problém něco pozřít. Nejedla pořádně několik dní a měla příšerný hlad. Když pak během několika vteřin vybílila talíř, s pozvednutým obočím těkal od její tváře k talíři a k je jímu štíhlému tělu a zase zpět.

Myslela si, jak není mazaná. Sledovala ho celý týden. Tkala kolem něho připitomělé popelkovské sny způso bem, kterého je schopna jen zoufalá a opuštěná sedm náctka. Uviděla ho v přístavu a naivně si myslela, že pracuje na jedné z kotvících jachet. Svižně procházel po nábřeží kolem kavárny, ve které seděla, oblečený v džínsech a tričku. A ji ani ve snu nenapadlo, že by mu jedna z těch jachet mohla patřit. Byl mužem, po kterém dívky jako ona vzdychají tmavý, vysoký, neobyčejně krásný a tajemný. Měl všechno, co takový muž potře buje, aby mohl vzít dívku sebevědomě do náruče a unést ji do svého světa. Po pravdě řečeno si umínila, že je do něj bláznivě zamilovaná dávno předtím, než na něj vůbec promluvila.

A ona po lásce tolik toužila. Matka zemřela při poro du a otci doporučili, aby ji dal do dětského domova. Když jí byly čtyři roky, otec se znovu oženil a s novou že nou si ji vzali zpátky k sobě. Jenže jakkoliv se snažili vy tvořit jí domov, problémy na sebe nenechaly dlouho če kat zvlášť když její macecha otěhotněla. Dali ji tedy znovu do domova, kde zůstala až do svých šestnácti. Toužila po lásce, ale strávila příliš času po různých zaří zeních, aby věděla, jak fungovat v normálních vztazích.

Sociálka jí pomohla najít práci s bydlením. Laskaví majitelé obchodu, pro které pracovala, byli ale záhy celkem pochopitelně vyděšeni její snahou vetřít se jim do rodiny, nasát tam lásku, kterou tak zoufale postrá dala, a udělat si z nich matku a otce, které nikdy nemě la. Cítili se trapně a brzy se jí zbavili.

Sociálka jí tedy našla něco méně osobního práci v supermarketu. A když pak spolu s šesti kolegyněmi vyhrály pár tisíc v loterii, rozhodly se jet všechny spo lečně na prázdniny do Saint Tropez.

Jedna z kamarádek, dvacetiletá, blonďatá a velmi vy vinutá Doreen, se tam na pláži seznámila s panem „pro ducentem”, který hned mlsně navrhl, že je všechny za chytí ve svém novém trháku. Tvrdil dokonce, že je významným hostem canneského filmového festivalu.

Nabídka je rozdělila na dvě nesmiřitelné skupinky, přičemž jedna nechtěla mít nic společného se „slizkým pornočunětem”, kdežto druhá toužila po slávě za kaž dou cenu.

Zatímco se dívky hádaly mezi sebou, Sasha byla bez nadějně ponořená do snění o Gabrielovi. Vytvořila pro ně dva růžový imaginární svět, ve kterém se vodili za ruce a byli šťastní a zamilovaní až do smrti. V té době sice ještě nevěděla ani to, jak se její milý jmenuje, ale to byl detail.

Teď už samozřejmě chápala, že fantazie, které si v době dospívání vytvořila nejprve o tom, že je sou částí milující a úplné rodiny a pak o tom, že se do ní za miluje Gabriel byly pouze způsobem, jak pro sebe ukrást lásku, které se jí tak zoufale nedostávalo. Ve své fantazii mohla najít svět, po kterém toužila. Ve skuteč ném světě to bylo nemožné. Žádný reálný vztah nemo hl unést tíhu jejích očekávání.

Večer před tím, než měly všechny odletět zpět do Británie, se Sasha z náhlého popudu rozhodla přilákat Gabrielovu pozornost.

Jaký sebedestruktivní instinkt ji to jen přinutil pad nout k nohám muži, který byl citově stejně poškozený jako ona? Jejich vztah byl od počátku odsouzený k zá niku pokud se v tomto případě vůbec dalo mluvit o vztahu. Spíše to byla nebezpečně silná sexuální závis lost spojená s jejím hladem po citové intimitě a jeho na prostým odmítáním téhož. Kdyby se snažila sebevíc, těžko by našla méně pravděpodobného prince na bílém koni, než byl Gabriel. To viděl i slepý. Jenže ona žila ve své nadýchané fantazii.

Dokonce věřila, že nejtěžší na tom všem bude najít odvahu skočit mu s domnělou nonšalancí před auto způsobem, jaký viděla u zkušenějších. Nějakým zázra kem se jí to ale podařilo. A zabralo to. Vnutila se mu do auta á pak do postele. Tenkrát ještě nevěděla, že se mu nedokáže vnutit do srdce…

Kluci dojedli a dožadovali se, aby směli ven. Vrátili tím Sashu milosrdně do přítomnosti.

Dnešek musel být jeden z nejdelších a nejhorších dní v jejím životě, pomyslela si Sasha utahaně o ně kolik hodin později. Kluky dávno uložila, ale sama byla příliš fyzicky i psychicky vyčerpaná, aby dokáza la usnout. Odpočinout si však musela. Děti byly zvy klé vstávat brzy.

Gabriel se také odebral do svých pokojů. Prohlásil, že má něco důležitého na práci a dvojčatům slíbil, že se uvidí ráno. Sashu dokonale šokovalo, s jakou lehkostí je dokázal rozeznat od sebe to Carlo nedokázal nikdy.

Gabriel. Pořád nemohla uvěřit tomu, že je tady. Pře táhla si deku přes hlavu.

Gabriel se napůl probudil v potemnělé místnosti. Byl natolik dezorientovaný, že automaticky natáhl ruku. Chtěl jí přejet po Sashině nahé bradavce způsobem, o kterém mu tolikrát říkala, že ji beznadějně vzrušuje. Nikdy předtím ani potom už nepoznal ženu, kterou by více vzrušoval jeho dotyk. Která by na něj reagovala tak erotickým způsobem a tak rychle. Ale také sám neměl nikdy v životě na žádnou ženu tak neodolatelnou chuť.

Někdy po ní toužil tak mocně, že vážně zvažoval možnost propustit personál své jachty jen proto, aby si ji mohl vzít kdykoliv a kdekoliv. Trochu se cukala, když navrhl, aby si oblékla jeho košili. Ale když jí rozverně vysvětlil, že chce, aby si oblékla jenom jeho košili a by la mu tak lépe dostupná, na tváři se jí objevil rozkošný výraz erotického spiklenectví.

Nebyl typ, kterému by vadilo, že je při intimních hrátkách někdo uvidí spíš potřeboval mít pocit, že mu nic nebrání v cestě k nejšťavnatějšímu plodu, jaký znal.

Líbilo se mu, že stačí zaplout rukou pod lem košile, nahoru po nahém stehně, aby viděl v jejích očích slast né opojení. Dávno předtím, než pak jemně rozhalil prs ty sladké okvětí jejího pohlaví, tiskla se k němu celým tělem, rozechvělá nezkrotnou touhou. Někdy ho víc než vlastní uspokojení naplňovalo sledovat její orgas mus burácející proti jeho dlani. Zotročovat ji její vlast ní vášní. Někdy. Ale jeho tělo většinou nedokázalo dlouho odolat hladu po něžném objetí pevných svalů, které ho vtahovaly hlouběji a hlouběji. Tak hluboko, že měl při sexu se Sashou pocit, že se stává jeho neodděli telnou součástí.

Gabriel se zamračil, když si konečně uvědomil, že necítí hebkost Sashina těla. Pod jeho rukou bylo jen chladné prostěradlo.

Rázem byl dokonale vzhůru. Procedil skrze zuby ně kolik peprných nadávek a tvář mu zahořela vzteklým odhodláním. Jeho pýcha nebude spokojená, dokud ne dovede Sashu do bodu, kdy ho bude prosit, aby si ji vzal. Do bodu, kdy jí bude záležet jen na tom, aby jí to udělal. Do bodu, kdy on bude ten, kdo odejde.

Byly to už roky, co se naposled takhle vzbudil do prázdné noci. Rozhodl se ale, že důvodem je jeho pod vědomí. Určitě vycítilo, že potrestání Sashi za to, co udělala, se blíží. Nic víc v tom není. Co víc by v tom ta ké sakra mohlo být?

Přesunul se doprostřed postele a umanutě zavřel oči. Nejprve musí vyléčit svou zraněnou pýchu. Pak teprve bude schopen se plně zaměřit na své povinnosti vůči Carlovým synům a na potřebu je chránit před jejich matkou. PÁTÁ KAPITOLA

Gabriel stál na vrcholu pěšinky sestupující dolů k pláži a sledoval Sashu a chlapce, jak se procházejí v časně ranním přílivu. Ještě si ho nevšimli. Měl příle žitost pozorovat je nerušeně.

Nesmělé slunce se lesklo na klidné mořské hladině. Každou chvíli se Sasha nebo některý z chlapců zastavi li, aby z písku sebrali zajímavou mušličku nebo kamí nek. Sasha vypadala spíš jako malá holčička než jako dospělá žena. Měla na sobě tričko a ustřihnuté džínsy, kolem krku se jí houpal dalekohled a vlasy měla staže né do koňského ohonu. Slyšel zvuk jejich hlasů, ale ne rozuměl, co si říkají. Občasný výbuch smíchu však na značoval, že se všichni tři dobře baví. Sasha se podívala k obzoru, něco řekla a zvedla dalekohled k očím. Nico Gabriel z nějakého důvodu věděl, že je to Nico ji ob jal kolem pasu a Sam se chytil z druhé strany. Jednomu po druhém půjčila dalekohled. Stáli v objetí a se zauje tím hleděli stejným směrem. Gabriel si zastínil oči, aby viděl, na co se dívají. Na obzoru rozeznal hejno delfínů a vzpomněl si, že Sashu vždycky fascinovali.

Nico jí vrátil dalekohled. Políbila ho do vlasů. Sama ho přitom láskyplně držela kolem ramen. Útroby mu náhle zahořely starou známou tupou bo

leští. Jako dítě nikdy nepoznal něžnost matčina objetí. Znal jen kopance a nadávky a drsnou pýchu svého dě da, který toleroval jeho existenci jen proto, že neměl na vybranou.

Dole na pláži Sasha své syny ještě jednou pevně ob jala a pak je propustila.

Každodenní ranní procházka po pláži byla jedním z jejich tradičních prázdninových rituálů a dnes se ob zvlášť vydařila díky delfínům.

Právě si upravovala vlasy, když Sam nadšeně vykři kl: „Támhle jde strýček Gabriel!” Okamžitě se s Ničem rozběhli jeho směrem.

Sam k němu doběhl první a skočil mu do náruče. Opravdu si nemusela dělat starosti, že by její synové měli námitky proti Gabrielově přítomnosti ve svých ži votech, pomyslela si hořce. Teď se k němu přisál i Nico. Oba k němu potěšené vzhlíželi a jeden přes druhého mu vyprávěli o procházce a delfínech. „Napíšu o nich do své knihy života,” prohlásil Nico. „Já taky,” přidal se Sam rozhodně.

„Možná byste si o nich mohli také něco zjistit, najít důležité informace,” navrhla Sasha. „A také bychom možná našli na internetu nějaké obrázky, co byste si k nim mohli nalepit.”

„Já už si do své knihy života zapsal, že je Gabriel náš poručník,” řekl Nico Sashe. „Možná bych si tam mohl dát také jeho fotku, co myslíš?” „Co je to kniha života?” pozvedl Gabriel obočí.

„Je to takový druh deníčku,” odpověděla mu Sasha neurčitě. „Mají ji od té doby, co umějí psát. Ukládají si tam hezké vzpomínky.”

„Ale i ty smutné. Třeba když umřel táta,” doplnil Sam a vzápětí zvolal: „Nico, schválně, kdo bude první u domu!” A vyrazil tryskem vpřed, s Ničem v těsném závěsu.

Zdánlivě byla Sasha přesně taková, jaká má dobrá máma být, přemítal Gabriel. Svým dětem se věnovala, starala se o ně, chránila je a zároveň je povzbuzovala k samostatnosti. Zdánlivě. Ve skutečnosti ale byla urči tě jen dobrá herečka, která svou roli hraje tak dlouho, až jí skoro sama věří. Tím si byl jistý.

Když kluci odběhli, udržovala si Sasha od Gabriela bezpečný odstup. Byla napjatá, jako kdyby neustále za držovala dech. Za tři noci, ode dne, kdy přijel, se po řádně nevyspala a věděla, že její nervový systém mele z posledního.

Dvojčata už se jistě nemůžou dočkat snídaně, uvě domila si a zrychlila, aby je dohnala. Když míjela Gab riela, záměrně zírala přímo před sebe.

„Ztrácíš čas, Sasho to ti snad musí být jasné. Mě neošálíš. Znám tě příliš dobře. A vím, co se ti honí hlavou.”

Gabrielova tichá poznámka se pohybovala na hrani ci slyšitelnosti. Srdce jí začalo bít těžce a nepravidelně. Jak by jen mohl vědět, jaký vliv na ni má? Ani osvěžu jící procházka po pláži s dvojčaty nedokázala utišit pul zující sexuální potřebu, která přepadla její tělo jako ně jaká zákeřná choroba. Jak je možné, že se cítí právě takhle? Dlouhé týdny po rozchodu s Gabrielem byla ci tově i fyzicky tak rozbolavělá touhou, že nedokázala nic než vděčně nechat Carla, aby se o ni staral jako o in validu. Doposud si myslela, že tahle její část tehdy na vždy zmizela. Ze už je proti Gabrielovi imunní. Ale co když se mýlila? Co když, stejně jako závislý na drogách nebo alkoholu, nebude nikdy moci doopravdy tvrdit, že je imunní? Že je stará závislost pryč?

Je pryč, řekla si rozzlobeně. Dávno se naučila rozli šovat mezi destruktivní povahou divoké, fyzické i cito vé potřeby, která řídila vztah s Gabrielem a obohacují cí povahou normálního zdravého vztahu. A přesto po něm toužila? Nikdy !

„Můžeš si myslet, že mě znáš Gabrieli,” odvětila tak klidně, jak jen dokázala, „ale dívka, kterou jsi znal, už neexistuje. Carlo mi dal “

„Carlo ti dal co?” Jeho hlas zněl náhle zhruble. „Se xuální slast? Tělesné uspokojení? Křičela jsi rozkoší, když se tě dotýkal svýma vrasčitýma rukama? Když do tebe strkal svůj ochablý penis? Nebo jsi vždycky zavře la oči a myslela na jeho peníze? Dal ti tohle!”

Prsty zabořil do měkkého boku a přitáhl ji k sobě. Je diným pohybem ji objal kolem paží, aby se nemohla bránit. Druhou rukou jí vjel do vlasů, takže nemohla pohnout hlavou, a zvedl její ústa k svým. Pak ji zuřivě, dlouze políbil.

Kluci zmizeli uvnitř domu. Narážení příboje na úte sy se mísilo s narážením její krve na stěny tepen. Její smysly podléhaly frontálnímu útoku: povědomé vůni Gabrielovy pokožky; animální mužnosti, s jakou ji dr žel; způsobu, jakým se její nohy samy od sebe roze stoupily, aby uvolnily místo jeho nohám… Jejich jazy ky se pustily do pomalého, erotického tance a smíšené sliny rozpouštěly její poslední zábrany. Vzrušené tělo se napínalo v touze po dotycích. Uvnitř po něm skoro bolela. Nad mořem se ozval racek a Gabriel ji pustil.

„Možná si myslíš, že mě ošálíš tou svou maskou od dané vdovy, Sasho. Ale neošálíš. Znám tě jako své boty.” Gabriel těžce oddychoval. Sasha sklopila zrak k pohybu jeho hrudi, aby získala čas zpracovat, co se právě stalo.

Chtělo se jí zvracet. Cítila se provinile. Chtěla mu ublížit tak, jako ublížil on jí. Zvedla hlavu, oči smarag dové vášní.

„Víš co, Gabrieli?” řekla mu roztřeseně, „vlastně je mi tě líto. Myslíš si, jak nejsi silný, a přitom se bojíš stí nů. Nemůžeš uvěřit, že se někdo dokáže změnit, proto že ty to nedokážeš. Nemůžeš uvěřit, že ve vztahu dvou lidí může existovat láska a respekt, protože ty jsi to ni kdy nezažil. Jenom jako zrcadlo odrážíš bolest svého dětství a přenášíš ji na ostatní. Díky Carlovi jsem se na učila, jak být citově celistvá. Dal mi tím ten největší dar. A já ho předám svým synům. Změnila jsem se. Už ne jsem ta, kterou jsi znal.” Narovnala se do celé své výše a odkráčela do domu.

Gabriel téměř slyšel vnitřní explozi vlastního vzteku. Takže Sasha ho litovala, ano? Výborně. Brzy pozná, že si měla schovat svou drahocennou lítost pro sebe bu de ji potřebovat. Emoce s ním divoce cloumaly.

Co si to dovoluje? Obviňovat ho, že se bojí stínů? A že by se ona změnila?

Nemožné. Ale z nějakého důvodu se mu usadil v hla vě obraz, jak Sasha s dvojčaty pozoruje delfíny. A ne dal se vymazat. Ať už je jakákoliv, není snad pravda, že je matkou dvou synů, které miluje s viditelnou, ba té měř hmatatelnou intenzitou? Ale když si přizná, že se v Sashe v něčem mýlil? K čemu všemu by to nakonec mohlo vést? K bolesti? K lítosti? K poznání, že ztratil něco nenahraditelného?

To nesmí dovolit. Bude i nadále přesvědčený, že Sashe se věřit nedá, že to jen hraje. Nesmí zapomenout, že k němu přišla od jiného muže mužů a otevřeně mu řekla proč. Pro víc peněz. A ze stejného důvodu ho pak i opustila. Už kvůli Carlovým synům musí zůstat a počkat, až Sasha přestane předstírat. Až vymění hra nou lásku k nim za hranou lásku k někomu dalšímu.

Ať si říká, co chce. On jí nevěří. Určitě už brzy začne hledat movitou náhradu za Carla. A přestane si hrát na vzornou matku. Už to vlastně jednou udělala, když se synů zbavila, aby si mohla odletět za milencem do New Yorku. Která milující máma by udělala něco takového? Zvlášť ve chvíli, kdy jejich otec umíral a oni ji tudíž po třebovali úplně nejvíc v životě? Žádná.

O dvě hodiny později Gabriel vzhlédl od počítače a podíval se z okna pokoje, ve kterém si zřídil dočasnou kancelář. Jeho pracovní záležitosti se tak nakupily, že by nemělo být vůbec možné, aby při jejich řešení ještě dokázal myslet na Sashu. Ale dokázal. Přes veškerý předstíraný odpor ho její tělo chtělo. To neomylně cítil.

Jestlipak měla během manželství s Carlem milence? Když ho opustila, zakázal si na ni myslet. Nebo myslet na to, co dělá. Ale teď, když byla tak blízko, to bylo nemožné. Její přítomnost naplnila dům a on ji pořád cí til kolem sebe.

Neochotně se vrátil k monitoru. Právě mu přišel email od asistenta, kterého požádal, aby zajistil prvo třídního domácího učitele. Potřeboval pojmenovat sil né a slabé stránky dvojčat, aby mohl rozhodnout o je jich budoucnosti. Rozhodně nemínil dovolit Sashe, aby je nechala na internátě. Další email byl od architekta schopného přeměnit hotel zpět na soukromý dům. Jachta ani žádná z jeho nemovitostí nebylý vhodným prostředím pro dva devítileté kluky.

Odepsal asistentovi, aby prvním dvěma profesorům na seznamu zajistil letenky na Sardinii. Sashe se to samozřejmě nebude líbit. Té by se líbilo,

leda kdyby ji mlčky šatil a živil: což v jejím slovníku znamená oblečení zásadně od předních návrhářů a jíd lo zásadně v exkluzivních restauracích. Určitě si myslí, že když teď žije na Sardinii na jeho útraty, půjde to tak i nadále.

Ale on jí její životní styl rozhodně sponzorovat ne bude. I když byla bezkonkurenčně nejlepší milenkou, jakou kdy měl. Sexuální chemie mezi nimi byla nepře konatelná. Ne že by s ní ten večer, co mu skočila do au ta, chtěl něco mít. Ale byla tak přímočaře vyzývavá. A rychlý pohled na opálené paže ho ujistil, že na rozdíl od spousty sezónních holek v Saint Tropez není narko manka. Nevypadala ani jako alkoholická.

Vzal ji tedy na jachtu a s cynickým úšklebkem pozo roval, jak dělá hrozně překvapenou. „Chceš říct, že je tvoje!” zakvíkala bez dechu. Jako kdyby to nebyl hlav ní důvod, proč si ho vybrala…

Gabriel se obvykle nenechal zlákat dívkami jejího typu hezkými, lacinými mláďaty na jedno použití. Měl za to, že jsou pod jeho úroveň. Většinou spal s dospě lejšími a profesionálnějšími typy ženami, které doká zaly elegantně zamaskovat, co jsou zač. Ale ona mu skočila před kola a pak spolu najednou seděli na palu bě jeho jachty. Zářila jako sluníčko. Bezpochyby z vy počítavosti.

„Co vlastně děláš v Saint Tropez?uzeptal se jí. Přes tože to pochopitelně věděl. „Jsem tu se známými,” odpověděla vyhýbavě.

Za „známé” si v duchu automaticky dosadil „muže”, ale ptal se nevinně dál: „Nebudou se po tobě shánět?” „Ani ne,” odpověděla rychle. „Jsou to jenom známí.” „Jako ten filmový producent?” pokračoval sladce.

Hned si všiml, že se jí ta otázka nezamlouvá. Hrála si s držadlem své plážové tašky a klopila zrak. „Ten teď není důležitý.”

Tedi Protože si myslela, že ted narazila na zlatou žílu? „Ale nebude se po tobě shánět?” trval na svém. „Řekla jsem mu, že nemám zájem.”

A její pohled mu řekl, že má zájem o něho. Vstal, že zavolá někoho z posádky, aby ji doprovodil na břeh. Měl plné zuby Saint Tropez a už oznámil kapitánovi, že ráno odplouvají do Itálie. K vlastnímu nemalému pře kvapení se jí místo toho zeptal, jestli nemá hlad.

Jedla rychle a hltavě, ale šampaňského, které jí ne chal nalít, se ani nedotkla. Když dojedla, zeptal se jí, jestli by se nechtěla osprchovat. Zmateně se na něj po dívala a pak se rozzářila. „Aha, takže se mnou chceš jít do postele?”

Chtěl? Jestli ano, její neohrabanost ho málem donu tila změnit názor. Byl zvyklý na ženy sofistikované na tolik, aby chápaly pravidla hry a dodržovaly je. Ale ty se na něj zase nedívaly jako ona s nadšeným očeká váním. S nadšeným očekáváním peněz, které ví, že do stane, vysmíval se sám sobě.

Pak stál v rozlehlém podpalubí a opřený o zavřené dve ře pobaveně pozoroval, jak se točí dokola s očima doko řán a plnými doušky vpíjí přepych, který ji obklopuje.

„Tady to vůbec nevypadá jako loď!” vykřikovala uneseně.

„Taky není,” opravil ji suše. „Je to jachta. Koupelna je támhle.”

Vydala se ke sprše. Pořád ještě křečovitě svírala svou slaměnou plážovou tašku. „Tohle tu můžeš odložit,” ře kl jí netrpělivě. „Mám tam pas a letenku.” „Ujišťuju tě, že tu budou úplně v bezpečí.”

Položila tedy tašku na luxusní, hedvábím potaženou židli. Ošumělost jejího zavazadla bila do očí.

Dal jí deset minut, a pak ji následoval. Stála pod proudem vody zády k němu. Byla štíhlá, ale pěkně tva rovaná. Měla útlý pas, měkce zaoblené boky a dlouhé rovné nohy. Zjevně si umyla hlavu a vodou ztmavlé vla sy se jí leskle vlnily po dokonalé pleti. Pak se k němu otočila a jeho se naplno zmocnila touha, která v něm narůstala od první chvíle, co ji spatřil.

Nevybavoval si, jak se svlékl, ani jak se ocitl za ní ve sprše. Ale dosud si pamatoval mokrou vláčnost její po kožky. Pamatoval si také, co s ním dělalo, když viděl, jak se pod jeho dotykem napíná nepokrytou rozkoší. Jak z ní sálá vzrušení, když vzal do dlaní její ňadra. Jak vzdychá, když začal laskat její vztyčené bradavky. Nic před ním neskrývala. Nechala ho cítit a slyšet své vzru šení. Byla tak dokonale smyslná…

Zpočátku ji nelíbal. Málokdy líbal své milenky na ús ta, pokud ho o to vyloženě nepožádaly. Rád se díval. A pozorovat výrazy Sashiny tváře, když si pohrával s je jím nahým tělem, bylo velmi erotické. Nejen její tvář, ale celé její tělo mu dávalo najevo, že je sexuálně zcela v jeho moci. Tohle hrát nemohla. To se hrát nedalo.

Poslední zbytky sebekontroly mu pak vzal způsob, jakým se začala chvět, když jí sjel prsty k Venušinu pa horku. Jako kdyby byla na prahu orgasmu.

V té chvíli ji políbil. Něco uvnitř něj ho k tomu do nutilo. Políbil ji vášnivě a majetnicky, vsál celá její ústa a držel ji tak, zatímco se k němu tiskla a chvěla se.

Vzpomínal si, jak jí potom zvedl ruce a řekl zastře ně: „Teď já.”

Omámeně se na něj podívala a začala mu vtírat do pokožky sprchový gel. Když voda smyla mydlinky, po líbila ho na krk. Rukou mu sjížděla po těle. Napjal se žhavým očekáváním.

Nečekal ale, že ucítí její měkké rty na bradavce. Pou há vzpomínka na to v něm vyvolávala totéž zmatení ja ko tenkrát.

„Tohle bych měl dělat já tobě,” zastavil ji a zvedl jí bradu. Neřekla na to nic, jen si pomalu klekla a opatr ně ho vzala do úst. Její jednání mu způsobilo největší sexuální slast, jakou kdy zažil.

Nechápal ani tenkrát ani teď, proč na ni reagoval tak intenzivně. Něco v měkkém pohybu jejích rtů, ve způso bu jakým se ho dotýkala a jak se na něj dívala, ho vyneslo do nepoznaných výšin vzrušení a rozkoše. Vzal ji do ná ruče a odnesl do postele a než na ní uschly poslední kap ky vody, dovedl ji pohybem prstů k vyvrcholení. ŠESTÁ KAPITOLA

Nebude na Gabriela vůbec myslet, natož aby rozebí rala jejich mezihru cestou z pláže, zapřísahala se Sasha. Vzápětí ale rozkývala vlastní obranné barikády vzpur nou otázkou: Proč by se tomu mělo říkat mezihra? Bo jí se to snad nazvat polibkem? No tak ji Gabriel políbil, no. A ten polibek odhalil, že tlustá čára, kterou uděla la za vztahem s ním, mu nijak nebránila mít moc nad je jím libidem, no.

Odložila kartáč na vlasy a podívala se na svůj obraz v zrcadle toaletního stolku. V uších měla diamantové náušnice, které spolu s umělohmotnými náramky, jež dostala od synů k Vánocům, byly jedinými šperky, kte ré pro ni něco znamenaly. Carlo jí je dal krátce poté, co se dozvěděli, že čeká dvojčata. Dar od nich a jejich ot ce, řekl jí s láskou. Chabě protestovala, že téměř dvou karátové diamanty jsou příliš, ale Carlo trval na svém s tím, že pro Italku jsou diamantové náušnice napros tou nezbytností.

A potom, když se dvojčata narodila a každé vážilo něco přes tři kila, vítězoslavně prohlásil, že cokoliv menšího by bývala byla urážka jejich synů.

Zatřásla hlavou nad dotěrnými vzpomínkami. Dia manty v zrcadle bíle zasvítily. Nemůže tu sedět a ztrá cet čas. Má důležitou schůzku v Port Cervu. A co se tý če Gabriela do září to nějak vydrží, a potom se s ním nebude muset vidět celé měsíce.

Ale pořád před sebou měla šest dlouhých týdnů. A to už po třech dnech nevěděla, jak potlačit fyzickou touhu po něm.

Po něm? Jak si může být jistá, že on je důvodem její ho sexuálního napětí? Bylo jí osmadvacet a od naroze ní dvojčat žila v celibátu. Objevila se sice spousta mu žů, kteří jí dali víc než jasně najevo, že by jí rádi pomohli porušit manželskou věrnost, ale ona prostě neměla tu potřebu. Byla z ní jednou provždy vyléčena. Nebo si to alespoň myslela. Možná je to náhoda, že se cítí takhle zrovna v Gabrielově přítomnosti. Možná by na ni měl úplně stejný vliv i jiný muž.

Tuhle teorii si ale nemohla dost dobře ověřit. Leda že by poslechla své tělo a… A co? Požádala Gabriela, aby se s ní pomiloval? Ach ano, to by se mu jistě moc líbilo. Potvrzovalo by to jeho teorii, že?

Z Gabrielových hořkokyselých poznámek věděla, že jeho dětství bylo krušné. Řekl jí, že ho matka opustila i jak s ním zacházel jeho děd. Sasha z toho spokojeně vyvodila, že mají něco společného, ale dál se nevyptá vala. Nechtěla totiž myslet na své dětství.

Teprve časem, když se jí konečně podařilo dospět a vyrovnat se s vlastní minulostí, se Carla odvážila ze ptat na minulost Gabrielovu.

Tím, co jí Carlo vyprávěl, byla šokovaná. Pomohlo jí to pochopit, proč Gabriel odmítl její lásku. Ale také to, že jenom její láska by Gabriela vyléčit nedokázala. Nej dříve by musel dokázat mít rád sám sebe. To se za pe níze ani úspěchy koupit nedalo. Přes všechno, co jí Gabriel provedl, jí bylo nesmírně

líto dítěte, kterým kdysi byl. I teď se jí oči zamžily, když si představila, jak moc musel trpět. Matka ho opustila už jako bezbranné miminko, jen aby se mohla vrátit ke svému pohodlnému životu.

Jenže teď už nebyl dítě. Byl dospělý a velmi nebez pečný. Na to nesměla zapomínat. „Kam jdeš?”

Sasha se zarazila v půlce kroku a cítila, jak začíná rudnout. Gabriel ji pozoroval z vrcholu schodiště. Ne slyšela ho vyjít z jeho pokojů a teď se cítila jako ško lačka, která se snaží vyplížit ven po večerce. „Proč to chceš vědět?” opáčila.

Gabriel ji přejel zkoumavým pohledem. Očividně se hodila do gala. Zrak se mu zúžil a svaly napjaly poci tem, o který vůbec nestál. Proč by ho sakra mělo zají mat, co dělá nebo s kým to dělá? Jeho zajímala jen dvojčata. „Jestli s sebou hodláš vzít kluky, tak “

„Nehodlám,“zarazila ho Sasha. Zařídila, aby se o ně postarala Mariina dcera Isabella. Isabella měla dvě dcerky zhruba ve stejném věku, jako byli kluci, a Sasha věděla, že se na ni může spolehnout.

„To jsem si myslel,” ucedil Gabriel, „konec hry na milující matku.”

Sasha cítila, jak se v ní začíná vařit krev. „Ne, že by ti do toho něco bylo, ale mám obchodní schůzku. Pro to je neberu s sebou.”

„Stejně bych ti to nedovolil,” zapředl Gabriel spo kojeně, „odpoledne mám pohovor s jejich budoucím domácím vychovatelem a ten si s nimi jistě bude chtít promluvit.” Sasha otevřela pusu. Pak ji zase zavřela, aby umož

nila všem svým ohnivým námitkám zařadit se do fron ty v nějakém logickém pořadí.

„Nemáš žádné právo mi zakazovat kamkoliv chodit s mými dětmi,” vypravila ze sebe nakonec. „A žádného domácího vychovatele nepotřebují. Mají prázdniny.”

Znala ze svého okolí případy dětí zničených rodiči s přehnanými ambicemi. Samozřejmě chtěla, aby její děti dosáhli co možná nejvyššího vzdělání a účelně vy užily svůj potenciál, ale také chtěla, aby si užili bezsta rostné dětství.

„Jsou to moji zákonní svěřenci. Možná dokonce i ty bys mohla pochopit, že mámli vůči nim dostát svým povinnostem, potřebuju je lépe poznat.”

„Na to stačí, když budeš s nimi. Když s nimi budeš mluvit a když jim budeš naslouchat,” ušklíbla se. „Jsou to totiž děti, Gabrieli. Ne nějaká tvoje nová ob chodní akvizice. Nemůžeš je poznat tím, že si o nich přečteš zprávu, kterou ti vypracuje někdo jiný. Co bu deš dělat, když ti ta tvoje analýza řekne, že nejsou dost chytré, aby maximalizovaly tvou investici? Zase se jich zbavíš?”

„Nebuď směšná. Vždycky jsi měla sklony k přecitli vělosti.”

„Prý přecitlivělosti! Mluvíš o mých synech! Ne o ně jakých…” zavrtěla hlavou. Jaký mělo smysl se s Gabrie lem takhle dohadovat? Nebylo možné mu vysvětlit, jak se cítí, protože on sám nedokázal cítit nic.

„Tohle nemůžeš udělat, Gabrieli,” řekla pevně. „To ti prostě nedovolím. Myslel jsi přitom vůbec na ně?”

„Děláš, jako kdybych je chtěl přinejmenším mučit. A přitom jsi je sama úplně klidně vystavila něčemu po dobnému.” „Cože?”

„Dělali přece přijímačky do přípravky, než je přijali na internát, ne?”

Sasha se kousla do rtu. Samozřejmě, že dělali. A s ty pickou mužskou sebejistotou se pak vytahovali, jak by li nejchytřejší.

„Mimoto, Profesor Fennini je vysoce kvalifikovaný soukromý učitel s mnohaletou zkušeností.”

Sasha ho obdařila sžíravým pohledem. „Říkal jsi, že budeš zpovídat potenciálního domácího vychovatele.”

„To on je pochopitelně také. Ale nejprve chci, aby je ohodnotil.”

„Už jsme zase u toho!” vybuchla Sasha. „Jsou to dě ti, Gabrieli. Děti. Chápu, že ty jsi nikdy žádné pořádné dětství neměl, ale “

„A právě proto se chci ujistit, že moji dědicové mají všechno, co potřebují, aby se mohli zdárně rozvíjet.”

Sasha se pro oporu opřela o zábradlí. Srdce jí bilo tak rychle, že se jí dělalo špatně. „Tvoji dědicově!” zablekotala, „Co…Co tím myslíš?”

„Není to snad jasné? Myslím tím, že Carlovi synové jsou moji pokrevní dědicové. A proto také potřebuju vědět, jestli dokážou být mými nástupci.”

Úleva, která ji zaplavila, byla skoro stejně na omdle ní jako strach, který ji předcházel.

„Takže jsem měla pravdu. Tohle není jen tak nějaký vychovatel. Každopádně ani ty ani on mé syny nebude te podrobovat žádným psychologickým ani jiným tes tům. Napadlo tě, Gabrieli, že by třeba taky nemuseli chtít mít něco společného s tvými obchodními aktivita mi? Nic ti nebrání, aby sis pořídil vlastní děti.”

„To jsem měl původně v úmyslu,” přikývl. „Ale když už jsou Carlovi synové tady a jsou moje krev, nevidím důvod, proč by nemohli být mými dědici oni. A co se tý če těch psychologických testů, asi ses nechala trochu unést. Pan profesor si trochu popovídá s nimi a já si pak trochu popovídám s ním. To je celé. Jednou věcí si ale rozhodně můžeš být jistá: nestrčím své svěřence někam na internát.”

Sasha odevzdaně zavrtěla hlavou. Ani ji nenapadne znovu se pokoušet vysvětlovat Gabrielovi pohnutky svého jednání nebo se doprošovat o jeho pochopení. Potlačila touhu se obhajovat a místo toho řekla: „Kdy přijede ten tvůj profesor?”

„Po obědě. A to hodnocení bude pro jejich dobro, i když ty to tak nevidíš.”

„To už budu zpátky. Ať se neopováží položit jim je dinou otázku, dokud se nevrátím,” řekla varovně.

Zoufale potřebovala nějaký čas pro sebe, aby mohla přemýšlet. Pořád ještě jí bylo trochu špatně a motala se jí hlava. Bez dalšího slova seběhla po schodech a sešla do zahrady, kde Sam a Nico předváděli Mariiným vnuč kám, jak výborně umějí stojky na hlavě. „Kluci, kluci,” usmála se na ni Isabella dobrácky.

Sasha jí poděkovala, že se o ně do oběda postará, a obešla dům k malému luxusnímu autíčku, které jí koupil Carlo.

Do Port Cerva s jeho líbezným přístavem a exkluziv ními restauracemi nebylo daleko. Doufala, že se vhod ně oblékla. V této roční době bude přístav plný ele gantních jachet a po ulicích se budou promenádo vat adekvátně elegantní ženy a nakupovat v místních dra hých značkových buticích. Pro onu schůzku bylo důle žité, aby vypadala, jako že je pořád ještě součástí toho to světa.

Gabriel se za ní díval z okna a mračil se. Měla na so bě střízlivý šedý kalhotový kostým, na zápěstí se jí les kl zlatý náramek a oči jí clonily velké sluneční brýle s želvovinovými obroučkami. Když si sedala za volant, zahlédl přirozeně růžový odlesk jejích nehtů v luxus ních sandálkách.

V nehybném dopoledním vzduchu téměř ucítil její vůni. Vznášela se v celém domě. Mimo pokoje, kde bydlel on.

Ať už byla oblečená jakkoli, uměl si domyslet, kam asi jde. A proč. Rysy mu ztvrdly. Může si spát, s kolika muži bude chtít ale teprve až splatí svůj dluh jemu.

Sasha zaparkovala a vydala se širokým bulvárem ke svému cíli. Jen okamžik zaváhala před nablýskaným vchodem, pak zazvonila.

Přišel jí otevřít sám majitel obchodu a potěšené ji vedl do přívětivé soukromé kanceláře. „Budete si přát kávu?” otázal se zdvořile.

Sasha zavrtěla hlavou a otevřela kufřík, který si při nesla s sebou. Účel své návštěvy obchodníkovi vysvět lila předem do telefonu, aby je oba ušetřila trapných situací. Z nedostatku jeho překvapení usoudila, že o Carlových finančních problémech něco zaslechl. Vyndala z kufříku kazety se šperky a jednu po druhé otevřela, aby byl dobře vidět jejich obsah: náhrdelník a náušnice s brilianty a smaragdy, dárek od Carla k prv nímu výročí svatby; prsten od Cartiera, o kterém vědě la, že stál přes čtvrt milionu eur; její snubní prsten s ob rovským diamantem; prsten se žlutým diamantem v lůžku z bílých diamantů, který jí Carlo dal k loňským Vánocům… Nakonec si sundala své diamantové náušnice.

„Kolik mi můžete dát za všechno?” zeptala se kle notníka tiše.

Vzal si lupu a začal pečlivě studovat kousek po kous ku. Promluvil asi po půl hodině. Částka, kterou jí za šperky nabídl, ji zaplavila úlevou.

Sice se ani náhodou nedotýkala sumy, kterou za ně zaplatil Carlo, ale pořád to stačilo na střechu nad hla vou, a když se bude snažit, tak i na školné. Chlapci mě li svou školu moc rádi a ona chtěla, aby na ní zůstali.

Přikývla. Klenotník k ní přisunul diamantové náuš nice. Překvapeně pozvedla obočí.

„Ty náušnice jsem nepočítal,” řekl laskavě. „Měla byste si je nechat, madam. Jsem si jistý, že by si to váš pan manžel byl přál.”

Sasha se musela kousnout do rtu, aby se nerozplaka la. Byla tak roztřesená, že jí chvíli trvalo, než se jí po dařilo si náušnice znovu nasadit.

O deset minut později už kráčela s tučným šekem do banky. Cítila se skoro slavnostně. Carlo byl hodný a velkorysý, ale také byl velmi staromódní. Sasha nikdy neměla žádné opravdové svoje peníze, protože Carlo to považoval za zbytečné. Měla k dispozici jeho kreditní kartu a o všechny platby se staral on. To bylo celé. Při padalo jí zvláštní si teď ukládat takovou sumu peněz na vlastní účet. Zvláštní, ale osvobozující. Teď už nebyla s dvojčaty vydána Gabrielovi na milost a nemilost. Mo hla pro ně třeba teď hned koupit letenky do Londýna. Ale kluci by byli strašně zklamaní, kdyby jim takhle zkrátila prázdniny. Kvůli nim se tedy ještě pár týdnů nechá Gabrielem hostit.

Jakmile však budou kluci bezpečně zpátky ve škole…

Už si to celé naplánovala. Nejprve si pronajme něja ké bydlení blízko školy, aby je tam mohla ráno pohodl ně vozit a odpoledne vyzvedávat. A snad se jí brzy po daří najít si práci. A později si koupí malý domek. Ne budou bohatí, ale chudí také ne. Kluci budou mít všech no důležité a budou šťastní o to se hodlala postarat.

Teď bylo třeba se vrátit do hotelu kde je Gabriel. Sasha zavřela oči a přála si, aby byla silnější. Nikdy ne předpokládala, že se jejich cesty znovu zkříží. Carlo a Gabriel byli sice příbuzní, ale setkávali se málokdy. Ona navíc Carlovi jasně řekla, že se těchto setkání ne bude účastnit. Především nikdy nepředpokládala, že až ho uvidí, bude se cítit takhle…

Byla v pokušení udělat to, z čeho ji obvinil, že už udě lala najít si milence. Jakéhokoliv. Jen aby si dokázala, že důvodem její tělesné touhy po Gabrielovi, kvůli kte ré nemohla v noci spát, je její dlouhodobá sexuální abstinence. A ne Gabriel jako takový. Její sexuální zku šenosti byly dost omezené. Její tělo si pamatovalo je nom zážitky s ním. Možná kdyby svému tělu předvedla něco jiného, přestalo by ji mučit. Možná by měla pro věřit tuhle teorii. Sasha se zastavila. To byla hodně bláz nivá myšlenka. Bláznivá a nebezpečná. SEDMÁ KAPITOLA

„Vaši synové mají velké štěstí, že mají takovou matku,” řekl profesor Fennini Sashe s hřejivým úsměvem. Přijel brzy odpoledne, krátce poté, co se po návratu z Port Čer va naobědvala. A jakkoliv se původně rozhodla, že ho bu de nesnášet, musela si záhy přiznat, že to u ní vyhrál na ce lé čáře ale ne pro své lichotky o jejích rodičovských schopnostech. Kluci si ho okamžitě oblíbili a Sasha velmi rychle poznala, že s dětmi to opravdu umí.

Celé odpoledne strávil s dvojčaty v jejich světě. Ne však jako pozorovatel, ale jako jeho plnohodnotný obyvatel. A otázky kladl tak nenápadně, že Sasha brzy hodila obavy za hlavu.

„Myslím, že by prázdniny měly zůstat prázdninami. Nechci je zbytečně přetěžovat. Chci, aby se naučili od dělovat čas studia a čas zábavy a obojí si uměli užít.”

„To je mi úplně jasné,” usmál se profesor. „Pevně doufám, že jsem utišil vaše obavy, co se týče jejich ško ly,” dodal a Sasha zatajila dech.

Ulevilo se jí, když se jí předtím naskytla příležitost probrat s Fenninim tuto záležitost mezi čtyřma očima. A ještě víc se jí ulevilo, když ji ujistil, že podle jeho ná zoru, se chlapcům na internátní škole vyloženě líbí a pobyt na ní jim rozhodně neškodí.

Teď ale nemohla profesorovi naznačit, že by raději změnila téma, protože Gabriel stál těsně vedle ní.

„Gabriel mě seznámil se svými pochybnostmi týkají cími se této záležitosti,” pokračoval profesor věcně. „Je naprosto pochopitelné, že je to záležitost, která pálí vás oba. Ale ujišťuji vás, Sasho, že v situaci, kdy jejich otec umíral a vy jste se mu snažila zajistit co nejlepší mož nou léčbu, jste naprosto neměla jinou alternativu než dvojčata umístit na internát. O profesorovi, kterého jste byla v New Yorku navštívit, jsem ostatně slyšel. Dosáhl při léčbě rakoviny skvělých výsledků.”

„Ano. Doufala jsem… Vysvětlil mi ale, že Carlova rakovina je v příliš pokročilém stádiu. Kdybych to vě děla dopředu, zůstala bych s Carlem.”

„Udělala jste to, co jste v dané chvíli považovala za nejrozumnější,” konejšil ji profesor. „A pro kluky bylo rozhodně lepší žít mezi svými vrstevníky než být vysta veni traumatu domácích událostí. I když jste jistě mno hokrát zatoužila, aby byli doma, a vy jste se měla o ko ho opřít,” dodal laskavě.

Stěží zahnala slzy, které se jí draly do očí. Bylo to po prvé, co někdo pochopil, jak moc tenkrát, když Carlo umíral, toužila, aby byl někdo s ní.

„To ano,” řekla zlomeně, „ale nechtěla jsem je zatě žovat tam, kde to nebylo nevyhnutelné.”

„Ano, myslím, že jste přesně ten typ matky, která by svým dětem něco takového nikdy neudělala,” souhlasil profesor vřele. „Právě před chvílí jsem říkal Gabrielo vi, že jsou to zjevně spokojené a šťastné děti. On si pře je, aby se začaly zajímat o mezinárodní obchod a poli tiku. Myslím, že by nebylo od věci začít stavět na jejich přirozeném zájmu o historii, který jste v nich už podní tila.” Byl to vysoký, akademicky nahrbený muž s ne obyčejně příjemnými způsoby a jeho nevtíravý entuzi asmus byl velmi nakažlivý.

Chlapci si hráli venku. Sasha je šla pozorovat z okna Gabrielovy kanceláře, aby si ukrátila dlouhou chvíli, než profesor dopije kávu a seznámí je se svými pozoro váními. Podle zvuků, které při hře vydávali, to vypada lo na nějaký druh motorových závodů.

Neslyšela Gabriela se pohnout, ale teď cítila, že sto jí u okna také a dívá se s ní. Zoufale mezi ně potřebo vala položit nějakou rozumnou vzdálenost, ale nešlo to, protože stála těsně u okna. A on byl těsně za ní.

„To bude formule jedna,” poznamenal profesor váž ně, ale když se na něj Sasha podívala, v očích mu vese le hrálo. „Odtajnili mi, že Nico postaví formuli a Sam ji bude řídit.”

„U Ferrari by se měli začít třást o vavříny,” přikývl Gabriel.

„Je výborné, že jste je naučila těžit z toho, že jsou dvojčata, a zároveň využívat jejich individuálních schopností,” podotkl profesor.

„Nico věci vymýšlí a Sam je pak provádí,” pozname nal Gabriel mimochodem.

Sasha zírala z okna v naprostém šoku. Dokázal už teď vystihnout jejich osobnosti, a to je prakticky ne znal. Bylo jí nepříjemné i to, jak lehce je dokáže roze znat vzhledově, ale tohle. Vždycky uměl lidi dobře od hadnout. Tedy pokud zrovna neanalyzoval její chování. Ale teď jí nešlo o sebe. Šlo jí o syny. Gabriel nějak zaregistroval její překvapení. „Co se děje?” zeptal se stroze.

„Vystihl jsi rozdíly mezi Samem a Ničem velmi rych le,” připustila neochotně. Gabriel pokrčil rameny. Sám pořádně nerozuměl to

mu, proč pro něj bylo tak snadné je rozeznat od sebe a proč intuitivně věděl, že s každým z nich musí mluvit trochu jiným způsobem. Někde hluboko uvnitř se ale dotkli určité jeho části, o které ani netušil, že ji má. Co se týkalo lidí, měl vždycky velmi dobré instinkty a do kázal jejich jednání objektivně posoudit… Jako napří klad Sashino jednání? Profesorovo zdůvodnění, proč dala dvojčata na internát, bylo příliš rozumné na to, aby nad ním mohl mávnout rukou. A nikdo nemohl před stírat emoce, které se před krátkou chvílí marně snaži la potlačit.

Téměř fyzicky cítil posun ve svém mentálním vidění. Nutil ho připustit si možnost, že si schválně vybral ur čitý úhel pohledu na věc. Ten, který mu nejlépe vyho voval. A jeho vědomí se teď hlasitě dožadovalo upřím ných odpovědí na některé otázky. Bude si muset přiznat, že je Sasha dobrá matka, že?

Nic si nepřizná, odporoval si vztekle. Palčivá bo lest, která se vždy dostavila s myšlenkami na Sashu, tu byla znovu. Koutkem oka viděl profesora přistoupit k Sashe a mluvit na ni. Instinktivně se na ni nalepil ještě těsněji.

Sasha ztuhla. Co se Gabriel bojí, že udělá? Řekne profesoru Fenninimu, že mu zakazuje učit její syny? Ona, na rozdíl od Gabriela, dokázala změnit názor. Jak už profesor naznačil, chlapci byli ve věku, kdy nasáva li veškeré dostupné informace jako houba a lehce se učili novým dovednostem. Důležitý byl způsob. A Sasha viděla, že v tomhle ohledu bude profesor Fen nini nepřekonatelný. Navíc ona bude přítomna, a kdy by se jí něco nezdálo, vždycky může zasáhnout.

„Obzvlášť mě zaujaly jejich knihy života,” říkal prá vě profesor. „Je to koncepce, kterou jsem viděl s velmi příznivým výsledkem používat v případě problémo vých dětí. Ale musím přiznat, že mě nenapadlo využít ji pro záznam šťastného dětství.”

Sasha krátce přikývla. Nechystala se profesorovi vyprávět o svém vlastním zpackaném dětství ani o tom, že se o knihách života dozvěděla právě v rám ci své terapie.

„Původně jsem chtěla, aby si vedli deníčky,” vysvět lila. „Knihy života pak vypadaly jako přirozený další krok. Jsou pro ně zábavnější a jsou i více interaktivní. Domluvili jsme se, že v nich budou mít tajné části pro své soukromé myšlenky a veřejné části pro to, co dělá me společně.”

Gabriel tiše poslouchal. Profesorova chvála všeho, co Sasha jako matka dělala, jenom podtrhovala to, co viděl sám na vlastní oči. Co mu tedy tak bránilo upustit od prefabrikovaného a zjevně mylného přesvědčení, že je Sasha špatná matka? Nechtěl náhodou být sám sou částí života dvojčat? Součástí života Sashy ženy, kte rá ho opustila?

A někde hluboko uvnitř jeho nejsoukromější a nej zranitelnější části se ozval dlouho pohřbený strach, je hož hlas nezadržitelně pronikal tlustými ochrannými vrstvami popření a zamítnutí: Co když vina za to, že ho Sasha opustila, leží na něm, a ne na ní?

Tuhle hluboko zasunutou pochybu, když už se jed nou vynořila, Gabriel nedokázal ignorovat. Ještě dlou ho poté, co je profesor ujistil, že se moc těší, až příští tý den začne s výukou a opustil je, a co mu Sasha suše oznámila, že zbytek dne stráví se syny, se k té otázce vracel, jako jazyk k bolavému zubu. V duchu pořád porovnával dětství dvojčat s dětstvím

svým. S bolestí si uvědomil, že mu nejde o materiální stránku. Porovnával lásku, kterou oni měli a on ne. Smutné vzpomínky bez vyzvání vyplouvaly na povrch: Jak jako dítě natahuje ruce ke své maceše a pak je, od mítnuté, plný zmatku a zoufalství spouští zpátky podél těla. Jak dědovi v Gabrielově přítomnosti skřípe hlas hořkostí a pohrdáním.

„Strýčku Gabrieli…?” Zřetelně loudivý tón Samova hlasu vytrhl Gabriela ze zamyšlení. „Jenom nás tak s Ničem napadlo, že kdyby se tě máma ptala, co chce me za týden k narozeninám, tak bys jí mohl říct, že chceme dospělácká kola.”

Gabrielovi trvalo několik vteřin, než mu došlo, co Sam vlastně říká. „Vy máte narozeniny za týden?” ujiš ťoval se. V duchu provedl rychlou matematickou ope raci. Příští týden… To znamená, že Sasha počala, ještě když byla s ním. A to znamená, že ho s Carlem pod vedla. Cítil, jak se mu začíná vzteky vařit krev.

Sam rozzářeně přikývl, nevědomý si účinku svých slov. „Bude nám deset,” dodal pyšně.

„Máma tvrdí, že pořádná kola nemůžeme mít dřív než v jedenácti,” doplňoval Nico své dvojče. Ale Gabriel ho skoro nevnímal. Potřeboval mluvit se Sashou. A to oka mžitě. Beze slova sešel ke krbu, kde seděla nad nějaký mi materiály, které zde zanechal profesor Fennini. „Chci s tebou mluvit,” oznámil jí příkře.

Sasha měla sto chutí mu stejným tónem sdělit, že ona vůbec nechce mluvit s ním, ale to už ji pevně držel za loket a manévroval s ní směrem ke své pracovně.

„Nech mě, Gabrieli!” protestovala. „Nemůžeš se mnou zacházet jako s nějakým svým majetečkem. A kde jsou vůbec “

„Kluci jsou v pořádku,” zastavil se, aby nabral dech. „Sam mi právě sdělil, že mají příští týden narozeniny.”

Sashu zalil studený pot. Dala by cokoli, kdyby to da tum mohla popřít. Ale nemohla.

„Ano, to je pravda,” řekla tak lhostejně, jak jen dokázala. „Takže byli počati v prosinci?”

Srdce jí skočilo do krku a zachvátila ji panika. „Já… Oni… Nastaly komplikace. Narodili se dřív.” Vyhnula se přímé odpovědi. „Jak moc dřív? O tři měsíce?” nadhodil sarkasticky. Sasha cítila, jak rudne.

„Byli počati v době, kdy jsi byla pořád ještě se mnou, že?” dorážel Gabriel.

Nebylo úniku. Bála se něčeho takového tak dlouho, že se jí teď, když k tomu po všech těch letech konečně došlo, skoro ulevilo.

„Odpověz mi, sakra! Byli počati, když jsi byla ještě se mnout” opakoval Gabriel a oči se mu zúžily. Pořád ještě ji držel za loket a teď s ní vztekle zacloumal.

Sasha znala jeho ledový hněv plný pohrdání, ale ni kdy v životě ho neviděla takhle rozzuřeného. Cítila se velice zranitelná, ale zároveň si jasně uvědomovala, že už před ním nemůže tajit pravdu.

„Ano,” zašeptala. Sklonila hlavu a čekala na svůj ortel. Carlo ji varoval, že se přesně něco takového může stát, ale ona mu tvrdila, že tomu zabrání. Že to nedovolí. Že bude od Gabriela vždycky tak daleko, aby se to nikdy nedo zvěděl. A dokonce si naivně začala myslet, že je v bezpe čí a že to Gabriela opravdu ani nenapadne.

„Stýkala ses s Carlem za mými zády, když jsem myslel, že jsi jenom moje. Spala jsi s ním, když jsi spala se mnou. Byla jsi s ním těhotná, a přesto jsi tvrdila, že mě miluješ!” Gabriel nedokázal nadále vzdorovat sžíravým pocitům, které ho pohltily. Dost zlé bylo už to, že ho beze slova opustila. Ale tuhle její novou zradu nedokázal snést. Sasha na něj nechápavě zírala.

„Nedívej se na mě, jako kdybys nevěděla, o čem mlu vím!” zuřil Gabriel. „Víš to moc dobře! Válela ses s Carlem v posteli, když jsi sdílela mojí! Nechala ses od něj přivést do jiného stavu, když jsi byla mojí milenkou! Jak dlouho to celé trvalo? No? Jak dlouho jsi mě pod váděla, zatímco jsem věřil ” „Tak to nebylo,” protestovala Sasha konsternované.

„Lžeš! Samozřejmě, že to tak bylo.” Gabriel si přejel hřbetem ruky přes oči, jako kdyby ho fyzicky bolelo se na ni dívat. „To ti nedošlo, jak riskuješ, když jsi s ním spala bez ochrany?” „To nebylo plánované. Byla to nehoda!”

„No jistě. Věděl Carlo, že mi tvrdíš, že mě miluješ? V době, kdy už jsi nosila pod srdcem jeho bastardy?”

Sasha napřáhla volnou ruku, ale Gabriel jí ji blesko vě chytil a přitlačil zpět k boku. „Proč jsi mi tvrdila, že mě miluješ? Nebo můžu hádat?”

„Proč ne? Když jsi tak neomylně uhodl všechno ostatní?” odsekla Sasha.

„Odečíst devět měsíců z roku není nic komplikova ného,” štěkl. „Předpokládám, že jsi mě měla v záloze, dokud sis nebyla Carlem úplně jistá. Že s ním čekáš dí tě, muselo v jeho věku skvěle zabírat. To byl promyšle ný tah. Stařec nad hrobem bez dědice a ty mu nabídneš hned dva najednou.” „Tehdy jsem ještě nevěděla, že to budou dvojčata “

„Mami, je tu Marie…” Samův hlas náhle vlétl do místnosti a Sasha se hbitě vytrhla z Gabrielova sevření.

Sasha pohlédla k oknu, kterým se do její ložnice vlé val stříbřitý měsíční svit. Srdce jí bilo těžce a tvář měla mokrou slzami. Zdálo se jí o Gabrielovi a to ji vytrhlo ze spaní. Nervy měla jako struny. Když ji Gabriel kon frontoval ohledně narozenin dvojčat, myslela si…

První dva roky manželství žili s Carlem velmi tiše, v Carlově newyorském bytě. Příchod dvojčat na svět ni jak veřejně neoslavovali ani neohlašovali. Rodina Calbriniů byla sice početná, ale jednotlivé větve si ne byly nijak blízké. Nikdo se tedy nikdy nezajímal o přes né datum narození dvojčat. Až do dneška.

Teď už byla dokonale vzhůru. Její myšlenky se pro bíraly přítomností i minulostí.

Kotvili s Gabrielovou jachtou u pobřeží karibského ostrova Svatá Lucie už několik týdnů a užívali si slun ce. Carlo si sem přijel obhlédnout hotel, který hodlal přikoupit. Gabriel je představil při náhodném setkání v přístavní restauraci a Sasha ve starším muži okamži tě vycítila jeho vrozenou dobrotu.

Byla s Gabrielem něco málo přes rok a nesmírně ji frustrovalo, že jakkoliv je Gabriel ten nejlepší milenec, citově si ji pořád drží od těla.

„Proč nikdy neřekneš, že mě miluješ?” vybafla na něj při prvních společných Vánocích. Byli zrovna v Paříži a on jí koupil nemožně drahé luxusní oblečení a stejně nemožně drahé erotické prádlo. „Protože tě nemiluju,” odpověděl klidně.

Leželi právě v posteli v jejich apartmá hotelu Geor ges V. Sasha si ještě dnes dokázala vybavit obrovskou ledovou hroudu, která jí vyplnila útroby i bolest, která to provázela.

„Ale to musíš,” protestovala zoufale. „To musíš Gab rieli. Musíš mě milovat.”

Rozplakala se a Gabriel, místo aby ji utěšil, nevzru šeně vstal a přešel k oknu.

„Já si na scény nepotrpím, Sasho,” řekl jí chladně. „Nemiluju tě, protože si nemyslím, že láska existuje. Buď vděčná za to, co máme, protože věř mi, na světě je bezpočet žen, které by si s tebou ochotně vyměnily mís to.” Oblékl se a dodal: „Teď jdu ven. Až se vrátím, ne chci už o takových nesmyslech nic slyšet.”

Nemohla uvěřit, že dokáže být tak krutý. Žili spolu měsíce a ona si naivně myslela, že je jen otázkou času, než přizná, že ji miluje. Věděl přece, že ona miluje jeho. Říkala mu to každou chvíli. A také ho nikdy nepřesta lo bavit se s ní milovat. A stála ho spoustu peněz a ča su… Její hlad po lásce to všechno slepě považoval za důkaz citové náklonnosti. Během půl hodiny přestala plakat a přesvědčila samu sebe, že to tak nemyslel. Že je to prostě muž, který své city dává nerad najevo.

To si říkala v Paříži a říkala si to i o několik měsíců po zději v Karibiku. Miloval ji. Byla si tím jistá. Proč by se s ní jinak pořád ještě chtěl milovat? A on se s ní chtěl mi lovat, o tom nebylo žádných pochyb. Sexuálně Gabriela nejen nikdy nepřestala bavit. Vypadalo to, že jí nikdy ne má dost. Ráno se budila mazlivými dotyky jeho rukou a večer usínala s tělem vláčným sexuálním uspokojením.

Dny na jachtě plynuly v pravidelné jednoduchosti. Ráno Gabriel obvykle pracoval a v odpoledním karib ském slunci se s ní miloval ne vždy ale v posteli. Gab riel byl v tomto směru velmi vynalézavý a měl rád růz né erotické hry.

Nedokázala si teď vzpomenout, kdy byla poprvé s Carlem sama. Mohlo to být během jednoho z těch osamělých rán, kdy se procházela po přístavu nebo na kupovala v exkluzivních buticích. Ale pamatovala si, že si rychle zvykla setkávat se s Carlem na ranní kávu, i jak ji potěšilo, když ji pozval, aby si prohlédla hotel, který se chystal koupit.

Brzy se mu začala svěřovat se svými city ke Gabrie lovi. A on jí stručně pověděl tu strašnou historii Ga brielova dětství. „Sama jsem neměla šťastné dětství. Chudák Gabriel.”

Pamatovala si také, že Carlo udělal, co mohl, aby jí vysvětlil, že Gabriela trauma z dětství neovlivnilo stej ným způsobem jako její trauma ji. Ale ona jeho vysvět lení nepřijala, protože se jí nehodilo do jejího vzdušné ho zámku.

Místo toho se dál držela svého přesvědčení, že ji Gabriel v skrytu duše miluje.

Dokonce toto přesvědčení odtajnila Gabrielovi, den před svými osmnáctinami. Trousila poznámky o svých narozeninách celé týdny. To odpoledne pak byli v po steli, s těly stále ještě rozechvělými slastí a uspokoje ním, když jí Gabriel pohladil bříško a ona se celá na pjala téměř nesnesitelným očekáváním.

„Tak povídej. Trousila si za sebou narážky o svých narozeninách jako konfety. Co bys tedy vlastně chtě la?” zeptal se lenivě.

Po všech těch letech si pořád ještě dokázala přesně vybavit celou tu scénu: prosluněné stíny hlavní kaju ty s jejím luxusním vybavením, obrovské letiště se zmuchlanými hedvábnými prostěradly, Gabrielovo orosené nahé tělo s vypracovanými svaly opálenými karibským sluncem, jejich oči ještě potemnělé vzruše ním. Naklonil se nad ni, vzal její bradavku mezi palec a ukazováček a hnětl ji způsobem, který vyvolával no vou touhou. „Chci tebe,” řekla mu plna vášnivého citu. „Chci te

be a tvou lásku, Gabrieli. Chci, abychom byli navždy spolu. A “

Ale než to mohla dopovědět, pustil ji a vyskočil z po stele, tvář staženou zlobou. „Co je zase tohle za komedii, Sasho?” vyštěkl.

„Nevím, co myslíš,” odpověděla po pravdě. „To není žádná komedie. Miluju tě, Gabrieli. A teď, když mi Car lo řekl, jaké jsi měl hrozné dětství, jsme si ještě blíž “

Dál ji mluvit nenechal. Natáhl se po ní přes postel a surově ji postavil na nohy.

„Blíž? Co má tohle znamenat, Sasho? Jediná chvíle, kdy ti chci být blíž, jak ty říkáš, je, když s tebou soulo žím. Celý ten nesmysl o lásce se mě absolutně netýká. To snad už víš nebo bys to alespoň měla vědět.”

Nikdy ho neviděla tak rozzlobeného. Začala se třást náhlým šokem, když se rázem přenesla z růžové fanta zie do studené reality. Ale nějak se nemohla donutit přestat.

„Tý to tak nemyslíš. Ty mě přece miluješ, Gabrieli. Řekni, že mě miluješ… Ty mě musíš milovat.” Držela se ho jako klíště, vzlykala a srdce se jí plnilo strachem a panikou. Prudce ji odstrčil.

„Já nemusím nic, Sasho. Ty tu jsi jen pro moje poba vení. To je celé. Koupil jsem si tě. Protože jsi fantastic ká milenka. Vím, že nejsem první muž, který ti to kdy řekl. Máme se spolu dobře a můžeme se mít dobře i na dále, ale nechci už slyšet ani slovo o lásce.”

Něco uvnitř ní při těch slovech zvadlo a uschlo. Ona si toho tvrdohlavě nevšímala a nejisté namítla: „ Ale…Ale přece se budeš chtít jednou oženit a… A mít rodinu. Naše děti by byly tak krásné, Gabrieli.”

Pořád viděla výraz v jeho očích, když jí chladně od pověděl: „Děti jsou to poslední, o co bych teď stál. A jestli se pro ně jednou rozhodnu, zcela jistě si je ne pořídím se ženou, jako jsi ty.”

Potom odešel a ona ležela v posteli a bála se pohnout a bála se myslet.

Ten večer šli na večeři do přístavu. Byla pořád ještě úplně omráčená a nedokázala do sebe vpravit ani sous to. Rozbalila Gabrielův dárek a poslušně zajásala nad hodinkami od Cartiera.

Když odešli z restaurace, objal ji v tmavé uličce, od hrnul úzká ramínka šatů a vzal do dlaní její nahá ňad ra. Hladil je a líbal ji s takovou vášní, že pak měla bo lavé rty. Ale ona nebyla s to něco cítit. Byla otupělá a duchem nepřítomná.

Vrátili se na jachtu a on z ní doslova strhal oblečení potřebou ji okamžitě mít, sotva zavřel dveře kajuty. Opřel ji o ně, přitiskl jí ruce za záda a horce líbal celé její tělo.

Vzal si ji rychle, ale přesto si, jako vždy, stačil bles kově nasadit kondom. Nořil se do ní prudce, až boles tivě a udělal se skoro okamžitě.

„Užívej si to, co máme,” řekl jí přerývavě, když skon čili. „Protože já si to rozhodně chci užívat ještě dlouho. Je to všechno co máme a co mít budeme. Říká se tomu sex. Ne láska. Sex. A ty stejně dobře jako já víš, že bez něj nemůžeš žít a že nemůžeš žít beze mě.” Hlas mu zazvonil nepokrytým vítězstvím.

Sasha stála tiše v objetí jeho paží a věděla, co bude muset udělat.

Byly tři hodiny ráno, když se objevila ve foyeru ho telu, kde bydlel Carlo. Recepční mu zprvu odmítla za volat, ale nakonec se slitovala.

„Říká, že máte jít nahoru,” ucedila, když položila sluchátko.

Očividně ho vzbudila. Otevřel jí v hedvábném župa nu s vyšitým monogramem. Propastný rozdíl mezi ním a Gabrielem nemohl být viditelnější. Gabriel spával na hý. Byl to fyzicky krásný muž na vrcholu sil. Carlo na proti tomu vypadal v lhostejném světle chodby velmi staře. Byl starší, než si Sasha myslela.

„Opustila jsem Gabriela,” vypravila ze sebe, když ji pozval dál. A rozplakala se.

Carlo ji odvedl ke křeslu a donutil ji, aby se posadila. Potom se jí tichým hlasem zeptal: „Ty jsi těhotná, viď?” OSMÁ KAPITOLA

Sasha odhodila deku a vstala z postele. I se zataže nými závěsy poznala, že už bude brzy den a stejně by už neusnula.

Podívala se na hodinky. Bylo pět ráno. Správně by mě la spát a ne tady stát v noční košilce a nechat se trhat na kousky žraločími zuby deset let starých vzpomínek.

Když Carlo odhalil její tajemství, úplně se zhroutila. Jednak proto, že byl tak dobrý, jednak proto, že tak snadno uhodl, co Gabriela ani nenapadlo.

„Chtěla jsem, aby řekl, že mě miluje,” vzlykala, „ale on po mně chce jenom sex. Nic víc. Jsem mu úpl ně lhostejná.”

Romantická pohádka, kterou si ve své zamilovanos ti vysnila, se v jediné vteřině ztratila jako pára nad hrncem. Carlovi, který by mohl být jejím dědečkem, se styděla říct, že ten večer to bylo poprvé, co při Gabrie lových dotycích cítila místo sexuálního vzrušení jen zoufalou otupělost. Nemiloval ji a nikdy nebude. Ale ona se přesto pořád ještě držela své potřeby lásky jako tonoucí stébla.

„Myslíš, že by mohl změnit názor?” skytala s očima plnýma slz. „Nemohl by ses za mě přimluvit, Carlo?” „Chceš, abych mu řekl o dítěti?” zeptal se jí pomalu

a laskavě. „Sasho, musíš pochopit, že asi nebude reago vat, jak by sis představovala. Mohl by také trvat na tom, že to dítě nechce a že bys měla…”

V tu chvíli vlastně udělala první roztřesený krůček směrem k dospělosti, uvědomila si Sasha. Ve chvíli, kdy si položila v ochranném gestu ruku přes své zatím plo ché bříško a odhodila svou marnou touhu, protože ko nečně pochopila, že má Carlo pravdu.

„Ne,” zavrtěla hlavou. „Gabriel se o tom nikdy ne smí dozvědět.”

Carlo se tenkrát zachoval naprosto úžasně. O všechno se postaral. Z ostrova odletěli soukromým letadlem. Přesvědčil ji, že pro všechny bude nejlepší, když si ji vezme. Je ostatně pokrevní příbuzný jejího dítěte a vlastní děti nemá. Zato je bohatý a otcem se stane hrozně rád, jinak bude jejich manželství čistě formální.

Když ztrácela kuráž, stačilo si připomenout, že ne může být Gabrielovou milenkou i matkou jeho dítěte zároveň a že nikdy nedovolí, aby její dítě mělo takové dětství, jaké měla ona sama. Tohle dítě dostane tolik lásky, kolik mu jen bude schopna dát všechnu lásku, kterou mu odmítl dát jeho otec.

Velice drahý, nicméně vysoce kvalifikovaný newyor ský psycholog, do jehož péče se na základě Carlova roz kazu svěřila, naštěstí brzy rozpoznal, že má Sasha vel ký problém sama se sebou, a začal s ní pracovat. Naučil ji mimo jiné, že špatný druh lásky může dítěti ublížit úplně stejně jako láska žádná. To byl podle Sashina ná zoru vůbec největší dar, který od Carla ona a dvojčata dostala.

V době, kdy kluci udělali své první nejisté krůčky bez držení, udělala i ona první nejisté krůčky bez držení směrem k zdravému citovému životu. Učili se a rostli všichni tři společně. Její láska k nim ji vyléčila.

Carlo s chlapci vždy zacházel jako s vlastními. A ni kdo nikdy ani náznakem nezpochybnil Carlovo otcov ství. Obzvlášť Gabriel ne. Carlo jí vyprávěl, jak mu Gabriel řekl, že je naprostý blázen, když si ji vzal. Me zi oběma muži to k Sashině tiché radosti vytvořilo urči tou propast. Nechtěla mít Gabriela v jejich životě, pro tože si v jeho blízkosti nevěřila.

Ani ve snu by ji nenapadlo, že si umírající Carlo po šle právě pro Gabriela a že mu svěří do rukou osud je jích synů. Plnilo ji úzkostí i rezignací, když viděla, jak lehce a přirozeně s nimi Gabriel vychází. A když na ni Gabriel zaútočil ohledně jejich narozenin, myslela si, že konečně uhodl pravdu. Od chvíle, kdy se objevil na Sardinii, čekala se zatajeným dechem na okamžik, kdy si chlapce pořádně prohlédne a uvidí v jejich tvářích své vlastní rysy. Srdce se jí mučivě sevřelo pokaždé, když se s nimi dal do řeči a oni se na něj přitom hltavě dívali, připraveni ho milovat, i když nevěděli proč.

Skutečnost, že je jejich otec, mu však evidentně ni kdy nepřišla na mysl. Zrada, kterou si myslel, že odha lil, byla ve srovnání s jednoduchostí pravdy až nemož ně krkolomná. Kdyby se to nedělo právě jí, asi by jí to připadalo k smíchu. Jak mohl nevidět, že dvojčata jsou jeho? Jak ho vůbec mohlo napadnout, že by kdy byla ochotná dobrovolně vyměnit postel sexuálního boha, jakým byl on, za postel starce, jakým byl Carlo? Na tak inteligentního muže dokázal být Gabriel k některým skutečnostem nepochopitelně slepý. Ano, vždycky si bral kondom, a neočekával proto, že Sasha otěhotní ale od kdy je kondom stoprocentně spolehlivá ochra na? Zvlášť při takové frekvenci sexuálních styků jako v jejich případě? To ho opravdu vůbec nenapadlo, že by dvojčata mohla být jeho, když věděl, jak moc ho milu. je? Že u Carla hledala bezpečný úkryt před ním, a ne sex? Zjevně ne. A ona věděla proč. Kvůli jeho vlastní mu dětství. Nenapadlo ho totiž, že by mohl chtít být je jich otcem.

Sasha si ani neuvědomila, že pláče, dokud jí slzy neza čaly smáčet hřbety rukou opřených o okenní parapet.

Gabrielovi stačilo, že má teď dědice. Nic víc od dvoj čat ve skutečnosti nechtěl. Nic k nim necítil, stejně ja ko necítil nic k ní. Ale to nebyla tak úplně pravda, uvě domila si. Něco k ní přece jen cítil: odpor, pohrdání, hořkost a především potřebu ji potrestat za to, že ho opustila.

A co tedy cítila ona k němu? Neměla ani sílu ani od vahu si tu otázku zodpovědět…

Obloha venku světlala. Sasha otevřela okno a vy hlédla ven. Vzduch lákavě voněl mořem. Procházka po pláži by jí mohla pročistit hlavu. Bylo ještě příliš brzy, aby byl někdo vzhůru, a pláž byla natolik soukromá, aby si mohla dovolit vyjít ven v noční košilce do půli stehen.

O deset minut později už stála na břehu. Na chození v písku pláže bylo něco pohanského a zároveň hravě dětského. Pozorovala, jak si spolu v prvních paprscích slunce pěnivě hrají vlny.

Co se to s ním sakra děje? Nemělo cenu pokoušet se ještě usnout, zamračil se Gabriel otráveně. A nemělo cenu ležet v posteli a nechat se mučit obrazy Sashy a Carla. Jak si toho mohl nevšimnout? Jak to mohl ne cítit pokaždé, když se jí dotkl? Myslel si, že mu Sasha dluží za to, jak drze ho opustila. To ale netušil, jak ob ludná její zrada ve skutečnosti byla. Byla těhotná s ji ným mužem, a on o tom neměl ani tušení. Spala s Car lem i s ním zároveň a dělala to tak šikovně, že neměl nikdy ani stín podezření. Udělala z něho úplného pi tomce. Sprostě ho využila, zatímco čekala, až jí Carlo nabídne to, po čem celou dobu pásla.

V těle mu explodovala nálož nesnesitelných pocitů, které ho bodaly jako smrtelně ostré nože. Z divočiny jeho zmatených myšlenek se přesto monotónně ozýval hlásek, který trval na tom, že nic necítí. On přece city neuznává. Zejména ne city k ženám, jako je Sasha. Je ho vztah se Sashou byl čistě sexuální. Bylo mu tak hroz ně proto, že sdílela rozkoš, jež měla být pouze a výluč ně jeho, ještě s někým jiným. To je vše. Živil ji, a tudíž měl oprávněně exkluzivní nárok na její tělo. Tak.

Mimoděk si uvědomil, že ten zvláštní zvuk na poza dí je skřípání jeho vlastních zubů. Bavilo ji ho podvá dět? Ležela mu v náručí a přitom si vesele plánovala společnou budoucnost s Carlem? Hlavu měl jako střep, něco mu svíralo srdce a oči ho pálily. Nechápal, co se to s ním děje a proč. Ale odmítal tady dál ležet a nechat se ničit. Odhodil deku a natáhl si kraťasy. Procházka po pláži by ho mohla uklidnit.

Gabriel spatřil Sashu dříve, než ona jeho. Stála na břehu, dívala se k obzoru zahalenému v ranním opa ru a mírný vítr jí lepil k tělu tenkou noční košilku. Vi děl její siluetu tak jasně, jako by byla nahá: měkké ob louky ňader s hroty bradavek, zoubky páteře a kulatý zadeček, Venušin pahorek, přes který se pnula tenká látka.

V hlavě se mu formovaly výjevy z minulosti a roz bíjely jeho obranné hradby. Jiná doba a jiná pláž, opuštěná stejně jako tahle. Sasha, oblečená pouze do slamáku, se naklání nad malou rybářskou sítí. Je jí na tolik zaujatá, že ho neslyší přicházet, dokud ji k sobě zezadu nepřitáhne. Hladí jí ňadra a bříško a laská ji mezi stehny, až začne vzdychat touhou. Pořád si pa matoval tu vlhkou horkost za jemnými plátky našpu lených rtů jejího pohlaví, které se při jeho dotyku chtivě rozevíraly. Přitiskla se k němu se stejně divo kou potřebou, jakou cítil on sám. Bříškem chlípně na lehla na oblou skálu před sebou. Objal ji kolem boků, vnořil se hluboko do hedvábného horka jejího těla a vzal si ji s vášnivou rozkoší…

Erekce, která mu teď napíná kraťasy, je způsobená minulostí, a ne přítomností, rozumoval Gabriel. Sasha nemá moc ho vzrušit, pokud se nerozhodne jí to dovolit.

Sasha se náhle otočila a spatřila ho. Několik vteřin na něj zírala s pootevřenou pusou, a pak se dala na útěk.

Gabrielova reakce byla pudová a okamžitá. Sasha slyšela nárazy jeho chodidel v písku na pozadí zběsilé ho tlukotu svého vlastního srdce. Doháněl ji, ale ona se nezastavovala, hnaná instinktem lovené zvěře.

Doběhl ji, právě když jí začínal docházet dech. Chy til ji za paži a otočil k sobě tak prudce, že málem ztrati la rovnováhu.

Dýchala přerývavě a srdce jí divoce bušilo. Pořád ješ tě byla v šoku, uvědomila si. Na prsou ji bolelo tak, že nemohla ani mluvit.

Snažila se vymanit z Gabrielova sevření, a když ji ne chtěl pustit, zvedla volnou ruku, aby ho odstrčila.

Jakmile se ale dotkla jeho nahé hrudi, celé její tělo se nekontrolovatelně rozechvělo. Z plic jí unikl vzdech a oči se jí rozšířily. Vzápětí Gabrielova hlava zastínila slunce a on ji začal vášnivě líbat, jako za starých časů. Bezmocně zavřela oči a nechala se unést do toho dáv ného světa. Nechala ho zuřivě trestat její rty a oplácela mu stejnou mincí. Zatínala mu nehty do svalnatých zad. Nechala němě rozkvést jejich vzájemné nepřátelství propletené se vzájemnou neúprosnou touhou.

Ta její část, která ještě byla schopna myšlení, si uvě domovala, že Gabriel proti své touze bojuje stejně jako ona. A stejně marně. Nenasytně pokrýval její tělo do tyky a polibky a ona mu je stejně nenasytně opětovala.

Pustili ze řetězu společnou bestii, kterou nebyli schopni uhlídat, říkala si Sasha v duchu omámeně. Hnala se jejími žilami, napila se její krve a proměnila se v žhavou lávu, která jí rozpálila celé tělo a spálila na po pel všechny zábrany.

Bylo to tak dávno, co se naposled cítila takhle. Příliš dávno. Její tělo se chovalo, jako kdyby bylo řízené ně jakou vyšší mocí. Chvělo se a vzdychalo a nabízelo krk Gabrielovým horkým rtům. Každá vteřina byla vyplně na vzrůstající intenzitou mučivé touhy. Cítila, jak jí po malu těžkne a měkne dolní část těla, jak jí pohlaví vlh ne a rozevírá se očekáváním. Cítila potřebu dát nohy od sebe a přitisknout se ke Gabrielovi, aby se mohl sám přesvědčit, jak moc ho chce. Z hrdla se jí vydralo hlu boké, spokojené zasténání, když proti sobě ucítila Gab rielovu erekci. Ruka jí automaticky sjela k jeho roz kroku a sevřela bouli, která se vzdouvala proti tenké látce. Byla příčetná jen tolik, aby si uvědomila, že jsou bezpečně schovaní ve skalách, ale nebyla si jistá, jestli by jí vadilo, kdyby nebyli.

„Gabrieli…” vydechla, když jí vyhrnul noční košilku a začal jí hladit ňadra a třít bradavky. Netrpělivě mu za tahala za pásek, rozepnula zip a zavřela oči slastí, když zjistila, že pod kraťasy nic nemá. Sevřela jeho tvrdost mezi prsty a zavrněla rozkoší. „Počkej.”

Gabriel zavrtěl hlavou při jejím tichém protestu a uchopil lem košilky. Sashe se zatajil dech. Zvedla ru ce, aby ji mohl svléknout.

Než stačila dát ruce zpátky, líbal jí nahá ňadra a ochutnával jejich povědomou vůni. Zuby eroticky po tahoval za tmavý hrot bradavky.

Bylo to víc, než dokázala snést. Zavyla jeho jméno přemožená rozkoší a sjela mu nehty po zádech. Cítila, jak v ní začíná růst a zmocňovat se jí kdysi známý ryt mický příliv.

Nebylo třeba nic říkat a nebylo třeba se na nic ptát. Jejich pohyby byly vzájemně dokonale sladěné. Gabri el ji zvedl ze země a ona ho obtočila nohama. Zrnka písku z jejích chodidel se mu zaryla do beder a připo mněla mu tak, že intenzivní slast bývá protkána nitka mi bolesti.

Možná proto ho přemohla ta hrozivá touha po ní. Protože bez ní byl jeho život bez chuti. Možná potře boval bolest, aby dokázal cítit. Hlavou se mu honily útržky myšlenek, které zahnal, když ho Sasha pevně objala kolem krku. Gabriel se opřel o hladkou skálu za sebou a něžně i prudce zároveň narazil Sashu na svůj úd.

Zvrátila hlavu a sténala jako kočka, když do ní vrá žel hlouběji a hlouběji, obemknutý pevným vlhkým horkem jejích svalů, které mu seděly tak perfektně, ja ko kdyby byly jeho vlastní.

Vždycky to s ní bylo takové. Vždycky. A tohle vědo mí ho pronásledovalo ve snech a podkopávalo jeho pý chu. Žádná jiná žena nikdy nedokázala, aby se cítil ja ko teď s ní. Žádnou jinou ženu nechtěl tolik, aby toužil prorazit bariéry, které z nich dělaly dvě oddělené by tosti. Ale takové myšlenky si připouštěl jen na absolut ním vrcholu sexuální slasti, jakým byl tento.

Úplně zapomněl, jak intenzivní erotickou rozkoš sex se Sashou představoval. Jak dokonale smyslnou. Jak bez toho tak dlouho mohl žít? Jak mohl tak dlouho žít bez ní?

Sasha pevně obemkla Gabrielovo tělo a vychutnáva la si každý pohyb jeho penisu. Její svaly se sevřely a vtahovaly ho hlouběji a hlouběji. Chtěla se Gabriela plně zmocnit. Chtěla být plně v jeho moci. Její smysly byly zmítány erotickou stimulací a touhou tak, že jí to až vhánělo slzy do očí. Šla naproti každému pohybu je ho těla, zajatá v rytmu milostného tance. Přitiskla mu rty na orosený krk a vpíjela jeho slanou, známou chuť.

Slyšela ho zakřičet své jméno a pak se začala divoce třást a vzdychat, když ucítila první mohutnou vlnu orgasmu.

Gabriel Sashu beze slova spustil na zem a zhluboka lapal po dechu. Musí to být nedostatkem kyslíku, že se celý třese, jako kdyby právě přišel o panictví, říkal si omámeně.

Sasha nemohla uvěřit tomu, co udělala. Byla tak ze sláblá, že se málem neudržela na nohách. Zároveň ale byla plná opojného štěstí a triumfálního uspokojení. Podívala se na Gabriela.

„Tohle jsi mi dlužila,” odtušil temně. „A ještě mi dlužíš víc.”

Slunce koupané ve vlnách ji oslepovalo. Odvrátila se od moře a sebrala z písku svou noční košilku. Oblékla si ji. Připadalo jí, jako kdyby se vznášela v prázdnotě jako krátce po dopravní nehodě, kdy ještě oběť necítí bolest a nezná rozsah svých zranění. Beze slova se vydala zpět k hotelu.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Naštěstí bylo pořád ještě příliš brzy, aby byl někdo vzhůru, protože když se Sasha konečně dostala do bez pečí své ložnice, třásla se jako osika.

Usedla na pelest a oči se jí zalily slzami. Co ji to po padlo? Vždyť se chovala jako… jako žena, která nemě la sex deset let. Nebo jako žena, která prahne po dese ti ztracených letech, kdy mohla být s jediným mužem, kterého kdy dokázala milovat.

Gabriel stál pod horkým proudem sprchy a smýval ze sebe Sashinu vůni. Na té pláži se mu něco stalo, ně co tak vzácného a zářivého, že hluboko uvnitř toužil to pevně uchopit a už nikdy nepustit. Nabádalo ho to, aby vyhledal Sashu a něžně ji objal a držel ji navždy. Ale ta ké to v něm vyvolávalo strach. Mělo to moc ohrozit všechno, v co dosud věřil. Otřásalo to samotnými zá klady jeho života.

Pokusil se soustředit na vzniklou situaci z hlediska faktů. Možná celou tu věc na pláži nenaplánoval, ale na druhé straně prokazovala, že se v Sashe nemýlil. Pro kazovala, že nebyla Carlovi o nic věrnější než jemu. Kde tedy byla ta morální euforie, kterou by teď měl cí tit? Kde bylo vavříny ověnčené vítězství? Proč se cítil spíš jako bývalý narkoman, kterému zákeřně nabídli je ho nejoblíbenější drogu, a on zjistil, že nad ním má ješ tě větší moc, než si pamatoval?

Jen jednou a pak ji opustí a tentokrát nechá krvácet on ji, protože tentokrát to bude on, kdo odejde. Tak si to původně představoval. Ale už teď věděl, že to nevyjde. Protože už teď se těšil na příště… A na další příště. Už teď snil, jak se v noci vzbudí, natáhne ruku a nahmatá pod ní její hebké tělo. Už teď byl plný citů, které

Citu! Ale on neměl city zejména ne k Sashe. Ne překonatelný rozpor mezi tím, co si přikazoval, a tím, co se mu skutečně dělo, ho ochromoval. Nezvané po znání začalo protékat přehradou, kterou si vystavěl, a díry v ní se rychle zvětšovaly. Bolest, kterou si dříve nepřipouštěl, mu svírala srdce. Když na pláži poté, co se pomilovali, držel v prchavém momentu naprostého míru po orgasmu Sashu v náruči, polechtala ho na srd ci myšlenka lehká jako pírko. Řekla mu, že tyhle chví le se Sashou jsou největším štěstím, jakého se mu kdy dostane.

Sashe se tělem proháněla bolest neznámého původu. Věděla jen, že za ni nemůže tříhodinová procházka s Gabrielem a jeho architektem, který si ze všech stran á konců prohlížel hotel, i když měla celou tu dobu to porně napjatý každičký sval.

Teď stáli všichni tři před domem a architekt jim sdě loval svůj názor ohledně přestavby hotelu zpět na sou kromý dům.

„Nevidím žádné větší překážky,” říkal právě Gabrie lovi entuziasticky. „Musím říct,” otočil se k Sashe, „že architekt, který vám dům přestavoval na hotel, odvedl skvělou práci.”

Sasha se donutila, aby alespoň vzdáleně vypadala, jako že ji zajímá, co jí říká. Architektura a design byly sice za normálních okolností její vášní, ale ona ještě po řád cítila dozvuky úplně jiných vášní. A jakkoliv bylo její tělo malátně rozněžnělé, v hlavě jí střízlivě bzučelo výčitkami svědomí. Nemělo však žádný smysl brečet nad rozlitým mlékem. Teď se bude muset vypořádat s důsledky svého jednání. A právě v této chvíli si uvě domovala, že nejnesnesitelnějším důsledkem jejího jednání je skutečnost, že jakmile se octne na dva metry od Gabriela, její tělo okamžitě zachvátí chtíč.

Byla by dala cokoliv, aby mohla odmítnout Gabrie lovo pozvání zúčastnit se této inspekce, ale pýchají to nedovolila. A teď kvůli této pýše trpěla jak zvíře, pro tože ji každý její nerv bombardoval nebezpečnými a otevřeně erotickými hlášeními. Gabriel byl sice ob lečený do bílé košile a keprových kalhot, ale ona ho stejně v duchu viděla nahého. Na těle jí vyrážel pot a ona měla smrtelnou hrůzu, že je v něm zrádně cítit její pižmo.

Držela se od Gabriela tak daleko, jak jen dokázala. Vždy se snažila být mimo jeho zorné pole a ještě mezi ně dostat architekta, ale moc to nepomáhalo. Pořád si byla palčivě vědoma Gabrielovy přítomnosti.

„Každopádně bych do plánů rád zahrnul hřiště s pevným povrchem,” říkal právě.

„Aby měli vaši synové kde jezdit na kole nebo na skateboardu?” zeptal se architekt bystře. „Výborný nápad.”

Sasha zatajila dech a čekala, až Gabriel architekta opraví s tím, že Sam a Nico nejsou jeho synové ale svě řenci, ale architekt už horlivě dodával: „To moji syno vé si neustále stěžují, že se nemají kde vyřádit. Manžel ka je odmítá pouštět na silnici. Je to příliš nebezpečné. Musím říct, že vám závidím tohle kouzelné místo. Má te to dostatečně blízko do Port Cerva kvůli službám a nákupům a přitom máte naprosté soukromí a pře krásnou vlastní pláž k tomu.”

„Ten pozemek patří rodině Calbriniů už mnoho ge nerací,” přikyvoval Gabriel, zatímco Sasha podstupo vala vnitřní mučení, když se jí maně vybavovalo, k če mu tu překrásnou pláž využili dneska ráno.

Architekt se podíval ke svému autu, očividně hotov a připraven se rozloučit. Sasha mu rychle potřásla ru kou a s úlevou zmizela tak rychle, jak jí dovolovala zdvořilost.

Kluky našla na terase. Jeden přes druhého něco vy právěli profesoru Fenninimu a společně plánovali ob jevnou výpravu za historicky zajímavými místy ostrova. Nemusela se ale ani otáčet, aby věděla, že Gabriel je jí v patách.

Ruce se jí tak roztřásly, že když si nalévala do skle nice vodu ze džbánu, polila stůl. V zoufalém pokusu položit mezi sebe a Gabriela co největší vzdálenost se kolem něj protahovala tak nešikovně, že zakopla. Bý vala by se přerazila o židli z tepaného železa, kdyby Gabriel pohotově nenatáhl ruku, takže místo na železo narazila na jeho paži.

Nedokázala se pohnout. Nedokázala udělat vůbec nic. Její tělo hltavě vstřebávalo zakázanou slast z fyzic kého kontaktu s ním. Málem v ruce neudržela svou sklenici s vodou. Chlapci ji zvědavě pozorovali. Co si asi musí myslet? Byli samozřejmě ještě příliš malí na to, aby uhodli, co se jí děje, ale stejně jí tvář rudla vinou. „Mami, kde máš prsteny?” zeptal se najednou Nico. Počáteční úlevu rychle následovala nová úzkost. Po

dívala se na svou levou ruku, na které se leskl osamělý proužek snubního prstýnku.

„Auto už je tady, pánové. Vyrážíme na výpravu,” za velel profesor žoviálně a vysvobodil ji.

Sasha je doprovodila k bráně, kde čekal řidič v kli matizovaném mercedesu, a políbila je na rozloučenou.

Gabriel právě něco říkal profesorovi, Sasha toho vy užila a vytratila se do domu. Do hlavy se jí bolestivě za bodávaly střepy myšlenek. Byla ještě stále v šoku z ran ních událostí, které nebyla schopna dát do správných souvislostí s jejich vztahem. Gabriel ji nenáviděl. Pohr dal jí. A přesto mu dovolila…

Dovolila! Co se dneska ráno stalo, nemělo nic spo lečného s nějakým vědomým rozhodnutím. Bylo to ja ko uragán. Zcela mimo lidskou kontrolu. „Sasho?”

Ztuhla. Měla sto chutí se otočit na podpatku a utéct jako dneska ráno. Teď jí nehořely jen tváře, ale celé tělo. Donutila se však pohlédnout mu do očí. „Neodpověděla jsi Nicovi,” řekl. „Kde máš své prsteny?”

Zhluboka se nadechla. „Prodala jsem je,” odpově děla tak vyrovnaně, jak dokázala. „Moje šperky byly mé jediné bohatství, tak jsem je odvezla do Port Cerva a prodala je. Až se kluci vrátí do školy, mám v úmyslu za utržené peníze koupit v Londýně domek pro nás tři. Ty si sice myslíš opak, Gabrieli, ale já rozhodně nechci žít na tvůj účet.”

„Ty jsi prodala své šperky?” Gabriela polila ledová sprcha. Když bude mít peníze, nebude ho potřebovat. A on potřeboval, aby ho potřebovala, uvědomil si náhle. „Ano.” Sasha mu pevně hleděla do očí. „Kluci po

třebují řádný domov. Jsou to moje děti a není nic, co by mi zabránilo jim ho vytvořit, Gabrieli.” „Mohla jsi ” „Mohla jsem co?” zaútočila. „Požádat tě o pomoc?” Jako ho kdysi žádala o lásku?

„Myslím, že oba dobře víme, jaká by byla tvoje re akce… Hrozně mě bolí hlava, Gabrieli, a opravdu ne mám na tyhle řeči náladu. Co dělám se svými šperky je jenom a jenom moje věc.” Otočila se ke schodišti a odkráčela.

Z nějakého nepochopitelného důvodu se Gabriel cí til, jako kdyby mu někdo hodil do hrudního koše olo věné závaží.

Sasha odešla nahoru a on chvíli bojoval s touhou se za ní rozběhnout a zeptat se jí, jak dokáže skloubit lásku k synům s tím, co provedla jemu. Řekla mu pře ce, že ho miluje. Prosila ho, aby miloval on ji. Pořád si pamatoval prudký vztek a zmatek, který v něm tím vyvolala, i umanutost s jakou odmítal, co mu říkala. Její slova ho ale zároveň zaplavila neznámým poci tem bolestí. I když si to tenkrát nechtěl za žádnou cenu přiznat. A nyní tato dávno pohřbená vzpomínka vyplula na povrch.

Nemohl polknout a srdce mu bušilo kvůli Sashe? Protože byla matkou, která miluje své syny? Žárlil snad na její lásku k nim?

To poznání bylo jako nečekaná rána kladivem, proti které nebylo obrany.

Jedna z prvních věcí, které jeho děd udělal, když si k sobě Gabriela vzal, byla, že mu ukázal diamantový náhrdelník s rubíny, jejž daroval jeho matce. „Za tohle tě prodala,” mával jím Gabrielovi před

očima a hořce dodal: „Měla si rovnou vzít muže, které ho jsem jí vybral. Pak bych možná měl vnuka hodného jména Calbrini a ne takového bastarda, jako jsi ty.”

Když jeho děd zemřel, roztrhal Gabriel portrét své matky, na kterém měla krk ozdobený náhrdelníkem, jenž pro ni znamenal o tolik víc než vlastní syn. Náhr delník samotný uložil na dno bankovního sejfu rodiny Calbriniů.

Čas strávený na Sardinii se Sashou měl posvětit všechno, co si kdy myslel o ní a o ženách vůbec. Měl mu přinést satisfakci splaceného dluhu. Místo toho ale od kryl tolik nesrovnalostí v logice jeho vlastního myšlení, že je nemohl nadále ignorovat.

Byla ale jedna věc, kterou udělat mohl. Vyšel z do mu a nasedl do auta. Znal Port Cervo dost dobře na to, aby dokázal odhadnout, kterého klenotníka Sasha navštívila.

Obchodník mu nejprve nechtěl prozradit, kolik Sashe zaplatil, ale Gabriel si nakonec prosadil svou. Vypsal klenotníkovi šek navýšený o pěknou sumičku za „nepříjemnosti”, vzal Sashiny šperky a odjel.

Sasha o své bolesti hlavy nelhala. Předení druhého mercedesu, které jí prozradilo, že Gabriel odjíždí a že má tedy dům sama pro sebe, ji zalilo úlevou. Alespoň chvíli nemusí nic předstírat. Na pár vzácných hodin se může přestat bát, že na sebe něco prozradí.

Svlékla se, vešla pod sprchu a vděčně se ponořila do chladné mlhy, která halila její horkou pokožku. Dnes ráno na pláži…

Nech toho, poroučela si. Nemysli na to! Ale ona na to musela myslet. Chtěla na to myslet a znovu prožívat každou vteřinu a…

Zavřela rezolutně kohoutek, omotala se ručníkem a vpochodovala do ložnice. Tahle touha nic nezname ná, snažila se namluvit sama sobě. Byla to jenom mo mentální fyzická touha, to je celé. Zoufalá dívka, která sebevražedně toužila po Gabrielově lásce, je ta tam. A žena, která ji nahradila, jeho lásku nepotřebuje. Tak.

Měla své syny, svou sebeúctu a nový život před se bou. Rozhodně nepotřebovala být vtažena zpět do minulosti a znovu se ocitnout v osidlech nějakého de struktivního vztahu. Gabriel se nezměnil. Dal to jas ně najevo. Nechtěl se změnit. Celý život si postavil na tom, že ho matka opustila, a bez tohoto základního kamene… Pravda byla taková, že jí chtěl pohrdat, uvědomila si Sasha. Sexuální přitažlivost mezi nimi byla mocná, ale vyrůstala z temnoty a hořkosti, a pro to je oba ničila.

Vzala si dva prášky proti bolesti, zatáhla závěsy, aby dovnitř nemohlo slunce, a zalezla do postele.

Po tvářích se jí koulely slzy. Plakala kvůli sobě i kvů li Gabrielovi a nevěděla proč vlastně.

Dům byl tichý a prázdný. Gabrielovo srdce sevřela ledová pěst pomalým drtivým stiskem. Jako ve filmu vi děl sám sebe, jak vztekle pobíhá po potemnělé hlavní kajutě jachty, popudlivě volá Sashu a chce vědět, proč neleží v jeho posteli.

Ale tentokrát těžko mohla odejít za Carlem. Jed nak byl bezpečně mrtvý, jednak před domem stálo Sashino auto. To, co mu svíralo útroby, musel být asi adrenalinem poháněný vztek, rozhodl se Gabriel ne určitě. Prošel přízemí, zjistil, že je opravdu prázdné, a vydal se nahoru.

Zvuk mercedesu pod oknem vzbudil Sashu z dřímo ty. Gabriel byl zřejmě zpátky. Odhodila deku a s potě šením zjistila, že je jí mnohem lépe. Slyšela Gabriela klepat na hlavní dveře jejích pokojů a netrpělivě volat její jméno.

„Ano? Jsem tady, vydrž minutu,” zavolala zpátky. Než se ale stačila obléci, otevřel dveře a rázoval po dřevěné podlaze obývacího pokoje. Za okamžik bude v její ložnici. Mírně zpanikařila, rychle sáhla po čisté osušce, omotala si ji kolem těla a zvolala: „Nechoď sem, Gabrieli. Nejsem oblečená.” Ale už bylo pozdě. Gabriel chvíli váhal ve dveřích a pak zamračeně vešel dovnitř. „Co se děje?” vyštěkl.

Sasha zamrkala. Těkal pohledem po místnosti jako ně jaký žárlivý milenec, který očekává soka. To se jí ale urči tě jen zdá. Důsledek chorobné představivosti, rozhodla se. „Proč jsou zatažené závěsy?” „Bolela mě hlava, tak jsem si šla na hodinku lehnout.” „Sama?”

Sasha na něj zírala. Co to do něj proboha vjelo? Pře ce si nemohl vážně myslet, že tady má někde schova ného milence?

„Bolela mě hlava,” opakovala. „Jít si v takovém pří padě lehnout do postele je pro většinu lidí normální, Gabrieli.”

Rty se mu pevně sevřely a Sasha najednou ucítila zá van vůně minulosti: líný odpolední vzduch hlavní kaju ty prostoupený sexem. Cítila, jak se jí rozehřívá kůže. Gabriel ji byl schopen vrátit do těch dávných časů je nom tím, že se na ni beze slova díval.

„Možná že ty se ještě pořád chodíš odpoledne do po stele milovat,” řekla mu divoce. „Ale já zcela určitě ne.”

Vyznělo to tak, jak zamýšlela? Nedávala mu náho dou podvědomě znamení, že ho chce?

„Co jsi mi vůbec chtěl?” zeptala se rychle. „Musím se obléct. Chlapci se už brzy vrátí.”

Položil na stůl hranatý balík, který s sebou přinesl, a podíval se na hodinky. „Nevrátí se dřív než za dvě za tři hodiny,” konstatoval, znovu vzal balík do ruky a po dával jí ho. „Co…Co to je?” zeptala se nedůvěřivě.

„Otevři to a uvidíš.” Otočil se, došel ke dveřím, ale místo aby jimi prošel, tak je zavřel a otočil klíčem. „Otevři to,” opakoval.

Jakmile sundala ozdobný balicí papír a zvedla víko krabice, začala mít jisté tušení. Ústa se jí stáhla do přís né linky, když v hedvábí uvnitř objevila jednotlivé ka zety na šperky. Otevřela kazetu na vrchu, a když na ni zasvítil diamantový prsten, projela jí vlna vzteku. Za vřela krabici a podívala se na Gabriela.

„Měla bys raději zkontrolovat, jestli nic nechybí,” ře kl úsečně.

„Co to má být, Gabrieli?” ignorovala jeho poznám ku a s námahou se donutila nekřičet. „Tvoje šperky. Co by to mělo být.”

„No to tedy nejsou,” zavrtěla Sasha hlavou a odstr čila krabici. „Já svoje šperky prodala.” „A já ti je koupil zpátky.”

„To nemůžeš! Uvědomuješ si vůbec, co jsi udělal? Kolik jsi za ně zaplatil? Jsem si jistá, že víc, než kolik jsem za ně dostala.” Jeho mlčení ji ujistilo, že se nemý lí. Tvář se jí rozhořela rozhořčením. „Co si to ke mně dovoluješ, Gabrieli? Prodala jsem je proto, abych mo hla sobě a svým synům koupit domov a nezávislost. Ne závislost na tobě. Neměl jsi žádné právo “

„Měl jsem každé právo,” přerušil ji Gabriel vztekle. Copak si neuvědomuje, jaké má štěstí? Jak je k ní vel korysý? Nebo jak moc ji chce mít pod kontrolou? na vrhl slabý vnitřní hlásek alternativu. Jak moc ji chce mít dlužníkem? Snažil se ten hlásek přehlušit: „Musím mít na paměti dobré jméno Calbriniů. Jak myslíš, že to vy padá, když prodáváš šperky, které ti daroval Carlo?”

„Mnohem lip, než když ty je kupuješ zpátky,” odtu šila kousavě. „Všichni vědí, že Carlo před smrtí zbank rotoval. Nemám se za co stydět, že jsem je prodala. Ale teď kvůli tobě ” „Teď kvůli mně co?” zasyčel nebezpečně.

„Opravdu ti to musím vysvětlovat? Proč jsi je koupil zpátky, Gabrieli? Abych se ti cítila zavázaná? Vděčná? Abys mě mohl kontrolovat? Tím, že jsi ty šperky kou pil, mě nutíš za ně zaplatit a dlužit navíc částku, kterou jsi klenotníkovi přihodil extra. Ukradl jsi mi svobodu, Gabrieli. Tak jako tvůj děd ukradl svobodu tvé matce. Ale já nejsem ona a nedám se koupit ani manipulovat a nedonutíš mě, abych ti permanentně něco dlužila.”

Byla bílá vzteky a třásla se po celém těle, jak jí po malu docházela obludnost jeho činu. Vzala do ruky krabici a hodila mu ji k nohám. „Na vezmi si to. Já to nechci. A nechci tebe. Nenechám tě nacpat mě do role, kterou jsi mi vybral, Gabrieli. Nejsem tvoje matka. Já jsem já.”

„Moje matka alespoň nespala s dvěma muži najed nou. Máš pravdu. Nejsi ona. Jsi “

To už bylo na Sashu moc. Pohár její trpělivosti pře tekl a vyvalil se vztek. Natáhla ruku a dala Gabrielovi facku přes celou tvář. Ten okamžitě pustil krabici a chy til ji za zápěstí. Sasha se otřásla znechucením a studem. Takhle to

dopadá, když jí Gabriel vtrhne do života. Přináší s se bou vzpomínky, které vyvolávají emoce, jež ona nedo káže zvládat. I teď, když se v ní pral vztek a stud, po něm toužila. Musí mezi ně položit nějakou rozumnou vzdálenost, uvědomila si.

„Gabrieli, pusť mě, prosím tě.” Snažila se mu vy kroutit a zapomněla, že má na sobě jenom osušku. Svezla se jí z těla přesně ve chvíli, kdy Gabriel ztratil zbytky sebeovládání a zvedl ji ze země, aby se s ním přestala prát.

Sasha se nejisté nadechla, když Gabrielovy ruce na hmataly místo osušky sametovou pokožku a ona spat řila výraz v jeho očích. Místnost zalilo husté ticho.

„Gabrieli,” zaprosila, ale bylo pozdě. Odkopával z ces ty osušku a rozsypaný obsah krabice a nesl ji k posteli.

„Máš pravdu,” řekl jí zastřeně, „dlužíš mi, a já si tvůj dluh vyberu hned teď a tady.” DESÁTÁ KAPITOLA

Sasha k němu bezmocně vzhlédla. Její původní vztek se rychle tupil o ostré hroty touhy a ruka, která měla Gabriela odstrčit, se mu sama od sebe stočila kolem kr ku a přitahovala ho blíž.

Přesně kvůli tomuhle mezi nimi měla udržovat ro zumnou vzdálenost. Přesně kvůli tomu. Protože když mu byla nablízku, jediné, na co dokázala myslet, byl sex.

Sedmnáctiletá zasněná puberťačka, která na Gabrie la toužebně zírala a splétala kolem nich růžové pavu činky imaginárních světů plných romantické lásky, ne měla ani ponětí, jak bude vypadat skutečný svět jich dvou. Sex pro ni byl prostě něco, co jde ruku v ruce s láskou. Co je pouhý její vedlejší produkt. Neměla nej menší tušení o jeho moci a energii, intenzitě a divokos ti. Nevěděla nic o vášni. Sasha si bezděčně uvědomo vala, že tu dívku nemůže vinit z toho, co cítí teď jako dospělá žena.

Zavřela oči, horečně hladila Gabrielovo tělo a nena sytně hmatem hltala jeho pevnost a pružnost. Lačně mu rozepínala knoflíky košile, zatímco ji líbal a vtaho val rovnou do hlubin její touhy, kde nebyly zapotřebí žádné důvody a kde jen smysly šeptaly, aby si pospíšila, dokud je kam.

Shrnula mu košili z ramen. Oči teď měla dokořán a sledovala, jak košili odhazuje na zem. Strhl ji s sebou na záda, aby si mohl odepnout pásek. Opřela se mu ús ty o klíční kost a hladově vdechovala jeho vůni. Přejíž děla mu po hrudi konečky prstů a pokrývala mu ji po malými řetízky vášnivých polibků, dokonale ztracená ve světě své vlastní rozkoše a slasti.

Rozepnul si pásek a ruku nechal volně položenou přes něj. Sasha mu ji odsunula a nahradila svou.

Pomalu a labužnicky, centimetr za centimetrem, po libek za polibkem se sunula níž. Rozepnula mu knoflík a poklopec a vychutnávala si smyslnost úhledné šipky tmavých chlupů, která se spolu s vypracovaným bři chem odhalovala jejímu pohledu a dotyku. Obkroužila mu pupík špičkou jazyka a pak se chlípně podívala po směru šipky. Pod rukou cítila přes napínanou látku je ho mohutnou erekci. Zrychlil se jí tep. Netrpělivě zata hala za kraťasy. Vstal, aby vyšel vstříc její potřebě, a svlékl si zbylé svršky.

Na pláži neměla čas si ho pořádně prohlédnout, ale teď si ho vychutnávala v celé jeho mužné kráse. Dech se jí zatajil a bradavky jí ztvrdly. Tělem jí proudila do běla rozpálená touha touha ženy, ne dívky. Tohle v se dmnácti ještě neznala. Tenhle zuřivý, nenasytný chtíč, zbavený sladkého pozlátka dívčí fantazie. Tuhle ryze ženskou, čistě tělesnou touhu po muži. V sedmnácti po Gabrielovi nechtěla nic jiného než cit. Po ničem jiném vlastně netoužila. Milovala se s ním hlavně proto, že se to líbilo jemu. Ale teď, v téhle posteli, byla plně při pravená vyměnit lásku za fyzickou rozkoš, kterou jí na bízel. Teď mu byla rovnocennou partnerkou. Byla že nou, která má každé právo řídit svou vlastní sexualitu a její potřeby a dát jí volný průchod, kdykoliv se jí za mane. To, co se stalo ráno na pláži, otevřelo deset let nedotčenou třináctou komnatu s nápisem sex.

Ale ona si nemůže dovolit dát něčemu takovému vol ný průchod, varoval ji poplašeně slabý hlásek. Byla si ce ženou, ale hlavně byla matkou. Matkou, která musí především myslet na své syny a sebe upozadit. Gabriel byl jejich poručníkem. Nemůže mu poskytnout zbraně, které by pak mohl použít proti ní.

Gabriel, jako kdyby uhodl, co se jí právě honí hlavou, jí začal vemlouvavě šeptat: „Je pozdě se vytáčet, Sasho. Chci jen to, co je právem moje. A mám v úmyslu ti uká zat, o co všechno jsi přišla, když jsi mě opustila.”

Jeho měkký hlas přetékající příslibem slasti ji znovu rozechvěl palčivou touhou. Gabriel jí pomalu a lehce přejížděl rukama po celém těle, tak jemně, že to skoro nemohla vydržet. Bylo to, jako kdyby ji záměrně mučil. Její rozpálené tělo se při jeho dotycích svíjelo na po kraji extáze. Zlehka ji políbil, oddálil ústa a jen na ni horce dýchal, pak ji znovu políbil a znovu, zatímco ji sladce týral konečky prstů.

Chtěla mnohem víc, než dával a snažila se ho přitáh nout ještě blíž k sobě. Ale on ji položil na záda, sevřel jí paže a držel ji, aby se nemohla pohnout, zatímco ji horce líbal na krk a ramena, tak krátce, že musela za držovat dech, aby jí neunikl žádný vjem. „Ty mě chceš,” zašeptal. „Přiznej to.”

Jediné, co dokázala, bylo nechat své tělo zmítající se v milostné křeči odpovědět za ni. Zasténala rozkoší, když se zjevně spokojený s upřímností její odpovědi vy dal ústy po měkké oblině ňadra směrem k bradavce. Bylo nemožné donutit své tělo, aby se k němu přestalo nenasytně vzpínat. Poručit své nenadále osvobozené ruce, aby přestala přitahovat Gabrielovu hlavu k roz toužené bradavce. Pomalu, eroticky popotahoval rty za její hrot, což, jak si pamatovala, mívalo za následek, že se jí podbřišek rozpustil v nekonečné rozkoši. Jejím dávným vzpomínkám se však ani zdaleka nepodařilo zachytit všechny dimenze této rozkoše, uvědomovala si Sasha omámeně, když přestal její bradavku laskat špič kou jazyka a vzal ji celou do úst. Přemohla ji slast tak intenzivní, že musela sténat nahlas. Zalévala ji další a další vlna vzrušení a ona se jimi nechala volně unášet, kamsi do jiného vesmíru.

Gabrielovy ruce dospěly k vlhkému horku, které svými doteky vyvolal a které se před ním měkce roze víralo. Prsty pomalu kroužil kolem naběhlé mušličky a vzrušoval ji k zbláznění. Celým tělem se vzepjala k jeho horkým ústům a k jeho laskající ruce. Na ně kolik okamžiků se nasytila, ale její tělo se brzy rozpo mnělo na ještě silnější rozkoš. Na ještě větší slast. Vy žadovalo teď, aby Gabrielova ruka pomalu přejížděla tam a zpátky po celé délce jejího mokrého pohlaví. Aby to dělala tak dlouho, dokud Sasha nebude muset kroutit pánví a skřípat zuby touhou. Dokud si Gabrie la nepřitáhne k tělu, protože nebude toužit už po ni čem jiném na světě, než aby vyplnil čekající prázdno tu uvnitř ní.

„Chceš mě?” zeptal se Gabriel přerývavě, když se trochu odtáhl, aby se připravil mezi její nohy.

Krátce přikývla a dívala se na něj se zatajeným de chem, plná slastného příslibu.

Jemně ji chytil za boky a začal se blížit hlavou k její mu klínu. Dechem jí na břiše vytvářel orosené cestičky.

Vtáhla vzduch v obranném gestu a napjala tělo pro ti této důvěrnosti, kterou si nebyla jista, že bude schop na snést. Tohle nebylo, co chtěla nebo očekávala. Bylo to příliš intimní a příliš osobní. Příliš jistě ji to obnaží a hodí jemu napospas.

Ale už bylo pozdě zkoušet něco namítat. Gabriel za nořil špičku jazyka do její naběhlé mušličky, pootevře né jako nějaká smyslná obětina, a jemně ji olízl. Tělem jí prolétla nepoznaná rozkoš.

Lízal ji jako horkou zmrzlinu, aby ani kapička slad ké šťávy nepřišla nazmar. Snažila se, ale bylo to ne možné. Nedokázala nesténat slastí, když jí po ní ryt micky přejížděl celou plochou jazyka. Když ji vtáhl do úst. Když ji zase pustil a špičkou jazyka lízal poštěvá ček… Cítila, jak se uvnitř ní tětiva slasti rychle napíná. Teď už bylo pozdě na cokoliv. Záda se jí sama od sebe prohnula a palce u nohou zkroutily, když z tětivy vy střelil šíp mířící k bouřlivému orgasmu. Cítila, jak se proti ní Gabriel napřel, nadlehčil jí boky a prudce do ní vstoupil.

Během několika prvních přírazů její tělo balancova lo na hranici, svaly hladové po Gabrielově rytmickém pohybu uvnitř nich. Dál už ale nedokázala vzdorovat mohutné vlně orgasmu, která ji slastně pohltila a která se s každým dalším přírazem zdvíhala výš a výš. Cítila z té výšky horký gejzír výstřiku s jeho zvláštní dávkou erotického mrazení. A potom intenzita vjemů pomalu polevovala a ona pomalu klesala dolů, až ležela v Gab rielově náruči bezbranná jako hadrová panenka.

Dlouho nedokázala promluvit. Dokázala jen ležet a poslouchat, jak se Gabrielův zrychlený dech poma lu prohlubuje, a nechat své tělo chvět šokem z právě prožitého. Nakonec ji Gabriel pustil a odtáhl se.

„Vmetla jsi mi do tváře, co všechno ti Carlo dal. Ale oba víme, že ti nikdy nedokázal dát tohle.”

Jeho slova do ní padala jako kameny hozené do hlu boké studny. Kameny, které zmizí z dohledu, ale jejichž ozvěna se přesto bude navždy ozývat ve stěnách. „V životě jsou důležitější věci než sex, Gabrieli.” „To říkáš teď,” ušklíbl se. „Ale před deseti minutami “

„Co se stalo, stalo se,” odsekla. „Ale pořád ještě mo hu změnit svou budoucnost. Nenechám tě udělat si ze mě hračku do postele. Musím brát ohledy na své syny. Žádné množství rozkoše, kterou bys mi dokázal nabíd nout, totiž nesahá ani po kotníky vztahu, který mám s nimi. A tento vztah já nemíním ničím ohrozit.”

„To je sice všechno hezké, ale dobře víš, že když bu du chtít, lehce tě přinutím změnit názor.”

Sasha zavřela oči, aby se nemusela dívat, jak se ob léká. A aby nevěděla, kdy odešel. Ale samozřejmě, že to věděla. JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Udělal přesně to, co si předsevzal. Donutil Sashu, aby mu přiznala, že žádného jiného muže nikdy ne chtěla tak jako jeho. Že s žádným neprožívala to, co s ním. Tak proč se necítí skvěle? Nebo alespoň dobře? Proč jeho triumf vyšel naprázdno? Co za bolest to cítí na prsou? Proč touží, aby mu věnovala stejně něžný hřejivý úsměv jako svým synům?

A proč dovolil svému libidu, aby ho přemohlo do té míry, že se se Sashou miloval ne jednou, ale dokonce dvakrát bez jakékoliv ochrany? Proč se v noci budil touhou po její blízkosti a proč chtěl víc než s ní jen spát?

Ale co víc? Co od ní vlastně chtěl? Jeho srdce odpo věď znalo. Jeho srdce! On přece neměl srdce. Matka mu ho vyrvala z těla. Nikdy neměl strach z lásky, pro tože si nikdy nemyslel, že by jí byl schopen. Co to tedy bylo za pocit, který ho beze zbytku vyplňoval?

Po pravdě řečeno, Sasha byla ženou, kterou by jen blázen dokázal nemilovat.

Gabriel tupě zíral do počítače, neschopný dešifrovat odkud se ta myšlenka vzala a neschopný popřít pravdi vost jejího obsahu. Z dívky, kterou ještě nedávno hoř ce opovrhoval, protože urazila jeho pýchu, se zničeho nic vyloupla žena, která si zasluhovala úctu a respekt. A tato žena měla moc zranit něco mnohem cennějšího, než byla jeho pýcha.

Pomalu a opatrně, jako muž ztracený v temném tu nelu, si Gabriel prohmatával cestu neznámým světem citů, do kterého tak nečekaně vstoupil, a zasyčel men tální bolestí pokaždé, když se řízl o další hrot poznání.

Byla tohle láska? Tahle magická kombinace síly a slabosti, potřeby brát a potřeby dávat, potřeby chrá nit a potřeby vlastnit? Když o tom tak přemýšlel opravdu poctivě přemýšlel necítil k ní přesně tohle už před všemi těmi roky, i když si existenci tohoto citu i je ho hloubku pečlivě zastíral?

Láska. Ochutnával to slovo a válel ho na jazyku jako degustátor víno. Před očima se mu pevně usadil obraz Sashy.

Ze zamyšlení ho vytrhl až hlas jednoho z dvojčat a šoupání malých nohou před pootevřenými dveřmi je ho kanceláře. „Zeptej se ho ty,” slyšel říkat Sama. „Ne, ty se ho zeptej,” protestoval Nico.

Tvář mu roztáhl úsměv, když došel k závěru, že smys lem této neohlášené delegace bude zřejmě další pokus získat ho na jejich stranu ve věci dospěláckých kol. Od sunul židli, došel ke dveřím a pozval je dál.

Kluci si vyměnili významné pohledy a nalepili se na se be způsobem, který byl bezděčně roztomilý. Byli pořád ještě dost malí na to, aby instinktivně hledali ochranu v blízkosti toho druhého, uvědomil si Gabriel cestou zpát ky ke stolu. Po té záhadné radikální transformaci, kterou právě prodělal, najednou objevoval, že srdce nejen má, ale že je to navíc srdce se sentimentálními sklony.

„Takže který z vás se mě zeptá, ať už jde o cokoliv?” zamrkal na ně.

Další výměna významných pohledů a Samovo šťouch nutí loktem do Nicových žeber, které to zřejmě rozhodlo.

Nico popošel několik centimetrů kupředu. „Mě a Sa ma by zajímalo, jestli nejsi náš táta.”

Ta prostá otázka Gabriela natolik konsternovala, že nebyl schopen slova. Nico tedy pokračoval laskavým tónem: „To je v pořádku. Než tatínek umřel, řekl nám, že on není náš opravdový tatínek.”

„Ano, ale také řekl, že bude vždycky náš tatínek a že nás má moc rád,” připomněl Nicovi Sam. „Já vím, ale neřekl nám, kdo je náš opravdový táta.”

Sam, který se mezitím už stačil úplně osmělit, se na Nica zašklebil.

„Neřekl nám to, protože nám slíbil, že až budeme větší, řekne nám to máma a všechno nám vysvětlí. A do té doby jsme měli držet jazyky za zuby. A také řekl, že je na nás pyšný a že jsme praví Calbriniové,” přidával Sam důležitě další informace. Potom Nica znovu po šťouchl loktem.

Nico na Gabriela poslušně upřel dychtivé oči: „My jsme se Samem přemýšleli a říkali jsme si…” Gabriel sledoval, jak si vyměnili další pohledy.

„Byli bychom moc rádi, kdybys to byl ty,” dokončil Nico překotně. „To by bylo senzační,” přikyvoval Sam horlivě.

V několika vteřinách mezi tím, než alespoň částečně vstřebal, co mu říkají a tím, než se mu srdce změnilo v olověné závaží poznání, si Gabriel uvědomil, jak krát ký časový úsek stačí, aby se všechno, na čem si člověk postavil život, sesypalo jako domeček z karet. Jako kdyby si náhodně přečetl tajné heslo, otevřel jím hned několik dveří uvnitř své hlavy najednou, a těmi dveřmi se teď ven valila osvobozená holá pravda.

Samozřejmě, že byli jeho. Jak by mohli nebýt? Div byl ne, že byli jeho, ale že na to nepřišel dřív.

Sedl si na bobek před své syny. Jejich rysy, tak podobné jeho, se mu mírně rozmazávaly. Několikrát zamrkal.

„Opravdu byste chtěli, abych byl zrovna já váš táta?” zeptal se. Co si vzpomínal, bylo to poprvé v jeho živo tě, kdy stavěl něčí citové potřeby před své vlastní zájmy.

Kluci se podívali jeden na druhého a pak zpátky na něj. Tváře měli rozsvícené melounovými úsměvy a oba horlivě přikyvovaly. „Jo.” „Jo.”

„My jsme stejně věděli, že jsi to ty viď, Nico?” pro hlásil Sam.

„Ano. Věděli,” potvrdil Nico Gabrielovi vážně. A pak mu omotal ruku kolem paže a přitiskl se k němu.

Proto Carlo chtěl, aby byl jejich poručníkem, uvědo mil si Gabriel se staženým krkem. Seděl na bobku, kaž dou rukou objímal jedno dítě jednoho syna a pevně je k sobě tiskl. Teď už ho nepřekvapovalo, že s nimi tak snadno vycházel a že měl takovou potřebu je chránit. Tohle se mu Carlo pokoušel naznačit, ale nakonec si to rozmyslel. Protože se obával, že by Gabriel pravdu re zolutně odmítl?

„Myslím, že než si promluvím s maminkou, měli by chom si tohle naše tajemství nechat pro sebe,” řekl Gabriel svým synům.

„Ale ne moc dlouho,” vymiňoval si Sam. „Teď, když jsi náš táta, můžeš klidně říct mámě, že k narozeninám můžeme dostat velká kola.”

Gabriel pobaveně přemýšlel, kdy stačili přijít na to hle, zatímco byl obdarován párkem sebejistých šťast ných úsměvů. Jejich dedukce byla z mužského úhlu po hledu celkem logická, ale pochyboval, že Sasha bude mít stejný názor.

Kluci Gabrielovi přísahali, že nic neřeknou, ještě jednou ho ujistili, že jsou vážně moc rádi, že je jejich opravdový táta on a odběhli za profesorem Fenninim.

Oproti všemu očekávání disponovali neotřesitelnou sebedůvěrou, kterou jim mohl jen závidět. Oproti vše mu očekávání? Ale vůbec ne sebevědomí měli díky své matce. Protože to ona jim dala něco mnohem vzác nějšího a cennějšího, než byly materiální statky a pení ze. Dala jim matku a otce. Bezpečné vědomí, že jsou chtění a milovaní. S láskou vytvořené pevné mantinely, které se naučili respektovat. A především citovou svo bodu být sami sebou. Nebyla snad Sasha tím největším darem, který kdy od života dostali? A tím největším darem, který kdy od života dostal on! Sasha. Musel s ní okamžitě mluvit.

Našel ji v kuchyni, kde vyklízela myčku nádobí. Vzhlédla, když vešel, ale pak zase pohledem rychle uhnu la. Chtěl se na ni dívat. Chtěl se na ni dívat a obdivovat tě lo, ve kterém vykvetly životy jejich synů. Dívat se na ni a žasnout, že umožnila zázrak jejich existence. Ale na dru hé straně ten zázrak neumožnila jen ona sama. „Před chvílí za mnou byli kluci.”

„Doufají, že mě přesvědčíš, abych jim k narozeni nám dala kola,” přikývla Sasha. „Chtěli vědět, jestli jsem jejich táta.”

Skleněný džbán, který právě držela, jí vyklouzl z ru kou a rozbil se o dlaždice. Střepy se rozlétly na všech ny strany. Výraz její tváře Gabrielovi prozradil vše, co potřeboval vědět.

„Carlo byl jejich táta,” řekla tiše. Sehnula se a zača la sbírat úlomky roztříštěného skla.

„Ne nech to. Pořežeš se,” varoval ji Gabriel. Ale už se stalo. V dlani se jí objevila krev.

Sasha němě a nepřítomně sledovala světle červenou tekutinu vytékající z ranky. Cítila se podivně oddělená od vůkolního dění, jako kdyby ji nějaká nadpozemská síla přenesla na místo, odkud je možné se jen dívat.

„Ale on je nezplodil. Sám jim to řekl. Takže to nemá cenu popírat, Sasho.”

Tohle se jí jenom zdá. To nemůže být skutečnost. Rozhlédla se po podlaze. „Ty střepy je třeba uklidit,” řekla dřevěně, „já ” „Ty si sedni. Já to udělám.”

Jak se dostala na židli? Bezvýrazně sledovala, jak Gabriel obratně smetá sklo a sype ho do koše.

„Teď mi ukaž tu ruku.” Beze slova nechala Gabrie la, aby ji dovedl ke dřezu, pustil jí na ruku studenou vo du, vzal z police lékárničku a zalepil jí ránu. Odvedl ji jako loutku zpátky ke stolu a posadil ji.

„Dvojčata jsou moje. To oba víme. Ale já nevím, proč jsi mi to tehdy neřekla.”

Šok pomalu uvolňoval své mocné sevření. Její první myšlenka patřila dvojčatům. Ale jaký vliv na ně budou mít Carlova slova a co jim vlastně přesně řekl a proč, se může strachovat později. Teď bylo nejdůležitější, aby Gabriel pochopil, že její synové jsou její. Ze s ním ne mají nic společného.

Pomalu a zhluboka se nadechla. „Opravdu se musíš ptát, Gabrieli? Prosila jsem tě, abys opětoval moji lás ku. Bylo mi celé týdny každé ráno špatně a brzy mi by lo jasné proč, i když jsem ti lhala, že je to otrava jídlem. Dokonce jsem ti dala příležitost, abys mi řekl, že chceš děti. Udělala jsem všechno, abys měl možnost uhod nout pravdu, aniž bych ti ji musela hláskovat.

Carlo ji uhodl hned a to mě sotva znal. Carlo oka mžitě pochopil, jak se cítím a jak moc se bojím. Už jsi přece odmítl mě. Co kdybys odmítl také dítě, které jsem nosila pod srdcem? Nebo bys chtěl ještě něco hor šího? Když jsi mi řekl, že nechceš děti, dostala jsem strach. Ne strach o sebe, ale o dítě. Bála jsem se, že mě budeš nutit, abych šla na potrat.” Sasha zavřela oči a polkla. „Bála jsem se, že bych podlehla. Ze bych udě lala, cokoliv bys chtěl, prostě proto, že bys to chtěl.

Carlo mi umožnil rozhodnout se správně. Že jsou dnes dvojčata na světě, není zásluha moje ani tvoje. Je to zásluha Carla. Carlo byl jejich otec, Gabrieli. Proto že on jim dal otcovskou lásku a pocit bezpečí.”

Lítost, stud a především bolest to teď Gabriela za lévalo v mučivých vlnách. „Měla jsi mi to říct.”

„Možná jsi to ty měl vědět” řekla Sasha, teď už vy rovnaně. „Nevím, čím jsem si zasloužila Carla. A nikdy nepřestanu být vděčná, že se mě ujal. Vděčná za všech no, co mi dal. Někdy mě napadá, že ho seslal osud ne mně, ale dvojčatům. Ale vlastně nezáleží na tom, koho přišel zachránit. Svou velkorysostí a soucitem nás za chránil všechny tři. Bez něj bych buď podlehla a necha la se tebou přinutit jít na potrat, nebo bych skončila na ulici, kde by moji synové vyrůstali v ještě horším pro středí, než v jakém jsem vyrůstala já. Říká se přece, že se to přenáší z generace na generaci, ne? Že děti z mizer ného prostředí se stávají mizernými rodiči. Měla jsem ta kové štěstí, že jsem dostala šanci tohle prokletí zlomit!”

„Přeháníš,” řekl Gabriel. „Tak jsem řekl, že nechci děti. No a co? Kdybych věděl, že jsi těhotná

„To říkáš teď, Gabrieli. Ale pravda je taková, že ani jeden z nás nebyl na děti připravený. Já byla sama ještě dítě a naivně jsem hledala lásku u muže, který mi ji ne mohl dát. Těhotenství mě vyvedlo z bludu. A Carlo mi pomohl nalézt samu sebe. Své děti jsem milovala ale ještě jsem se musela naučit mít ráda sama sebe. Muse la jsem se naučit přijmout svou minulost a nechat ji minulostí. Carlo byl na kluky tak pyšný,” usmála se něž ně. „Praví Calbriniové, říkával vždycky.”

Konverzace se vůbec nevyvíjela tak, jak Gabriel oče kával nebo doufal. Sasha tvrdošíjně přehlížela jeho po kusy vytvořit mezi jimi dvěma pouto skrze syny. Obje vy, kterých byl tak plný a které pro něj byly tak nové, ji nechávaly zcela lhostejnou. Copak nevidí, jak se změ nil? Copak není jasné, že si uvědomil své chyby a že je chce napravit? „Jsou to moji synové,” řekl jí pevně.

Sasha zavrtěla hlavou. „Ne, Gabrieli, Tvoji synové by byli stejně zmrzačení a pronásledovaní tvým dět stvím jako ty sám. Dospělý nemůže hledat záchranu ve svém dítěti. Dětem musíš dávat, ne brát.”

„Uznávám, že jsem udělal chyby. Není ale ještě pozdě ” „Pozdě na co?” pozvedla Sasha obočí.

Není ale ještě pozdě na druhou šanci chtěl říct. Na šanci pro ně dva. Místo toho však začal: „Znám tě, Sasho “

„Ne. Neznáš mě, Gabrieli,” přerušila ho okamžitě. „A nikdy jsi mě neznal. Pro tebe jsem levná kurvička, cos sebral někde na ulici. Kus masa pro tvoje potěšení. Myslel sis, že jsem tě podváděla s Carlem. Myslel sis “

Ano. Mýlil se. Ale to nebyla výhradně jeho chyba. Její obvinění pálila a nutila ho, aby se bránil. „Divíš se mi? Tu noc, co jsme se potkali, jsi mi řekla “

Sasha se na něj unaveně podívala. Copak teď záleže lo na tom, co mu tehdy řekla? „Když jsme se potkali, byla jsem pořád ještě panna. Takhle málo mě znáš, Gabrieli.” Odsunula židli a nejisté se postavila na nohy.

„To přece nemůže být pravda,” protestoval Gabriel. „Co ten tvůj pornomagnát? Tvářila ses, že “

Sasha se cynicky pousmála. „To jistě. To jsem se tvá řila. A on i existoval. Dělal návrhy jedné z dívek, se kte rými jsem byla na prázdninách. Pravda je taková, že jsem byla velice mladá a velice hloupá. Chtěla jsem prostě, abych ti připadala přitažlivá a sexy… Byla jsem příliš nezkušená, abych si uvědomila, že mě budeš jed noduše považovat za dostupnou a lacinou.”

„Já už ničemu nerozumím. Když říkáš, že jsi byla panna, proč jsi se mnou sakra lezla do postele? Musela jsi přece vědět “

„Co jsem musela vědět? Že ti jde o jednu noc?” zavr těla hlavou. „Bylo mi sedmnáct, Gabrieli. Celý život jsem strávila v dětských domovech. Zoufale jsem tou žila po lásce. Myslela jsem, že je to odpověď na všech no. Přijede můj princ na bílém koni, zvedne mě do ná ruče a budeme žít šťastně až do smrti. Jen to jsem chtěla být milovaná. Být zamilovaná.”

Z jejího hlasu slyšel výsměch vlastní naivitě a z něja kého důvodu ho to hluboce ranilo kvůli ní.

„Ty dívky, co jsem s nimi přijela do Saint Tropez, by ly starší než já. Vzaly mě s sebou jenom proto, že jsme všechny společně pracovaly v jednom supermarketu. Lezla jsem jim na nervy. Většinu času jsem trávila sama. Uviděla jsem tě hned první den, co jsme přijely. Pro cházel jsi po nábřeží kolem kavárny, kde jsem seděla. Perfektně jsi splňoval mou představu o dokonalém mu ži. Ani ne za pět minut jsem přesvědčila samu sebe, že je to láska na první pohled a že jsi jediný muž, kterého kdy budu milovat.” Pokrčila rameny. „Moje citová vy prahlost se asi musela nějakým způsobem projevit.

Začala jsem se poflakovat kolem přístavu, protože jsem doufala, že tě tam spatřím. A také ano. Scházel jsi po můstku z jachty. Myslela jsem, že na ní pracuješ. Ni kdy by mě nenapadlo, že ti patří.” Smutně se usmála. „Tvoje peníze mě vůbec nezajímaly, Gabrieli. I když to mu samozřejmě nebudeš věřit. Když jsem zjistila, jak moc jsi bohatý, vyděsilo mě to k smrti. Ale to už bylo pozdě. Byla jsem zamilovaná až po uši. Tak moc, že tu první noc jsem skoro nevnímala bolest, jakou radost jsem měla z toho, že jsem konečně s tebou.”

Gabriel zavřel oči. Pamatoval si, jaké to s ní bylo po prvé. Jak skvělé to s ní bylo poprvé. Jak pevnou měla… Připisoval to tenkrát její zkušenosti. Mělo ho ale na padnout, že je ještě… A možná, že někde hluboko uvnitř ho to i napadlo. Jen sám sobě záměrně předstí ral, že ne. Krk měl stažený studem a pocitem nenahra ditelné ztráty.

„A pochopitelně jsem si namlouvala, že moje city opětuješ,” pokračovala Sasha věcně. „Přestože jsi udě lal všechno možné i nemožné, aby mi bylo dostatečně jasné, že ne. Ale co já věděla o životě? Nikdo mě nikdy nechtěl. Nikdo mě nikdy nemiloval. Neměla jsem s city vůbec žádné zkušenosti. Takže jsem neomylně šla hle dat lásku tam, kde se mi jí nemohlo nikdy dostat. Mys lela jsem, že když se budu dost snažit, když pro tebe bu du dost dobrá, budeš mě mít rád. Byl to takový ten klasický vzorec. Čím míň jsi mi byl ochoten dát lásku, tím víc jsem se snažila, abych si ji zasloužila.” „Já vůbec neměl tušení, že “

„Jak bys také mohl? Nikdy jsme spolu doopravdy ne mluvili. Prostě jsme spolu spali a já v mezidobí spřáda la své stupidní fantazie. Když ses zmínil o své matce a dědovi, vůbec mě nenapadlo, jaký vliv to bude mít na náš vztah. Říkala jsem si naopak, jak je skvělé, že jsme oba prožili mizerné dětství, protože máme něco spo lečného a určitě si budeme o to bližší. Namluvila jsem si, že jsem dostala příležitost dát ti všechnu lásku, kte rá ti kdy chyběla. Souhlasila jsem, že tvoje matka byla krutá a sobecká. Neměla jsem dost rozumu, abych si uvědomila, že také mohla být jen zoufalá a opuštěná, že se mohla ocitnout v nefunkčním manželství a že ji otec mohl nějakou kličkou donutit k návratu domů. A ona až pozdě zjistila, že cenou za vysvobození z nevydaře ného manželství byl její syn.”

Sasha pár vteřin pozorovala, jak se Gabriel mračí a jak se mu vkrádá do tváře ponurá neúprosnost.

„Já netvrdím, že to tak skutečně bylo. Říkám jen, že existují i jiná možná vysvětlení, než to, které ti dali, Gabrieli.” Gabriel nevypadal nijak přesvědčeně.

„Podívej, já nechci přepisovat historii vaší rodiny ne bo se zastávat tvé matky. Ale když zemřela, byl jsi ješ tě malý. Nevíš, co cítila nebo proč některé věci udělala. Víš jen to, co ti řekli jiní.”

Sasha odevzdaně pokrčila rameny. „Můžeme se sice dívat zpět na svá dětství plná bolesti a dávat vinu rodi čům. A pak se dívat na jejich dětství, které nebylo o nic lepší. Ale kam až by to vedlo, Gabrieli? Jak daleko chceme hodit kamenem viny? Jak velkou část života chceme strávit hledáním odpovědí v minulosti a obvi ňováním jiných za naši přítomnost? Já se musela od svého dětství osvobodit a stát se člověkem, jakého po třebují moje dvojčata. Byl to největší duševní kotrme lec v mém životě.”

To nebyla tak docela pravda. Ale nemínila Gabrie lovi vykládat, že on ještě teď její srdce svírá mocí, na kterou jsou všechny kotrmelce světa málo.

„Takže jsi prošla přerodem a celý život se ti obrátil v dobré, protože ses rozhodla, že tvé dětství vlastně ne bylo tak strašné? Takovou představivost já bohužel ne mám,” řekl dutě.

City ke Gabrielovi, které se snažila zapírat sama před sebou, naplnily Sashino srdce až po okraj. Touži la ho obejmout a pevně držet, zacelit a vyléčit všechny hnisající rány uštědřené minulosti. V duchu ho viděla jako malého chlapečka osamělého, vystrašeného, zra něného. Do očí jí vstoupily slzy. Chtěla se natáhnout do minulosti a vyškubnout z jejích spárů malého Gabriela, aby ho mohla zahrnout láskou. Ale věděla, že žádné množství její lásky ho nedokáže zbavit hořkosti. A vě děla také, že nemůže riskovat, aby tato hořkost otrávi la životy jejích synů.

„Všechno?” zeptal se Gabriel zamračeně. „Říkáš to sice moc hezky, Sasho, ale já nemyslím, že to nějak mě ní skutečnost. Na minulost zapomeň. Teď potřebujeme mluvit o přítomnosti a o našich synech.” Sasha se od něj odvrátila a sklopila hlavu.

„Co se děje? Nebo můžu hádat? Byla bys raději, kdy bych se nikdy nedozvěděl pravdu? Kdybych i nadále věřil, že otcem dvojčat je Carlo?” „Ano,” zašeptala Sasha tiše. „Tak to ti děkuju za důvěru.” „Jde mi o jejich dobro.”

„A myslíš si, že nejsem dost dobrý na to, abych jim byl otcem?”

Sasha se nadechla. Tohle bylo tak obtížné a tak bo lestivé. Pamatovala si, jak se cítila, když zjistila, že je tě hotná. Jak ji zaplavil opojný pocit nezměrného úžasu nad tím, že ona nosí Gabrielovo dítě. Připadalo jí, jako kdyby dostala největší dar pod sluncem. Bylo to neplá nované těhotenství. Ani ve snu by ji nenapadlo nějak sabotovat Gabrielovu ochranu. Fakt, že otěhotněla na vzdory Gabrielovým kondomům, podle ní potvrzoval, že se mezi nimi děje něco mimořádného a že se to mě lo stát. Byla radostí bez sebe. Po každé ranní nevolnos ti čekala, že Gabriel vyskočí a zvedne ji s vědoucím vý razem do náruče. Denně si tu scénu představovala: Řekne jí, že ví o jejím těhotenství, že je nesmírně šťast ný a že ji moc miluje. Samozřejmě bude trvat na tom, že si ji okamžitě vezme. A pak si budou s jejich krásným děťátkem spokojeně žít.

Jenomže nic takového se samozřejmě nestalo. Měla za to, že ji tenkrát asi musel řídit nějaký prozřetelný vnitřní instinkt. Proč by jinak Gabrielovi lhala, že je jí špatně z jídla? Možná si myslela, že chce, aby poznal, že je v jiném stavu, ale ve skutečnosti ji něco uvnitř nutilo nechat si tohle tajemství pro sebe.

Byla ve druhém měsíci, když jí s Gabrielovým nedo statkem důvtipu začala docházet trpělivost. Při každé příležitosti trousila narážky týkající se dětí a miminek. Právě tehdy Gabriel kousavě prohlásil, že i tak si příliš mnoho lidí pořizuje děti, o které vůbec nestojí. A velmi názorně to doplnil hořkým příkladem vlastního dětství.

S touto poslední vzpomínkou na paměti se ještě jed nou nadechla. „Nemyslím, že jsi dostatečně celistvý, abys mohl být takovým otcem, jakého pro ně chci. Ne přeju si, aby trpěli ozvěnami tvého dětství, Gabrieli,” řekla tiše.

Fyzicky ji bolelo vidět zklamání v jeho očích a způ sob, jakým se ho před ní marně snažil zamaskovat.

„Ty se bojíš, že bych jim ubližoval? Že bych je bil!” vyhrkl. Zavrtěla hlavou.

„Ne,” řekla upřímně, „žila jsem s tebou dost dlou ho na to, abych věděla, že tímhle způsobem bys jim ni kdy neublížil. Ale těm, které miluješ, můžeš ubližovat i jinak.” „Takže připouštíš, že je miluju?”

Sasha se smutně usmála. Od chvíle, kdy se s kluky se známil, se mezi nimi vytvořilo pevné maskulinní pouto, které v ní vyvolávalo mnohem větší provinilý neklid, než byla ochotná si přiznat. Kdyby Gabriel hned od za čátku věděl, že jsou dvojčata jeho, nemohl by jim být těch několik společných týdnů lepším otcem. Instink tivně věděl, co na ně platí, a co ne. Jednal s nimi jako s individualitami a ne jako s „dvojčaty”. A nejnápad nější byla jeho schopnost bez problémů je rozeznat od sebe. To vždy dokázala jen ona. Carlo nikdy nedal do hromady, který z nich je který.

„Ano. To připouštím. Ale i láska může být špatná, Gabrieli. Je v naší přirozenosti snažit se dát dětem ma ximum. Citově i materiálně. Ale to není vždycky to nej lepší, co můžeme udělat.”

„Bojíš se tedy, že bych je zavalil příliš velkým nákla dem lásky a peněz, protože bych jim chtěl dát všechno, co jsem já jako dítě nikdy neměl?”

„Můžeš mi upřímně říct, že jsi pro ně v duchu dávno nevybral ta nejlepší kola, co jsou vůbec k dostání?” ze ptala se ho Sasha suše. Způsob, jakým se Gabriel vy hnul jejímu pohledu, byl velmi výmluvný. „To není tak, že bych nevěřila, že je máš rád, Gabrieli. Nebo že pro ně chceš to nejlepší. Já jen… Musela jsem se naučit, že někdy je pro ně nejlepší, když řekneš ne.”

„Takže nechceš, abych byl součástí jejich života, pro tože si myslíš, že je rozmazlím?”

„Ty už jsi součástí jejich života. Jsi jejich otec a jejich poručník.”

„Sasho…” natáhl se a chytil ji za ruku dřív, než sta čila ucuknout. „Rozumím, co mi říkáš, a ano, přizná vám, že se budu muset teprve naučit být otcem. Ale co ta druhá stránka věci?”

„Jaká druhá stránka?” zeptala se Sasha dřevěně. Mě la neblahé tušení. Už je to tady. Právě prožívala svou největší noční můru a zároveň svůj největší sen.

„Spojuje nás minulost plná bolesti a zloby. Já to vím. Ale také nás spojují naši synové. A také už vím, že jsem si nechal nejlepší věc, která mě kdy v životě potkala, protéct mezi prsty, protože jsem byl příliš zaslepený, než abych si to uvědomil. A také bych řekl, že sexuál ně jsme nepřekonatelná dvojice…” Gabriel se odmlčel a jeho žhavý pohled rozbušil Sashino srdce vzpomín kou na nedávno prožitou rozkoš. „Největší dar, který může rodič svému dítěti dát, je přece bezpečný a milu jící přístav. Stabilní domov. A ten bych chtěl dát našim synům.”

Možná mu trvalo trochu dlouho, než si uvědomil, že Sashu miluje. Ale když si to uvědomil, nehodlal už na nic čekat. Chtěl jí položit k nohám všechno, co měl. Svou lásku. Přiznání, že si o ní schválně myslel to nej horší. Hlubokou a upřímnou omluvu za své chování. Prostě všechno. Chtěl začít znovu s čistým stolem a čistým svědomím. Začít nový život se Sashou a dvoj čaty, ve kterém by jim každý den dával najevo, jak moc pro něj znamenají. „Chceš, abychom žili všichni čtyři spolu? Jako rodi na?” V jejím hlase zaznívala obezřetnost. Chápal ji.

„Chci, abychom žili všichni čtyři spolu jako rodina ano. A chci, abychom já a ty žili spolu jako muž a žena. Chci si tě vzít, Sasho. Chci, aby naši synové vyrůstali v úplné rodině.”

Několik sladkých vteřin si Sasha povolila snít a věřit v nemožné. Ale jen několik vteřin. Protože dobře vě děla, jaká bude její odpověď. „Ne,” řekla Gabrielovi tiše. „Ne? A proč ne? Proč “

„Protože by to nefungovalo, Gabrieli. Uznávám, že v sexu… nám to klape,” dokončila poněkud kulhavě. Nechtěla přilévat olej do ohně vzpouře, která se uvnitř ní vzmáhala a ohrožovala její těžce vybojované roz hodnutí. „Ale ty a já… Možná oba milujeme naše syny, ale nemá smysl předstírat, že milujeme jeden druhého. Oba víme, že to není pravda.”

Byla to nejtěžší slova, která kdy musela vypustit z úst. Hlavně proto, že byla lživá. Ať už se jí během uplynulých let dělo cokoliv, znala se příliš dobře. Ne mohla si teď s klidným svědomím namlouvat, že to, co ke Gabrielovi cítí, je něco čistě sexuálního. Ale také vě děla, že kvůli svým synům si lásku k němu nemůže do volit rozhodně ne lásku veřejně deklarovanou, která by se mohla velmi rychle obrátit proti nim.

Ve snovém světě, v dokonalém světě by tohle byla ta chvíle, kdy by mu s radostnými výkřiky a s vědomím, že budou žít šťastně, až do smrti, skočila do náruče. Jenže svět nebyl dokonalý. Svět byl tvrdý a neúprosný.

„Já nic nepředstírám,” slyšela Gabrielův měkký hlas. Srdce se jí na okamžik zastavilo. To uhodl, že ho pořád miluje? Nebo že by… „Možná, že ty už mě nemiluješ. Ale já miluju tebe, Sasho.”

Kéž by mu jen mohla věřit… Rozechvění z jeho vy znání učiněného po tolika letech, rozechvění z těch dvou slov, která tolik toužila slyšet, hrozilo smést všechny její pochyby jako nějaké citové tsunami. Ale to nesmí dopustit.

„To říkáš teď, Gabrieli. Ale jak bych ti mohla věřit? Jak bys tomu mohl věřit ty sám? Ještě před několika dny jsi byl přesvědčený, že jsem špatná matka, že stří dám bohaté muže jako ponožky, že zrovna hledám dal šího, který by mě živil. Pamatuješ?”

To Gabriel nemohl dost dobře popřít. „Ano, to všechno jsem si myslel. Protože jsem byl zpočátku pře svědčený, že tomu tak je. Ale netrvalo zas tak dlouho a uvědomil jsem si, že jsem se v tobě hrozně spletl. I když jsem byl příliš umanutý, než abych si to hned při znal. Musel jsem všem těm věcem věřit, Sasho. Protože moje pýcha mi bránila si přiznat, jak jsem se cítil do opravdy když jsi ode mne odešla. Přísahal jsem si, že se nikdy nezamiluju a nechtěl jsem si připustit, že se tak stalo… A navíc, kdybys chtěla svádět bohaté muže, mo hla jsi přece svést mě.” Usmál se na ni, aby bylo jasné, že si dělá legraci. „Myslím, že nějaká moje část doufa la, že to uděláš.” Sasha raději neříkala vůbec nic.

„Proč jsi mi neřekla, z jakého důvodu jsi dala kluky na internátní školu?”

Opravdu zaslechla z jeho hlasu bolest? Teď už něco říct musela. „Nemělo to smysl. Věděla jsem, že bys mi nevěřil. Zdálo se, že jsi pevně rozhodnutý myslet si o mně to nejhorší.” „Máš pravdu, to jsem byl. Slyšet pak o tom mluvit

Fenniniho pro mě bylo jako kopnutí do žaludku. A i kdyby mi tohle neotevřelo oči, to, že jsi prodala své šperky, mi definitivně ukázalo, jak strašně jsem byl hloupý. A uvědomil jsem si, že někde hluboko uvnitř jsem tě miloval celou tu dobu “

Sasha zavrtěla hlavou a přerušila ho: „To se lehko řekne, Gabrieli. Ale mně se zdá, že jsi svou lásku ke mně objevil nějak podezřele krátce poté, co jsi objevil, že kluci jsou tvoji.”

Gabriel připouštěl, že Sasha má všechny důvody ho takhle obvinit i když nespravedlivě. Byl pochopitelně nadšením bez sebe, že je otcem dvou synů. A pro jeho ješitnost bylo obrovským zadostiučiněním, že byl Sashiným prvním mužem. Ale ani jedna z těchto sku tečností by pro něj nemohla být důvodem, aby ji milo val. Miloval ji už předtím. Věděl to. Ale jak by jí mohl vysvětlit ten pomalý pohyb ledovce? Ten bolestivý a pořád ještě neukončený proces, jakým dospíval k po znání, co k ní skutečně cítí? Sám mu nerozuměl. Celý tenhle svět pro něj byl tak nový a neznámý a žádný ka pitán přece nevypluje na moře, o kterém vůbec nic ne ví. Pokud není zoufalý. Jenže on teď byl zoufalý. „Miloval jsem tě už předtím,” začal.

„Tomu se dá jen velmi těžko uvěřit,” odtušila Sasha pevně. Ale já ti věřit chci, křičelo její srdce, chci ti věřit víc než cokoli jiného na světě. Chci to víc než citové bezpečí mých synů? Jestliže odpověď zní ano, co je po tom za matku? Přesně taková matka, za jakou ji pů vodně měl Gabriel? Jestli uvěří a on si to pak zase roz myslí a zjistí, že ji vlastně nemiluje? Co potom?

„Udělám cokoliv, abych ti to dokázal,” pokračoval Gabriel. „To nemá smysl.”

„Pro mě to smysl má. Milovala jsi mě a já věřím, že „To nebyla láska. To byla přihlouplá dívčí fantazie,” lhala Sasha.

„Takže mě vůbec nemiluješ a přesto ses se mnou vyspala?” „To se stává,” lhala Sasha dál. „Jak často?” Pořád ještě ji držel za ruku a ona si nebyla jistá, jest li nemohl cítit zrádné zachvění, které jí projelo tělem. „Co tím myslíš?” uhnula.

„Myslím tím, jak často jsi poté, cos mě opustila, spa la s muži, které jsi nemilovala?”

„Podívej, Gabrieli, takhle se nikam nedostaneme. Já ti naprosto neupírám, že jsi táta mých synů a že máš tu díž samozřejmě právo hrát v jejich životech určitou ro li, ale “

„Nikdo jiný nebyl, viď?” řekl jí měkce a zmařil tak její chabý pokus změnit téma. Tolik toužil ji obejmout a líbat ji tak dlouho, dokud se k němu nepřitiskne, jako to dělávala v posteli. Něco, nějaký vnitřní instinkt mu s jistotou říkal, že za ta léta, co spolu nebyli, s nikým ji ným nespala. A to už něco znamenalo, ne?

„Byla jsem vdaná žena se dvěma malými dětmi a sta rým nemocným manželem. To mi nedávalo moc mož ností vyžívat se v sexu,” vykrucovala se Sasha. „Jinými slovy, nikdo jiný nebyl?”

Nemusel to snad říkat tak zatraceně spokojeně, po myslela si Sasha vztekle. „No a co? To neznamená, že jsem posledních deset let strávila sněním o tobě!”

„Řekl jsem něco takového? Jenom myslím, že to do kazuje, že jsme si souzení.”

Tohle se jí začínalo vymykat z rukou. Ještě chvíli a utopí se v moři jeho argumentů. „Jenom jsem si s te bou dopřála rychlovku kvůli starým časům. To nic neznamená.”

„Tak teď vím, že lžeš,” Gabriel se normálně smál. „A nebyla to žádná rychlovka. Bylo to dlouhé, vášnivé, důvěrné milování a ty to dobře víš.”

Musela z toho honem ven. Její obranný systém bral povážlivou rychlostí za své. „Nezáleží na tom, co řek neš nebo co já cítím. Copak to nevidíš? Tohle není o nás ale o našich synech, Gabrieli. Co když ti na ty tvé řeči skočím? A co když tě pak za měsíc nebo za rok nebo za deset let přestane bavit hrát si na šťast nou rodinku? Co pak? Já ti opravdu neberu roli v je jich životech. Jsi jejich otec a poručník. Můžeš si s ni mi svobodně vytvořit jakýkoliv vztah. Ale ne přes mou postel. Nemíním udělat nic, co by mohlo vést k rozbitému domovu.”

„Já tvůj názor dokážu změnit,” zapředl Gabriel měk ce, „můžu tě vzít teď a tady do náruče a “

„A co? Dostat mě do postele? Ano, to můžeš. Ale to mě nepřiměje změnit názor.”

„Dobře.” Sasha nevěděla, jestli má být potěšená ne bo zklamaná, když jí pustil ruku a vstal. „Pochopil jsem, co se mi snažíš říct.”

Odcházel z kuchyně a ona spotřebovala veškerou zbylou sílu na to, aby se za ním nerozeběhla a neřekla mu, co k němu doopravdy cítí.

„Ale varuju tě, Sasho,” otočil se ve dveřích, „já to ne vzdám. Udělám úplně všechno na světě, abych tě pře svědčil, že my čtyři máme budoucnost jako rodina a že my dva máme budoucnost jako pár.”

„Nemůžu ti zabránit, abys chtěl právě tohle,” řekla Sasha. „Ale já chci především to, co je nejlepší pro klu ky. Naznačil jsi, že je odhlásíš z jejich současné školy. Já chci, aby do ní chodili dál. Je to výborná škola, líbí se jim tam a učení jim jde.”

To ho zkoušela? Pokud ano, brzy zjistí, že myslel na prosto vážně každé slovo, které jí před chvílí řekl.

„Jsi jejich matka,” řekl klidně, „a já v tomhle směru naprosto věřím tvému úsudku. Vím, že vždy uděláš, co je v jejich zájmu.”

On jí ustupoval? Souhlasil s ní, že pro kluky bude nejlepší zůstat tam, kde jsou? „Ale co pan profesor?” připomněla mu. „Myslela jsem “

„Jeho hlavním úkolem bylo zhodnotit jejich potřeby, schopnosti a možnosti co se týče vzdělání. Jsem si jistý, že když mu sdělíme náš úmysl, nebude mít žádné ná mitky. Dokonce si myslím, že bude víc než souhlasit s tím, aby ve své oblíbené škole zůstali.”

„A protože s tím bude souhlasit on, souhlasíš s tím i ty?” pozvedla Sasha obočí. Takže žádné že by souhla sil s ní! Natož jí ustupoval?

Ale Gabriel bez váhání zavrtěl hlavou. „Nepotřebu ju profesorovu odbornost, abych viděl, že jsou kluci ve své škole šťastní a že se dobře učí. A navzdory tomu, co si myslíš, dokážu sám vidět i to, že jsou na tom dobře ve všech směrech.”

„Nenaznačovala jsem, že ne,” ohradila se Sasha. „Jde ti to s nimi výborně, Gabrieli. Rozumíš jim mno hem lépe než Carlo,” dodala a vzápětí, snad aby zakry la svou chvilkovou slabost, řekla rozhodně: „Ale až pů jdou v září zpátky do školy, odjedu s nimi. Najdu si práci a nějaké bydlení, aby to měli blízko kluci i já. Pro to jsem prodala své šperky.” „Dobře,” souhlasil Gabriel.

Proč neprotestuje? Proč se nemračí? Proč se s ní ne hádá a neprosí ji, aby zůstala s ním? A proč ji to mrzí? „Kdy odjíždíme?”

„My?” To vůbec nebyla radostná úleva to byl jistě jen nějaký velice podobný pocit…

„No jistěže my,” usmál se. „Sasho, já myslel smrtel ně vážně každé slovo. Od této chvíle jdu kamkoliv, kde budeš ty a dvojčata. Nevím, jak dlouho mi to bude tr vat nebo co budu muset udělat, a je mi to jedno. Hod lám ti ale dokázat, že patříme k sobě. „To je nemožné.” „Nic není nemožné.”

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Sasha s uspokojením pozorovala ozdobený strome ček trůnící uprostřed obývacího pokoje jejího pronaja tého londýnského bytu. Byly Vánoce. Kluci šli spát ne obvykle brzy, protože se nemohli dočkat rána, až se budou moci vrhnout na dárky. Hned jak jim pověsí na ducané punčochy do čel postelí, půjde si také lehnout. Už bylo skoro deset a celý den měli strávit u Gabriela protože na tom trval a protože jeho dům byl o tolik vět ší než její byt. A potom měla jet dvojčata s Gabrielem do Švýcarska na lyže jeho první vánoční dárek. Sna žil se ji přesvědčit, aby jela také, ale odmítla.

Už od září, kdy se s kluky vrátili do Londýna, Gab riel dělal přesně to, co slíbil. Neustále čelila jeho fron tálnímu útoku, jehož cílem bylo jí dokázat, že je čeká společná budoucnost. Začalo to nějakou chytrou roze hrávkou, která vedla k tomu, že dvojčata nekompro misně trvala na Gabrielově účasti při všech jejich akti vitách. Dokonce ani cesta do školy a ze školy se nekonala veřejnou dopravou, jak měla Sasha původně v plánu, ale Gabrielovým přepychovým bentleyem.

Když chtěla něco namítnout, Gabriel nasadil doko nale nevinný výraz a připomněl jí, jak odmítla jeho na bídku, že jí koupí auto. Když nemá auto, nemůže kluky vozit sama, pokračoval. A když on teď bydlí jen pár bloků od nich, není přece nic jednoduššího, než aby každé ráno hodil kluky do školy a pak odvezl Sashu do práce. Vždyť je pánem svého času.

Sasha se nehádala. Moc peněz bylo něco, s čím ne mohla soupeřit. Zatímco ona měla co dělat, aby sehna la v centru Londýna rozumný byt, Gabriel si tam jed noduše koupil elegantní řadový dům celá čtyři patra. Když poznamenala, že je to pro jednoho člověka mož ná trochu příliš velké, bezstarostně ji odbyl: „Nesmysl. Je to pro nás přesně akorát.”

Dvořil se jí, flirtoval s ní, provokoval ji a pro kluky byl dokonalý hrdina. Ale ani jednou nepřekročil vyty čenou mez a nepokusil se ji dostat do postele… A tohle ji v hloubi duše hryzlo?

No, každopádně ji to poněkud frustrovalo, přiznala si neochotně. Její srdce i tělo nezadržitelně přetékalo touhou po Gabrielovi. Ale bylo by ukojení této touhy dost, aby vyvážilo štěstí dvojčat? Mohla snad podstou pit takové riziko?

Gabriel zatvrzele cupoval na kousky každý její dů vod a námitku, proč nemohou být spolu. Původně chtěl, aby o zimních prázdninách letěli všichni čtyři do Karibiku, kde kotvila jeho jachta, ale Sasha tenhle ná pad zamítla. Gabriel, místo aby se s ní hádal, pohotově navrhl, že tedy zůstanou v Londýně a každý den pod niknou něco zajímavého.

„Jděte sami,” odtušila, když se dozvěděla, že jednou z dvojčaty vybraných destinací je muzeum voskových figurín. „Bez tebe to nebude ono, mami,” protestoval Nico. „Přesně tak,” souhlasil Gabriel měkce. Takže nako nec samozřejmě šla s nimi a Gabriel jí byl schválně

vždycky po boku provokativně blízko a přitom mimo dosah.

Když si od něj odmítla brát apanáž, pokrčil rameny. Nesnažil se ji přesvědčit, aby změnila názor. Její práce nebyla kdovíjak dobře placená, ale účty jí pokryla i když byla někdy večer tak unavená, že se skoro ne mohla pohnout. Naštěstí bydleli blízko Hyde Parku, kam Gabriel mohl kluky brát o víkendu, aby si mohla odpočinout.

V měsících, které následovaly poté, co všichni spo lečně odletěli ze Sardinie, ji Gabriel neustále překva poval svou vytrvalou snahou jí dokázat, že se opravdu chce vyrovnat se svou minulostí. Milovala ho teď víc, než by věřila, že je vůbec možné. Ale pořád ještě ne mohla ustoupit a souhlasit, že si ho vezme. Základním stavebním kamenem vztahu, který s ním chtěla vybu dovat, byla naprostá důvěra. Jenže jejich vzájemná důvěra měla pořád ještě povážlivé trhliny. Bylo by snadné začít se litovat. Tolik si přála, aby mohla bez starostně složit sebe a svou budoucnost do Gabrielova náručí a zůstat v něm navždy. Ale to nemohla. Obzvlášť ne teď.

Právě se chystala odnést klukům punčochy do jejich malé společné ložnice tak odlišné od prostorných sa mostatných pokojů, které měli k dispozici u Gabriela když jí zazvonil mobil.,

„To jsem já,” sdělil jí Gabriel celkem zbytečně, když to zvedla. „Jsem přede dveřmi. Pojď mi otevřít. Nechtěl jsem zvonit, abych nevzbudil dvojčata.”

Sasha vzala nejisté za kliku. Gabriel rychle vyplnil úzkou chodbu a přinesl s sebou vůni studených mok rých ulic. V ruce držel plochý, poměrně velký obdélní kový balík v ozdobném papíře.

„Přinesl jsem ti vánoční dárek,” oznámil jí a zamával balíkem. „To přece mohlo počkat do zítřka.” „Já ti ho chtěl dát dnes v noci.”

Sasha se na něj podezřívavě zadívala. Přemýšlela, jestli ji schválně provokuje nebo jestli spíš ona v skrytu duše doufá, že ji provokovat bude. Pravděpodobně ale bude lepší, když nebude přilévat oleje do ohně sděle ním, že se právě chystala do postele.

„Chtěl bys něco horkého k pití?” zamířila na bez pečnou půdu. Gabriel zavrtěl hlavou a podával jí svůj dárek. „Děkuju, já ” „Otevři ho teď hned.”

Vypadalo to, že by uvnitř mohl být kalendář nebo něco takového, ale srdce se jí stejně divoce rozbušilo.

„Možná bych si přece jen dal nějaký drink. Ale udě lám si ho sám.” Mluvili šepotem důvěrně známým všem rodičům. „Nemáš vůbec představu, jak moc bych tě chtěl políbit a pak si tě odnést k sobě domů,” dodal nečekaně. „A kluky taky. Ach bože, Sasho, chci to tak moc mít vás všechny u sebe, v mém domě a pod mou ochranou.”

Hloubka citu, kterou slyšela v jeho hlase a viděla v jeho očích, jí vyrazila dech. Cítila, jak se uvnitř ní ně co láme. Pálily ji slzy, které nechtěla, aby viděl. Bylo by tak snadné přijmout jeho lítost a sebeobviňování. Ho dit všechno za hlavu. Ale ona nemohla. Gabriel zamí řil ke kuchyni.

„Gabrieli.” Otočil se a podíval se na ni. Takhle mu to říct nechtěla. Ale on se na ni díval a čekal. Zhluboka se nadechla.

„Já vím, Gabrieli, že tohle slyšet nechceš. Ale já si tě nemohu vzít.” Gabriel zavrtěl hlavou. „Otevři svůj dárek.”

Zmizel do kuchyně a nechal ji nepřítomně hledět na balík. Takhle to dál nešlo. Prostě mu to bude muset říct.

Vrátil se se dvěma kouřícími hrnky. „Udělal jsem místo kávy bylinkový čaj je to tak v pořádku?” „Ano. Gabrieli, já ti musím něco říct.” „Ne. Nemusíš. Já už to vím.” „Gabrieli “

„Jsi těhotná. Počala jsi, když jsme se milovali na Sar dinii. A máš z toho těžkou hlavu od chvíle, kdy ti to po tvrdil tvůj gynekolog.”

Sasha se posadila. „Ty to víš? A jak to víš? Já jsem přece nic…”

Přistoupil k ní blíž a díval se jí do očí. „Miluju tě. Znám tě. Rozpoznal jsem příznaky. Úplně ke všemu jíš avokáda. V Karibiku jsem si myslel, že je máš prostě rá da, ale tentokrát jsem uhodl pravý důvod. Občas jsi ble dá. Každé ráno trávíš podezřele času v koupelně. Klu ci mi říkali, že ti nebylo dobře. Najednou nosíš volné oblečení a navíc…” Sklopil zrak. „Navíc co?”

„No. Nechtěl jsem se dvakrát trefit do černého a ur čitě jsem neměl v plánu tě přivést do jiného stavu, nic méně jsme se na Sardinii nechránili. A přiznávám, že mě tak trošku napadlo, že kdybys byla znovu těhotná, mohlo by to uspíšit naši cestu do obřadní síně. Ale ty jsi pořád nic neříkala…” „Jsi si nějak moc jistý, že je tvoje,” mračila se Sasha.

Gabriel se jí znovu něžně zahleděl do očí. „Samo zřejmě, že je moje,” řekl tiše. Než se stačila vzpamato vat, vzal ji za ruce a přitáhl ji k sobě. Jednou rukou ji pohladil po vlasech a druhou jí opatrně položil na mír ně vystouplé bříško. „Jak by mohlo nebýt moje? Milu ju tě a jsi ten nejvěrnější, nejupřímnější a nejlepší člo věk, jakého znám. Kdybys měla někoho jiného, řekla bys mi to a nespala bys se mnou. Možná mi to trvalo všechno hrozně dlouho, ale nakonec mi to došlo. Milu ju tě,” opakoval. „Máme dva báječné syny a teď jsme spolu stvořili další nový život.”

Sasha k němu vzhlédla. Gabriel toho využil, vzal jí hlavu do dlaní a začal ji pomalu a vášnivě líbat.

Bylo nemožné mu jeho polibky nevracet. Nemožné ignorovat všeříkající, divokou, hladovou touhu, která zachvátila její srdce a tělo. Automaticky se k němu při tiskla, rozechvělá očekáváním rozkoše.

„Proč ses mi to zdráhala říct?” Jeho slova ji vrátila zpátky na zem.

„Bála jsem se,” přiznala se. „Věděla jsem, že až se to dozvíš, budeš definitivně trvat na tom, abychom se vzali…” „A to ty nechceš?”

„Především nechci nikdy nechci aby sis myslel, že bych si tě vzala kvůli dítěti.” Zavrtěla hlavou. „ Neumíš si představit, jak často jsem si přála, abych tě tenkrát na Sardinii neodmítla. Abych ti tenkrát přiznala, že tě mi luju. Abychom se vzali dřív, než jsem zjistila, že jsem tě hotná. To bys mi to pak totiž nikdy nemohl vmést do tváře “

„Přestaň… Neexistuje, abych ti ještě někdy něco vmetl do tváře, Sasho. Poučil jsem se ze svých chyb. A zahnal jsem stíny. Teď otevři svůj dárek prosím.”

Byla tak rozechvělá, že jí trvalo věčnost, než se jí po dařilo strhnout mašli a lesklý papír. Uvnitř byla bub linková fólie a pod ní…

Sasha zírala na svůj dárek a pak se podívala na Gabriela. „Jak…?” začala, ale pak se rozplakala.

Obraz, který držela v rukou, nebyl pouhým obra zem. Byla to její budoucnost jejich budoucnost za chycená na plátně. Dva malí kluci, muž a žena, a v že nině náruči malý uzlíček.

„Snažil jsem se odhadnout, jak se asi cítíš, zatímco jsem čekal, kdy mi řekneš o dítěti. Myslel jsem, že to hle by ti mohlo ukázat, co cítím já k tobě k vám. Chtěl jsem říct malíři, aby to miminko namaloval v růžovém, ale pak jsem usoudil, že by to bylo pokoušení osudu.” „Gabrieli.”

Teď už mu padla kolem krku bez jakýchkoliv zábran. Z jejího srdce otevřeně proudila láska a z jejích očí ne výslovná radost. Líbal ji divoce a vášnivě a něžně a chvěl se přitom intenzitou svých vlastních emocí. Když jí potom začal rozepínat knoflíčky, na okamžik se napjala. Hned se ale uvolnila a vyměnila si s ním úsměv, když se ve dveřích objevila dvojčata, která zjevně sly šel přicházet dřív než ona. „Vy jste se líbali,” obvinil je Sam přísně.

„Já to viděl taky,” souhlasil Nico. Kluci se podívali je den na druhého. „Znamená to, že se vezmete a že bu deme bydlet v tátově domě?”

„Nemusel jsi nás vyzvedávat. Bydlíš jen o tři ulice dál mohli jsme jít pěšky,” protestovala Sasha, zatím co si kluci o překot oblékali kabáty a ukazovali Gabrie lovi, co našli v punčochách.

„Kdyby sis opravdu dělala starosti, že budu muset na Vánoce vstávat brzy, nenechávala by sis mě přes noc v posteli,” zlobil ji Gabriel šeptem. „Uvědomuješ si, že jsi mě vykopla ve čtyři ráno?” „Uvědomuješ si, že kluci byli vzhůru v pět?” ušklíb

la se vesele, když jim Gabriel otvíral dveře od auta. „A dal jsi toho krocana do trouby, jak jsem ti řekla?” dodala nahlas.

„Samozřejmě, že ano. A tu troubu jsem i zapnul,” ujistil ji Gabriel, zamrkal do zrcátka na dvojčata a na startoval.

Nad domem, který Gabriel koupil, by slintal závistí každý, připouštěla Sasha, když se hřála před krbem v rozlehlém obývacím pokoji.

Gabriel trval na tom, aby stromeček, respektive strom, ozdobila ona s dvojčaty, a jakkoliv se na něm v té elegantní místnosti jejich doma dělané ozdoby vyjíma ly podivně, stejně jí to vhánělo slzy do očí.

Důkladná prohlídka krocana, kterou před chvílí vykonala, potvrdila, že se Gabriel držel přesně jejích pokynů.

Dohodli se také, že si kluci otevřou dárky až tady, a když teď slyšela jejich horečné trhání papíru a nadše né výkřiky, vyměnila si s Gabrielem pobavený úsměv.

„Při troše štěstí by je to snad mohlo unavit a dostat brzo do postele,” pravil Gabriel s nadějí v hlase.

Sasha vyprskla smíchy. „S tím bych moc nepočítala. Jestli kluci neudolají tebe, až si půjdou vyzkoušet ta svá nová kola, tak jejich sestra zcela jistě udolá mě.”

„A není na čase jít zkontrolovat krocana?” zeptal se Gabriel nevinně a vstal.

Sasha také vstala. Ujistila se ještě, že jsou kluci plně zaměstnaní dárky, a vydala se za Gabrielem.

„Nikdy jsem si nepředstavoval, že tě oficiálně požá dám o ruku v kuchyni,” řekl jí, sotva za sebou zavřela dveře, a přitáhl si ji do náruče. „Tolik tě miluju, Sasho. Doufám, že teď už to víš. A těch posledních pár měsíců pro mě byl hotový očistec. Tak už si mě, prosím tě, vez mi a udělej ze mě nejšťastnějšího muže pod sluncem.” „Ano,” odpověděla. „Ano, ano, ano…”

Sklonil se, aby ji políbil. Pak se najednou zarazil a ře kl obviňujícím tónem: „Počkej ty jsi řekla jejich sestra!”

Sasha se šťastně usmála. „Podle posledního ultra zvuku by to měla být holčička. Což je vážně úleva.” „Proč?”

Káravě zvedla obočí. „ Ty sis tu malbu moc poctivě neprohlédl, že?”

Když se nadále tvářil zmateně, její úsměv se ještě o něco rozšířil. „To miminko má na sobě mrňavé plete né botičky s růžovými mašličkami.” EPILOG O devět měsíců později

Rozhodli se, že krtiny neuspořádají v Londýně, kde se krátce po Vánocích brali, ale tady na Sardinii. Slova slavnostní ceremonie, vedené zároveň v angličtině i v italštině, byla prostá, ale dojemně krásná. Po jejím skončení se spolu s hosty odebrali do nově zrekonstru ovaného domu na útesu, kde všichni vzdychali nad roz tomilostí pětiměsíční Celestine, na kterou dvojčata do hlížela s přísným výrazem starostivých bratříčků.

„Už zase si žužlá rukávek,” oznámil Nico Sashe dů ležitě, „myslím, že má asi hlad.”

„To teda nemá hlad. Rostou jí zoubky.” Poučoval ho Sam. „A taky chce jít ven. Nudí se tady. A s nošením jsem na řadě já.” „Nene. Já jsem na řadě.”

„Aby bylo jasno, na řadě jsem já,” rozsoudil je Gab riel autoritativně. Obratně vyndal dcerku z košíku a zkušeně si ji položil na rameno způsobem, který mu umožňoval obejmout volnou rukou kluky. Když je tak Sasha viděla, neodolala a vyfotila je.

„Všechny tři si vás omotá kolem malíčku,” varovala je láskyplně a přitom se na ně vesele smála. Zamilova ně pohlédla na svou dceru a nenápadně přitom zezadu strčila Gabrielovi ruku pod košili.

„Jestli to má být pozvánka na později, potom odpo věď je ano,” zašeptal jí do ucha měkce. „Skoda jen, že máme plný dům lidí…”

„Na pláži je místa dost,” připomněla mu škádlivě a naklonila se pro jeho polibek.

Život mu nemohl dát větší dar, než jaký právě držel v náručí, pomyslel si Gabriel. Měl Sashu, dvojčata a teď ještě dceru.

„Myslím, že když mě Carlo učinil poručníkem dvoj čat, chtěl, aby to takhle dopadlo. Chtěl, abychom byli spolu,” řekl Sashe tiše.

„Ano,” souhlasila. „Věděl, jak moc tě miluju. A mož ná vycítil, že ty miluješ mě mnohem dříve, než jsi na to přišel sám.”

„Ale už to vím,” řekl a podíval se na dvojčata, na svou dceru a pak na Sashu. Sklonil se a políbil ji. „Už to budu vždycky vědět, Sasho.”