S. H. Kolee

Osudová náhoda

Kapitola první

„Ksakru.“ To jediné slovíčko vystřelilo z Macie Spireové jako výbuch. Rázně prošla kolem stolu a znechuceně na něj odhodila mobilní telefon.

Zvedla jsem hlavu od jídelního lístku. „Co je?“ zeptala jsem se. Předtím si odskočila ven, aby vyřídila telefon. Doufala jsem, že kvůli mně nebude mít průšvih. Měla totiž hrozný fofr a do nabitého programu vmáčkla společný oběd.

„Přerazím ji. Sandru. Měla za mě zaskočit během dovolené, ale právě mi oznámila, že už nebude čekat a mizí do Virginie. Měla se stěhovat až v srpnu s přítelem, a nakonec si sbalila saky paky a odjíždí tenhle víkend. Jsem namydlená.“

Empaticky jsem pokývala hlavou. Věděla jsem, že Sandra tím mojí kamarádce totálně nabourala plány. Společně s přítelem, fotografujícím pro časopis

o cestování, se totiž chystala na tříměsíční putování po Evropě a Asii. Její šéf souhlasil s tak dlouhou dovolenou pouze pod podmínkou, že za sebe najde náhradu.

Macie na mě upřela pohled a chytila mě za ruku: „Lauren, že jsi ještě nenašla brigádu, viď? Jako můj záskok bys byla dokonalá!“

Pomalu jsem zavrtěla hlavou a předem se obrňovala vůči kamarádčinu naléhání. „Určitě najdeš někoho jiného, odjíždíte až v pátek.“

„Vždyť je středa!“ zaúpěla. „Caden mě zastřelí! Na naši cestu kývl jen díky tomu, že počítal se Sandrou. Už jí věří, protože za mě byla v práci loni, když máma onemocněla a já se o ni starala.“

„Tak proč by podle tebe měl věřit mně?“ napadlo mě. „Jsem pro něj cizí člověk. Kromě toho nemám jako osobní asistentka žádnou praxi.“

„Já ti věřím,“ zdůraznila Macie. „Navíc máš praxi jako asistentka

v administrativě. Tohle je podobné, jenom vyřizuješ víc osobních věcí.“

Povzdychla jsem si. Docházelo mi, proč se do pomáhání kamarádce dvakrát nehrnu. Neměla jsem totiž pádnou výmluvu. Po Maciině odjezdu jsem měla bydlet u ní, ale zatím jsem nenašla práci. Když se při jednom z našich častých telefonátů zběžně zmínila o tom, že hledá někoho do podnájmu, než se vrátí, bez váhání jsem po té příležitosti skočila. Chicago mě dusilo a doléhal na mě pocit, že

se v něm své minulosti nikdy nezbavím. Představa, že budu v New Yorku, třeba jen na pár měsíců, byla neskutečně lákavá. Doufala jsem, že si co nevidět najdu práci, abych si po Maciině návratu mohla pronajmout vlastní bydlení a zůstat v New Yorku natrvalo. Nechtěla jsem hned riskovat s prací na plný úvazek, proto jsem přes agentury hledala brigádu.

Zaskočit za Macie během její dovolené vypadalo jako ideální řešení. Bohužel mě odrazovala vidina práce s Cadenem Rileym. Sice jsem ho nikdy neviděla, ale moc dobře jsem věděla, co je zač. Byl hvězdou uměleckého světa, zázračným géniem, který měl od puberty na své fotky privilegovaná místa. Teď mu bylo dvaatřicet

a na každém kroku byl mediální senzací. Jeho kontroverzní fotky doprovázela chvála i odsouzení kritiků. Jeho poslední kolekce fotek se pohybovala na tenké hranici s pornografií. Jejím tématem byly totiž ženy při bouřlivých orgasmech. Samozřejmě se proslýchalo, že původcem orgasmů na fotkách byl on sám.

Caden Riley byl prostě typ muže, ze kterého jsem byla nervózní. Vlastně pořádně vystresovaná. Na dálku z něj sálala nespoutaná živočišná energie. Byla jsem z ní paf, ale ne v tom dobrém slova smyslu. Situaci komplikoval tím, že byl hodně atraktivní. V časopisech a novinách jsem viděla spousty jeho fotek

a z každé fotky i skrz stránky doslova vyskakovala živočišná mužnost. Mužům jako Caden Riley jsem se celý život vyhýbala.

„Lauren, prosím tě,“ žadonila Macie. Upínala na mě zoufalý pohled. „Tak se s ním alespoň přijď seznámit.“ Kousla se do rtu a pokračovala: „Třeba s tebou

nebude chtít pracovat, co ty víš. Novým lidem moc nevěří. Naštěstí věří mně a já se za tvoje kvality a schopnosti zaručím.“

Zvažovala jsem své možnosti. Neexistoval logický důvod, proč bych měla odmítat práci, která mi sama spadla do klína. Celý život jsem bojovala

s iracionálním strachem z mužů. Už toho bylo dost. Měla jsem plné zuby obav i promarněných příležitostí. Štvalo mě, že můj život ovládá minulost.

„Dobře, omrknu ho, ale nic ti neslibuju.“

„Bezva, jsi zlatá!“ Macie se šťastně rozzářila. Neubránila jsem se úsměvu. Maciina dobrá nálada byla nakažlivá. Právě tím mě na DePaulově univerzitě, kde jsme obě studovaly, zaujala. Byla můj pravý opak, vždycky jsem chtěla být jako ona. Šťastná, bezstarostná, normální.

Číšník si poznamenal naši objednávku a Macie bez ustání švitořila o tom, že se na její práci dokonale hodím.

„Caden se ti bude líbit. Je náročný, ale férový. Dneska už nemá nic domluveného, takže za ním můžeme skočit hned po obědě.“

Pohledem jsem přejela obyčejné džíny s rolákem. Sice panoval duben, ale vzduch se zatím nestačil příliš ohřát. Hnědé kudrnaté vlasy mi vždycky dávaly zabrat a ani dneska nebyly jako ze škatulky. Horko těžko jsem je zkrotila do culíku.

„Na jednání s potenciálním zaměstnavatelem nejsem oblečená. Skočím domů a převlíknu se.“

„Nesmysl, sluší ti to. Není to klasická administrativní práce. Klidně můžeš chodit v džínách, hlavně abys byla upravená a reprezentativní.“

Zamračila jsem se. „Nepřipadá ti divné pracovat u někoho doma? Jakou máš vlastně pracovní dobu?“

Macie zavrtěla hlavou. „Caden má obrovský dům a přízemí nechal přebudovat na ateliér a kancelář. Ani ti nepřijde, že jsi u něj doma. V práci bývám různě.

Bohužel se nemůžu spolehnout na to, že budu chodit pořád stejně, navíc jsem prakticky pořád na telefonu.“ Macie se povzbudivě usmála. Nejspíš jí došlo, že svoji práci neprezentuje v nejrůžovějším světle. „Caden nemívá bláznivé požadavky a vcelku chápe, že jeho zaměstnanci mají i osobní život.“

„Bylas s ním někdy na focení?“ zeptala jsem se tlumeně, aby nás nikdo neslyšel. „Je pravda, co se říká o něm a modelkách?“

„Nebyla, Caden fotí sám.“ Pokrčila rameny. „Ty drby o jeho vztahu s modelkami samozřejmě znám, ale kdo ví. Je férový šéf, platí mi včas, takže pro mě za mě ať si

v ateliéru provozuje třeba kámasútru.“

V duchu jsem si oddychla. Na focení bych s ním opravdu chodit nechtěla.

Nestála jsem o to, abych se proměnila ve svědka jeho sexuálních hrátek

s modelkami. Zvědavost přesto byla silnější. „Počkej, ale něco se ti donese, ne?“

Macie se zasmála. „Vsadím se, že ateliér je zvukotěsný. Anebo ty ženské mlčí jako ryby.“

Macie mi při obědě vyprávěla o svých pracovních povinnostech, a než jsem se nadála, vydaly jsme se za Cadenem. Na obědě jsme byly kousek od její práce

na Upper East Side, takže jsme nemusely daleko.

Macie odemkla vstupní dveře. Bylo mi hrozně, měla jsem nervy v háji. Odhodlaně jsem se bránila útokům svých fobií. Macie vešla dovnitř. Poslušně jsem ji následovala. Po pár krocích otevřela další dveře, hned vedle schodů. Vyvodila jsem si, že se po nich chodí do soukromých prostor. Kancelář byla veliká. U protější stěny stály naproti sobě dva psací stoly. Macie na jeden z nich odložila kabelku a posadila se.

„Tohle bude tvůj stůl. Ten druhý je Cadena, ale bývá tu málokdy. Svoje věci vyřizuje v kanceláři nahoře.“

Macie se podívala na hodinky a pak na mě mávla, abych si k ní přinesla židli.

„Caden má pracovní oběd, ale měl by se co nevidět vrátit. Zatím si projdeme jeho program, jo?“

Macie v počítači otevřela složku s časovým harmonogramem. Bez váhání se pustila do vysvětlování. Líčila mi, že jsem odpovědná za domlouvání schůzek a pravidelné vyřizování provozních záležitostí. Hlava se mi zaplňovala jmény

důležitých kontaktů a údaji o tom, kdy mu mám dát vyčistit oblečení. Zaslechla jsem, že se otevírají dveře.

Do kanceláře vcházel Caden. Zatajila jsem dech. Jeho přítomnost proměnila místnost v miniaturní prostor. Jeho fotky, které jsem vídala v médiích, zdaleka nevystihovaly realitu. Měl přes sto osmdesát, vynikaly na něm tmavě hnědé až černé vlasy. Mužnou tvář dokreslovaly výrazné rysy. Byl ztělesněním pěstěné mužské krásy a přirozené atraktivity. Šedé kalhoty si zjevně nechal ušít na míru.

Černý pásek poutal pozornost ke štíhlému trupu. Bílou košili měl u krku rozepnutou. Rozhalenka dávala vyniknout opálenému silnému krku. Nejvíc mě na něm přitahovaly oči. Jejich barvu bych popsat asi neuměla. Byly zlatohnědé, připomínaly mi tekoucí med. Nejvíc mi připomínaly jantar. Jeho pohled musel fascinovat spoustu žen. Určitě se tetelily nedočkavostí, když jim těma pronikavýma očima pátravě bloudil po těle. I mě sjel pohledem. Naštval mě.

Nedokázala jsem se ovládnout a svraštila jsem obočí.

„Ahoj, Cadene!“ zavolala na něj Macie stylem, jako by šéfem byla ona, a mávla na něj, aby přišel blíž. Caden ani nemukl a bez váhání ji poslechl. Nestačila jsem zírat. Přestal si mě všímat a soustředil se na Macie. „Potřebuju s tebou mluvit

o Sandře. Seznamte se, tohle je Lauren.“

Caden ke mně natáhl ruku a prohlížel si mě s takovou intenzitou v očích, až mi z toho bylo úzko. I já zvedla ruku. Vzápětí se ztratila v jeho velké dlani. Pevně mi ruku sevřel a potřásl s ní.

„Rád vás poznávám, Lauren,“ pronesl hlubokým chraplavým hlasem. Nervy jsem měla napnuté k prasknutí. Na hrudi mě něco začalo svírat. Přinutila jsem se ke zdvořilému úsměvu.

„Já vás taky.“ Div jsem mu ruku nevytrhla ze sevření. Nechtěla jsem, aby na mně poznal, že jsem z něj nervózní. Připomněla jsem si, že dominantní muži mě provázejí celým životem a umím s nimi jednat. Nebyla jsem si však jistá, jestli některý z nich působil tak klidně a působivě zároveň. Přišpendlil mě pohledem

k zemi. Připadala jsem si jako v pasti. Zhluboka jsem se nadýchla a připomněla si, že teď mám svůj život pod kontrolou jedině já. Žádný chlap mě už nikdy k ničemu nutit nebude.

Macie se pustila do své tirády. Mých rozpaků si zjevně nevšimla. Naopak zaregistrovala, že Caden je myšlenkami jinde. Zamávala mu dlaní před tváří, aby si jí nemohl nevšimnout.

„Cadene, haló! Víš, Sandra…“ Macie poprvé od jeho příchodu znervózněla.

„No… nebude za mě moct zaskočit, protože se do Virginie stěhuje už teď

o víkendu. Proto jsem našla Lauren. Na moje místo je perfektní. Je ještě lepší než Sandra, vážně. Spoustu let pracovala jako asistentka v administrativě a zaručuju se ti, že je spolehlivá. Můžeš jí věřit na sto procent.“

Caden stáhl obočí a sjel pohledem na Macie. Zamrzelo mě, že ho vidina nové zaměstnankyně v podobě mé maličkosti nenadchla.

„Vždyť odjíždíš za dva dny. Za tu dobu nestihneš nikoho zaučit.“ Podíval se na mě a pak znovu na Macie. „Promluvíme si o tom mezi čtyřma očima.“

Cítila jsem, jak mi hoří tváře, přesto jsem hrdě zdvihla bradu. Deptalo mě, že podle něj nejsem na tu práci dost dobrá, ale na druhou stranu jsem se mu nedivila, že si nechce do domu pustit cizí ženskou.

„Naprosto chápu, že mě nechcete přijmout. Sama si myslím, že by to nebyl

nejlepší nápad. Jen jsem chtěla Macie pomoct.“

Caden na mě znovu upřel pohled. V koutcích úst mu zacukal úsměv. Vmžiku však zmizel.

„Nejde o to, že bych nevěřil vašim schopnostem, ale v mém životě se pořád něco děje a pracovat u mě není žádná legrace. Osobní asistentka se se sekretářkou nedá srovnávat. Nemůžu si dovolit, aby mi časový rozvrh nabourávalo to, že se asistentka v něčem nevyzná.“

Čím víc mluvil, tím víc mě štval. Jestli si myslel, že smyslem mého života je nosit mu oblečení z čistírny a vyřizovat rezervace na večeře, tak se šeredně mýlil. Sice byl slavný umělec, ale pozice jeho asistentky se stěží dala přirovnat

k neopakovatelnému zážitku.

Vstala jsem a ze všech sil nasadila zdvořilý výraz. „Zjevně se shodneme, že takovéhle řešení není nejlepší.“ Otočila jsem se k Macie. Tvářila se jako hromádka neštěstí. Bylo mi jí líto, ale nehodlala jsem se nechat ponižovat Cadenovým výčtem mých nedostatků. „Promiň, Macie.“

Chtěla jsem odejít, ale Caden byl rychlejší a chytil mě za paži. Ztuhla jsem. Zalila mě vlna spousty emocí, hlavně strachu. Sice mě nepopadl za paži nijak drsně, ale lekla jsem se. Do krve se mi valil adrenalin.

Caden svraštil obočí a vedl mě zpátky k židli. „Sedněte si,“ rozkázal mi autoritativně. Nepochyboval o tom, že ho poslechnu. Podíval se na Macie a kývl bradou k otevřeným dveřím. „Můžu s tebou mluvit?“

Otevřela jsem pusu a chtěla něco namítnout, ale Macie mě umlčela žadonivým pohledem. Vstala a pádila za Cadenem. Zavřely se za nimi dveře. Přemýšlela jsem, co dál. Nehodlala jsem tam trčet jako pecka, ale současně jsem nemohla odejít, protože bych musela kolem nich.

Nakonec jsem usoudila, že si přece jen sednu. Připadalo mi hloupé stát tam jako tvrdé Y. Docela mi to pomohlo, uklidnila jsem se. V duchu jsem se nabádala, abych se vzchopila. Už to bylo dávno, co mě nějaký muž tak nepříjemně vyvedl

z míry. Nerada jsem si ten pocit připomínala.

Caden s Macie se vrátili za pár minut. Macie se na mě povzbudivě usmívala, ale já se zarytě mračila. Cadena možná přesvědčila, že jsem na její pozici jako stvořená, ale já si najednou nebyla zrovna jistá, že tu práci chci.

Macie přicházela ke stolu. Vstala jsem. Caden na mě mávl, abych se zase posadila, a přitáhl si židli. Sedl si proti mně. Poslechla jsem ho, ale byla jsem za to na sebe pěkně naštvaná. Nakonec jsem se ovládla a zůstala na místě. Mezi asertivním chováním a uraženým dítětem je totiž zásadní rozdíl. Musela jsem se vzchopit. Pomyslné brnění, které jsem obvykle mívala jako druhou kůži, mě před Cadenovým pohledem bohužel moc nechránilo.

Macie se posadila ke svému stolu. Nejprve jsem se podívala na ni, pak na Cadena.

„Už půjdu, nechci vás zdržovat,“ oznámila jsem mu.

Caden na má slova nereagoval. Už na mě nekoukal jako hladový predátor, naopak nasadil profesionální výraz.

„Předtím jsem nechtěl shazovat vaše profesní dovednosti, ale pochopte, že ve své profesi musím klást hlavní důraz na diskrétnost. Nemůžu si dovolit, aby na veřejnost pronikaly osobní informace, a tím myslím kolegy i bulvární tisk.“

Caden se opřel a položil si kotník na koleno druhé nohy. Lokty si položil

na opěrky a upřel na mě pátravý pohled. Nemohla jsem si nevšimnout, že se mu košile při tom pohybu napnula přes prsa. Nebyl tedy jen umělec, dokonce sportoval. Kalhoty se mu napnuly i přes vypracovaná stehna. Polkla jsem

a provinile se mu podívala do očí. Děsila mě možnost, že by si mého pátravého pohledu všiml. Překonala i úžas nad tím, jak jsem na něj reagovala.

Caden pokračoval. Z jeho výrazu jsem nepoznala, jestli zaregistroval, že si ho prohlížím, nebo ne. „Macie mě ujistila, že jste nejen šikovná, ale i plně důvěryhodná.“ Sardonicky se usmál. „Sice mě někdy dohání k šílenství, ale jejímu úsudku naprosto věřím. Pracuje u mě už tři roky, což se nikomu před ní nepodařilo. Každopádně vás upozorňuju, že od vás budu očekávat, abyste byla čtyřiadvacet hodin denně na telefonu včetně víkendů. V práci vás budu potřebovat obvykle před devátou, ale někdy bude nutné, abyste přišla dřív

a zůstala až do večera. O víkendech budete mít většinou volno, ale tu a tam se něco objeví, počítejte s tím. A když vám zavolám ve tři ráno a budu něco potřebovat, očekávám, že se podle toho zařídíte. Na druhou stranu si loajality hodně vážím a umím ji ocenit. Budete dostávat stejný plat jako Macie.“

Oznámil mi částku a já zalapala po dechu. Byl to víc než čtyřnásobek čehokoli, co jsem kdy v životě vydělávala. Došlo mi, že navzdory počátečním výhradám bych byla sama proti sobě, kdybych takovou nabídku odmítla. Navíc to bylo jen na tři měsíce a já potřebovala dočerpat spořicí účet, který jsem stěhováním

do New Yorku vyplenila. Kromě toho jsem pořád splácela půjčku

na vysokoškolská studia. Mimo jiné jsem vedla totálně nudný život a Macie jako jediný člověk, kterého jsem v New Yorku znala, na čtvrt roku odjížděla. Případné noční nebo víkendové požadavky mi tedy neměly do čeho zasahovat.

Caden navíc změnil postoj a místo předchozího neskrývaného zájmu nasadil masku profesionality. Trochu jsem se uklidnila, i když ty jeho sekýrnické manýry se mi ani za mák nelíbily.

Pokusila jsem se o sebevědomý úsměv. „Podmínky, které nabízíte, jsou pro mě přijatelné. Ráda budu během Maciiny nepřítomnosti zastávat pozici vaší asistentky.“

Caden přikývl. Čekala jsem, že se usměje, ale on místo toho vrhl na Macie

přísný pohled. „Dohlídni na to, aby byly pořádně vyplněné papíry, hlavně dodatek o mlčenlivosti.“

Na mě se ani nepodíval a beze slova odešel. Zavřel za sebou dveře. Chvíli jsem jeho odchod trávila, teprve pak jsem se podívala na Macie.

„To se vždycky chová jako pitomec?“

Macie vyprskla smíchy. „Nedělej si z něj vrásky. Když jsem u něj začínala, skoro se na mě nepodíval. Teď se ke mně chová normálně, ale s novými lidmi má zjevně problém.“

Macie uměla lidi přeladit z bručounství. Byla synonymem sluníčka a dobré nálady. Od přírody byla milá a pozitivně naladěná a lidi za ní šli jako poslušné ovečky. Já se pohybovala na opačném pólu. Byla jsem odměřená a málomluvná. Radši jsem poslouchala, než mluvila. S Cadenovou odměřeností jsem neměla problém. Odtažitá profesionalita mi naprosto vyhovovala.

„Co má s tím dodatkem o mlčenlivosti?“

Macie zanořila ruku do šuplíku a vytáhla svazek papírů. „Caden trvá na tom, aby každý, kdo s ním má pracovně cokoli společného, podepsal mlčenlivost. Jde mu o to, aby se o něm nic nevynášelo.“

„Stává se to často?“

Pokrčila rameny. „Osobně o ničem nevím, ale v tom dodatku jsou takové sankce, že si to každý rozmyslí.“ Spiklenecky se na mě usmála. „Dodatek musejí podepisovat i modelky, které Caden fotí.“

Pustila jsem se do čtení. Tázavě jsem zdvihla obočí. Text připomínal právnickou hatmatilku. „Chápu správně, že si nepřeje, aby peprné detaily o jeho focení prosákly na veřejnost?“ zeptala jsem se a ukázala na text.

„Hm, a kromě toho pak modelky nesmějí lhát o tom, co se při focení opravdu dělo. Nepochybuju o tom, že spousta ženských, které fotí, by nejradši roznesla všude možně, že se vyspaly s úžasným Cadenem Rileym, i kdyby to nebyla pravda. Takhle nesmí mluvit o ničem, ať je to pravda, nebo lež. Caden je fajn chlap. Jen je to s ním… někdy zamotané,“ dodala po chvilce.

Hájila ho zuby nehty. Došlo mi, že loajalitu k němu myslela vážně. Kromě toho mi tím potvrdila, že práce u něj stojí za to. Měla ho ráda, takže jsem se ani já neměla čeho bát.

„Jak často se můžu těšit na telefonáty ve tři ráno?“

Macie se usmála. „Neboj, jen tě děsil. Taky mi tím na začátku vyhrožoval, ale nestalo se to ani jednou. Když nebudeš dělat hlouposti, bude se ti s ním pracovat dobře, uvidíš.“ Úsměv na její tváři se proměnil v úšklebek. „Hlavně nic nezkaz, jinak na tebe bude zírat jako ďábel. Je to hrozný. Člověk by spíš snesl řev a vztek než ty jeho pohledy.“

Další hodinu jsme vyplňovaly papíry, pak mě Macie začala zasvěcovat

do každodenních povinností. Caden se už nevrátil. Nevadilo mi to. Z práce jsme odcházely spolu. Do jejího odjezdu jsme totiž i bydlely spolu. Konečně jsem měla bydlení i práci. Co na tom, že obě jistoty byly dočasné. Pořád lepší než žít

v minulosti.

Kapitola druhá

„Nezapomeň, že Caden má každý čtvrtek v jednu squash. Hraje se svým právníkem, Michaelem Seymourem. Ve čtvrtek vždycky zavolej do klubu a rezervuj mu kurt na další čtvrtek. S tímhle systémem na to nezapomeneš.“

Povzdychla jsem si. Celé čtvrteční dopoledne jsme procházely moje nadcházející povinnosti. Teprve teď mi docházelo, co všechno ponesu

na bedrech. Pocit, že budu mít pod kontrolou život někoho jiného, byl zvláštní.

„Myslela jsem si, že lidi vlastně ani squash nehrají.“

Macie se mému skeptickému výrazu zasmála. „Kdybys věděla, co všechno lidi

v takzvaně vysokých kruzích dělají, nestačila by ses divit. Kolikrát jen zírám. Třeba slovo jachta jsem už musela použít víc než párkrát.“

Její užaslý tón mě pobavil. „Tušila jsem, že je Caden celkem slavný fotograf, ale až teď mi začíná docházet, že se focením dá vydělat balík.“

Maciin úsměv zhasl. Zatvářila se téměř smutně. „Caden jako fotograf vydělá velké peníze, ale současně pochází z bohaté rodiny.“ Naklonila se ke mně

a šeptem pokračovala: „O jeho rodičích uslyšíš kdeco. Žhavé novinky to nejsou, ale čas od času je někdo vytáhne.“

Se svraštěným obočím jsem přemýšlela, co všechno vím o Cadenu Rileym. Sice byl slavný, ale zpravidla se o něm mluvilo jen v uměleckých kruzích. O jeho osobním životě jsem prakticky nic nevěděla.

„Co je s jeho rodiči?“

Macie protáhla obličej. „Jeho táta zastřelil mámu a pak sebe. Cadenovi bylo třináct. Jeho máma si našla jiného a táta se z toho zbláznil. Chudák Caden to všechno viděl. Napadlo mě, že bys to měla vědět, protože to mnohdy vysvětluje, jak se chová. Normálně o tom nemluvím.“

Srdce se mi sevřelo lítostí. Chudák Caden. Ani mně nebylo trauma z dětství cizí, ale s tím, co prožil Caden, se nedalo srovnávat.

„To je hrůza. Ani si neumím představit, že bych někdy něco takového zažila.“

Macie otevřela pusu a chtěla něco říct, ale znenadání se otevřely dveře. Obě jsme nadskočily úlekem. Caden byl celé dopoledne pryč. Vracel se až teď kolem druhé. Tvářila jsem se jakoby nic, ale mrzelo mě, že jsme ho s Macie drbaly.

Caden popošel blíž. Neutrální výraz mi dával zabrat. Podle všeho přicházel ze squashe. V jedné ruce totiž nesl raketu. Na sobě měl černé šortky a modré triko ztmavlé potem. Měl vypracovaná lýtka a na předloktích se mu rýsovaly svaly jako provazy. Pohledem jsem přejela zpocené vlasy přilepené na čelo. Polkla jsem.

„Ahoj, Cadene,“ pozdravila ho Macie konverzačním tónem. Chovala se, jako by

na ni jeho zničující vzhled nijak nepůsobil. Možná byla vůči jeho atraktivitě imunní, protože si na ni zvykla. Modlila jsem se, aby se to podařilo i mně.

„Dobrý den,“ vysoukala jsem ze sebe s úsměvem. Snad jsem nevypadala tak přihlouple, jako jsem se cítila. Štvalo mě, že mě tolik přitahuje.

Caden na nás místo pozdravu pokývl. Opřel raketu o stěnu a sedl si ke stolu.

„Jak se zaučujete?“

„Bezvadně,“ zašvitořila Macie nadšeně. „Lauren se bleskově orientuje. Věděla jsem to.“

„Macie mi všechno vysvětluje, abych byla v obraze, než odejde,“ přidala jsem se, abych taky něčím přispěla ke konverzaci.

Caden mlčel. Natočil se k počítači a zadíval se na monitor. Macie lhostejně pokrčila rameny a pokračovala ve vysvětlování. Cadenova přítomnost mi na klidu nepřidávala, ale zkoušela jsem si ho nevšímat.

Po pár minutách se zvedl a beze slova odešel. Bylo slyšet, že jde nahoru po schodech.

„Ten toho napovídá,“ konstatovala jsem.

„Občas je pěkný morous, už to znám. Nevšímej si toho, přejde ho to.“

„Jak mu mám dělat osobní asistentku, když se mnou nebude mluvit?“

Macie zavrtěla hlavou. „Nejde o tebe, neber si to osobně. Prostě se drž toho,

co jsem ti vysvětlila, a s ničím si nedělej starosti. Když bude něco chtít, dá ti vědět. Aktuálně má diář docela volný, protože hlavní akce už proběhly a právě teď žádné velké focení nemá. Pracuje na výstavě. Vernisáž by měla proběhnout za dva týdny. Určitě se objeví další akce, ale nedělej si s nimi starosti, vyřizuje je jeho agent.“

Caden se vrátil až těsně před naším odchodem. Propocené triko a šortky vyměnil za džíny a vybledlé triko. Vypadal trochu míň atraktivně. Malinko.

Macie si přehodila kabelku přes rameno. Caden se na ni usmál. „Ne aby ses nechala od Briana přemluvit k životu ? la dovolená. Koukej se vrátit.“

Macie se zasmála. Práci u Cadena totiž získala díky svému partnerovi, protože se pohybovali v podobných kruzích. Brian však přemlouval Macie, aby práci

u Cadena ukončila, protože chtěl, aby s ním víc cestovala. Brian byl také fotograf a devět měsíců v roce pracovně jezdil po světě. Macie mi mnohokrát líčila, že je to pro jejich vztah velká zátěž. Na druhou stranu mi k Macie nesedělo, že by se nevrátila. Vždyť měla skvěle placenou práci.

„Představa, že celé dny jen cucám bonbony, je sice lákavá, ale taky potřebuju platit účty, takže za tři měsíce mě máš zpátky.“

Caden přikývl a podíval se na mě. „Zítra ráno v devět?“

Pokusila jsem se o milý úsměv, ale pod spalujícím pohledem jeho jantarových očí mi nebylo zrovna do zpěvu. „Jasně, úderem deváté jsem tady.“

„Výborně. Zítra s vámi potřebuju probrat plno věcí.“

Postřehla jsem, že Macie po něm sekla pátravým pohledem, ale nakonec mu jen

zamávala a vyrazily jsme.

„Jsem z toho dost nervózní,“ pípla jsem cestou na metro. „Bojím se, že když něco pokazím, Caden mě přerazí a moje tělo hodí do řeky.“

Macie se rozesmála. „Nedělej si z toho hlavu, zvládneš to.“ Zvážněla

a po chvilce pokračovala: „Z Cadena někdy jde strach, to je pravda. Trochu se mi podařilo naťuknout tu jeho tvrdou skořápku, ale trvalo to celou věčnost. Brzy uvidíš, že se ho bojí prakticky každý. Nepřidávej se k těm lidem do řady.

Nepotřebuje, aby ho opečovával někdo další.“

„Počkej, myslela jsem, že přesně to se ode mě očekává.“

Macie se smutně usmála. „Ke Cadenovi se lidi odjakživa chovali jako

v rukavičkách. Nejdřív proto, co se stalo jeho rodičům, pak kvůli tomu, že je bohatý a má velký vliv. Lidi zajímá jen kvůli tomu, co pro ně může udělat, nekoukají na to, jaký je. Musí si připadat hrozně opuštěně.“

Ušklíbla jsem se. „Tohle je na mě moc složité. Když bude chtít, přinesu mu kafe. Budu dávat bacha, aby neprošvihl nějakou schůzku. Nic víc. Za svoje štěstí ať si laskavě ručí sám.“

Macie si povzdychla. „Máš pravdu. Jen se bojím, že skončí sám. Mám o něj strach.“

Pohrdavě jsem si odfrkla. „Podle toho, co o něm píšou v novinách, má k samotě daleko. Ženské mu div nervou ruce.“

Macie po mně sekla pohledem. „Lauren, to, že se kolem něj hemží lidi, neznamená, že není osamělý.“

Neodpověděla jsem. Stáhlo se mi hrdlo. Ani netušila, jak dobře tomu rozumím.

Kapitola třetí

Zhluboka jsem se nadýchla a odemkla dveře Cadenova domu. Macie mi předala klíče ráno před odjezdem na letiště. Ujišťovala mě, že si na sebe můžu vzít něco obyčejného, ale nakonec jsem se cítila líp ve formálnějším oblečení. Fungovalo bezmála jako brnění. Potřebovala jsem se chránit. Rozhodla jsem se pro černé kalhoty a šedou halenku, v naději, že budu vypadat jako profík. Kalhoty i halenka byly natolik přiléhavé, abych vypadala netuctově, ale natolik volné, že jsem nepoutala pozornost ke svým křivkám, zvlášť k prsům. Jsem totiž drobná a prsa na mně vynikají na dálku. Mockrát jsem si přála, abych neměla tak nápadné tvary, nebo abych alespoň byla vyšší a snáz se na mně ztratily. Klučičí postavu bych brala všemi deseti. Nakonec mi nezbylo nic jiného než se naučit oblékat tak, abych svou postavu co nejlíp maskovala.

Otevřela jsem dveře do kanceláře. Caden seděl u stolu. Vyrazil mi tím dech. Nepředpokládala jsem, že na mě bude čekat. Na druhou stranu to byla jeho kancelář a vůbec tam nemusel být kvůli mně. Měl džíny a modrou košili. Vedle něj jsem si připadala moc našňořená. Samozřejmě mi neuniklo, že mu to moc sluší.

„Dobré ráno,“ prohodila jsem bodře. Snažila jsem se působit energicky.

„Dobré ráno, Lauren.“ Posadila jsem se k Maciinu stolu, teď už tedy ke svému. Odložila jsem kabelku na zem. Caden mě sledoval pohledem. Macie mě upozornila, že v pátek s Cadenem prochází akce na víkend a také došlou korespondenci. Nestačila jsem se divit, kolik dopisů a e-mailů mu fanoušci posílali. Pochopila jsem, že všichni obdrží obecnou zdvořilou odpověď. Ovšem Caden s ní nechce mít nic společného. A to nemluvím o bezpočetných nabídkách žen, které mu chtěly stát modelem. Sama za sebe jsem usoudila, že modelka je eufemistické označení zcela jiné aktivity, kterou by s ním chtěly provozovat.

Vzpomněla jsem si na jeho poslední slova z předchozího dne. Zapnula jsem počítač a podívala se na něj. „Včera jste říkal, že se mnou potřebujete probrat spoustu věcí.“

Caden přikývl a namířil prst na židli u svého stolu. „Ano. Posaďte se, prosím.“ Natáhla jsem se pro poznámkový sešit a propisku. Caden ze mě nespouštěl oči.

Nervy mi jen hrály. Vrhla jsem na něj letmý úsměv a poslušně se posadila, kam chtěl. Upřela jsem na něj pohled plný očekávání a připravovala se na horečné sepisování jeho požadavků. Jenže on mlčel. Prohlížel si mě, jako bych nesplňovala jeho přísné nároky.

„Takže?“ pronesla jsem o něco rázněji, než jsem zamýšlela. Sice mě přitahoval, ale byla to povrchová záležitost. Nehodlala jsem s ním jednat jako v rukavičkách.

Právě naopak.

„Macie říkala, že jste se poznaly na DePaulu.“

S konverzačním rozhovorem jsem nepočítala. Proč ne, řekla jsem si. Je to můj šéf, tak co.

„Jo, skamarádily jsme se hned v prváku.“

„Co jste studovala?“

Aha, asi chce vědět, co umím. Připadalo mi to trochu opožděné, když už jsem měla smlouvu podepsanou, ale nevadilo mi to.

„Psychologii.“

„Proč právě psychologii?“

Pevně jsem sevřela rty. Jeho výslechový styl mi začínal vadit. Nechápala jsem, co má obor mého studia společného s tím, že mu dělám osobní asistentku. Navíc o sobě hrozně nerada mluvím.

Pokrčila jsem rameny. Nedala jsem na sobě nic znát. „Odjakživa mě zajímalo, jak funguje lidská mysl. Proč lidi dělají to, co dělají.“ Opravdový důvod jsem mu svěřovat nehodlala. Nikdy. Chtěla jsem pochopit, jak někdo dokáže být tak krutý. Jak je možné, že lidi ubližují, pak si své počínání něčím obhájí a je jim úplně jedno, že za sebou zanechávají lidské trosky.

Caden přemýšlel. „Potřebuju, abyste vyřídila nějaké objednávky,“ oznámil mi po chvilce ryze obchodním tónem.

Poznamenala jsem si, co potřebuje. Několikrát jsem se musela doptávat, protože šlo o fotografické potřeby a já zatím neměla tušení, jak se co jmenuje. Postřehla jsem, že trpělivost nepatří k jeho silným stránkám. Vadilo mu, když se musel zastavovat a něco mi objasnit. Musela jsem se hodně ovládat, abych to sarkasticky nekomentovala. Věděl, že s jeho oborem nemám žádné zkušenosti, přijal mě na Maciino místo, a nakonec se ksichtil, protože jsem nevěděla, co je držák blesku a předsádková čočka. Lidi si občas myslívají, že když se chovám odtažitě a moc se neprojevuju, můžou mě používat jako rohožku. Každý takový ale brzy zjistí, že se mnou není legrace, když se naštvu. Jenže s Cadenem

na podobné obranářské tahy nebyl vhodný čas ani správné místo.

„Ještě něco?“ zeptala jsem se, když se odmlčel.

„Potvrdila jste rezervaci na dnešní večeři?“

Přikývla jsem. „Dvě místa na sedmou večer v Le Bernardin.“

„Buďte tak hodná a skočte pro nějakou kytici, ano?“

Zatnula jsem zuby, abych se neculila. Caden měl rande. Připadalo mi legrační, že jsem je pro Cadena připravovala právě já. Počítá se kytka, když si ji chlap

od sekretářky nechá donést až pod nos?

„Máte na mysli něco konkrétního?“

Zamyslel se. „Ne, je mi to jedno. Kupte cokoli, co se podle vás bude líbit ženě.“ Jeho reakce mě pobavila. Málem jsem se rozesmála. Nečekala jsem, že chlap

jako on vybalí takovou fádní odpověď. Patrně je i on v něčem úplně obyčejný, napadlo mě. Caden tázavě zdvihl obočí. Zjevně si všiml, že se dobře bavím.

Nelíbilo se mu to. Radši jsem zvážněla.

„Pobavil jsem vás něčím?“

„Ne,“ odpověděla jsem bez váhání.

„Nelžete. Vidím na vás, že vám cukají koutky.“

„No, jenom jsem…“ Nedopověděla jsem. Nevěděla jsem, co na to říct. „Prostě mi připadá zvláštní, že ani nevíte, jaké květiny má vaše přítelkyně ráda.“

Caden mě propichoval pohledem. Byla jsem z toho nesvá. Hm, se šéfem jsem zjevně nevykročila tou správnou nohou.

„Předpokládáte, že jsou pro přítelkyni? Netvrdil jsem, že nevím, jaké má ráda kytky. Prostě mi je jedno, jaké vyberete.“

Odpověděl tak mrazivým tónem, že jsem se neovládla a dala jsem průchod upřímnosti: „Tak proč je chcete kupovat? Když je vám to jedno, tak na ni nic nehrajte.“

Ztuhla jsem. To jsem přehnala. Nejradši bych si dala pár facek. Vydala jsem se do minového pole a kromě toho jsem neudržela profesionalitu.

Nasadil milý tón, ale břitkost jím stejně nezamaskoval. „Taková jsou pravidla hry, ne? Prostě děláme to, co se od nás čeká, jinak bychom se nepropracovali

k cíli. To ale neznamená, že by nám to bylo jedno.“

Moc jsem ho nepochopila, a hlavně jsem nevěděla, co na to odpovědět. Potřebovala jsem se co nejdřív dostat zpátky do bezpečných vod.

„Asi každý máme jinou filozofii randění,“ prohodila jsem. Zadívala jsem se

do poznámek, jako by v nich bylo bůhvíco zajímavého. „Potřebujete ode mě ještě něco?“

Mlčel. Zvedla jsem hlavu. Ukazováčkem si přejížděl po spodním rtu sem a tam a pátravě si mě prohlížel. Líně se pousmál.

„Ne, to je všechno… Zatím.“

Vstala jsem, vrátila se ke stolu a v internetovém obchodě objednala to, co mi nadiktoval. Naštěstí jsem se mohla podívat do předchozích objednávek, jinak bych se v těch neznámých pojmech utopila. Caden zanedlouho odešel

do ateliéru. Spadl mi kámen ze srdce. Bez jeho přítomnosti byla kancelář o poznání větší.

Vyřídila jsem objednávku a celé dopoledne jsem procházela poštu. Dávala jsem stranou záležitosti, které musel vyřídit sám. Překvapilo mě, jak málo lidí mu volá.

Než jsem se nadála, bylo poledne. Prokousala jsem se sotva čtvrtinou dopisů a e-mailů. Usoudila jsem, že je nejvyšší čas skočit si pro něco k jídlu a rovnou koupit kytku.

Zaváhala jsem. Mám mu říct, že jdu pryč? Čeká, že se zeptám, jestli nechce něco k obědu? Macie tvrdila, že pracovně můžu odejít, kdy chci, a že si obědy řeší sám,

ale stejně mi připadalo divné zmizet beze slova.

Zaklepala jsem na dveře ateliéru a čekala jsem na odpověď. Nic. Po chvilce jsem to vzdala. Zjevně chtěl mít klid. Hm, proč ne.

Vybrala jsem kytici, která by se líbila mně: dvanáct bílých kal. Toužebně jsem se usmála. Připomněly mi totiž hezké zážitky z dětství. Táta přinesl mamce kytici bílých kal k desátému výročí svatby. Byly její oblíbené. Týden poté oba zemřeli při autonehodě. Byla to jedna z mála vzpomínek na rodiče, protože mi v době, kdy umřeli, bylo teprve osm. Odjakživa jsem se držela představy, že sice umřeli brzy, ale jejich život přesto měl velký smysl, protože milovali a sami byli milováni.

Květiny jsem zaplatila kreditkou od Macie. Stihla mi vyřídit podpisové právo, abych s ní mohla volně nakládat. Už jsem chápala, proč Caden neměl kolem sebe rád cizí lidi. Měla jsem přístup ke spoustě osobních informací o jeho životě. Řada z nich byla hodně citlivá. Macie mi ale říkala, že o jeho osobním životě jako takovém prakticky nic neví, protože Caden se jí nikdy nesvěřoval. Mně osobně by ale stejně vadilo, kdyby za mě někdo jiný vyřizoval moje maily a nakládal s mojí kreditkou.

Vrátila jsem se zpátky do kanceláře. Caden už byl taky zpátky. Zaskočilo mě, že neseděl u svého stolu, ale uvelebil se v křesle vedle mého. Odložila jsem na stůl květiny a sendvič a sedla si před počítač. Vrhla jsem na Cadena neslaný nemastný úsměv.

„Potřeboval jste něco?“

Podíval se na kaly a pak na mě. „Čekal jsem, že koupíte dvanáct červených růží s dlouhým stonkem.“

„Nepřipadají vám rudé růže fádní? Je to laciná sázka na jistotu, považuju je za klišé.“ Pokrčila jsem rameny. „Kaly jsou přinejmenším hezké.“

Caden si mě dlouze prohlížel. „Váš názor na mě působí dost cynicky. Myslel jsem si, že většina žen vidí v rudých růžích romantiku.“

Už jsem se o kytkách nechtěla dál bavit. Téma totiž směřovalo k nebezpečně osobnímu hovoru. „Většina žen možná ano. Zabalím je do mokrého ručníku, aby zůstaly čerstvé.“

Vzala jsem kytici a odešla do koupelny vedle kanceláře. Namočila jsem papírový ručník a zabalila do něj konce stonků. Když jsem se vrátila, Caden pořád seděl vedle mého stolu. Zopakovala jsem otázku.

„Potřeboval jste něco?“

Caden mě sledoval svýma jantarovýma očima. Posadila jsem se. Pod jeho pohledem jsem začínala být víc než nervózní. Zkusila jsem proto přehlušit ticho zdvořilostním rozhovorem.

„Obědval jste?“ zeptala jsem se a na monitoru jsem zběžně zhlédla jeho časový plán na pátek. Až do večeře nic neměl. Bezva, takže na tlachání a moje nervování máme dostatek času, prolétlo mi hlavou.

„Dal jsem si něco nahoře, když jste byla pryč.“

Přikývla jsem, mrkla na sendvič, ale nenatáhla jsem se pro něj. Nehodlala jsem obědvat za asistence Cadenova pohledu. Prázdný žaludek se sice bouřil, ale

na vybranou neměl.

Caden se shýbl a zanořil ruku do igelitky vedle svého křesílka. Předtím jsem si jí nevšimla. Vylovil z ní smartphone a položil mi ho na stůl. „Máte ho pro pracovní účely a také proto, abych se vám dovolal, kdykoli budu potřebovat. Je aktivovaný. Tohle číslo můžete dávat lidem, se kterými spolupracuju, aby se s vámi mohli spojit, ale nerozhlašujte je do celého světa, ano? Nestojím o to, aby to číslo měl každý druhý.“

„Dobře. Děkuju.“ Macie taky měla pracovní telefon, takže jsem z toho nedělala vědu. Jen jsem doufala, že Caden nemá v plánu zrealizovat svoji výhrůžku a volat mi ve tři ráno.

„Teď budu v ateliéru. Dopoledne jsem měl pracovní telefony přesměrované k sobě, abyste se stihla rozkoukat, ale teď už půjdou rovnou k vám. Nikoho mi nepřepojujte, ať nechají vzkazy. Jediná výjimka je Michael, to je můj právník.“

Jeho ohleduplnost mě překvapila, ale nic jsem nekomentovala. Pouze jsem přikývla. Caden se zvedl a odešel. Při jídle jsem dál procházela jeho korespondenci. Navíc každou chvíli zvonil telefon. To byla oproti ránu velká změna. Většina volajících byli novináři, kteří chtěli s Cadenem udělat rozhovor o jeho poslední kolekci. Vyvolala skutečně velký zájem. Na fotografa, zvlášť již zavedeného, bylo nevídané, ba přímo neslýchané, fotit ženy při intenzivním

niterném sexuálním prožitku a jejich záběry nabízet veřejnosti. Zatím jsem žádnou fotku neviděla, ale doneslo se mi, že několik galerií odmítlo takové fotky vystavit, protože je považovaly za pornografickou tvorbu. Cadenova popularita se však tím odvážným krokem nesnížila, naopak vystřelila ještě výš. Byl stále žádanější.

Navečer zavolala žena se smyslným tónem. Chtěla mluvit s Cadenem.

„Pan Riley bohužel nemůže nyní vyřizovat telefonáty. Chcete mu nechat vzkaz?“

„Kdo jste? Vy nejste Macie.“

Zničeně jsem si povzdychla. Celé odpoledne se lidi divili, proč telefon nezvedá Macie, a já jim pořád dokola vysvětlovala, že za ni zaskakuju.

„Macie má dovolenou, zastupuju ji. Chcete zanechat vzkaz?“

„Je tam Caden?“ naléhala znovu. Měla jsem jí plné zuby. Musela jsem se hodně ovládat, abych na ni nevystartovala.

„Pan Riley bohužel nemůže nyní vyřizovat telefonáty, ale ráda mu od vás předám vzkaz.“ Panebože, kolikrát tu větu ještě budu muset říct?

Žena se naježila. „Heleďte, já nejsem žádná omdlévající fanynka. Ihned mi ho přepojte. Řekněte mu, že volá Lissa.“

A mrcha, dodala jsem v duchu. Je mi jedno, kdo jsi, jasně jsem ti řekla, že teď

telefony vyřizovat nemůže. Koukej mi nadiktovat vzkaz, ať můžu pokračovat v práci.

„Okamžik,“ pronesla jsem. Její neústupnost mě zviklala. Zajímalo mě, jestli s ní bude chtít mluvit. Netušila jsem, jestli má přítelkyni, ale tahle ženská si na něj dělala velké nároky. Nechtěla jsem ho rušit, ale pochopila jsem, že se jí jen tak nezbavím.

Vstala jsem a zaklepala na dveře ateliéru. „Cadene?“ zavolala jsem. „Nerada vás ruším, ale volá Lissa. Je dost neodbytná, chce s vámi za každou cenu mluvit.

Chcete ji?“

Caden naštvaně otevřel dveře. Lekla jsem se, že se bude zlobit, ale on beze slova prošel kolem a chopil se telefonu.

„Kolikrát jsem ti říkal, abys mi nevolala do kanceláře? A neupozorňoval jsem tě náhodou, že mi nemáš volat vůbec?“

Jeho tón mě přimrazil k zemi. Doufala jsem, že se mnou se takhle nikdy bavit nebude. Šel z něj strach.

Něco mu povídala. Pevně sevřel rty. Bylo vidět, že jí má plné zuby. „Říkám ti to naposled. Nevolej mi, nevolej do kanceláře, nevolej nikomu z mých kolegů, jinak bude zle.“

S těmi slovy ukončil hovor. Odvrátila jsem pohled, aby na mně nepoznal, že jsem z něj vedle. Pořád jsem stála u ateliéru, v šoku z rozhovoru, který jsem ani nechtěla slyšet. Zamířila jsem ke svému stolu, a když jsem Cadena míjela, dávala jsem si pozor, abych se mu nepodívala do očí.

„Už se s ní nebavte. Kdyby volala znovu, zavěste a dejte mi vědět. Podniknu nezbytná opatření.“

Přikývla jsem. Radši jsem ani nechtěla vědět, co by ta nezbytná opatření obnášela. „Dobře. Omlouvám se, že jsem vás s tím obtěžovala.“

„Lauren?“

Podívala jsem se na něj. Pořád mluvil naštvaně. „Ano?“

„Když vám řeknu, že mi máte přepojit jedině Michaela, očekávám, že se podle toho zařídíte. A dej mi už pokoj s tím vykáním,“ dodal naštvaně.

Ano, neřídila jsem se jeho přáním a měl právo se na mě zlobit. Ale na druhou stranu nemusel dělat takové divadlo z toho, že jsem se přišla zeptat na jediný telefonát. Tvářila jsem se jakoby nic. Dalo mi to dost práce, protože komentářem o tykání mě vykolejil úplně.

„Rozumím, už se to nebude opakovat.“

Otočil se a vracel se do ateliéru. Nejradši bych na něj vyplázla jazyk jako malá holka. Na druhou stranu jsem na sebe byla náramně pyšná. Podobní despotové ve mně obvykle probouzeli tendenci útočit, abych zamaskovala strach, ale teď jsem se v pohodě ovládla. Udělalo mi radost, že se mnou zase tolik nezacvičil, jen jsem z něj byla otrávená. Možná jsem přece jen dělala pokroky a začínala se přes

averzi vůči mužným typům přece jen přenášet.

Ještě jsem potřebovala skočit na poštu. Caden totiž chtěl poslat pár balíčků. Docela ráda jsem doslova vypadla a pročistila si hlavu. Venku svítilo sluníčko, ale žádné vedro nebylo. V lehkém sáčku mi byla docela zima.

Po návratu jsem poznala, že znovu byl v kanceláři. Nechápala jsem, proč jsou kaly ve váze, vybalené z papíru a navíc na mém stole. O co mu jde? Napadla mě úvaha, že je možná chtěl pro mě, ale rychle jsem ji zaplašila. Ne, to bylo absurdní. Nejspíš chce dát té ženě kytku rovnou ve váze. Působilo to divně, ale lepší vysvětlení jsem v tu chvíli nenašla.

Zbytek odpoledne uplynul rychle a mírumilovně. Vypnula jsem počítač a připravovala se na odchod. Caden vyšel z ateliéru.

„Už půjdu, pokud nic nepotřebujete… Nepotřebuješ.“

„Klidně běž, děkuju, Lauren. Uvidíme se v pondělí.“ Ukázala jsem na vázu. „Nezapomeň si tu ty kytky.“

Caden nehnul brvou. „Jsou tvoje. Dneska večer je nebudu potřebovat.“

Zaváhala jsem. „Tak jo, díky,“ odpověděla jsem, i když k vděčnosti jsem měla daleko. Nestála jsem o kytky, které byly původně určené jiné ženě. Ale kdybych něco namítla, začali bychom mluvit o věcech, o nichž jsem se bavit nemínila.

Mrzelo mě, že je u mě na stole o víkendu nikdo neuvidí, ale nehodlala jsem je s sebou vláčet metrem. Neudělala bych to, ani kdybych je chtěla.

„Hezký víkend.“

Vsunul ruce do kapes. „Tobě taky,“ odpověděl.

S úlevou jsem vzala nohy na ramena. Byla jsem ráda, že ho celé dva dny neuvidím.

Kapitola čtvrtá

Do pondělního rána jsem si dobila baterky a do práce jsem vyrážela

s neochvějným přesvědčením, že se mi Caden nezaryje pod kůži. Vlastně ani neexistoval důvod, proč bych měla být vyvedená z konceptu. Choval se ke mně slušně. Slíbila jsem si, že do nového týdne vykročím s pozitivním přístupem.

Dorazila jsem do práce. Caden zase seděl za stolem.

„Ahoj,“ pozdravila jsem ho bodře. „Krásné ráno, že?“

Sice zdvihl koutky rtů, ale o úsměvu se mluvit nedalo. Tmavě hnědé vlasy nabývaly černého odstínu. Měl je mokré, jako by teprve před chvílí vylezl ze sprchy. Okamžitě se mi vybavila představa, jak stojí nahý pod proudem vody. Okřikla jsem se. Žádné takové, na hlouposti myslet nebudu. Vždyť ani taková nejsem.

„Ahoj, Lauren, jak sis užila víkend?“

Jeho zájem mě zaskočil. Nečekala jsem, že se pustí do zdvořilostní konverzace.

„Prima, díky. Co ty?“

Podívala jsem se na něj. Naše pohledy se propojily. „Nápodobně.“

Nic víc neřekl. Kývla jsem hlavou. O víkendu jsem se dál bavit nechtěla. Potěšilo mě, že kaly pořád vypadaly svěže. Na popud okamžiku jsem se k nim sklonila

a přičichla si.

„Čím se voníš?“

Sice jsem se tou otázkou měla cítit dotčená, ale ve skutečnosti mě jeho hluboký tón příjemně zašimral v břiše. Ta otázka už hodně zasahovala do intimity, ale mně to z nepochopitelného důvodu nevadilo.

„Dneska jsem se nevoněla. Nemám vyhraněnou volbu, vždycky vezmu to, co mi první přijde pod ruku. Obvykle jsou to vzorky.“

„Ženy moc nechápou, že muži nejsou z těch překvětinovaných vůní zrovna nadšení. Přirozená vůně je mnohem lepší.“

Ochromoval mě tajuplným pohledem. Nemohla jsem od něj odtrhnout oči. Nechápala jsem, čím to je, ale v jeho přítomnosti jsem prostě nenacházela slova.

„Škoda že to nevědí, ušetřilo by jim to plno peněz,“ prohodila jsem chabý vtípek, když jsem zase byla schopná vyloudit ze sebe nějaký zvuk.

Caden ukázal na křesílko u svého stolu. „Sedni si.“

Předpokládala jsem, že se mnou chce probrat úkoly na nadcházející den.

Neměla jsem důvod podezírat ho z nekalých úmyslů. Prozradily ho oči. Čišel

z nich víc než zájem. Nenechala jsem se zviklat. No co, tak se mu líbím, no. Kvůli tomu se nezjevím, říkala jsem si. Ustojím to. Jednak byl můj šéf a jednak měl

všechny vlastnosti, které mě u mužů odrazovaly.

Natáhla jsem se pro blok a propisku, přešla k jeho stolu, nasadila jsem zdvořilý úsměv a posadila se. Caden mi začal diktovat seznam lidí, kterým mám zavolat.

S úlevou jsem vydechla. Napadlo mě, že jsem si jeho výraz nejspíš špatně vyložila.

„Kolik ti je let?“ vybafl na mě zničehonic. Zaskočil mě naprosto nepřipravenou. Jedna moje část chtěla odseknout, že mu do toho nic není. Vyptávat se zaměstnanců na osobní záležitosti se přece považuje za diskriminaci, ne?

Nakonec jsem usoudila, že se opět ovládnu a nebudu mu dělat přednášku na téma vhodných témat na pracovišti. Udržela jsem přátelský výraz.

„Dvacet šest, jako Macie.“

Caden přikývl. Na bradě mu rašilo strniště. Nemohla jsem si nevšimnout, že mu dodává na víc než zajímavém stylu drsňáka. Vypadal by naprosto parádně, kdyby lezl po horách bez trika, svaly by se mu napínaly k prasknutí a po nahé hrudi by mu stékal pot…

Znovu jsem se okřikla. Kromě toho jsem cítila, že samým studem rudnu. Doufala jsem, že na mně nic nepoznal.

„Proč ses vlastně přestěhovala do New Yorku?“

Další osobní otázka. Nevěděla jsem, jak mu dát stopku, ani jak mu odpovědět. Zvolila jsem vyhýbavou taktiku.

„Proč ne?“ namítla jsem. Vyznělo to jako pokus o nejapný vtip. „Už mě to v Chicagu přestávalo bavit,“ dodala jsem. „Potřebovala jsem změnit životní tempo.“

„Tys v Chicagu žila odmalička?“ Přemítala jsem, jestli si jeho palbu otázek mám vysvětlit jako přátelskou zvědavost. Přece jen bývá normální, když zaměstnavatel chce o své zaměstnankyni vědět víc, ne? Zato mě jeho osobní život nezajímal ani za mák.

„Jo, bydlela jsem tam odjakživa.“ I v rámci přesunu z pěstounské rodiny do děcáku, dodala jsem v duchu. To nebylo žití ani bydlení, ale pouhopouhé přežívání.

„A tvoji rodiče tam pořád bydlí?“ navázal bez váhání další otázkou. Vycítila jsem, že každá další odpověď v něm probouzí stále větší zvědavost.

„Ne.“ Jednoslovné hlesnutí sice nezapadalo do atmosféry vstřícného rozhovoru, ale o tom, že rodinu už nemám, jsem mu vyprávět nechtěla. Neměla jsem v úmyslu svěřovat se mu, že mi rodiče umřeli, a už vůbec jsem v něm svým dětstvím nechtěla probouzet bolestné vzpomínky.

Při té úsečné odpovědi přimhouřil oči, ale nenaléhal. Naopak mě propustil ze svých spárů a pak jsem ho viděla jen párkrát, když si přišel pro vzkazy. Nechápala jsem, kde trávil celý den, protože v ateliéru nebyl, ale vzhledem k tomu, že jsem ho měla z dosahu a nemusela jsem řešit, že mě svou přítomností vyvádí z míry, mi to bylo vcelku jedno.

Zbytek týdne probíhal v podobném duchu. Ráno na mě vždycky čekal, nadiktoval mi seznam úkolů, doplnil je pár osobními otázkami a na většinu dne zmizel. Někdy byl v ateliéru, jindy v bytě, někdy odjel. Párkrát zaskočil

do kanceláře.

V úterý vyzvídal, co ráda dělám mimo práci.

„Nic extra,“ pokrčila jsem rameny. „Nikdy jsem tu nebyla, takže nejvíc ze všeho poznávám město.“

„Cos dělala v Chicagu?“

Trhla jsem ramenem. „Coby, běžné věci.“

Caden se zamračil. Ta odpověď ho zjevně neuspokojila. „Co tím myslíš?“ navázal.

Málem jsem si zoufale povzdychla, ale ovládla jsem se, udržela jsem úsměv i lhaní. Neměla jsem náladu svěřovat se mu, že ani v Chicagu jsem nikam nechodila. „Chodila jsem s kamarádkami na večeře, do muzeí, na koncerty

a prostě za zábavou… Znáš to.“

„Byla jsi někdy na výstavě mých fotek? Měl jsem pár výstav v Muzeu současné fotografie.“

Vyznělo to jako samolibá reklama. Skoro jsem obrátila oči v sloup, ale i tentokrát jsem to ustála.

„Ne, bohužel.“ Nedodala jsem, že nejmíň ze všeho mě zajímají fotky jeho úlovků na vrcholu rozkoše. Naštěstí změnil téma. Hurá.

Ve středu se mě vyptával na cestování.

„Jezdíváš hodně do zahraničí?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, ze Států jsem ještě nikdy nevycestovala.“ Většinu života jsem měla co dělat, abych se udržela nad vodou a včas zaplatila účty

a nájem. Teď jsem konečně poznávala krásy finanční jistoty a pohrávala jsem si s myšlenkou, že bych vyrazila do Španělska nebo Francie. Zatím mi ten nápad

připadal neuskutečnitelný. Dřela jsem jako mezek, abych na nikom nebyla závislá, až mi představa, že bych se vydala do ciziny jen tak, pro potěšení, připadala nereálná.

Caden se zamyslel. Alespoň to tak vypadalo. „Proč? Nechtěla jsi, nebo se nenaskytla vhodná příležitost?“

„Spíš ta příležitost.“ Hlasitě a důrazně jsem otočila stránku bloku. „Potřebuješ ode mě dneska ještě něco?“

Ve čtvrtek mě jeho otázky zmáhaly a otravovaly. Tentokrát výslech zahájil až odpoledne. Pomalu mi docházela trpělivost, a když se mě zeptal, jestli s někým chodím, došla mi definitivně.

„Nepřipadá ti, že to s těmi osobními otázkami dost přeháníš? O takovýchhle věcech se lidi jako my nebaví.“ Snažila jsem se udržet zdvořilý tón, ale vztek se slyšitelně klubal ven. Vadil mi jeho postoj, že jako šéf má právo vědět o mně první

poslední. Z toho rýpání v mém soukromí jsem navíc byla úplně vedle.

Caden ztuhl, ale nevyjel na mě. „Naopak si myslím, že je to důležité. Potřebuju vědět, s čím mám počítat, až od tebe budu chtít, abys tu zůstala do večera nebo přišla o víkendu. Partnerské vztahy tuhle situaci vždycky hodně zkomplikují.“

Svými argumenty mě nepřesvědčil, ale každopádně mi došlo, že těch jeho dotěrných otázek se nejrychleji zbavím tak, že mu na ně odpovím.

„Ne, s nikým nechodím.“

Caden povolil čelisti. Dokonce jsem měla pocit, jako by mu ta odpověď udělala radost. Okřikla jsem se, že slyším trávu růst.

„Jak dlouho jsi někoho měla?“

A dost. Křížové výslechy s prací u něj ani trochu nesouvisely. Z té zvědavosti by se už nevylhal. Měla jsem po krk těch jeho dotěrných otázek a zareagovala jsem na popud intuice.

„Co ty? Máš někoho? Jak dlouho trval ten nejdelší vztah?“ vyjela jsem na něj nakvašeně.

Čekala jsem, že ho naštvu, ale Caden se pobaveně pousmál.

„Říkal jsem si, kdy se konečně začneš vyptávat i ty mě.“

Založila jsem paže na prsou. Náramně se bavil a to mě rozpalovalo doběla. Nereagovala jsem. „No? Povídej,“ pobídla jsem ho.

Caden se zamyslel. Tvářil se neurčitě. Už mě zase propichoval pohledem těch svých jantarových očí.

„Vztah je dost… neurčité slovo. Mám plno vztahů, ale řídí se mými pravidly. Jestli tím myslíš monogamní vztah se ženou, tak ten nejdelší trval nula let, nula měsíců a nula dní.“

S něčím takovým jsem měla počítat. Jeho pověst ohledně žen byla jasná. Jenže já s tím nepočítala a jeho přiznání mi vehnalo červeň do tváří. Přece jen jsem se měla ovládnout. Nemělo smysl vyhrocovat situaci a zarážet mezi nás další klíny. Byl to trapas jako hrom.

Naštěstí zabzučel zvonek. Někdo přicházel. S úlevou jsem si oddychla

a chvátala jsem k monitoru na stěně, který zobrazoval dění u vchodových dveří. Stál tam nějaký muž. Stiskla jsem tlačítko.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem ho.

„Dobrý den, jsem Michael Seymour, právník.“

Stiskla jsem bzučák. Michael se opřel do dveří a usmál se do kamery. Za celý týden, co jsem pracovala u Cadena, se žádná návštěva neobjevila. Za rozptýlení jsem byla víc než ráda. Macie mě upozorňovala, že Caden nepřijímá nezvané návštěvy a jedinou výjimkou byl právě Michael.

Michael Seymour působil dojmem čerstvého šedesátníka. Vypadal jako ze žurnálu. Byl štíhlý, měl elegantní prošedivělé vlasy, které lemovaly vřelou, přátelskou tvář. Příjemně se na mě usmíval. Měl oblek, ale navzdory formálnímu

oděvu se choval naprosto obyčejně.

Otevřela jsem dveře a o pár kroků couvla, aby mohl vejít.

„Vy budete Lauren, že?“ prohodil se zájmem. Měl nakažlivý úsměv.

„Ano. Ráda vás poznávám.“ Už jednou jsme spolu mluvili po telefonu. I tehdy se choval mile.

Potřásli jsme si rukou. Michael se mi podíval přes rameno a rozzářil se jako sluníčko. Se zájmem jsem se ohlédla. Caden se mračil jako bouřkové mraky.

„Co tu děláš? Měli jsme se sejít v klubu. V jednu. A ta ještě dlouho nebude.“

„Vida, vida, jako vždy šarmantní a zdvořilý,“ mrkl na mě Michael. Spiklenecky ztišil hlas. „Nenechte si od něj věšet bulíky na nos. Není takový bručoun a protiva, jak se tváří.“

Přemýšlela jsem, co na to říct, ale Michael na odpověď nečekal. Caden prudce vstal a div nebouchl. Macie mě zasvětila, takže jsem věděla, že Michael si

ve vztahu k Cadenovi nebere servítky. V tu chvíli jsem napjatě čekala, jestli mu to projde i tentokrát.

„Michaele, buď tak laskav, pusť moji asistentku a sedni si,“ nařídil mu panovačně. Po vzteku ani památky. Aha, takže Macie přece jen měla pravdu.

Michael se pobaveně usmál, ale poslechl. Ani jsem si neuvědomovala, že mě pořád držel za ruku. Svezl se do křesla u Cadenova stolu a tvářil se jakoby nic.

„Jdu se omluvit, dneska ten squash nestihnu. Jde po mně Millie, honí mě

po doktorech, prý na kontrolu. Dneska mi zase něco domluvila, ale řekla mi to až teď. Nemůžu tam nejít, smlsla by si na mně.“

Caden se opřel a naštvaný výraz vmžiku nahradily obavy. „Je ti něco?“

Michael otráveně mávl rukou. „Ne, jsem zdravý jako ryba, jenže Millie si zakládá na prevenci. Já zase zastávám názor, že se nemá opravovat to, co není rozbité.“

„Má pravdu,“ podpořil ji Caden. Seděla jsem u svého stolu. Nestačila jsem se divit. Znala jsem ho jako odtažitého a odměřeného člověka, ale v Michaelově přítomnosti byl srdečnost sama. Tuhle jeho stránku jsem nepotřebovala poznávat, ale nemohla jsem se tvářit, že ji nevidím.

Odkašlala jsem si a hledala jsem téma. „Michaele, dáte si něco k pití? Kávu?“ zeptala jsem se. V rohu kanceláře byla malá kuchyňka, ale nepoužívala jsem ji, protože Caden si kávu připravoval sám.

„Ne, děkuju vám, zlatíčko.“

Za normálních okolností by mě to oslovení urazilo, ale Michael byl tak hodný a přívětivý, že jsem se ani trochu nezlobila. Po očku jsem mrkla na Cadena. Vrhal na Michaela jeden zamračený pohled za druhým. Zjevně si o něj dělal starosti.

„V kolik máš toho doktora? Měl bys čas na oběd?“

Michael se usmál a přikývl. „To jsem rád, že si taky dopřeješ čas na odpočinek. Při focení a výstavách tě sotva vidím.“

Caden se ušklíbl, ale nemyslel to zle. „To sice říkáš vždycky, ale stejně do všeho

strkáš nos. Vzpomínáš, jak jsi vtrhl do focení, protože ti Millie napovídala, že pořádně nejím, strčila ti do ruky porci dušeného hovězího a donutila tě, abys mi ji okamžitě donesl?“

Michael se pobaveně rozesmál. Nelíbilo se mi, že jsem se stala svědkem tak osobního rozhovoru. Bylo vidět, že je jim spolu dobře, zato já si připadala jako vetřelec. Bohužel jsem neměla na vybranou, protože nebylo kam utéct.

„To si teda pamatuju. Ještě nikdy jsem neviděl ženu, aby se tak bleskově oblíkla.“

Uniklo mi pobouřené vyjeknutí. Sice jsem se je snažila zamaskovat kašláním, ale marně. Michael se otočil a pobaveně se chechtal. Caden sledoval, co budu dělat. Jeho provokování mě dopalovalo, ale snažila jsem se zachovat ledovou tvář.

„Promiňte, zaskočilo mi,“ pípla jsem a upřeně se zadívala na monitor počítače. Začala jsem zanášet nové položky do Cadenova rozvrhu. Nehodlala jsem se kochat jejich pobavenými pohledy nad mou naivitou.

„Neděste se, zlatíčko, bylo to profi focení. Vtip je právě v tom, že jsem nepochopil, proč se tak vyděsila. Kromě toho ji Caden fotil proto, aby ji vidělo co nejvíc lidí.“

„No jo, jenže mezi tím, když je žena nahá a fotí se v ateliéru, kde nikdo není,

a když tam vtrhne starý chlap, je zásadní rozdíl,“ konstatoval Caden uštěpačně.

Michael horlivě pokýval hlavou. „No právě! Je přece jedno, jestli ji vidí jedny oči, nebo dvoje. Na její fotky budou koukat tisíce. Spíš bych čekal, že se bude stydět, až si lidi budou prohlížet její fotky.“

Caden protočil panenky, ale zjevně se nezlobil, i když Michael haněl to, co kritici označovali za průkopnickou práci.

Měla jsem těch jejich kamarádských řečí dost. „Mám vám zarezervovat stůl na oběd?“ nabídla jsem se, abych měla co dělat.

Caden zavrtěl hlavou. „Ne, skočíme do klubu.“ Znělo to hrozně povrchně, ale ovládla jsem se. Zatím jsem neuměla posoudit, jestli budu umět mluvit o věcech z jiného světa jako o obyčejných záležitostech.

Vzala jsem telefon a pustila se do rušení rezervace na daný týden a objednání squashe na další, takže jsem jim přestala věnovat pozornost. Mezitím odešli.

Zůstala jsem sama se svými myšlenkami a prala jsem se se smíšenými pocity vůči Cadenovi. Zatím se choval jako férový šéf. A práce mě bavila. Zato jeho tendence rýpat se v mém osobním životě mě vytáčela. Navíc se pouštěl do stále intimnějších otázek.

Nešlo mi do hlavy, že Caden je obvykle odměřený, zato s Michaelem jednal neuvěřitelně otevřeně a vlídně. Takového jsem ho neznala. Kromě toho jsem si nemohla nevšimnout, že mě pátravě pozoroval. A tu jiskru v očích jsem si určitě nevymyslela. Nebyla jsem mu lhostejná. Nebyla jsem bůhvíjak namyšlená, ale věděla jsem, že jsem atraktivní. Dokonce jsem to vnímala docela negativně,

protože jsem často poutala nežádoucí pozornost. Ve srovnání se ženami, s nimiž se stýkal Caden, jsem však byla tuctovka. Viděla jsem plno fotek, na kterých byl ověšený naprosto úchvatnými ženami.

Radši jsem ty myšlenky zaplašila a pustila jsem se do třídění nahromaděných papírů. Odhodlaně jsem si namlouvala, že mě žádný Caden Riley nezajímá.

Kapitola pátá

V pátek ráno jsem přišla do práce a po Cadenovi nikde ani památky. Zalila mě vlna úlevy. Včera jsem ho až do odchodu nepotkala, takže jsem do nového dne vstupovala s obnovenou sebejistotou. Byla jsem odhodlaná, že si Cadenovo vyzvídání nepustím pod kůži, i kdyby to zkoušel jakkoli.

Dveře od ateliéru se otevřely ve chvíli, kdy jsem horečně vyřizovala maily

a oslazovala si život skořicovým donutem. Caden měl na sobě téměř průsvitné bílé triko a džíny, které zjevně zažily lepší časy. Visely mu na bocích a přímo volaly po dalším zkoumání. Okamžitě se mi zrychlil pulz. Pod tenkým trikem se mu rýsovala hruď samý sval. Nejvíc sexy na něm byly brýle s kovovými obroučkami. Vypadal jako ztělesněná kombinace neodolatelného učence a živočišného muže.

Polkla jsem knedlík v krku. Naprosto jsem nepočítala s tím, že by mohl být

v ateliéru. Nebyl totiž slyšet ani hlásek. Ta místnost asi byla zvukotěsná, jak tvrdila Macie.

„Ahoj,“ pozdravila jsem ho. Štvalo mě, že i na hlasu je poznat, jak jsem vyvedená z míry. „Netušila jsem, že jsi tady.“

Caden si sundal brýle a promnul si oči. Vypadal unaveně. Předtím jsem z jeho vzezření byla tak paf, že jsem věci kolem nevnímala.

„Přišel jsem hodně brzy, pracuju na jednom projektu.“

Přicházel blíž ke mně. Při každém kroku se mu pod trikem zvýrazňovaly svaly. Rychle jsem sklopila zrak a hledala jakékoli téma, které nesouviselo s jeho trikem. Jako první mě do oka trefily brýle. Držel je v ruce.

„Nevěděla jsem, že nosíš brýle,“ konstatovala jsem a podívala se mu do tváře. Dávala jsem si velký pozor, abych pohledem nezabloudila k jiným částem těla.

„I oči toho někdy mají dost,“ odpověděl stručně.

Nechtěla jsem se na něj dívat tak nahoru, proto jsem předtím, než došel až ke mně, vstala. Stejně jsem vždycky musela zaklonit hlavu, protože byl o dost vyšší.

„Potřebuješ se mnou něco řešit?“

Caden neodpověděl. Zastavil se sotva třicet centimetrů přede mnou. Pohledem mi přejel po tváři a utkvěl na rtech. Srdce se mi rozbušilo jako splašené.

Nehýbal se. Napětí mezi námi rostlo a rostlo. Nic rozumného mě nenapadalo. Měla bych se naštvat, protože tohle šéf nedělá. Navíc patřil k mužům, kterým jsem se z dálky vyhýbala. Jenže vztek nikde. Místo něj ve mně rostlo téměř bolestné očekávání čehosi, čemu jsem sama nerozuměla.

Znenadání zvedl ruku a palcem mi přejel po spodním rtu. Cukla jsem sebou.

Překvapením, ne strachy. Pootevřela jsem pusu. Zvedl palec, vsunul si ho do úst a začal jej sát. Zalapala jsem po dechu. Cítila jsem, že se mi v rozkroku rozlévá vlhkost. Naprosto nečekané vzrušení mi nedovolovalo nic jiného, než na něj doslova civět.

„Skořice a cukr,“ pronesl hlubokým hlasem, který téměř připomínal mručení.

„Sladké a příjemně kořeněné.“

Zaskočeně jsem o krok couvla. Potřebovala jsem totiž víc prostoru. Rozechvěle jsem se nadýchla. Vnitřní hlas na mě ječel, abych okamžitě vzala situaci do svých rukou, než se úplně vymkne kontrole.

„Cadene, tohle přece nejde,“ napomenula jsem ho přiškrceným hlasem. Tázavě zdvihl obočí. „Proč ne?“

„Pro-protože!“ vyhrkla jsem. Copak jsem mu musela vysvětlovat, že je to sexuální obtěžování? Napadlo mě, že ženy se před ním možná samy od sebe horečně svlékají, jen aby je vyfotil, že takovou věc považuje za drobnost. „Jsi můj šéf! Nemůžeš mi jen tak stírat skořici z pusy a ?“

Nedořekla jsem. Představa, čím bych pokračovala, mě totiž vzrušovala ještě víc. Ten pocit mě začínal děsit. Ne, tenhle chlap ne, zoufala jsem si. Život mi hezky plyne a nedovolím, aby se mnou mával takovýhle chlap.

Caden pokrčil rameny. Můj emoční výbuch s ním ani nehnul. Chtěla jsem ještě něco dodat, ale hrdlo mě přestalo poslouchat. Nasucho jsem polkla. Caden nehnul brvou, došel ke svému stolu a sedl si.

Zhluboka jsem se nadýchla, abych se trochu vzpamatovala. Uklidňovala jsem se tím, že jeho chování musím vydržet jen do července. Pak se vrátí Macie a já se

s Cadenem nebudu muset už nikdy vidět. Usoudila jsem, že to nechám plavat. Nemělo smysl dělat z komára velblouda. Hlavně aby se to neopakovalo.

Do úvah mi zasáhl Cadenův hlas: „Projdeme pár věcí, jo?“ Choval se, jako by se nic nestalo.

Pokoušela jsem se o totéž. Vzala jsem blok a plácla sebou do křesla naproti jeho stolu. Byla jsem naštvaná, jen vybuchnout, ale nechtěla jsem, aby to na mně poznal.

„Je na sobotu všechno připravené?“

Přikývla jsem. Caden naplánoval neformální setkání s kolegy. Zarezervovala jsem jim salonek v restauraci. Nepřekvapilo mě, že je pozval do restaurace, a ne k sobě domů, protože jsem od Macie věděla, že do bytu zve pouze Michaela a jeho ženu. I Macie u něj byla jen párkrát. Když potřeboval vyřídit nějaké osobní záležitosti, například přinést oblečení z čistírny, nechávala mu věci v kanceláři a nahoru si je odnášel sám. Měla jsem to s ním podobně. Upřímně řečeno jsem nepotřebovala vidět, kde bydlí. Sice bych ráda věděla, kam si bere všechny ty ženy, s nimiž spí, ale radši jsem ty úvahy zarazila dřív, než se stačily rozjet.

„Jasně. Máte zamluvenou Mareu pro deset lidí na osmou. Jo, taky jsem

potvrdila rezervaci do Nobu na dneska večer. V sedm tam máš připravený stůl pro dva.“ Podívala jsem se na něj. „Kytky nechceš?“

Sotva jsem ta slova vyřkla, nejradši bych se plácla přes pusu. Takhle bych plán na ryze profesionální vztah nedala dohromady. Caden se sardonicky pousmál.

„Kdosi mi nedávno řekl, že když to nemyslím doopravdy, měl bych se na to vykašlat.“

Byl to parádní smeč. Měla jsem sto chutí rýpnout si do něj, jak je to nechutné, že chodí na rande se ženami, na nichž mu nezáleží, ale nechtěla jsem přilévat olej do ohně. Radši jsem mlčela. Caden mi diktoval, jaké mu mám sjednat schůzky, které pozvánky přijmout a které odmítnout, a já jen mlčky přikyvovala. Cadenovi přicházely neuvěřitelné proudy pozvánek na večeře a různé akce, ale většinu

z nich odmítal.

Vrátila jsem se k sobě a pohledem sjela na kaly ve váze. Překvapovalo mě, že vydržely tak dlouho, na druhou stranu jsem jim poctivě měnila vodu. Kdykoli mě Cadenovy tajuplné poznámky a počiny rozladily, vnímala jsem kaly jako uklidňujícího ducha, konejšícího mě prostou krásou. Stejně jsem už ale nepočítala s tím, že by vydržely přes další víkend, i když pořád vypadaly zdravě a svěže.

Caden byl prakticky celé dopoledne v ateliéru. Měl pracovní oběd s píáristkou, s níž spolupracoval. Byla jsem ráda, že se s ním nemusím vidět. Vrátil se až navečer. Postřehla jsem, že se stihl převléknout. Džíny a poloprůsvitné triko vyměnil za černé kalhoty a černou košili rozepnutou u krku. Jednobarevné oblečení ještě zdůraznilo jeho atraktivní vzhled. Byl nebezpečně temný

a přitažlivý.

Beze slova jsem mu podala štůsek papírků se vzkazy. Kdykoli jsem si totiž vzpomněla na to, co mezi námi předtím proběhlo, znervózněla jsem. Cadenův pohodářský výraz mě proto přiváděl do vývrtky.

„Kolem šesté se tu zastaví Michelle,“ oznámil mi. To jméno jsem předtím neslyšela, ale tušila jsem, o koho jde. Neuskutečněné páteční rande.

„Dobře,“ přikývla jsem. Kolem šesté jsem obvykle odcházela, když Caden nic dalšího nepotřeboval. Nepochopila jsem, jestli teď bude chtít, abych tu ještě byla.

„Mám počkat, než přijde?“ zeptala jsem se pro jistotu.

Caden na mě upřel nekonečný pohled. Po chvilce jsem znejistěla. Bála jsem se, aby to na mně nepoznal.

„Nemusíš, klidně jí otevřu.“

Přikývla jsem. Caden beze slova vyrazil k ateliéru. Vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. V duchu jsem se modlila, abych se s Michelle minula.

V šest po Michelle ani památky. S úlevou jsem vypnula počítač a skočila si pro kabelku. Samozřejmě to dopadlo tak, že v okamžiku, kdy jsem zamířila ke dveřím, se rozezněl domovní zvonek. Rezignovaně jsem si povzdychla, přešla

k nástěnnému panelu a stiskla tlačítko.

„Prosím?“

„Tady Michelle,“ ozval se bodrý, veselý hlas. Nálada se mi propadla o dalších pár stupňů. I ze zrnitého obrazu na monitoru bylo poznat, že je k smrti krásná. Stiskla jsem tlačítko, abych uvolnila západku, a čekala jsem, až dorazí.

Michelle otevřela dveře do kanceláře. Společně s ní přicházela záplava blonďatých vlasů, blýskavé šperky a vůně parfému. Byla jednoznačně krásná, vysoká a štíhlá. Akvamarínovýma očima si mě zvědavě prohlížela. Modré šaty ještě víc zvýrazňovaly barvu očí a elegantně objímaly každičkou křivku jejího dokonalého těla. Vsadím se, že se v životě nedotkla skořicového donutu.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem ji zdvořile. „Řeknu Cadenovi, že jste tady.“

Zvedla jsem telefon a zavolala mu do ateliéru. Od té doby, co jsem zjistila, že tam vede interní linka, jsem už na dveře ateliéru neklepala.

„Cadene? Michelle přišla. Právě odcházím.“

„Počkej!“ houkl na mě a zavěsil. Nestačila jsem ani pípnout. Zničeně jsem si povzdychla, opřela se bokem o stůl a čekala, až se vynoří z ateliéru.

„Kdo jste?“ zeptala se Michelle. V jejím dotazu jsem vnímala ryzí zvědavost, i když ho pronesla poměrně ostře. Připomněla jsem si, že bych jako Cadenova zaměstnankyně měla být milá.

„Lauren. Zastupuju Macie, než se vrátí z dovolené.“ Chabě jsem se na ni usmála. Snažila jsem se jí tak dát najevo, že sice umím být zdvořilá, ale o další otázky nemám zájem. Nepochopila to.

„Jsem Michelle Grammerová. Ráda vás poznávám,“ odpověděla a podala mi ruku. Potřásly jsme si rukou. V duchu jsem se modlila, aby sebou Caden mrskl. K smrti totiž nenávidím zdvořilostní konverzování.

„Taky vás ráda poznávám.“

„Jak dlouho ?“

Do úvah jí naštěstí zasáhly otevírající se dveře. Caden nakráčel do kanceláře. Podíval se na mě, došel až k Michelle a vtiskl jí polibek na tvář. Nebylo mi příjemné, že musím být svědkem projevů přítulnosti, naopak Michelle nebyla

s jeho přivítáním ani trochu spokojená. Objala ho kolem krku, přitiskla ho k sobě a majetnicky ho políbila na rty.

„Cos ještě potřeboval?“ zeptala jsem se. Otázku jsem pronesla odměřeněji, než jsem chtěla. Nechápala jsem, proč se ve mně tlučou emoce, a ani jsem neměla náladu prozkoumávat je. Hlavně jsem odtud chtěla vypadnout.

Michelle se obmotala kolem Cadena jako liána. Stál tam jako solný sloup. Michelliny projevy neodmítal, ale ani ji v nich nepodporoval.

„Chtěl jsem tě poprosit, abys v pondělí přišla brzy. V osm mám jednání s agentem a byl bych rád, kdybys u toho byla.“

„Jasně, v pohodě.“ Souhlasila bych klidně se začátkem práce za rozbřesku, hlavně abych už mohla vypadnout. Michelle totiž byla ve svých útocích stále

naléhavější. Chytila ho kolem pasu a přitiskla mu ňadro na paži. Jednou rukou mu začala přejíždět po prsou. Dělalo se mi špatně.

Chňapla jsem kabelku a mrskla po nich vynuceným úsměvem. „Ráda jsem vás poznala, Michelle. Hezký víkend.“

Matně jsem zaregistrovala, že Michelle za mnou zavlnila prsty. Caden se tvářil neslaně nemastně. Zabouchla jsem za sebou dveře.

S úlevou jsem došla domů a vydrápala se po schodech do třetího patra. Celý týden jsem strávila napjatá jako struna a těšila jsem se, že si celé dva dny nebudu muset dělat starosti s tím, co si o mně Caden myslí, když mě pozoruje.

Odemkla jsem dveře, vešla dovnitř a odložila kabelku na stůl v kuchyni. Bez váhání jsem zula lodičky. V Maciině bytě jsem si pořád připadala jako host

a dávala jsem pozor, abych jí v bytě nedělala nepořádek. Paradoxní bylo, že v něm vládl mnohem menší chaos, než když tu byla Macie, protože se s uklízením příliš neobtěžovala.

Maciin byt byl pravým opakem mého bytu v Chicagu. Přetékal zarámovanými fotkami a suvenýry z cest. Byl vlídný, útulný a přátelský. Záviděla jsem jí, s jakou lehkostí propůjčila bytu svoji duši a osobní styl.

Svůj byt v Chicagu bych popsala jasně a stručně: prázdný. Neobydlený. Bylo v něm uklizeno, o to nešlo, ale chyběly mu obrázky na skříňkách a poličkách,

suvenýry z prodloužených víkendů a cest do ciziny. Nebylo v něm nic osobního. Nepovažuju se za neosobního člověka, o to by nešlo, ale v životě jsem se už mockrát ocitla mimo dění a bylo pro mne obtížné se do něj zapojit. Občas jsem mívala pocit, jako bych se ještě nenaučila pořádně vyjadřovat pocity. Kdykoli jsem pozorovala lidi, kteří hladce proplouvali životem, dávali najevo lásku i vděčnost, prožívali lítost a bolest, zlobili se, netajili se pocity ublížení, záviděla jsem jim.

Nezpochybňovali své právo na prožívání pocitů, nekladli si otázku, jestli je dávají najevo správně. Zato já neuměla jen tak být a žít.

V tu chvíli jsem byla přímo zaplavená proudem emocí a vůbec jsem netušila, jak s nimi naložit. Neřekla bych, že jsem žárlila, když se Michelle plazila po Cadenovi, ale uvědomovala jsem si, že jejich důvěrnost ve mně probouzela smutek. Bylo mi jasné, že Caden je můj šéf, a navzdory jeho náznakům zájmu o mou osobu jsme každý žili v jiném světě. Neopájela jsem se pohádkovými představami o tom, že mě zachrání udatný muž, rozhodně ne nepředvídatelný a drsný chlapík jako on.

Pustila jsem si televizi a navečeřela se u ní. Stejně jsem pořad moc nevnímala, jen mi dělalo dobře, že něco slyším. Večeře z mrazáku byla sotva poživatelná, ale nacpala jsem ji do sebe. Pak ve mně začal narůstat neklid. Zmátlo mě to. Obvykle mi ve vlastní společnosti bývalo dobře. Dokonce jsem dlouhé chvíle samoty milovala, protože jsem nemusela řešit, jestli se s ostatními lidmi bavím správně. Večer jsem ale byla v myšlenkách u Cadena a přemítala jsem, kam asi s Michelle šel.

Snažila jsem se ty myšlenky zastavit, a tak jsem se pustila do zkoumání Maciiny knihovny. Chtěla jsem najít něco na čtení. Zaujalo mě album. Vytáhla jsem je.

Začala jsem jím listovat. Na tváři se mi rozlil úsměv. Macie na různých fotkách pózovala s kamarádkami a s rodinou a spokojeně se na snímcích usmívala. Párkrát jsem se viděla s jejími rodiči i bratrem, když za ní v době studia na DePaulu přijeli do Chicaga. Byli stejně milí a vstřícní jako ona. Zastavila jsem se u fotky, na které spolu sedíme na schodech před kolejí. Den byl tehdy rozjasněný sluncem a my zářily do objektivu. Na fotce jsem vypadala šťastně. Usmívala jsem se přirozeně

a nevyumělkovaně. Někdy mi dalo práci rozlišit, kde začínaly přirozené emoce a končily natrénované reakce, které mi měly dodávat zdání normálnosti.

Žít v pěstounské rodině totiž nebyl žádný med. Sociální pracovnice se původně domnívala, že umístit mě do pěstounské péče a následně pro mě získat adoptivní rodinu bude hračka. Konec konců jsem byla milá osmiletá holčička, která tragicky přišla o rodiče. Jiné příbuzné jsem neměla, takže se o mě neměl kdo postarat.

Sociální pracovnice ovšem nepočítala s mou rebelující duší. Jednou z mála emocí, jejíž projevování mi nikdy nedělalo potíže, byl totiž vztek. Navíc to nebyl pouhý vztek osmileté holky, ale zuřivost člověka, kterého podvedli, kterému dali krásný život jenom proto, aby o něj co nevidět přišel. První pěstouni tak prudké

a dospělé emoce u malé holky s culíkem a velkýma modrýma očima totálně nezvládali.

Pak byly na řadě dětské domovy. Tam mi došlo, že řada lidí má ještě horší osud než já. Poznala jsem děti, které pocházely z poměrů, o nichž nikdy neměly ani slyšet, natož je zažít na vlastní kůži. Bohužel jsem na to přišla pozdě. Mezitím jsem vyfasovala nálepku problémové holky a novou rodinu pro mě hledali hodně těžko.

Netrvalo dlouho a došlo mi, že existují lidé, kteří hledají přesně takové dítě jako já. Do další pěstounské rodiny jsem šla v deseti letech. Až do osmnácti jsem putovala z jedné pěstounské rodiny do další. Pobyty v nich jsem měla zpestřené dětskými domovy. Nejlepší pěstouni pro mě byli ti, kteří si mě nevšímali. Nejhorší byl opak.

Snažila jsem se ty nepěkné vzpomínky zaplašit. Pořád jsem si připomínala, že svůj život mám pod kontrolou. Nikdo mi už nemůže a nebude vykládat, co mám dělat nebo říkat. Problém spočíval v tom, že jsem pořádně nevěděla, co dělat

a říkat.

Povzdychla jsem si a zapnula jsem notebook. Chtěla jsem projít maily, ale místo toho se nějak stalo, že jsem do vyhledávače naťukala Cadenovo jméno. Předtím jsem nutkání vyhledat si ho odolala, protože jsem neměla zapotřebí vědět o jeho osobním a profesním životě víc, ale čím víc času jsem s ním trávila, tím jsem byla zvědavější.

Přelétla jsem objevující se články a rozklikla jsem ty nejnovější. Věděla jsem, že

poslední kolekce fotek podnítila velkou kontroverzi, ale netušila jsem, jaký humbuk doopravdy nastal. Dočetla jsem se, že několik velkých a slavných galerií a muzeí dokonce zakázalo vystavovat jeho kolekce. Tím počinem se ovšem zájem o jeho díla znásobil a žadonily o ně dlouhé řady malých nezávislých galerií.

Klikla jsem na recenzi Cadenovy poslední kolekce. Na obrazovce vyskočilo několik jeho fotek. Moje tělo s reakcí neváhalo. Stáhlo se mi hrdlo, v puse mi vyschlo a já jen užasle zírala na ženy dostižené okamžikem vyvrcholení.

Na některých fotkách byly jejich tváře, na ostatních jiné části těla. Někdy bylo docela těžké poznat, která část lidské postavy je která. Ze všech fotek čišela ryzí energie a smyslnost. Těla se vzpínala v prapůvodních pozicích, končetiny natažené a sápající se po čemsi těsně z jejich dosahu. Ústa zela dokořán, oči byly pevně zavřené a obličeje zvýrazňoval napjatý výraz rozkoše.

Pátravě jsem si fotky prohlížela. Zrychloval se mi dech. Některé fotky byly černobílé, jiné barevné. Všechny do jedné mi dramaticky zrychlovaly pulz. Smyslnosti jsem se vždycky vyhýbala, ze studu. Měla jsem za sebou sexuální zkušenosti, jak jinak, ale vždycky to byla součást snahy být normální. Normální lidi mají sex a užívají si ho, takže jsem se podobně chovala i já. Sexuální

uspokojení však do mého života vstupovalo pouze v prchavé podobě, nedokázala jsem je uchopit a podržet. Zato tohle… to uctívání ženského těla při jeho prvotním aktu pro mě bylo naprosto cizí, neuchopitelné. Na druhou stranu jsem nemohla popírat, že mě fotky vzrušují a že od nich nedokážu odtrhnout pohled.

V obranném gestu jsem zaklapla notebook. Tělem mi projela neznámá vlna horka. Přitiskla jsem stehna k sobě. Věděla jsem, jaké to je, být vzrušená, prožila jsem nějaký ten orgasmus, ale ještě nikdy jsem neměla tělo zaplavené vzrušujícím horkem, které rozehrávalo každičké nervové zakončení. Hromadilo se ve mně napětí a volalo po uvolnění.

Vklouzla jsem do postele a zajela rukou do kalhotek. Radši jsem nad tím moc nepřemýšlela. Už jsem věděla, co zjistím, až prsty začnu hladit vlhké přirození. Už při prohlížení Cadenových fotek jsem totiž cítila vzrušení.

Představovala jsem si, že jsem jedna z žen na fotkách, že můžu prožívat rozkoš bez jakýchkoli omezení a limitů. Prsty jsem začala dráždit beztak nateklý a až bolestně citlivý poštěváček. Představy nabíraly na obrátkách a já se ze ženy

na fotce proměnila v modelku, kterou Caden fotí. Představa jeho přítomnosti mě neodklonitelně přiváděla na samý kraj. Hladila jsem se, sténala rozkoší. Caden se nade mnou skláněl, foťák mezi námi zachycoval každičký okamžik mého sexuálního procitnutí. Caden prudce oddychoval, mé vzrušení ho nenechávalo chladným. Nakonec foťák položil na podlahu, protože už nechtěl a nedokázal být pouhým pozorovatelem. I on chtěl být aktivním iniciátorem dění.

Prsty mě dovedly až na samý okraj srázu. Vykřikla jsem, prohnula se v zádech. Chtěla jsem skočit dolů, ale hrozně jsem se bála otevřít dveře, které jsem sama

zabouchla, abych se ochránila. Caden se ke mně sklonil ještě blíž, propaloval mě pohledem jantarových očí a tvář měl napjatou vzrušením. Nedokázala jsem odolat. Palcem mi zlehka přejel po spodním rtu a políbil mě. Jeho polibek pohltil mé výkřiky extáze.

Kapitola šestá

Děsila jsem se pondělního rána. Toužebně jsem si přála, aby se co nejvíc opozdilo, ale zarytě trvalo na svém a dorazilo přesně na čas. Snažila jsem se zbavit všech pozůstatků pátečních představ, které provázely ten nejbouřlivější orgasmus, jaký jsem kdy prožila. Hm, jenže to bylo podobné, jako kdybych si zakazovala dýchat. Nešlo to.

Mohla jsem pouze doufat, že můj výraz neprozradí, jaké emoce bublají

v podhoubí. Dorazila jsem do práce. Caden už seděl u stolu, i když bylo teprve půl osmé. Na jednu stranu jsem se práce děsila, ale na druhou jsem tam chtěla být dřív, abych se připravila na setkání s Cadenem. Bohužel se zařídil jinak.

„Dobré ráno,“ pozdravila jsem ho bodře, abych zamaskovala, co doopravdy cítím.

„Ahoj, Lauren,“ odpověděl a pokývl bradou. Pozorně mě sledoval až k mému stolu.

Posadila jsem se a dělala všechno možné, abych se na něj nemusela podívat. Zapnula jsem počítač. Na představy, které se mi před vnitřním zrakem objeví při setkání s ním, jsem vůbec nebyla připravená. Okamžitě mi naskočily vzpomínky

na páteční večer. Nenapadlo by mě, že se někdy zakoukám do svého šéfa, ale jinak jsem si ty zahlcující emoce neuměla vysvětlit. Namlouvala jsem si, že za to částečně může Caden s těmi svými tajuplnými pohledy a rýpavými otázkami, ale pravděpodobně jsem jim přisuzovala zbytečně velký význam.

Zmátlo mě, že kaly stále vypadají jako nové. Přiživily ve mně názor, že Caden je jedno velké tajemství. Někdy se mnou sotva promluvil, jindy mi zase věnoval tolik pozornosti, až mi to bylo nepříjemné.

„Lauren, můžu si s tebou o něčem promluvit?“

Při jeho tónu jsem ztuhla. Připadalo mi, jako by mi četl v hlavě a věděl, že na něj celou dobu myslím. Nasadila jsem milý úsměv, přešla k jeho stolu a posadila se.

„Jasně, o co jde?“

„Jak ses měla o víkendu?“ zeptal se konverzačním tónem, ale naléhavost v očích ho prozradila.

„Dobře, díky za optání. Co ty?“ zeptala jsem se automaticky. Čekala jsem stejně otřepanou odpověď.

„Většinou jsem pracoval, teda když jsem nebyl s Michelle.“ V očích se mu zablesklo. Připadalo mi, jako by mě záměrně chtěl vyprovokovat.

„To mě mrzí, ale je fajn, že jsi měl alespoň nějaký čas na přítelkyni. Je sympatická. A milá.“

Teď se ukaž, pomyslela jsem si. Vjela do mě chuť ptát se stejně vlezle jako on.

Počítala jsem s tím, že ho zaskočím, ale Caden se celý rozzářil. „Jo, je milá. Ale přítelkyně to není.“

Pokrčila jsem rameny. „Hm, tak asi proto jsi jí nekoupil kytky.“

Cadenův úsměv zmizel. „Jo, právě proto.“ Naklonil se ke mně. „Potřebuju, abys šla tuhle sobotu do práce.“

„Dobře,“ přikývla jsem bez váhání. O podobných přesčasech mě informoval předem. „V kolik tu mám být?“

„Nebudeš v kanceláři, ale vyrazíš se mnou na vernisáž do Greenwood Gallery. Půjde hlavně o navazování a udržování kontaktů. Vyzvednu tě v sedm. Jo, je to formální událost,“ dodal.

„Proč musím s tebou? K čemu ti tam budu?“ Útočit na šéfa nebylo taktické, ale v břiše se mi tetelilo tak velké očekávání, až mě děsilo.

Caden si povzdychl. „Ach jo, Lauren, říkal jsem ti, že nejsi jen sekretářka, ale osobní asistentka. Potřebuju, aby sis vzala na starost, že na nic nezapomenu. Upozorňoval jsem tě, že tohle není práce s klasickou pracovní dobou.“

Měla jsem sto chutí hádat se, ale ovládla jsem se. S osobní asistencí jsem neměla žádné zkušenosti, takže jsem netušila, jestli je normální chodit se šéfem na akce jako jeho partnerka. V duchu jsem se okřikla. Neřekl, že tam půjdu jako jeho partnerka. Třeba budu cupitat za ním a Michelle, kdo ví.

„Dobře,“ přikývla jsem a slíbila si, že pošlu Macie mail. Zeptám se, jestli někdy byla s Cadenem na večírku. „Ještě něco?“

Caden začal vypočítávat, co všechno mám udělat. Poslušně jsem přikyvovala a zapisovala si. Na blížící se sobotu jsem radši nemyslela.

Ozval se zvonek. Zvedla jsem se a šla k panelu otevřít. Do kanceláře nakráčel Joseph Samuels. Tvářil se řádně namyšleně. Přejel mě pohledem a pak se ode mě odvrátil. Vypadal jako lidi, kteří nevystrčí nos z kanceláře. Byl totiž bílý jako stěna. Měl malé oči jako ještěrka a všechno si prohlížel hodnotícím pohledem. Zatímco Cadenův právník byl ztělesněním vřelosti, jeho agent byl protiva a namyšlenec.

„Ahoj, Josephe,“ pozdravil ho Caden, ale nevstal. Joseph se přestal tvářit povýšeně a nasadil vemlouvavý patolízalský úsměv. Popadl Cadena za ruku a zamáchal mu s ní. Hodnota jeho klienta mu zjevně byla výmluvně známa.

„Cadene, konečně se vidíme. Už jsem se bál, že se něco děje, když jsi mi nebral telefony.“

„Nemusím tě mít za zadkem každou minutu,“ namítl Caden a mávl ke křesílku před svým stolem, aby si Joseph sedl. Nedokázala jsem odhadnout, jestli se mám vrátit ke svému stolu, nebo se posadit vedle agenta. Caden předtím jen řekl, že mám u jednání být, nic víc.

Caden si všiml, že váhám, a kývl bradou směrem ke křeslu vedle agenta. „Posaď se, Lauren.“

Sedla jsem si. Agent si mě přeměřil pohledem. Vrhla jsem na něj zdvořilý úsměv. Ta jeho mrňavá očička si mě začala prohlížet s novým zájmem. Nejradši bych mu jednu natáhla, aby ho to usmívání přešlo. Naskočila mi i představa, co by asi dělal. Honem jsem se kousla do rtu. Nechtěla jsem se totiž rozchechtat na celé kolo.

Natočila jsem se ke Cadenovi. Podle všeho si všiml mého pobavení a tázavě zdvihl obočí. Tvářila jsem se jakoby nic.

„Lauren, to je agent. Joseph,“ představil mi ho Caden. „Lauren zastupuje Macie po dobu jejího pobytu v zahraničí.“

„Rád vás poznávám, Lauren,“ ozval se agent a podal mi ruku. Přijala jsem ji, ale co nejdřív jsem tu studenou a vlhkou věc zase pustila.

„Nápodobně,“ zacvrlikala jsem. Oba jsme se otočili k Cadenovi a vrhli na něj pohled plný očekávání. Čekali jsme, s čím přijde.

„Josephe, dneska jsem tě pozval, protože se nějakou dobu nechci objevovat na veřejnosti. Vernisáž v Greenwood Gallery bude v dohledné době poslední akce.“

Joseph bleskově zrudl. „Počkej, jak to myslíš? Co to znamená, že se nechceš objevovat na veřejnosti? Víš, kolik galerií chce vystavovat tvoje fotky? Výstava

v Greenwoodu je navíc jen na čtrnáct dní. Co bude pak?“

Caden sevřel rty a pohlédl mu do očí. „Potřebuju si odpočinout. Hrozně dlouho jedu nonstop. Mám toho věčného kecání plné zuby. Nebaví mě nekonečné večírky a vernisáže. Nezačal jsem fotit proto, abych na nudných večírcích pořád dokola odpovídal na přihlouplé dotazy.“

„Dobře, tak nikam chodit nebudeš,“ zasáhl Joseph, „ale výstavy můžou pokračovat.“

Caden zavrtěl hlavou. „To nejde. Když se bude vědět, že jsem ochotný vystavovat, pořád mi bude někdo volat. Potřebuju dovolenou. Dávám ti to vědět osobně, abys znal důvod a netlačil na mě. Už jsem řekl Kate, aby odmítala všechny žádosti o rozhovory.“

Joseph z toho byl vedle. Bylo mi z toho těžko. Caden ani mně neřekl o tom, že si chce dát pauzu. Jeho páteční setkání s píáristkou Kate jsem považovala

za běžný pracovní oběd. Napadla mě otázka, jestli mě vůbec bude potřebovat, když si vezme dovolenou.

„V čem je rozdíl?“ zeptal se agent dotčeně. „Stejně skoro všechny rozhovory odmítáš. Co se změní, když se nebudeš angažovat vůbec?“

„Josephe, tohle není diskuse,“ oznámil mu Caden věcně a pevně. „Jenom tě informuju o svém rozhodnutí. Po výstavě v Greenwood Gallery další nebude

a tečka.“

Caden se otočil ke mně. „I nadále předávej všechny dotazy od novinářů Kate, ale požadavky na výstavy neposílej Josephovi. Nemělo by to smysl. Pouze všem oznamuj, že fotky nejsou na blíže neurčenou dobu k dispozici.“

Přikývla jsem. Tvářila jsem se, jako bych neslyšela Josephovy pobouřené projevy nevole. Byla jsem ráda, že Caden pořád chce, abych u něj pracovala, i když

bude mít volno. Říkala jsem si, že je to hlavně kvůli tučné výplatě. Nic jiného v tom určitě nebylo.

„Jak dlouho chceš mít volno?“ vyjekl agent celý brunátný. „Proboha, na jak dlouho si chceš vzít tu dovolenou?“

Caden pokrčil rameny. „Nevím, dokud budu chtít.“

Agent se ovládal, seč mohl. Došlo mu, že se vztekem se nikam nedostane. „A co další kolekce? Budeš na té dovolené fotit?“

„Nebudu, práce se s dovolenou moc neslučuje, nemyslíš?“ odpálkoval ho Caden suše.

Caden vstal a dal tím agentovi najevo, že jednání skončilo. Joseph pořád seděl. Caden se na něj tázavě podíval a agent prudce vstal. Pořád se tvářil zaskočeně.

„Cadene, upozorňuju tě, že ses nerozhodl dobře. Tohle je kariérní sebevražda.“

Caden zatnul čelisti a smetl ho pohledem. „Josephe, na tvůj názor jsem se tě neptal. Jestli chceš zůstat mým agentem i nadále, tak to rozhodnutí přijmi tak, jak je, a padej, nebo si začnu rozmýšlet, jestli vůbec chci, abys mě dál zastupoval.“

Joseph zatnul ruce v pěst, ale nedal na sobě nic znát. „Jak chceš. Dej mi vědět, až zase přijdeš k rozumu.“

Bez pozdravu odešel. Caden si povzdychl a svezl se do křesla. „Nechápu, proč jsem se tak dlouho zahazoval s takovým otrapou. Říká se o něm, že je nejlepší agent umělců ve městě, ale nějak je mi to jedno.“

Celou dobu jsem seděla tiše jako pěna. Po Josephově odchodu se konečně vyčistil vzduch. S úlevou jsem se opřela. V mysli mi hlodala otázka. Nemohla jsem ji nevyslovit.

„Proč si bereš volno?“

Caden se zamyslel. „Většinu života jsem strávil s foťákem v ruce,“ odpověděl zadumaně. „Dospěl jsem k závěru, že je nejvyšší čas taky trochu žít a něco si užít.“

Přikývla jsem, ačkoli jsem tomu vysvětlení moc nerozuměla. „A proč teda chceš jít v sobotu na vernisáž, když pak na nějakou dobu končíš?“

Caden se pobaveně usmál. „Aha, snažíš se z toho vykroutit?“

„Ne,“ namítla jsem rázně. „Jenom nechápu důvod. Říkals mi, že je to

o udržování a navazování kontaktů, ale mně připadá, že zrovna o tohle ti nejde, ne?“

Caden si prsty pročísl vlasy, až si je rozcuchal. Bohužel mi ani pak nepřipadal neupravený. Při pohledu na vlasy, které mu trčely na všechny strany, mě nemohla nenapadnout otázka, jak asi ráno vypadá, když vylézá z vyhřáté postele.

„Protože je to už dlouho domluvené. Navíc bych si připadal hloupě, kdybych to na poslední chvíli zrušil. Přece jen se ta akce koná u příležitosti vernisáže mých fotek.“

„Jo, to chápu.“ Ani další otázku jsem si neodpustila. „Cadene, a budeš mě vlastně potřebovat? Říkám si, že během dovolené pro mě nebudeš mít bůhvíjak velké využití.“

„Vida, tak ty se chceš vykroutit nejen z večírku,“ prohodil laškovně, ale prohlížel si mě přimhouřenýma očima.

„O to nejde,“ ohradila jsem se. „Jen si chtě nechtě musím přiznat, že už teď u tebe nemám práce nad hlavu. Nechápu, co budu dělat, až nebudeš pracovat vůbec.“

Caden se za celou tu dobu, co jsem ho znala, poprvé od srdce rozesmál. Ten hluboký, zvučný záchvěv ve mně rozezněl struny radosti. Stejně tak poprvé jsme se s Cadenem bavili úplně normálně, nehráli jsme hru na otázky a odpovědi.

Zaskočilo mě, že právě tohle mě k němu přitahuje ještě víc.

„Ještě nikdy jsem neslyšel, že by si někdo stěžoval na nedostatek práce. Asi jsem na tebe příliš hodný.“

Neubránila jsem se úsměvu. „Ne, já si nestěžuju. Prostě nechci, aby sis myslel, že se tě snažím využívat.“

Caden se znovu usmál. „Hm, za takovou upřímnou asistentku bych měl být pořádně vděčný. Dám si pozor, abych tě co nejvíc vytěžoval.“

Úsměv mi zmrzl na tváři. Kde jsem se naučila ten koketující tón? Připomněla jsem si, že si musím hlídat hranice. Předpokládala jsem, že se Caden jen snaží rozmělnit nervózní atmosféru po Josephově výbuchu, jenže jiskřičky v očích vypovídaly o něčem jiném. Macie mi zdůraznila, že Caden si na vtipkování nepotrpí. Možná mu se mnou začíná být dobře a víc se uvolnil, stejně jako

s Macie, napadlo mě.

„Potřebuješ teď ode mě něco? Jestli ne, pustím se do věcí, o kterých jsme se bavili ráno,“ pronesla jsem úsečně a profesionálně. Caden zvážněl. Odmítla jsem se tím zabývat.

„Ne, díky.“

Čekala jsem, že se zvedne a zmizí v ateliéru, ale Caden zatvrzele seděl u stolu. Tvářila jsem se, jako by byl vosk, ale čas od času jsem po něm přece jenom vrhala potutelné pohledy. Pokaždé se zaujetím něco sledoval na monitoru. Nevím, jestli jsem doufala, že ho přistihnu, jak si mě prohlíží, jako jsme to dělávali na střední, ale stejně mě vždycky zamrzelo, že on po mně nepokukoval.

Naštěstí zazvonil telefon a já se musela zabývat něčím jiným než Cadenem. Joseph podle všeho bleskově rozšířil zprávu, že Caden nebude dál vystavovat, protože volala galerie za galerií a jejich zástupci se pořád dokola ptali, jestli si ještě před Cadenovou dovolenou můžou zamluvit termín. Odmítání nabídek pořád dokola mě dost vysávalo, ale stejně jsem se snažila být co nejzdvořilejší.

Caden to po několika hodinách nevydržel, přešel k mému stolu a stiskl

na telefonu tlačítko, jímž všechny příchozí hovory automaticky přesměroval

do hlasové schránky. „Joseph zahájil válku. Dneska už žádné telefony neber, ano?“

„Co když někdo bude potřebovat něco důležitého?“ zeptala jsem se. Vyzvánění telefonu pro mě bylo příjemné rozptýlení, i když jsem musela pořád dokola opakovat totéž.

„Tak ti zavolají na mobil.“ Už předtím mi totiž s puntičkářskou pečlivostí nadiktoval, komu smím a nesmím dát číslo svého pracovního mobilu. Výhoda spočívala v tom, že jsem nebyla zahlcená hovory od nežádoucích lidí.

Caden se uvelebil v křesílku u mého stolu. „Objednáme si oběd, co říkáš?“

„Jasně, co si dáš?“

„Na co bys měla chuť?“

Tou otázkou mě vyvedl z konceptu. Nikdy předtím jsme spolu neobědvali. Zase jsem z něj byla vedle.

„Je mi to jedno,“ odpověděla jsem pomalu.

„Vyber něco sama,“ prohodil ležérně. Opřel se a nasadil výraz, jako by měl času víc než dost. „Nejsem vybíravý.“

Spolkla jsem poznámku k jeho poslednímu komentáři a natočila se k počítači. Na internetu jsem hledala podnik s donáškovou službou. Procházela jsem jednu restauraci za druhou. Hledala jsem jídlo, které se dobře jedlo. Nechtěla jsem se před ním ztrapnit. Zase jsem si totiž vzpomněla na to, jak mi palcem setřel ze rtů skořici.

„Co nějaký salát?“

Caden se ušklíbl. „Říkal jsem, že nejsem vybíravý, ne že si potrpím na krmení pro králíky.“

Vyzývavě jsem zdvihla obočí. „Opravdoví muži jedí i saláty. Anebo to byl quiche?“ prohodila jsem.

Caden se zasmál. „Jestli chceš, klidně mi objednej salát s hovězím steakem.“ Pobaveně jsem se rozesmála. Jeho nová tvář mě stále něčím překvapovala.

A také mi pomáhala objevovat novou část mého já, na kterou jsem nebyla zvyklá.

„Souhlasil bys se sendvičem?“

Caden přikývl a doporučil mi restauraci. Objednala jsem oběd online. Caden se neměl k odchodu. Čekali jsme, až přivezou objednávku. Vymýšlela jsem nějaké téma k bezpečnému rozhovoru.

„Už víš, jak naložíš s volným časem?“

Caden si natáhl nohy a prakticky poprvé, co jsem ho znala, vypadal pohodově. Obvykle býval napjatý, jako by měl při sebemenší příležitosti vystartovat.

„I když nebudu fotit a vystavovat, pořád mám plno osobních projektů, které jsem kvůli práci odkládal.“

„Co tím myslíš?“

„Nebaví mě jen focení, pohybuju se i v několika dalších oblastech. Konečně

na svoje zájmy budu mít čas.“

Přikývla jsem a chtěla tu záležitost považovat za uzavřenou, jenže zvědavost mě nenechala. Caden byl otevřený diskusi a já chtěla jeho vstřícné a pohodové nálady využít, dokud byl čas.

„Například?“

Caden líně přejel pohledem moje tělo. Nakonec se mi podíval do očí. „Focení někdy bývá hodně intimní zážitek mezi fotografem a modelem,“ spustil o poznání hlubším hlasem, „ale propojení mezi lidmi se dá vyjádřit i jinak, nemusí u toho asistovat foťák.“

Ucítila jsem svíravý pocit v břiše a okamžitě se mi vybavily moje páteční fantazie. Nechtěla jsem přemýšlet nad tím, co myslel tím jinak. Pouze jsem přikývla.

Caden však neměl v úmyslu změnit téma. Lačným pohledem si mě dál prohlížel.

„Lauren, už tě někdy někdo fotil?“

Chtěla jsem se zasmát, abych odlehčila atmosféru, ale ten udýchaný zvuk, který ze mě vyšel, tomu moc nepomohl. „Profesionálně ne. Nejsem typ na to, abych se stala něčí múzou.“

„Tím bych si nebyl tak jistý. Tvoje tvář je na focení jako stvořená. Je hodně výrazná a současně působíš uzavřeným dojmem. Jsi ztělesněním protiřečících si emocí. Ty tvoje modré oči jsou v jednom okamžiku studené a odtažité,

a ve druhém z nich čiší vřelost a teplo. Kdyby to někdo chtěl zachytit jako jeden celek, byla by to pořádná výzva.“ Upřeně mi hleděl do očí a já byla jako zhypnotizovaná jeho hlasem. Pohledem přejel na moje vlasy, ale nebyl o nic méně naléhavý.

„A pak ty vlasy. Vždycky si je stahuješ do culíku, ale úplně je na nich vidět, že by rády měly svobodu. Často si říkám, jak by asi vypadaly, kdyby nebyly ničím omezené a mohly si dělat, co chtějí.“

Představa, že Caden přemýšlí o mých vlasech a jejich divokých kudrnách, které představovaly prokletí mého života, mě deptala. Chtěla jsem namítnout, že by to se svými úvahami neměl tolik přehánět, ale pusa odmítla spolupracovat. Místo toho jsem na něj zírala jako na přízrak a vnímala jsem, že mi v těle proudí horký žár. Jakmile pohledem sjel na moje tělo, žár se proměnil v hotové peklo.

„A co teprve to upjaté oblečení. Co pod těmi neforemnými halenkami a dobře padnoucími kalhotami schováváš? Je zvláštní, že ti tyhle hadříky neubírají

na kráse, ale ještě násobí tajemný dojem, který se kolem tebe vznáší. Snad si nemyslíš, že ti vyjdou ty tvoje pokusy o to, aby ses zamaskovala volnými věcmi? Při každém pohybu se ti totiž látka napíná přesně na správných místech a člověk má pak plnou hlavu představ o tom, co pod tím oblečením vlastně je.“

„Už dost,“ vysoukala jsem ze sebe přiškrceně. „Tohle sem nepatří. Jsem tvoje zaměstnankyně a takovéhle věci bys mi vůbec neměl vykládat.“

Caden se usmál a podíval se mi do očí. Pochopila jsem, že můj výlev s ním ani nehnul. V očích mu zářily rozdováděné jiskřičky.

„Prostě ti říkám, co vidí fotograf ve mně,“ prohodil jakoby nic. „Pozorování druhých je moje práce.“

Zavrtěla jsem hlavou. Takové vysvětlení mě neuspokojilo. Tentokrát mě neuchlácholí lacinými řečičkami. „Nech toho, Cadene. Myslím to vážně. Jsi můj šéf. Jestli chceš v těch osobních narážkách pokračovat, nehodlám pro tebe pracovat.“

„Počkej, počkej, opravdu to jsou osobní poznámky, nebo do nich to osobní vnášíš svými interpretacemi?“ usadil mě s nevyzpytatelným pohledem. „Co když se v tobě probouzejí touhy a promítají se do mých slov?“

„Ve mně se žádný touhy neprobouzejí!“ zaječela jsem. Sama jsem slyšela, že je to přehnaná reakce. Jako by Caden přesně věděl, o čem a o kom sním. Zhluboka jsem se nadýchla a nařídila si, že se musím hned uklidnit. Caden se mě snažil vyprovokovat. Nesměla jsem to dopustit. „Přestaň si z toho dělat legraci. Buď budeš respektovat moje hranice, nebo si na záskok za Macie budeš muset najít někoho jiného.“

Caden lhostejně pokrčil rameny, jako by mu moje výpověď v nejmenším nepřidělávala vrásky. Přece jen se však trochu stáhl. „Dobře, vyhrála jsi. Klidně se dál tvař, jako bych neexistoval, dokud na tebe nepromluvím.“

V jeho tónu zaznívala hořkost. Překvapilo mě, že mi dal najevo lítost nad tím, že se mu vyhýbám. Na druhou stranu nemohl tušit, jaké fantazie se mi o něm honí hlavou, a že si od něj zkouším udržovat odstup právě kvůli nim. Jeho poznámky opravdu nebyly na místě, ale nemohla jsem popřít možnost, že měl pravdu. Co když jsem jeho slovům i pohledům připisovala větší váhu? Caden byl umělec

a bylo možné, že jsem si jeho vášeň pro umění mylně interpretovala jako vášeň vůči mně.

Povzdychla jsem si a hledala cestu, jak se z toho vykroutit. „Netvářím se, jako bys neexistoval,“ lhala jsem, jako když tiskne. „Prostě se snažím jednat profesionálně.“

Caden přikývl, ale stiskl rty a nevypadal dvakrát spokojeně. Přivezli nám oběd, Caden si vzal jídlo a zmizel nahoře. Tentokrát mě nezalila úleva, ale lítost. Došlo mi, že mi v jeho přítomnosti bylo fajn. Když chtěl, uměl být vtipný a zábavný.

Bohužel tu správnou náladu nemíval často.

Odpoledne sešel dolů a od té doby jsme se bavili ryze pracovně. Caden se už ani neusmál a o to víc jsem toužila po tom, aby měl zase dobrou náladu. Nic jsem mu ale neřekla a snažila jsem se věnovat práci.

Zbytek týdne plynul v podobném duchu. Chovali jsme se k sobě zdvořile, ale o ničem jiném než o práci jsme se nebavili. Do dalších osobních otázek se nepouštěl a já se na něj dívala jen tehdy, když mi něco povídal.

V pátek bylo napětí mezi námi přímo nesnesitelné. Děsila jsem se sobotního večera v Greenwoodu. Dokonce jsem pochybovala o tom, jestli si to Caden nerozmyslel, když se mezi námi vztahy tak vyostřily.

Když pak v pátek odpoledne zaskočil do kanceláře, neudržela jsem se a vyhrkla jsem: „Pořád platí, že mám jít zítra s tebou na tu vernisáž?“

Caden si něco zamumlal pod vousy a sekl po mně netrpělivým pohledem. „Jsi moje osobní asistentka, takže mě máš poslouchat, a ne pořád něco zpochybňovat. Přestaň se vykrucovat.“

Otráveně jsem zaúpěla. Jeho jedovatého tónu jsem měla plné zuby. „Jo, jasně, jsem tvoje osobní asistentka, ne otrok! Kromě toho jsem ti právě potvrdila, že

s tebou půjdu. Nemusíš hned startovat, sotva se tě na něco zeptám!“

Čekala jsem, že na mě vyjede, ale Caden se místo toho pousmál. Najednou jsem nevěděla, jestli mi jeho reakce přinesla úlevu, nebo přilila olej do ohně mému vzteku. Nechápala jsem, jak se mnou může mávat chlap, s nímž nic nemám.

„Vida, vida, ty modré oči, které jsem pár dní neviděl, se probudily. Sice jsou studené, i když je mám radši vřelé, ale pořád lepší, než když v nich není nic.“

Nevěděla jsem, co na to říct. Každopádně jsem pochopila, že ta naše hraná zdvořilost mu lezla na nervy stejně jako mně. Plochá profesionalita mezi námi mi v ničem neulevila, naopak mě pořádně zklamala.

„Jestli mě chceš naštvat, nepochybuju o tom, že máš v rukávu spoustu trumfů,“ prohodila jsem. Pokusila jsem se o vtip, abych zase vrátila náš vztah do pohodového rozpoložení na začátku týdne.

Caden se zasmál. „Stačí říct.“

Sedl si ke stolu a mnou projela nádherná vlna štěstí. Poslední dny trávil v kanceláři minimum času, ale bez něj v ní bylo hrozně prázdno.

„Potřebuješ něco?“ zeptala jsem se, abych náš hovor prodloužila. Touha být s Cadenem ve mně začínala probouzet nemalé obavy, ale prozatím jsem je zaplašila. Na ty bylo času dost.

„Jo, mohli bychom si projít zítřek.“

Vstala jsem a šla k jeho stolu. Posadila jsem se. Během týdne vždycky jen prošel kolem mě do ateliéru nebo ven a něco na mě víceméně vyštěkl, a takhle jsme spolu ani chvíli neseděli.

„Vyzvednu tě v sedm. Na té vernisáži nechci trčet bůhvíjak dlouho. Chci, aby si mě tam lidi všimli, nic víc.“

Přikývla jsem. „Víš, kde bydlí Macie?“

„Jo,“ přikývl a chvíli se odmlčel. „Když zůstává v práci dlouho, brává si taxíka. Párkrát jsem ji odvezl.“

Měla jsem pocit, jako by mi potřeboval vysvětlit, proč ví, kde Macie bydlí, snad abych si o tom nemyslela něco, co nechtěl. To by mě ve snu nenapadlo. Připadalo mi normální, že zaměstnavatel ví, kde jeho lidi bydlí, vždyť má přístup k jejich

osobním informacím. Kromě toho jsem věděla, že Macie celým srdcem miluje svého přítele. Proto jsem nechápala, proč mi to Caden tak podrobně vysvětluje, ale nic jsem nenamítala. Nejspíš mi chtěl naznačit, že se svými zaměstnankyněmi neskáče po hlavě do postele. Náladu mi tím nezlepšil, právě naopak.

„Pojedeš ještě pro někoho?“ zeptala jsem se, abych takticky zjistila, jestli

s sebou bude mít partnerku. Zjevně mě prokoukl, protože se pomalu usmál. Jeho pohled mě příjemně zahřál na duši.

„Ptáš se na Michelle?“ Místo odpovědi jsem pokrčila rameny. Nechtěla jsem to přiznat. Caden si mě chvíli pátravě prohlížel a pak tiše pokračoval: „Ne, Michelle nikam nejde, pojedeme pouze my dva.“

Z toho chraplavého hlasu mi běhal mráz po zádech. Příslib v jeho tónu mě děsil a vzrušoval zároveň. Chtěla jsem mu připomenout, že na páteční večer nechtěl rezervaci, ale mlčela jsem. Možná změnil postup.

Zkoušela jsem chaotické emoce udržet na uzdě. Usmála jsem se. „Máš pro mě na zítřek ještě nějaké instrukce?“

„Jo. Nech si rozpuštěné vlasy.“

Znovu ten chraplavý hlas. V nitru jsem se zachvěla, ale navenek jsem na sobě nedala nic znát. „Radši ne. Na vlastní kůži bys poznal, jak se člověk cítí

v přítomnosti Medúzy. Moje vlasy si totiž dělají, co chtějí.“

Cadenovi zajiskřilo v očích. „Prostě chci, abys je měla rozpuštěné.“

„Pokud se mě tím snažíš naštvat, jsi na dobré cestě,“ odsekla jsem. Jeho sekýrování mě dopalovalo a vztek začal přehlušovat moji předchozí reakci.

„Šéf jsem tady já, nezapomeň. Platí to, co řeknu já.“

Z naštvání se začal klubat pořádný vztek. „Platí to, co pro tebe dělám. O můj vzhled se nestarej.“

Nevystartoval, ale pohodlně se opřel a líně se usmál. „Jestli je pro tebe dané to, co ti řeknu o tom, co pro mě uděláš, čeká mě slastný život. Na to si rád zvyknu.“

V duchu jsem si vynadala za špatně zvolená slova. Jeho komentáře a pohledy se mnou pořádně mávaly. Nedokázala jsem si představit, jak ten sobotní večer přežiju.

Kapitola sedmá

V sobotu ze mě byl uzlíček nervů. Nedokončená záležitost z pátku ve mně úzkost ještě prohlubovala. Cadenova slova o tom, že mu moje poslušnost v práci přinese slastný život, jsem se snažila přetočit ve vtip, ale on se nesmál. V jeho pohledu jsem vnímala velký příslib a zatím jsem nevěděla, jestli jsem z něj nervózní, nebo nadšená.

S blížící se sedmou hodinou hladina úzkosti stoupala. Caden zdůraznil, že se jedná o formální akci. Bála jsem se, abych svým oblečením stačila jejím nárokům. Rozhodla jsem se pro nenápadné černé šaty na ramínkách, s hlubším výstřihem. Sukně končila nad koleny. Byly podstatně přiléhavější než kterékoli jiné oblečení v mém šatníku, přesto se zdaleka nemohly rovnat šatům, v nichž jsem potkávala ženy na různých místech New Yorku. Prohlížela jsem se v zrcadle a poprvé mě napadla otázka, jestli nakonec nenosím staromódní oblečení. Vzpomněla jsem si

na to, co měla Michelle před týdnem. Ve srovnání s ní jsem vypadala jako jeptiška. S povzdechem jsem dokončila líčení a doupravila si vlasy. Navzdory Cadenovu přání jsem si je sčesala do francouzského drdolu. Nejdřív jsem usilovně bojovala

s pramínky, které nechtěly držet na přiděleném místě, ale nakonec jsem to vzdala. Připomínala jsem si, co mám od sobotního večera čekat. Jde o pracovní akci,

kde budu svému šéfovi takzvaně k ruce, samozřejmě v rámci příslušných mezí. Macie mi na mail odpověděla, že s Cadenem na pár akcích byla, ale stávalo se to zřídkakdy. Dodala, že sama s ním nikam nevyrážela, vždycky ho doprovázela buď s píáristkou, nebo s agentem. Přemýšlela jsem, co si z toho vzít. Na jedné straně mi společná účast na vernisáži připadala logická, na druhé straně to zavánělo intimitou.

Z úvah mě probral domovní zvonek. Trhla jsem sebou. Zhluboka jsem se nadýchla a stiskla tlačítko na interkomu.

„Ano?“

„Ahoj, tady Caden, otevři mi.“

„Hned jsem dole,“ vyhrkla jsem. Už předtím jsem si totiž slíbila, že ho

za žádnou cenu nepustím k sobě domů. Cítila jsem, že mu odolávám stále hůř, takže nemělo smysl pokoušet osud ještě víc. „Jsem připravená, jenom seběhnu dolů.“

Vzala jsem kabelku, naposledy jsem se zkoukla v zrcadle, vyšla jsem na chodbu a zamkla dveře. Na schodišti se rozeznělo hlučné klapání podpatků. Jejich uspěchaný klapot víceméně ladil se zoufale bušícím srdcem. Nevěděla jsem, co mám čekat, byla jsem pekelně nervózní. Jako by nějaká má část tušila, že dnešní

večer všechno změní.

Skleněnými dveřmi jsem zahlédla Cadena na ulici. Snažila jsem se na sobě nedat znát, co se mnou jeho vzezření dělá. Kdybych neměla nervy napnuté k prasknutí, s chutí bych se svému údivu zasmála. Ještě otevřít pusu dokořán a dílo by bylo dokonáno. Caden Riley se mnou mával tak, jak se to dosud žádnému muži nepodařilo. Když šel do společnosti s Michelle, připadal mi okouzlující. Teď vypadal až hříšně svůdně. Černý oblek mu padl jako ulitý, výmluvně zvýrazňoval jeho široká ramena a štíhlý trup. Černou košili si u krku nechal rozepnutou, i když vernisáž měla být formální. Rozepnutý knoflík mu dodával neodolatelně sexy vzhled a přímo volal po tom, aby ženská ruka vplula za výstřih a přejela mu

po svalnaté hrudi.

Pozoroval mě, jak otevírám dveře a vycházím ven. Jeho jantarové oči mě propalovaly jako uhlíky. Den pomalu přecházel v noc a venkovní světla už svítila. Setkali jsme se pohledem.

„Ahoj, Cadene,“ pozdravila jsem ho. Byla jsem vděčná, že jsem udržela hlas.

„Lauren,“ oslovil mě. To jediné slovo na mě mělo nepřekonatelně erotický účinek. Nic podobného jsem nezažila. Moje jméno pronesl způsobem, který v sobě spojoval prokletí i příslib. Nemohla jsem nevidět, jak si mě přeměřuje pohledem. Zatnul čelisti.

Nabídla jsem mu milý úsměv. Snažila jsem se chovat normálně, navíc jsme nějak museli přečkat večer před námi. „Díky, žes pro mě přijel.“

Caden přikývl. Nemohl ode mě odtrhnout pohled. Moje tělo by se před jeho zájmem nejradši chtělo někam schovat, ale ovládla jsem se a udržela pohled z očí do očí. Konečně se otočil a otevřel zadní dveře bentley, před nímž stál. Uf, to byla úleva. Vydala jsem se k autu. Automaticky mi položil ruku na bedra. Měla jsem pocit, jako by mi je rukou propaloval, šaty nešaty.

Snažila jsem se nastoupit co nejelegantněji. Zdvořile jsem pozdravila řidiče. Caden se posadil vedle mě. Atmosféra v autě rázem zhoustla. Naštěstí mezi námi nechal dostatek volného prostoru.

„Máš hezké auto,“ prohodila jsem suše, jakmile řidič odlepil auto od chodníku. Okázalost auta doslova bila do očí, připadalo mi to až komické.

Caden se pobaveně pousmál. „Není moje. Vždycky záleží na tom, jaké auto mi firma dá k dispozici. Jednou pro mě přijeli v dodávce, protože neměli volná auta, ale Josepha to hrozně naštvalo a vletěl na ně. Od té doby si dávají velký pozor, jaké auto pro mě pošlou, i když jsem jim tehdy řekl, že je mi to jedno.“

Zasmála jsem se. Cadenova dobrá nálada rozjasnila i moji. „V dodávce si tě nějak neumím představit. Nečiší z tebe ta správná nálada.“

Caden jen pokrčil rameny a podíval se na mě. Pohledem se zastavil u mých vlasů. Úsměv zmizel. Caden se zamračil. „Řekl jsem ti, že si přeju, aby sis nechala rozpuštěné vlasy.“

Zatnula jsem zuby a opakovala si, že nemá smysl, abych se rozčilovala kvůli jeho diktátorským tendencím. Hlavně jsem nechtěla začínat společný večer hádkou.

„Rozhodla jsem se, že tvůj komentář využiju jako doporučení, ne jako nařízení,“ odpověděla jsem a usmála se, aby viděl, že to nemyslím ve zlém.

Na Cadena mé diplomatické snahy nezapůsobily. „Tak to ses spletla. Nebylo to doporučení.“

Odhodlání zahajovat večer smírem mě rázem opustilo. „Hele, Cadene, jsi můj šéf, ne módní poradce. Do toho, jak mám vlasy, ti nic není. Překračuješ pole své působnosti.“

Caden vyzývavě zdvihl obočí, ale ve skutečnosti vypadal pobaveně. Tím mě rozzuřil ještě víc.

„Ani se nenaděješ a uvidíš, že máloco přesahuje moje pole působnosti.“

„Až naprší a uschne,“ zavrčela jsem a zadívala se z okna. Nejvtipnější komentář roku bych nevyhrála, ale opravdu jsem se s ním nechtěla hádat. V kontaktu s ním jsem zvládala jenom profesní odstup. Jiným emocím jsem nedůvěřovala.

Zbytek cesty jsme mlčeli. Naštěstí mě ta zakaboněná nálada přešla. Cestou ke galerii se setmělo. Zastavili jsme. Caden na mě upřel milý úsměv.

„Slibuju, že o tvých vlasech nepadne ani slovo,“ zavrkal.

Nečekala jsem, že se bude snažit situaci uhladit. Usmála jsem se na něj a po protivné náladě nebylo ani památky.

„Fajn,“ odpověděla jsem stručně. „Nerada bych tě pucovala před tvými kolegy.“

Caden se trochu zarazil. Zjevně si nic takového nedokázal představit. Nic však nekomentoval, otevřel dveře a vystoupil z auta. Obešel auto a podal mi ruku.

Přijala jsem ji. Při dotyku s jeho teplou rukou v pevném sevření se mi pulz rozběhl jako o závod. Tvářila jsem se jakoby nic a co nejladněji jsem vystoupila.

Caden mě nepouštěl. Nenápadně jsem se mu vysmekla. Přeměřil mě nečitelným pohledem, ale víc nestihl, protože k němu pádila nějaká žena. Na dálku voněla parfémem. Měla zelené šaty. Měla jsem pocit, že stály stejně jako diamanty, které se jí blýskaly na krku.

„Cadene! Jsem tak ráda, žes přijel!“ zvolala, políbila Cadena na obě tváře. Naštvalo mě, že se nebrání. Zamrzelo mě, že jsem mu tu ruku nenechala.

„Ahoj, Sharon,“ pozdravil ji a pokývl hlavou. „Rád tě vidím.“

Sharon se rozzářily oči. „Panuje tu hotové šílenství. Říká se, že je to tvoje poslední výstava, že prý teď nic dalšího neplánuješ, takže přijeli úplně všichni.“

Caden se ponuře usmál. Bylo mi ho líto. Chápala jsem, že o tolik pozornosti nestojí. Napadlo mě, že toho máme společného víc, než jsem si původně myslela.

Sharon na mě upřela tázavý pohled. Caden kývl mým směrem.

„Sharon, to je Lauren Sloanová.“ Podíval se na mě. „Sharon Greenwoodová je majitelka galerie.“

Sharon mi také věnovala polibek na obě tváře. „Ráda vás poznávám,“ pronesla a pátravě si mě prohlížela. Svoji zvědavost se ani nesnažila zamaskovat.

„Těší mě, Sharon,“ odpověděla jsem. „Jsem Cadenova asistentka,“ dodala jsem. Nešlo to nedoříct.

Sharon se na mě zdvořile usmála. Má funkce ji zájmu rychle zbavila. Znovu se otočila ke Cadenovi. „Je tu plno lidí z novin, měli bychom jít.“

Caden z toho byl viditelně otrávený, ale poslušně přikývl. Opět mi položil ruku na bedra a vedl mě dovnitř. Při jeho dotyku jsem sebou trhla. Při nastupování

do auta mi to připadalo přirozené, ale teď, když jsme byli mezi lidmi, to gesto působilo až nezvykle intimně. V těle se mi zažehl plamínek vzrušení. Měla jsem sto chutí odtáhnout se, abych se ochránila, ale nechtěla jsem poutat Sharoninu pozornost, tak jsem neudělala nic.

U vchodu na nás čekali Joseph s Kate. Mluvili jeden přes druhého. Došlo mi, že na tom, jestli jsme přijeli sami, nebo s někým, vlastně vůbec nezáleží. Pořád jsem byla jenom jeho asistentka. Zlobila jsem se na sebe, že jsem Cadenovu pozvání, abych ho doprovodila, přisoudila příliš velkou váhu. Čekala jsem, že se mi uleví, ale ve skutečnosti mě začal bodat osten zklamání.

„Cadene, potřebujeme jenom dvě tisková prohlášení,“ oslovila ho Kate.

„Ostatní je můžou převzít.“

„Zbláznila ses?“ vyjel na ni Joseph a sekl po ní znechuceným pohledem. „Je to tvoje poslední vystoupení na dobu neurčitou, takže koukej dát rozhovor všem novinářům.“

Kate obrátila oči v sloup. „Prosím tě, opravdu čekáš, že tě v tomhle Caden poslechne? Mě z tebe trefí. Děláš s ním tolik let, a vůbec ho neznáš.“

Líbilo se mi, jak ho usadila. Osobně jsem ji neznala, jen jsem s ní ve čtvrtek mluvila po telefonu. Moc se mi líbil její věcný přístup. Její vzhled s ním dokonale ladil. Caden mě představil. Neplýtvala zdvořilostmi a sjela mě znaleckým pohledem. Sedělo mi, že Caden spolupracoval s píáristkou, která prokoukla kdejaký podfuk.

Joseph zrudl. „No, tak v tom případě ty víš houby o píárku.“

Caden si povzdychl, jako by to jejich hašteření důvěrně znal. „Heleďte, nemám náladu dělat vám soudce. Udělám dva rozhovory a konec.“

Kate se vítězoslavně usmála, zato Joseph se tvářil jako bouřkové mraky a naštvaně jim ukázal záda.

„Budeš s ním muset něco udělat,“ zavrčela Kate na jeho adresu.

„Já vím, měl jsem mu dát padáka už dávno. Vyhovovalo mi, že zná ty správné lidi, ale teď už to ztratilo váhu.“

Kate zavrtěla hlavou a vydala se ke galerii. „Cadene, ty nepotřebuješ agenta s kontakty. Bohatě ti stačí, aby někdo řekl tvoje jméno, a všude máš dveře otevřené.“

Caden neodpověděl. Ocitli jsme se v prostorné hale. Jednu část ohraničoval provaz. Za ním stály desítky lidí s foťáky kolem krku. Jakmile zahlédli Cadena, vyrazili vpřed, ale Kate jim zahradila cestu a její výraz mluvil za vše.

„Pouze dva rozhovory,“ oznámila jim a podívala se na muže a ženu v davu.

„Noahu, Susan, můžete se ptát. Vy ostatní si budete muset vystačit s jejich rozhovory.“

Novináři sice začali protestovat, ale ani to jim nezabránilo v horečném focení. Bez váhání jsem couvla. Na fotkách jsem se objevit nechtěla. Caden se mě pohledem zeptal, co to má znamenat, ale nic nenamítal a pustil mě.

Noah začal Cadenovi klást otázky jako první. Zpovzdálí jsem poslouchala, jak rozhovor plyne, a pozorovala jsem lidi, kteří procházeli kolem zahrazené části do galerie. Všichni natahovali krk, jen aby zahlédli Cadena.

Po prvním novinářovi nastoupila na Cadena oslovená žena. I ona mu kladla tytéž věcné otázky jako předtím Noah. Caden jí odpovídal zdvořile, ale bylo

na něm vidět, že ho rozhovor nudí.

„Co si myslíte o tom, že někdo označil vaši poslední kolekci za obscénní?“ Noah se ho ptal v podstatě na totéž. Caden odpověděl podobně.

„Lidé, kteří moji práci označují za obscénní, ji používají jako zrcadlo, nejde

o samotné fotografie. Na studii ženského těla v nejryzejších okamžicích není nic obscénního.“

„Neztotožňujete se tedy s názorem, že vaše fotografie pouze sexualizují ženy? Jaký je vlastně rozdíl mezi vašimi fotografiemi a Playboyem?“

S Cadenem ta poznámka ani nehnula. Trpce se usmál. „To musí posoudit druhá strana. Jsem mnohem radši, když moje práce mluví sama za sebe, ne obráceně.“

Novinářka se k němu naklonila a s predátorským zábleskem v očích pokračovala: „Říká se, že ženy na vašich fotografiích přivádíte k vyvrcholení sám. Je to pravda?“

Caden nestihl odpovědět. Odněkud se vynořila ruka, popadla novinářku za paži a vlekla ji od Cadena. Kate se na ni zlobila. Zaslechla jsem, jak jí ostře vyčítá, že její otázka překročila přijatelnou hranici, a sděluje, že rozhovor skončil.

Caden se ke mně otočil a pousmál se. Moc dobře věděl, že jsem tu otázku slyšela, a z nějakého důvodu z toho měl radost. Pokud si ale myslel, že se k tomu tématu vrátím, šeredně se mýlil.

Vydali jsme se do hlavních prostor galerie. Caden mi znovu položil dlaň na bedra. Tvářila jsem se, jako bych si toho nevšimla. Jinak bych musela

vystartovat. Kolem Cadena se okamžitě seběhli lidé a gratulovali mu ke kolekci. Caden si s několika z nich chvilku povídal, ale většině svých obdivovatelů pouze přikývl a poděkoval jim.

Každému, s kým mluvil víc, mě představil. Nechápala jsem, proč mě prezentuje jenom jménem. Nestála jsem o to, aby si mysleli, že jsem jeho přítelkyně, takže

jsem při představování vždycky dodala, že jsem asistentka.

Konečně jsme osaměli. „Máš strach, že si lidi budou myslet to, co nechceš?“ rýpl si.

Napila jsem se ze skleničky, kterou mi kdosi strčil do ruky, a uhladila si pramen vlasů zatvrzele trčící tam, kde jsem ho nechtěla. „Jak to myslíš?“

Zdvihl obočí. „Kdykoli tě někomu představím, mohla by ses přetrhnout, jen abys mu řekla, že jsi moje asistentka.“

Nervózně jsem polkla. „Vždyť jsem tvoje asistentka a tady jsem z ryze pracovních důvodů.“

Chvíli mě mlčky pozoroval. V očích se mu zračily emoce, jimiž jsem se radši nechtěla zaobírat. Šibalsky se pousmál. „Chceš vidět ty fotky?“

Předtím jsme byli obklopení lidmi od novin, takže jsem na fotky nedohlédla. Netušila jsem, jak to zvládnu, když bude se mnou Caden. Každopádně mi bylo jasné, že nedokážu zamaskovat svoji reakci. Bohužel mě nenapadal jediný důvod odmítnout, rozhodně ne takový, jaký bych mu byla schopna říct. A tak jsem přikývla.

Caden mě pro změnu uchopil za loket a vedl mě ke svým dílům. S ostatními lidmi se zdravil odměřeným pokývnutím hlavy. Museli hned pochopit, že se nemají přibližovat.

Zastavili jsme se před černobílou fotografií ženy, která se v zádech prohýbala tak intenzivně, až mě nemohla nenapadnout otázka, jestli je gymnastka. Jednu ruku měla nataženou podél těla a sahala po něčem z dosahu objektivu. Tajuplný objekt jsem si hravě dokázala představit. Druhou rukou svírala látku, na níž ležela. Měla plná prsa se vzrušenými bradavkami, vyjímajícími se na bílém pozadí.

Na fotce mě nejvíc zaujala její tvář. Měla pevně zavřené oči, doširoka otevřená ústa. Její výkřiky se na dvojrozměrné fotografii vytrácely, ale stejně jsem měla pocit, jako bych je slyšela. Kdybych neznala téma, myslela bych si, že křičí bolestí. Ale já ho znala.

Ta fotka na internetu sice nebyla, ale měla na mě stejný účinek, ještě umocněný Cadenovou přítomností. Mezi stehny mi projela ostrá bolest. Musela jsem se hodně ovládat, abych je nepřitiskla k sobě. Nechtěla jsem, aby na mně bylo poznat, že jsem vzrušená. Cítila jsem, že mi ztvrdly bradavky a třely se o látku šatů.

„Co na to říkáš?“ zeptal se hlubším hlasem, než jsem čekala. Navíc stál blíž, než jsem si myslela. Jeho dech mi ovanul ucho. Zvedla jsem hlavu. Skláněl se ke mně

s nedočkavým pohledem v očích.

„Máš velký talent,“ odpověděla jsem, snad vyrovnaným hlasem. „Ta fotka je taková… ryzí.“

Caden zvedl ruku, dotkl se té neposlušné trčící kudrny a začal mezi prsty mnout vlasy. Tvářil se, jako by ho fascinovaly. Držela jsem. Nepřála jsem si, aby poznal, jaký má na mě vliv.

Konečně ruku svěsil a já se mohla volně nadechnout. Caden má slova nekomentoval. Provázel mě od fotografie k fotografii a neřekl jediné slovo. Jenom si rychle poradil s člověkem, který nepochopil jeho výraz a chtěl se s ním pustit do řeči.

Byla jsem vzrušená na hranici snesitelnosti. Dělalo mi potíže zhluboka se nadýchnout, z napětí hromadícího se v podbřišku jsem měla ztuhlou celou dolní polovinu těla. Caden se zastavoval čím dál blíž u mě a při každém přechodu k další fotce využil příležitosti, jak mě nasměrovat, a dotkl se mě. Srdce mi bušilo jako splašené. Touha v Cadenových očích byla nevyřčená, ale hmatatelná. Všechny pochyby, které jsem měla ohledně jeho zájmu o moji maličkost, se v průběhu večera rozplývaly.

„Vypadneme odsud, co říkáš?“ nadhodil hlubokým, chraplavým hlasem. Nic jsem nenamítala a nechala se od něj vést přes galerii. Občas s někým něco prohodil, ale já nic nevnímala. V mysli mi běhaly jeho fotografie. Držel mě za loket a já si připadala jako v okovech. Matně jsem si uvědomovala, že vytáhl mobil

a volá řidiči, aby přijel před galerii.

Vyšli jsme ven. Studený vzduch mi uštědřil pěknou facku do obličeje. Bleskově jsem se probrala. Tušila jsem, jaké plány má Caden s načatým večerem, a byla jsem odhodlaná zatnout mu tipec.

Otevřela jsem pusu a chtěla něco říct, ale v tu chvíli přijelo auto a Caden mě pobídl, abych nastoupila. Před řidičem jsem se o záležitostech mezi námi sice bavit nechtěla, ale pořád lepší než na chodníku.

Rozjeli jsme se, já se nadechla a chystala se na svůj proslov. Čekala jsem, že se na mě Caden víceméně vrhne, ale on požádal řidiče, aby nejdřív zajel ke mně. S tím jsem nepočítala. Zklamalo mě to. V duchu jsem si vynadala. Spíš bych měla být vděčná.

Cestou jsem cítila, že po mně pokukuje. Schválně jsem ho ignorovala. Ovšem jen do okamžiku, než promluvil, pak už to nešlo.

„Co si o tom myslíš?“

„O fotkách, nebo o vernisáži?“ zeptala jsem se obezřetně.

„O obojím.“

„Vernisáž byla docela fajn.“ Odmlčela jsem se a pečlivě volila slova. „Tvoje fotky mají velkou sílu. Už chápu, proč ti přinesly takový věhlas.“

„Nestojím o pitomé chvalozpěvy,“ vyštěkl. „Chci vědět, co v tobě vyvolávaly.“

Tvářila jsem se, jako když přemýšlím. Doufala jsem, že nepoznal, jak se mnou zacvičily. „To je přece totéž jako říkat si o ocenění, ne? Chceš slyšet, že se mnou zamávaly? Jo, přesně tak. Obdivuju, jak jsi dokázal zachytit sebemenší detail prožitků těch modelek.“

Caden otráveně zavrčel, ale na pokračování nenaléhal. Byla jsem ráda za ticho, přerušované tlumenými zvuky velkoměsta. S nimi se dalo s Cadenem v autě

vydržet.

Zastavili jsme u mého bytu. Natočila jsem se k němu. „Děkuju za svezení. V pondělí ahoj.“

Řidič vyšel z vozu a otevřel mi dveře. Vystoupila jsem a poděkovala mu. Konečně jsem byla z dosahu Cadenovy zahlcující přítomnosti. Jenže Caden taky opustil auto. Vyrazil mi dech.

„Co děláš?“ vyjekla jsem. Cítila jsem, že mi zrudly tváře.

„Co bys řekla?“ odtušil. Na něčem se domluvil s řidičem. Neslyšela jsem je. Řidič nasedl a odjel. Nevěřícně jsem zírala, nezmohla jsem se na jediné slovo. Zrychloval se mi pulz, z velkého očekávání se mi točila hlava. S emocemi jsem ale rázně zatočila.

„Cadene,“ oslovila jsem ho přísně. „Určitě ti nemusím vykládat, co je a není vhodné.“

Caden se otočil přímo ke mně a pomalu se ke mně blížil. Připomínal stalkera.

Snažila jsem se ovládnout a ustát to, i když bych mnohem radši vzala nohy na ramena a pádila pryč.

„Lauren, na očích ti poznám všechno. Právě teď mi lžeš.“

Přicházel ke mně blíž a blíž. Ztuhla jsem. Došel ke mně tak blízko, až jsem ve vlasech cítila jeho dech.

„Pleteš se. Pracuju pro tebe. Tečka. Tohle nemůžu dopustit. A i kdybych pro tebe nepracovala, právě teď si s nikým nechci nic začínat,“ pronesla jsem jakoby nic, aby to nevyznělo sentimentálně.

„Říkáš to, jako by na tom bylo něco špatného. Nemusíme z toho dělat vědu. Já chci tebe a ty chceš mě. Je to jednoduché jako facka.“

Chtěla jsem se s ním hádat, odstrčit ho, ale jeho pohled i slova mě hypnotizovaly. Měla jsem ruce a nohy jako z olova. Nemohla jsem se hnout

z místa, nešlo to. Něco mě k němu přitahovalo, jako by na mě působila neviditelná síla. Nedokázala jsem myslet na nic jiného než na to, jaké by to bylo, cítit jeho rty na svých.

Nemusela jsem čekat dlouho. Zlehka mě políbil na rty. Předpokládala jsem, že

se na mě vrhne, a jeho něžnost mě zaskočila. Při dotyku jeho rtů jsem instinktivně pootevřela ústa, zavřela oči a pak už bylo na jakékoli protesty pozdě.

Caden mě jednou rukou objal kolem pasu a přitáhl mě k sobě. Druhou rukou mě něžně uchopil za týl. Tiskl se na mě svým vzrušením. Mého tichého pozvání nezneužil, pořád byl něžný. Zlehka mě kousl do spodního rtu a pak mě začal líbat pomalu a dlouze, jako by měl nekonečně času.

Začala se ve mně ozývat netrpělivost. Jemné mazlení ve mně probouzelo bolestnou touhu získat víc. Stoupla jsem si na špičky, abych k němu byla blíž, abych zvýšila ten krásný tlak. Caden se nedal a nechtěl polibek prohloubit. Samou frustrací jsem málem zaúpěla. Stále mě jen lehce škádlil rty.

Otevřela jsem oči a přistihla ho, že si mě prohlíží. V očích měl vepsanou touhu.

Nedokázala jsem pojmenovat, co chci, ani mu říct, že jsem už podlehla touze

po něm. Chyběla mi slova, a tak jsem mu to řekla očima a tělem. Naléhavě jsem se k němu přitiskla.

„Chceš to, viď?“ zavrněl a sklonil hlavu. Tentokrát dal průchod prudkosti a líbal mě se vší naléhavostí a vášní, kterou jsem chtěla prožívat. Objala jsem ho kolem krku a svoji pasivní roli jsem definitivně hodila za hlavu. Odvážně jsem k němu pronikala jazykem a kochala se jeho vrněním a laskáním jeho jazyka. Zabořil mi ruku do vlasů a prsty z nich obratně vylovil všechny sponky. Vlasy se mi svezly

na záda.

Byla jsem naprosto ztracená. Ještě nikdy mě prosté líbání tolik nevzrušilo. Jenže na našem líbání vlastně ani nic prostého nebylo. Caden jazykem vehementně naléhal, chtěl ke mně a já mu nebránila, naopak. Vychutnával si mě, jako by se mě nemohl nasytit. Mé obrany se hroutily jedna za druhou. Přitiskl se ke mně vzrušeným přirozením a já horlivě odpovídala. Ani já netoužila po ničem jiném než ulevit napětí, které ve mně vteřinu po vteřině rychle narůstalo.

Neměla jsem ponětí, jak dlouho jsme se líbali. Vyrušilo mě chichotání. Ten zvuk měl na mě účinek jako kbelík ledové vody. Odtrhla jsem se od Cadena a prudce oddychovala. Míjely nás dvě puberťačky a zíraly na nás jako na zjevení. Něco si dramaticky šeptaly.

Do spárů mě popadla panika. Líbání s Cadenem mě pohltilo natolik, až jsem úplně zapomněla, že stojíme na chodníku a může nás kdokoli vidět. Najednou jsem si připadala jako nahá, zranitelná. Naštěstí jsem panice odolala a podívala se Cadenovi do očí. Oddychoval stejně prudce jako já. Ve výrazu tváře se mu zračila vášeň. Natáhl ruku ke mně, ale já couvla. Zatnul čelisti.

„Tohle nejde,“ pípla jsem. Hlas mě neposlouchal. Odkašlala jsem si, zhluboka nabrala dech do plic a snažila se udržet hlavu na správném místě. „To nemůžeme, Cadene,“ oslovila jsem ho. „Kdybychom zašli ještě dál, musela bych ti dát výpověď.“

Ušklíbl se. „Nezapomněla jsi, že jsem se na tom líbání nepodílel sám?“

„To netvrdím. Neměl jsi s tím líbáním začínat, ale svůj díl viny nesu i já. Navíc jsem tě nezarazila, což jsem měla udělat hned.“ Snažila jsem se udržet pohled,

i když jsem se cítila hrozně trapně. „Nechala… nechala jsem se unést. Už se to nestane.“

Mlčel. Stále jsme se dívali jeden druhému do očí. Bylo to pro mě nesmírně těžké.

„Máš překrásné vlasy,“ zašeptal.

Ruka mi automaticky vystřelila nahoru a uhladila jsem si je. Nepochybovala jsem o tom, že bez sponek vypadají děsně a v divokých vlnách se mi kroutí kolem tváře.

Svěsila jsem paži. Cadenovi se v očích zablýsklo. Chtěl mě. Popadl mě strach. Nebála jsem se jeho moci ani dominance, ale sama sebe. Děsila jsem se toho, co všechno bych mu byla ochotná dovolit. O co bych žadonila.

„Nesmíme,“ zašeptala jsem, i když jsem sama slyšela, jak zoufale to zní.

Nehádal se se mnou, pouze přikývl. To jsem nečekala. Vrazil ruce do kapes, jako by potřeboval udělat nějaké opatření, aby se mě nemohl dotýkat. Beze slova si mě prohlížel. Nevěděla jsem, jak s tím naložit. Napadalo mě jediné řešení: vzít nohy

na ramena.

„Dobrou, Cadene.“

Neodpověděl. Díval se, jak bojuju s klíčem a zámkem vchodových dveří. Počkal, až se za mnou dveře zavřou, a pak se svěšenými rameny a sklopenou hlavou odešel.

Kapitola osmá

Celý zbytek víkendu jsem stále dokola prožívala sobotní večer, v mysli jsem si přehrávala každičký okamžik líbání, až jsem se začala bát, že z toho zcvoknu. Zvažovala jsem, že bych v pondělí nešla do práce, ale připadalo mi to zbabělé. Každopádně jsem netušila, jestli bude reálné přehoupnout se přes to, co se stalo, a chovat se, jako by všechno bylo v pohodě. Copak jsem se mohla podívat Cadenovi do očí a předstírat, že každičké buňce mého těla je úplně ukradený, když to nebyla pravda?

Zkusila jsem se obrnit morálním přesvědčením. Milostný poměr se šéfem přece patřil k neskutečným klišé. Nehodlala jsem trávit pracovní den tím, že bych se

od něj nechala honit kolem stolu. Kromě toho jsem nechtěla ohrozit Maciinu pozici. Moc kamarádek jsem neměla a právě ona byla už od vysoké významnou stálicí v mém životě. O mé minulosti sice zdaleka nevěděla všechno, ale pochopila, že jen tak někomu nevěřím a že si nové přátele hledám těžko. Po škole se mnou aktivně udržovala kontakt a nevzdala se, ani když jsem se stáhla, nebrala jí

telefony a málokdy reagovala na maily. Nechtěla jsem ohrozit její práci, ale nevěděla jsem, jestli by to od Cadena neslízla, kdybych dala výpověď. A tu bych dát musela, kdybychom po té nebezpečné cestě zašli dál.

V pondělí ráno se nade mnou osud smiloval. Caden v kanceláři nebyl. Doufala jsem, že se neukáže celý den, i když jsem si uvědomovala, že si lžu do vlastní kapsy. Setkání s ním jsem se sice bála, ale současně jsem po něm toužila.

Sedla jsem si a zadívala se na kaly na stole. Vypadaly stejně krásně jako v ten pátek před dvěma týdny, kdy jsem je koupila. Už předtím jsem pojala určité podezření, protože nebylo možné, aby vydržely tak dlouho, ale nějak se mi nechtělo uvěřit tomu, že by si Caden dal tu práci a vždycky koupil nové. To by znamenalo spoustu věcí a já se jimi radši nechtěla zabývat. Každopádně mi už víckrát připadalo, že se ty kytky trochu mění.

Prohlédla jsem jednu květinu po druhé. Hledala jsem modrou značku, kterou jsem na jednu z nich udělala v pátek. Bylo to ulítlé, ale jiná možnost, jak si ověřit podezření, mě nenapadla. Cadena jsem se na to ptát nehodlala.

Žádnou značku jsem nenašla. V břiše jsem ucítila osten úzkosti a také vzrušení. Mysl mi jela na plné obrátky. Přemýšlela jsem, co to vlastně znamená.

Caden v té chvíli vešel do kanceláře. Lepší okamžik si vybrat nemohl. Sotva otevřel dveře, už mě hledal pohledem.

„Dobré ráno,“ pozdravila jsem ve snaze zachovat zdání normality.

„Dobré ráno,“ odpověděl odměřeně, došel k mému stolu a sedl si do křesílka.

Musela jsem se hodně snažit, abych se nepodívala na kytky a pak na něj. Zatím jsem nechtěla, aby věděl, že vím, co dělá.

Veškerá má naděje, že to, co se stalo v sobotu, zameteme pod koberec a půjdeme dál, vzápětí vylétla komínem. Stačila jediná věta.

„Chci si promluvit o tom, co se stalo v sobotu.“

Nabrala jsem dech a obrnila se na další pokračování. „To, co se stalo v sobotu, byla chyba. A ta se už nikdy nesmí opakovat.“

„Proč?“

Nejradši bych s ním zatřásla, aby se konečně probral. Mezek tvrdohlavý. Zjevně zastával názor, že když je něco fajn, je to v pohodě. Do téhle myšlenkové školy jsem se ale nikdy nezapsala.

„Připadám si jako rozbitá deska.“ Zarazila jsem se. Nechtěla jsem mu dělat kázání. Ani nemělo smysl rozčilovat se, stejně bychom se nikam nedostali.

„Nebudu ti znova vypočítávat všechny důvody, jen tě prosím, abys respektoval skutečnost, že si nepřeju, aby náš vztah překročil hranice zaměstnaneckého poměru.“

„Můžu tě vyfotit?“

Měla jsem sto chutí popadnout vázu s kalami a mrštit mu ji do tváře. Šílela jsem z něj. Když jsem si představila, jak by se asi tvářil, málem jsem vyprskla smíchy.

Nechápal, co to do mě vjelo, a tázavě zdvihl obočí.

„Takovouhle reakci jsem nečekal. Počítal jsem s tím, že mi buď dáš pěstí, nebo kývneš.“ Ocenila jsem, že se na mě kvůli potutelnému smíchu nerozzlobil. Tvářil se zvědavě, jako by se taky chtěl pobavit.

„Cadene,“ oslovila jsem ho, jakmile jsem měla alespoň nějakou jistotu, že nevybuchnu, „to je ta poslední věc na světě, kterou bych udělala. Nesvlíknu se před tebou donaha a nedovolím ti, abys mě fotil. Ani bych se nenadála

a vyrukoval bys s tím, že mi za to seženeš roli v Hollywoodu.“

Zamračil se. Můj komentář ho zjevně nepobavil. „Aha, takže tohle si o mně myslíš?“

Zavrtěla jsem hlavou. Nechtěla jsem, aby si to vysvětlil špatně. „Ne, nemyslím si o tobě, že jsi slizký had a chceš mě využít. Prostě to byl nepovedený vtip.“ Došlo mi, že od něj opravdu nečekám zradu. Měla jsem vůči němu plno výhrad, ale podlost k nim nepatřila. „Vím, že to nechceš slyšet, ale pro mě je opravdu důležité, že mezi námi panuje pracovní vztah. Nepřipadá mi v pořádku, abychom se pouštěli do čehokoli osobního. Za druhé nejsem žádná nohatá modelka.“ V tu chvíli jsem neřešila fakt, že na jeho fotkách bývají naprosto normální ženy.

„A za třetí nechci. Nebylo by mi to příjemné.“

Caden si mě nějakou dobu pátravě prohlížel. „Já ale netvrdil, že tě chci fotit nahou. Sama by sis řekla, co chceš a nechceš. Při focení se nechovám jako tyran, jenom pozoruju a zachycuju to, o co se se mnou modelky chtějí podělit. Všechno

bys měla pod kontrolou. Bezvýhradně.“

Jeho taktika byla až zoufale přesvědčivá. Ale to nemohl vědět. Celý život jsem se snažila mít všechno pod kontrolou. Cadenův slib zněl lákavě a ve mně se probouzela zrádná touha zkusit to. Vášeň a smyslnost vyzařující z žen, které fotil, ve mně vyvolávaly žárlivost. Nikdy jsem se ve svém těle necítila úplně svobodná, svoje reakce jsem neustále zpochybňovala a neuměla jsem si vychutnat své ženství. Ano, chtěla jsem to zkusit, a moc. Kromě toho jsem chtěla zjistit, jestli by se Cadenovi během focení podařilo ve mně takové pocity probudit.

Nechápavě jsem zavrtěla hlavou. Nechtěla jsem se oddat pokušení, prostě ne.

„Proč mě chceš fotit? Sám jsi přišel s tím, že si chceš udělat volno.“

„To jo, ale když potkám někoho, koho chci vyfotit, nedokážu tomu odolat.“ Oči mu potemněly. „Ty fotky uvidíš jenom ty a já. Můžou zůstat jenom mezi námi.“

Hluboký a chraplavý tón mě měl důrazně varovat, ale stal se pravý opak a já hrozně chtěla kývnout.

„Nechám si to projít hlavou.“ Bála jsem se, že udělám krok, kterého budu do smrti litovat. Už samotná představa, že by mě Caden fotil, mi připadala

nebezpečná, ale stejně jsem ten proud slov, který se začal valit ven, nedokázala zastavit.

Nadýchla jsem se a snažila se dát se do kupy. Tvářila jsem se, jako by se mě ten rozhovor osobně nedotýkal. „Ale s tím, co se stalo v sobotu, to nijak nesouvisí. Tu hranici už nikdy nesmíme překročit.“

Caden odpověděl: „Nestane se nic, co nebudeš chtít.“ Po té tajuplné

poznámce ladně vstal a přešel ke svému stolu. Podívala jsem se na kaly a málem se ho na ně zeptala. V poslední chvíli jsem si to rozmyslela. Náš rozhovor mě stál spoustu sil a nevěděla jsem, jestli bych ještě unesla Cadenovo přiznání, že pravidelně kupuje nové kaly.

Zanedlouho začal zvonit telefon a nepřestával. S úlevou jsem vyřizovala jeden telefonát za druhým. Byla jsem ráda, že se můžu soustředit na něco konkrétního. Dopoledne proběhlo v klidu, i když Cadenovy přítomnosti jsem si byla velmi bolestně vědoma. Naštěstí se i on naplno ponořil do práce a kromě komentářů

k vyřizovaným telefonátům o hovor neusiloval.

V poledne jsem zvažovala, že si někam skočím na oběd. Caden byl rychlejší.

„Lauren, mohla bys skočit do ateliéru Mitchella Hansona s jednou fotkou?“

Nadšeně jsem přikývla. Možnost odejít z kanceláře byla to nejlepší, co mě mohlo potkat. Bála jsem se, aby Caden nevyužil příležitosti a nechtěl jít se mnou na oběd, kdybych nadhodila, že někam půjdu. Takhle jsem měla ideální příležitost vypadnout a srovnat si myšlenky.

Mitchella Hansona jsem zprostředkovaně poznala hned na začátku. Byl to slavný fotograf a specializoval se na fotky pro přední módní časopisy. Naopak Caden měl ryze umělecké zaměření. Caden byl známý v uměleckém světě

a Mitchell Hanson proslul jak v oblasti umění, tak ve světě módy.

Kromě toho si oblíbil Cadenovu práci, protože si od něj kupoval už několikátou fotku. Obvykle chtěl fotky tak velkých rozměrů, že se nedaly odnést, takže jsem

u něj ještě nebyla. Měla jsem tedy mít premiéru.

Šla jsem k němu. Podal mi zalepenou obálku s nadepsanou adresou. „Je to na druhé straně města. Metrem radši nejezdi, lepší bude taxík.“

„Dobře, díky,“ prohodila jsem a vzala si od něj obálku. Ocenila jsem, že mě nevyslal na druhý konec města metrem. V podpatcích bych si dala pořádně do těla.

Zaváhal, jako by chtěl něco dodat, ale nakonec se jen mlčky obrátil k počítači. Cesta taxíkem kvůli dopravní zácpě trvala delší dobu, než s jakou jsem počítala.

Dostala jsem se tam až za půl hodiny. Hansonův ateliér byl na rozdíl od Cadenova zaměřený ryze pracovně. Hanson sídlil ve třetím patře elegantní kancelářské budovy.

„Dobrý den, jsem asistentka Cadena Rileyho. Nesu fotografii Mitchellu Hansonovi,“ oznámila jsem recepční ve třetím patře.

„Záležitosti pana Hansona vyřizuje Sherry, okamžik,“ oznámila mi recepční a zvedla sluchátko.

„Je tu asistentka Cadena Rileyho s obálkou,“ pronesla do telefonu. Několik vteřin poslouchala a pak pokračovala: „Dobře, hned to bude.“

Čekala jsem na další instrukce. Recepční zavěsila.

„Jděte, prosím, dál. Sherry má plno práce a nemůže se uvolnit, ale můžete obálku odevzdat přímo v ateliéru.“ Začala mi vysvětlovat, jak se do ateliéru dostanu. Poslušně jsem přikyvovala a doufala jsem, že si ty složité instrukce zapamatuju.

Nakonec jsem ho našla snadno. Zaklepala jsem na otevřené dveře. Žena kolem třicítky procházela nějaké papíry. Zvedla hlavu a podívala se na mě.

„Dobrý den, jste Cadenova asistentka, že?“ zeptala se s úsměvem. Vypadala uspěchaně, ale současně byla milá. „Děkuju, že jste to donesla až sem. Mám toho nad hlavu a bojím se, že kdybych od toho odešla, zapomněla bych, co jsem vlastně dělala.“

„Rádo se stalo,“ odpověděla jsem. Její otevřenost a upřímnost na mě udělala dobrý dojem. Ukázala jsem jí obálku. „Kam ji mám dát?“

Sherry kývla bradou k velkému konferenčnímu stolu. „Tamhle, prosím vás. Děkuju.“

Vydala jsem se dál a cestou jsem si prohlížela velké fotky na stěnách. Dívaly se na mě známé tváře. Poznala jsem i pár obličejů z titulních stránek časopisů.

Sherry mi podala ruku. „Promiňte, jsem Sherry Hasserová, Mitchellova asistentka.“

Potřásly jsme si rukou. „Lauren Sloanová. Ráda vás poznávám.“

Sherry se navzdory tomu, že měla mít plno práce, ke mně naklonila

a spikleneckým tónem se zeptala: „Jak se vám líbí pracovat s Cadenem?“

Okamžitě jsem se naježila. Její upřímnost mi už tak milá nepřipadala. „Jsem u něj jen na pár týdnů, ale práce u něj je v pohodě, Caden je fajn šéf.“

Sherry se rozesmála. „To si myslím.“ Nakrčila nos. „Určitě vám nevolá v jednu ráno, když se mu ucpe záchod a neví, co si s ním počít.“ Znechuceně zavrtěla hlavou. „Mitchell je beze mě jako bez rukou. Ani bych se nedivila, kdyby ode mě chtěl i utírat zadek.“

Žádná šikovná odpověď mě nenapadla, proto jsem jen pokývala hlavou. Její poznámka mi připadala nemístná a taky dost neloajální. Vždyť jsme se sotva poznaly. Nepochopila jsem, jestli její narážka na Cadena byla míněná v dobrém,

s nádechem závisti, nebo jestli se mi snažila něco naznačit. Mimo jiné mi došlo, že se mám s Cadenem jako v ráji. Sice zdůrazňoval, že jsem jeho osobní asistentka, ale osobní věci jsem pro něj vyřizovala málokdy. Spíš jsem si připadala jako

klasická sekretářka. Na sobotní večer jsem radši nemyslela. Tehdy se ke mně choval víc než osobně. Nečekala bych to od něj.

„Tak jo, mějte se hezky,“ pípla jsem. Nestála jsem o její zvědavou pozornost.

„Počkejte!“ zašeptala naléhavě a nakoukla mi přes rameno, aby se přesvědčila, že na chodbě nikdo není. „Je pravda, co se o něm říká? Prý spí s modelkami a pak je fotí při orgasmu. Prý se k ženám chová jako k papírovým kapesníkům ? využije je a odhodí.“

Z jejího oplzlého výrazu se mi dělalo zle. Rychle jsem názor na ni přehodnotila. S Cadenem jsem sice podepsala dohodu o mlčenlivosti, ale i bez ní bych o něm neroznášela drby s tímhle supem v ženské podobě.

„Cadena při práci nesleduju, ale rozhodně o něm vím, že se chová slušně,“ odpověděla jsem odměřeně. „Což se o lidech, kteří šíří pomluvy o druhých, i když si ani neověří fakta, říct nedá.“

Otočila jsem se na podpatku a šla jsem pryč. Vlítl do mě vztek a dost se mnou zamával. Celá rudá jsem se vyřítila z ateliéru. Sherryiny výhrady jsem nekomentovala.

Vztek ve mně vřel jako bublající voda. Vyrazila jsem pěšky a až po pěti blocích mi došlo, že jdu špatným směrem. Zhluboka jsem se nadýchla, abych se uklidnila. Sama jsem nechápala, proč mě ty její rýpavé poznámky tak rozčílily. Ano, byla hrubá, ale tím se nevysvětlovalo, proč jsem se tak naštvala, když Cadena líčila jako

chlípného hada. Třeba měla pravdu. Netušila jsem, co Caden s modelkami provádí.

Ani o jeho osobním životě jsem nic nevěděla. Přesto jsem byla přesvědčená o tom, že není žádný darebák, který ženu využije a zbaví se jí.

Došlo mi, že ten vztek ve mně probudilo něco víc než obranné instinkty. Sice jsem Cadenovi dala jasně najevo, že mezi námi nic nebude, ale zatím se mi tu variantu nepodařilo z mého rejstříku definitivně vymazat. Vrtalo mi hlavou, jestli

těm Sherryiným řečem opravdu nevěřím, nebo jestli vztek pramenil z toho, že jim věřit nechci. Chytila jsem taxíka a vracela se do kanceláře. Ta otázka mi pořád vrtala hlavou.

Cestou jsem si koupila salát. S úlevou jsem zjistila, že Caden mezitím odešel. Sedla jsem si ke stolu a pustila se do jídla. Spíš jsem se o to pokoušela, protože jsem na nic neměla chuť. Vztek mě opustil, takže jsem rozhovor se Sherry dokázala zpracovat racionálněji. Stejně jsem usoudila, že i bez vzteku nevěřím, že by byl Caden takový, jakého ho Sherry líčila. Možná jsem byla praštěná.

Caden se navečer znovu objevil v kanceláři. Byla jsem z něj nervózní. Naštěstí jsem byla skoro na odchodu.

„Kate říkala, že tě nemohla sehnat na mobilu. Volala i sem, potřebuje s tebou mluvit,“ oznámila jsem mu. Doufala jsem, že když udržím konverzaci na pracovní rovině, nebude se vracet ke své předešlé otázce a já v klidu zmizím. Emoce mě začínaly zmáhat a začínala mě bolet hlava.

„Vypnul jsem si přístroj. Zjišťuju, že můj mobil má víc lidí, než je mi milé. Zavolám jí pak.“

Když procházel kolem mého stolu, podala jsem mu poznámky. „Máš tu plno vzkazů, ale nic, co by nepočkalo.“

Vzal si ode mě zprávy, ale ani se na ně nepodíval. Místo toho se upřeně díval na mě. „Není ti něco?“ zeptal se.

„Ne, jsem v pohodě.“ Snažila jsem se udržet nicneříkající výraz, abych zamaskovala bouřlivé emoce ve svém nitru.

Caden sevřel rty, ale mlčel. Odešel do ateliéru a ten den jsem ho už neviděla.

V dalších dnech jsme s Cadenem jednali přátelsky, ale ryze pracovně. Choval se, jako by mi nikdy nenabídl focení, jako by mě nikdy vášnivě nelíbal. Připomínala jsem si, že bych měla být ráda, ale upřímně řečeno mi z toho bylo všelijak.

Propadla jsem se do děsného citového zmatku. Pořád dokola jsem sama sobě namlouvala, že chci jednu věc, ale v hloubi duše jsem prahla po jiné. Už jsem byla naštvaná sama na sebe. S podobnými chaotickými pocity jsem zatím tu čest neměla. V dospělosti jsem vztahy s muži totiž držela na poměrně přímé rovině. Kdykoli někdo o mě projevil zájem, vyhodnotila jsem jeho záměry a buď ho odmítla, nebo zvažovala potenciální milostný vývoj, pokud mi jeho projevy zájmu připadaly bezpečné. Cítila jsem se dobře s muži, kteří se mnou souhlasili, byli poddajní a nechali se ode mě řídit. Jakmile nějaký muž začal zvyšovat nároky

a projevovat se majetnicky, okamžitě jsem vztah ukončila. Musím přiznat, že jsem prchla i ze vztahů, ve kterých se nároky partnera nezvyšovaly, ale unavovalo mě jeho skryté manipulování. Dávno mi došlo, že ve vztazích jsem beznadějná, že nejsem spokojená, ani když dostanu, co jsem údajně chtěla. Nikdy jsem ale nebyla ochotná zariskovat. Náhled mi ale situaci ničím neusnadňoval.

Ve čtvrtek přišel Cadenův právník. Byla jsem za to ráda. Pozdravil mě s milým

úsměvem.

„Dobrý den, Michaele. Caden si někam odskočil, ale každou chvíli by se měl vrátit. Nečekal vás. Nemáte se sejít odpoledne na squashi?“

Michael mi vtiskl polibek na obě tváře. „Bohužel to zase musím zrušit. Doktor po mně chce, abych si to svoje staré srdce víc šetřil, než mi udělá další testy.“

„Je vám něco?“ Na osobní věci jsem se lidí obvykle neptala, ale Michael mi rychle přirostl k srdci. Kromě toho měl o něj starost i Caden a strachoval se o něj. Měla jsem obavy, že je Michael nemocný.

„Ne, jsem v pořádku,“ mávl rukou. „Jen se z mojí pojišťovny snaží vyrazit víc peněz. Každopádně ho musím poslouchat, jinak mi Millie utrhne hlavu.“

Nedokázala jsem posoudit, nakolik to myslí vážně, ale dál jsem se nevyptávala, protože mi do toho nic nebylo. „Můžu vám nabídnout kávu?“

Michael si sedl do křesílka u mého stolu. „Ne, děkuju, zlatíčko. Posaďte se a pobavte starého muže něčím zajímavým, aby mu čekání rychleji uteklo.“

Usmála jsem se. „Vy přece nejste starý.“

Zvedl obočí. „Jste krásná a milá. To je nádherná kombinace.“

Jeho poklona mě vyvedla z konceptu, ale nedala jsem na sobě nic znát. Jeho slova vždycky byla upřímná. Napadla mě otázka, jaké by to asi bylo, kdybych měla takového tátu.

„Děkuju vám,“ odpověděla jsem věcně. „Caden má poledne volné. Jestli chcete, někde vám zarezervuju stůl.“

„Chtěl jsem si jen s vámi popovídat, zlatíčko,“ mrkl na mě. „Nechci vás zdržovat.“

Usmála jsem se na něj. „O čem byste si chtěl povídat? O politice? Počasí? Viděl jste poslední dobou nějaký zajímavý film?“

Michael se rozesmál a pohodlně se opřel. „No, upřímně řečeno by mě nejvíc ze všeho zajímalo, jak vycházíte s Cadenem.“

Okamžitě jsem ztuhla a na dveře zaklepala úzkost. Kam tím mířil?

Jako by mi četl myšlenky. „Vím, že strkám nos do věcí, do kterých mi nic není, ale Caden je jako můj syn. Prostě mě to zajímá.“

„Je dobrý šéf.“ Pečlivě jsem volila slova. „Už chápu, proč u něj Macie pracuje tak dlouho. Asistentku zdaleka nevyužívá a neúkoluje tak, jak by mohl.“

Netrpělivě přikývl. „To jsem rád, ale zajímá mě, jak spolu vycházíte na osobní rovině.“

„Na osobní rovině?“ Zhrozila jsem se možnosti, že by Michael věděl, co se mezi námi odehrálo. Ne, Caden mu určitě neřekl o tom, co se stalo v sobotu večer.

Nebo jo?

„Cadena znám od narození, takže poznám, na co myslí, když se na ženu dívá tak, jak se dívá.“

Měla jsem se ohradit a do dalších hovorů se s ním nepouštět. Neměla jsem

dovolit, aby se mi vrtal v soukromí. Jenže byl hodný a milý. Kromě toho jsem se o něm chtěla dozvědět podrobnosti. Minulý týden jsem si ho znovu vyhledala na internetu. Otevřeně jsem si přiznala, že ho chci víc poznat. Bohužel jsem objevila jen pár článků, které psaly o úmrtí jeho rodičů a pak o jeho veřejně známých vztazích. Nic dalšího jsem nezjistila.

„Jak jste se vídali, když byl mladší? Děti nemívají právníky, že?“ Naklonila jsem hlavu na stranu. Došlo mi, že vlastně nevím, jak žije bohatší půlka lidstva. „Anebo jo?“

Michael se usmál. „Byl jsem právník jeho otce. A taky nejlepší kamarád.“

Zaváhal a pokračoval až za chvíli. Úsměv mu zmizel z tváře. „Víte o tom, co se stalo jeho rodičům?“

Přikývla jsem. Nevěděla jsem, jestli tenhle hovor s Michaelem nepřekračuje hranice dohody o mlčenlivosti, kterou jsem podepsala. Usoudila jsem, že je to v pořádku, protože Michael o něm věděl víc než já.

„Macie se o tom zběžně zmínila pro případ, že bych na to někde narazila, tak abych na to byla připravená.“

„Macie je šikovná asistentka. Na srdci má Cadenovy nejlepší zájmy. Právě proto jí věří. Takových lidí není moc.“ Smutně si povzdychl. „Nikdy v životě bych neřekl, že Charles, jeho táta, udělá něco tak tragického. Cadenovu matku hluboce miloval, a když zjistil, že ho podvádí, nejspíš se v něm něco zlomilo. Jinak si to neumím vysvětlit. Chudák Caden, bylo mu teprve třináct. Charles to navíc udělal přímo před ním. Caden se je snažil uklidnit, a když Charles řval na Grace, zkoušel ho zastavit. Jenže Charles ho odstrčil a Grace zastřelil. Pak si přiložil zbraň k hlavě

a zabil se.“ Michael se ušklíbl, jako by ho ta vzpomínka stále pronásledovala.

„Nikdy to Charlesovi neodpustím. Jednak vzal život Grace, o tom jeho nemluvím, a navíc vzal život i Cadenovi. Od té doby byl jako vyměněný.“

Do očí se mi nahrnuly slzy. Projít něčím tak strašným muselo být úděsné.

„Nedokážu si představit, jaké to pro Cadena muselo být.“

„Caden byl jeden z nejsilnějších kluků, které jsem poznal. Něco takového nemůže člověk přečkat bez jizev. Charles a Grace ustanovili jako jeho poručnici tetu. Já se stal správcem dědictví. Naštěstí měli dost rozumu a majetek jí nesvěřili. Na Cadenovi jí totiž vůbec nezáleželo. O poručnictví jsem bojoval, jak to šlo, ale jejich poslední vůle byla nezpochybnitelná. Millie by se také Cadena moc ráda ujala a vychovávala ho. Zvlášť když jsme nemohli mít vlastní děti. Má ho stejně ráda jako já.“ Michael znechuceně zavrtěl hlavou. „Jeho teta věčně věků cestovala po světě a o Cadena se starala hospodyně. Dělal jsem, co jsem mohl, abych se

s ním vídal co nejčastěji, ale sužoval ho hrozný vztek a s nikým se nechtěl stýkat. Začali jsme se scházet, až když byl dospělý.“

Sevřelo se mi hrdlo. Chudák Caden, tolik toho vytrpěl. Nakonec se ale vypracoval v úspěšného a nezávislého muže. Přesto jsem tušila, že se jeho jizvy

úplně nezacelily.

„Měl byste mi o něm vlastně vyprávět?“ Nečekala jsem, že se Michael tolik rozpovídá, a začínalo mi docházet, že je to trochu moc. „Caden má rád své soukromí.“

„To je pravda, jenže někdy pořádně neví, co je pro něj dobré. Já to ale vím. Navíc mám pocit, že vy byste pro něj byla velmi dobrá.“

„Proč… Jak vás to napadlo?“

Michael se usmál, i když moc veselý úsměv to nebyl. „Protože o vás mluví. Vím, že prakticky není o čem, ale o ženách se se mnou zatím nikdy nebavil.“

„Ale já nejsem jednou z jeho mnoha žen. Jsem jeho asistentka, to je něco úplně jiného.“

Michael zavrtěl hlavou. „Ne, on o vás nemluví jako o své asistentce. Způsob, jakým mluví o vás a o Macie, připomíná den a noc. O Macie se zmiňuje jen okrajově a vždy je to spojeno s něčím, o čem se bavíme. O vás ale začne mluvit sám od sebe, protože na vás myslí. Zajímáte ho.“ Michael pokrčil rameny. „Nevím, jestli vám to bude připadat důležité, ale o vás projevil mnohem větší zájem než

o jakoukoli jinou ženu, ať už s ní něco měl, nebo ne.“

„Michaele, o takových věcech bychom se asi bavit neměli.“ Srdce mi sice bušilo jako o závod, ale hlava mě varovala, abych z toho nedělala vědu. Cadenův právník se nechával unést líbivou fantazií. Nejspíš si přál, aby si Caden konečně našel někoho nastálo. Potřebovala jsem to utnout, aby mě náhodou nenapadlo začít tomu věřit.

„Promiňte, zlatíčko, nechtěl jsem vás přivést do rozpaků. Neměl bych strkat nos do cizích záležitostí.“

Omlouval se upřímně a navíc jsem věděla, že to myslí dobře.

„Nic se nestalo, ale radši to už necháme, ano?“

„Vyprávějte mi o sobě,“ pobídl mě vesele ve snaze najít nové téma. Bohužel nemohl vědět, že téma, které nadhodil, pro mě bylo ze všech nejhorší.

„Není co,“ odpověděla jsem zdvořile. „Vyrostla jsem v Chicagu. Právě tam jsme se poznaly s Macie. Na DePaulově univerzitě.“

„Caden mi to vyprávěl. Vaše rodina tam stále bydlí?“

„Ne.“ Zaváhala jsem. Jeho přátelský pohled mě inspiroval k tomu, abych řekla víc než jindy. „Rodiče zemřeli při autonehodě, když mi bylo osm.“

Michael se na mě soucitně zadíval. „To mě moc mrzí, Lauren. Kdo vás pak vychovával?“

Ušklíbla jsem se. „Příbuzných jsme moc neměli, a navíc se o mě zrovna neprali, když se rozhodovalo o tom, kdo bude můj poručník. Rodiče ani nezanechali poslední vůli. Skončila jsem v pěstounské péči.“

Michael ztuhl. „Chovali se k vám hezky? Adoptovali vás?“

Ani Michaelova citlivost mi nedovolila odpovídat podle pravdy. „Šlo to. Ideální

dětství jsem sice neměla, ale mohlo to být horší. Adoptována jsem nikdy nebyla.“

Michael se zatvářil, jako by se chtěl ještě na něco zeptat, protože mu něco nešlo do hlavy, ale zabránil mu v tom přicházející Caden. Provinile jsem nadskočila, jako by mohl vědět, že jsme se bavili o něm.

„Už jsi tu zase?“ prohodil, když si všiml, s kým si povídám, ale v očích mu svítil smích. „Proč radši chodíš sem než na squash? Tam jsou jen zpocení chlapi, viď?“

Caden se podíval na mě a já na něj. Tvářila jsem se neurčitě. Konečně se zaměřil na Michaela.

„Snad se mi nesnažíš odlákat zaměstnance!“

„Sice bych byl moc rád, kdyby Lauren mohla pracovat i u mě, ale obávám se, že by se to mé sekretářce nelíbilo. Je totiž odhodlaná, že v práci stráví život až

do samého konce.“

Caden si sedl na kraj mého stolu a natočil se k Michaelovi. Viděla jsem ho z profilu. Jeho blízkost mi zvyšovala pulz, i když zase tak blízko nebyl.

„Nechci být drzý, ale proč jsi přišel? Zase chceš zrušit squash?“

„Bohužel ano, Cadene. Nařízení lékaře.“ Caden okamžitě zvážněl. „Co je s tebou?“

„Ale nic,“ mávl rukou. „Je to mnoho povyku pro nic. Doktor dělá nějaké testy na srdce a nechce, abych v jejich průběhu vykonával namáhavou činnost. Chce mít jistotu, že jsem v pořádku a dobře se o sebe starám.“

„Opravdu je to všechno? Nic jiného v tom není?“ ujišťoval se Caden ustaraně.

„Klidně zavolám Millie a zeptám se jí, jak to s tebou je.“

Michael na něj upřel pohled neviňátka. „Opravdu, věř mi. Preventivní opatření. Beze všeho se Millie zeptej, jestli mi nevěříš.“

Caden se uklidnil a znovu se usmál. „Dobře, takže půjdeme na oběd?“

„To si piš.“ Michael se otočil ke mně. „Co kdybyste šla s námi, Lauren?“

„Ne, děkuju,“ odpověděla jsem automaticky. Takovou nabídku jsem nečekala.

„Mám plno práce.“

„Práce ti neuteče.“

Podívala jsem se na Cadena. Nečekala jsem, že bude pro. Prohlížel si mě s tajuplným výrazem.

„No…“ Zoufale jsem hledala výmluvu. Nemohla jsem jít na oběd s Cadenem

a Michaelem, zvlášť kvůli tomu, co mi Michael svěřil. Připadala bych si jako pod mikroskopem. „Chtěla jsem si během oběda vyřídit nějaké osobní věci. Ale děkuju za pozvání, třeba to vyjde příště.“

Mile jsem se usmála a doufala jsem, že nevypadám nepřirozeně. Caden přimhouřil oči, ale nic nenamítal. S úlevou jsem sledovala, jak se za nimi zavírají dveře. A pak jsem se zhluboka nadýchla.

Kapitola devátá

Caden se z oběda vrátil v dobrém rozpoložení. Čas strávený s Michaelem mu vždycky zvedl náladu. Usmál se na mě.

„Vyřídila sis, cos potřebovala?“

„Jo, díky,“ odpověděla jsem bodře. Snad na mně nepoznal, že lžu. „Jaký byl oběd?“

„Výborný.“ Sedl si k mému stolu a zadíval se na kaly. Dávala jsem si pozor, abychom se nepotkali pohledem. Nechtěla jsem, aby zjistil, že vím, i když mu muselo být jasné, že jsem si toho všimla. Musela bych být tupá.

Caden přejel pohledem na mě. Tvářil se pobaveně. „Už sis rozmyslela to focení?“

Aha, takže to nevzdal. Nerada jsem si to přiznávala, ale potěšilo mě to.

Od prvního okamžiku jsem nad tím hodně přemýšlela. Jeden den jsem si říkala, že mu to za žádnou cenu nedovolím, ten další mi představa, že jsem jeho modelka, vyrážela dech, a chtěla jsem na to kývnout. Caden mě bohužel odchytil v den, kdy jsem lákadlu velkých představ téměř nedokázala odolat.

„Rozmyslela,“ odpověděla jsem pomalu. „Opravdu bych měla všechno pod kontrolou? Já bych rozhodovala o tom, jak daleko focení zajde?“

Postřehla jsem, že se mu zablýsklo v očích, ale pouze ležérně přikývl.

„Samozřejmě, ty budeš mít situaci pod kontrolou, já budu jen pozorovatel.“

Zhluboka jsem se nadýchla. Hrozně moc jsem chtěla přikývnout, ale pořád jsem se k tomu nemohla odhodlat. „Můžu ti říct zítra? Ještě si to potřebuju trochu rozmyslet.“

„Jasně.“ Znovu se podíval na kaly, vstal a šel ke svému stolu. Celé odpoledne jsem na sobě cítila jeho pohledy, ale hlavu jsem nezvedla. Okamžik, kdy jsem mohla vstát a jít domů, pro mě byl obrovskou úlevou.

„Potřebuješ ode mě něco, než odejdu?“ zeptala jsem se pro jistotu. Zavrtěl hlavou. „Ne, měj se hezky.“

„Dobře, ahoj.“ Bez váhání jsem popadla kabelku a rychle zmizela. Zítra musím Cadenovi říct, jestli budu jeho modelka, běželo mi hlavou. Obávala jsem se, že toho moc nenaspím.

Celý večer jsem se trýznila přemítáním nad tím, jestli dokážu přijmout zranitelnou pozici modelu a dovolit Cadenovi, aby mě fotil. Zvažovala jsem pro a proti, jako bych dělala zásadní životní rozhodnutí. Přitom šlo jen o pár fotek.

V hloubi duše jsem ovšem věděla, že nejde o samotné fotky. Tušila jsem, že

v okamžiku, kdy vejdu do ateliéru, se zboří všechny hranice mezi námi. Ta vidina

mě vzrušovala a děsila zároveň.

K definitivnímu rozhodnutí jsem dospěla až pozdě v noci. V dospělosti jsem bez ustání usilovala o to, abych měla život pod kontrolou a nikdo mi nemohl diktovat, co budu a nebudu dělat. Jenže kontrola mi současně život omezovala. Byl fádní, nepřinášel překvapení ani různé odbočky na cestě. Chtěla jsem využít příležitosti. Caden mi slíbil, že se nebudu muset svlékat, ale já stejně věděla, že když na jeho nabídku kývnu, skončím před ním nahá. Zvláštní bylo, že mě ta představa neděsila, naopak mě vedla k tomu, abych souhlasila. Říkala jsem si, že když na vlastní kůži poznám, co prožívaly ženy na Cadenových fotkách, když se vzdám ovládání a dovolím svému tělu, aby si dosyta a naplno užilo vzrušení

i vybití, bude riziko, co se případně může stát po focení, stát za to.

Těsně před usnutím mě ještě napadla otázka, jestli mě k vyvrcholení přivede právě Caden.

V pátek ráno jsem se konečně cítila lehčeji na duši. Jak by ne, když jsem měla jasno. Caden ráno nebyl v kanceláři. Nevadilo mi to, ráda jsem si užila klidný čas. Sice jsem se rozhodla, ale říct to Cadenovi bylo o nervy.

Caden dorazil chvíli po mně. Pozdravil mě s milým úsměvem. Automaticky jsem opětovala úsměv, ale nechápala jsem, proč je tak přátelský. Zamířil rovnou ke mně, sedl si na kraj stolu a vrhl na mě pohled plný očekávání.

„Takže?“ pronesl. „Jak ses rozhodla?“

„Hezké ráno,“ prohodila jsem pobaveně. Musela jsem si ale přiznat, že jeho nedočkavost mi dělala dobře. Caden zvedl obočí a čekal.

„Ještě nevím, jestli budu mít hezké ráno, to záleží na tom, jak mi odpovíš.“ Zhluboka jsem se nadýchla. „Moje odpověď zní ano.“

Doufala jsem, že Caden bude mít radost, ale na tak veselé jiskřičky v očích jsem připravená nebyla. „V tom případě mám hezké ráno,“ konstatoval hlubokým tónem se sotva znatelným úsměvem.

Zrudla jsem, ale dál jsem hovor nerozvíjela. Nešlo jenom o mé ano, v sázce bylo mnohem víc.

„Slíbils mi, že fotky zůstanou mezi námi, když si to budu přát. Platí to?“ Caden přikývl. „Samozřejmě.“

„Mohl bys…“ Zalapala jsem po dechu. Nebylo to jednoduché. Jedna věc byla překonat strach a druhá věc byla odhalit se celému světu. „Mohl bys mi to dát písemně?“ vyhrkla jsem. Caden se zamračil. „Nejde o to, že bych ti nevěřila, ale…“

Nevěděla jsem, co dodat. Jistěže jsem to chtěla písemně, protože jsem mu nevěřila. Úplně ne. Ano, věřila jsem mu, že splní své slovo. V tomhle směru jsem s ním měla ty nejlepší zkušenosti. Ne, nevsadila bych na to svůj život ani soukromí.

Caden se kupodivu nenaštval. Chvilku si mě prohlížel a pak prohodil:

„V pohodě, připravím dohodu.“

Potěšilo mě, že tak ochotně souhlasil. Sice se choval jako morous, ale v hloubi duše byl rozumný. Dohoda tedy byla a já se o focení dál bavit nechtěla.

„Tak, to bychom měli. Co dneska, potřebuješ ode mě něco konkrétního?“ zeptala jsem se opět profesionálním tónem.

„Počkej, počkej, z toho se tak snadno nevyvlékneš,“ zabrzdil mě. „Musíme si domluvit podrobnosti. Mohla bys zítra?“

„Zítra?“ vypískla jsem. Nečekala jsem, že se do toho pustíme tak brzy. „Ty na to nepotřebuješ víc času?“

Nechápal. „Na co? Na to, aby sis to rozmyslela?“

„Ne, na přípravu.“

„Jediné, co potřebuju, jsi ty. Takže zítra v poledne?“

Z nějakého důvodu jsem předpokládala, že mě bude fotit večer, ačkoli mě nenapadalo proč. Nejspíš jsem si tajuplné focení nahého těla spojovala s rouškou noci.

Nejistě jsem přikývla. Taky jsem měla obavy, že to vzdám. „Dobře, zítra ve dvanáct.“

Caden se zatvářil nadmíru spokojeně a přemístil se ke svému stolu. Měla jsem docela potíže soustředit se na práci, ale záplava dopisů a e-mailů, které jsem musela vyřídit, mi bránila v přemítání nad tím, k čemu jsme se vlastně upsala.

„Potřebuješ si během oběda zase něco vyřídit?“

Jeho otázka mě zaskočila. Od okamžiku, kdy jsem mu oznámila své rozhodnutí, jsme prohodili sotva pár slov.

„Ne, proč se ptáš? Potřebuješ něco?“

„Půjdeme spolu na oběd? Nikdy si nikam nevyrazíš.“

„Děkuju, to je od tebe hezké, ale čekají tu na mě tuny dopisů.“

Caden přešel až ke mně. Polkla jsem. Vnímala jsem ho každičkým nervem.

„S tím si nedělej starosti, dopisy neutečou.“

Kousla jsem se do rtu. Za necelých dvacet čtyři hodin jsem se hodlala před Cadenem svléknout, takže by mě společný oběd neměl děsit, ne? Jenže jídlo

s Cadenem pro mě bylo z nějakého důvodu příliš intimní. Navíc by mezi námi nebyl foťák. Zlobila jsem se na sebe, že se chovám jako trdlo.

„Dobře, máš konkrétní nápad?“

„Do klubu, kam chodívám?“

Zavrtěla jsem hlavou. Ne, do restaurace, kde ho všichni znali, se mi opravdu nechtělo. „Za rohem je francouzská kavárna, dobře tam vaří. Byl bys pro?“

Caden se zeptal na název podniku a pak bez váhání souhlasil. Znal ho. Počkal, až si vezmu věci. Vyšli jsme ven a mně najednou připadalo divné, že odcházíme spolu, bok po boku. Kromě sobotní vernisáže jsem s ním vždycky byla jen

v kanceláři. A právě v tu sobotu jsem poznala, že Caden dokáže být za hranicemi kanceláře pěkně nebezpečný.

Intenzivně jsem vnímala jeho blízkost. Tu a tam jsme se bezděky dotkli pažemi.

Pokaždé mnou projela vlna vzrušení. Snažila jsem se vymyslet nějaké téma

k hovoru, ale v hlavě jsem měla vymeteno. Cadenovi zjevně nevadilo, že si o ničem nepovídáme, a tak jsem své snahy nakonec hodila za hlavu.

Došli jsme ke kavárně. Caden mi otevřel dveře. Byla jsem z toho paf. Nejradši bych si dala facku. Bylo to úplně přirozené gesto, Caden to udělal automaticky,

a já už v tom viděla něco víc než společný oběd šéfa a podřízené. Připomněla jsem si, že náš vztah zanedlouho překročí i tuhle rovinu.

Sedli jsme si ke stolku a já dělala psí kusy, abych se uklidnila. Byla jsem z jeho společnosti celá bez sebe. Navíc si mě pátravě prohlížel. Číšník si od nás vzal objednávku a teprve pak jsme se zase začali bavit.

„Vyprávěj mi o tom, jak se žije v Chicagu.“

No, tak o tomhle se mi zrovna mluvit nechtělo. Nakonec jsem nic nenamítala

a usoudila jsem, že přece dokážu vést obyčejný hovor o své minulosti stejně jako ostatní lidé.

„Není o čem vyprávět, už jsem ti všechno řekla. Věčně věků jsem byla v práci.“

„Jednou ses zmínila o tom, že v Chicagu nemáš příbuzné. Kde bydlí?“

V duchu jsem zaúpěla. Jeho naléhavost mě začínala štvát. „O širší rodině nic nevím, příbuzné jsem nepoznala. Rodiče zemřeli při autonehodě, byla jsem ještě malá.“

V očích se mu odrazila lítost. Doufala jsem, že přeladí na jiné téma, zvlášť

s ohledem na svoje dětství, ale jako by si postavil hlavu. „To mě moc mrzí. Kolik ti tehdy bylo?“

„Osm,“ odpověděla jsem úsečně. Nechtěla jsem v něm vzbuzovat dojem, že svolením k focení jsem mu automaticky udělila souhlas i ke šťourání v mém životě. Nejradši bych tu otázku přesměrovala na něj, ale nechtěla jsem mu připomínat bolestnou minulost. Docela se mi ale ulevilo, že Michael se s ním

o našem rozhovoru nebavil.

„To muselo být kruté. Kdo tě pak vychovával?“

„Cadene, nezlob se, ale nechci o tom mluvit.“

Počítala jsem s tím, že se stáhne, ale Caden spíš vypadal podrážděně. Horečně jsem vymýšlela jiné téma.

„Jak si zatím užíváš volno? Překvapilo mě, že denně chodíš do kanceláře.“

Zamyšleně si mě prohlížel a mlčel. Konečně se blížil číšník. S jeho příchodem se rozplynulo napětí. S chutí jsem se pustila do omelety. Byla jsem ráda, že se mám čím zaměstnat.

Caden si objednal steak s hranolky. Pustil se do jídla. Odpověděl až po chvilce.

„Zatím je to fajn, ale jako dovolená mi to nepřipadá, protože pracuju na jiných projektech.“

Lačně jsem se chytila hozené udičky. Hlavně abychom se dál nebavili o mně.

„Můžu se zeptat, o co se jedná?“

„Zkouším kreslit uhlem,“ odpověděl jakoby nic. Překvapilo mě, s jakou otevřeností se mi svěřuje. Pohotově jsem toho využila.

„Jak se ti to daří?“

„Občas jsem z toho zoufalý, ale právě o to jde. Je to úplně jiné než focení. Takové mnohem osobnější, řekl bych.“

„A focení podle tebe není osobní? Vždyť na scéně jsi jen ty a druhý člověk.“ Nejradši bych se ho zeptala na ženy, které fotil. I mě zajímalo, kdo byl původcem orgasmů. Samozřejmě jsem ale věděla, že tuhle otázku v životě nesmím vypustit z pusy.

„Je a není. I když modelce říkám, co chci, aby udělala, pořád zůstávám v roli pozorovatele. Nejlepší fotky přitom vznikají v situacích, kdy modelka nemá žádné zábrany a inscenuje si situaci sama. Já vlastně jen jedu na její vlně.“ Caden se odmlčel a dodal: „Lauren, platí to pořád. Zítra budeš mít situaci pod kontrolou jen ty.“

Přikývla jsem. O sobotním focení se mi zrovna moc mluvit nechtělo. Ano,

s focením jsem souhlasila, ale neměla jsem potřebu rozebírat to. Byla bych ještě víc nervózní. Usoudila jsem, že je nejvyšší čas opět změnit téma.

„Vypadá to, že k sobě máte s Michaelem hodně blízko.“ Tak téhle změny jsem litovala v okamžiku, kdy jsem vyřkla poslední slovo. Byla to první věc, která mě napadla, ale nedošlo mi, že je příliš osobní. Naštěstí jsem neměla pocit, že bych se Cadena dotkla.

„Ano, máme. Poslední dobou mám o něj docela strach. Pro jistotu jsem volal Millie, abych se ujistil, že mi o tom vyšetření nelhal. Podle doktora by měl zpomalit.“

Ta informace mě zaskočila. „Působí dojmem, že má plno energie. Stále něco podniká. Nedokážu si představit, že by zpomalil.“

Caden si povzdychl. „V tom je právě zakopaný pes. Pořád se chová, jako by mu bylo dvacet, a dře do úmoru.“

Zbytek oběda jsme strávili příjemnou nenucenou konverzací. Konečně jsem se

s ním začala cítit dobře. Kromě toho jsem si chtě nechtě musela přiznat, že stát se jediným objektem jeho pozornosti byl skutečně opojný zážitek. Ani bych se nedivila, kdyby si na něm člověk vypěstoval závislost.

Caden trval na tom, že oběd zaplatí on. Nehádala jsem se, aby si nemyslel, že

mu nejsem vděčná. Připomínala jsem si, že šéf prostě pozval podřízenou na oběd, nešlo o rande.

Příjemná nálada nám vydržela celý zbytek dne, ale kdykoli jsem si vzpomněla, co mě druhý den čeká, zašimralo mě v břiše. Nejlepší bylo zaměstnat se prací, abych na to nemyslela. Trochu se mi to dařilo, ale s blížícím se koncem dne jsem

byla jako na jehlách. Docházelo mi, že příště se s Cadenem uvidíme v jeho ateliéru.

„Jestli ode mě něco nepotřebuješ, tak půjdu,“ prohodila jsem. Snad i vcelku klidně.

Caden zvedl hlavu od počítače a propíchl mě pohledem jantarových očí. „Ne, nic. Takže zítra ve dvanáct?“

Přikývla jsem. Cítila jsem, že mi zrudly tváře. „Mám… mám si něco připravit? Budeš něco potřebovat?“

Caden se líně usmál. Sevřelo se mi hrdlo. „Ne, potřebuju jenom tebe.“

Snažila jsem se nedat najevo, že mě ta odpověď rozhodila. Letmo jsem se na něj usmála a s velkou úlevou jsem za sebou zavřela dveře. Konečně jsem byla

z dosahu očí, které toho viděly až příliš.

Kapitola desátá

Kdybych tvrdila, že jsem byla nervózní, zdaleka bych nevystihovala skutečnost. Neměla jsem nejmenší ponětí, na co se připravit. O podrobnostech jsme se nebavili, takže jsem opravdu nevěděla, co mám čekat, až v sobotu dorazím

do Cadenova ateliéru. Vešla jsem do kanceláře. Caden se zády opíral o stůl. Pátravě mě pozoroval.

„Bezva. Napůl jsem čekal, že nepřijdeš.“

„Nápodobně,“ odpověděla jsem s chabým úsměvem.

Caden měl přímo žhnoucí pohled, sálalo z něj velké očekávání. I proto mě jeho další poznámka zaskočila. „Určitě do toho chceš jít? Sice jsem jednoznačně pro, ale nechci tě k ničemu nutit.“

Nemohl tušit, že přesně to jsem potřebovala slyšet. Rozhodla jsem se sama

za sebe a chtěla jsem to zkusit. Projednou jsem se chtěla řídit instinktem a nešílet z analyzování podrobností.

„Určitě.“ Kousla jsem se do rtu. Nevěděla jsem, co přijde dál, co mám dělat. „Co bude teď?“

Caden se pomalu usmál. Bylo na něm vidět, že je mu náramně dobře. Měl džíny a triko a vypadal atraktivněji, než by se člověku mělo dovolit. Vedle něj jsem si připadala přehnaně nafintěná. Nemohla jsem se rozhodnout, co na sebe. Navíc jsem předpokládala, že oblečení na sobě nebudu mít dlouho. Vybrala jsem si černou sukni a zelenou halenku. Stejně jsem ale měla dojem, že vypadám spíš jako knihovnice než jako sexy kočička.

Sebral ze stolu papír a podal mi ho. „Přečti si to. Píše se tam, že žádná fotka nesmí být zveřejněna ani jinak použita bez tvého výslovného souhlasu. Kromě toho se staneš výhradní majitelkou fotek.“

Zběžně jsem přelétla dohodu a podepsala ji. Vrátila jsem papír Cadenovi. „Co teď?“

„Teď půjdeme do ateliéru.“

Odlepil se od stolu a vydal se ke dveřím. Šla jsem za ním. V jeho ateliéru jsem ještě nebyla, takže jsem do něj vcházela s nervózním očekáváním. Netušila jsem, na co se mám připravit. Třeba na velkou postel jako z bordelu a různé sexuální pomůcky a hračky? Rozhodně jsem nečekala prostornou místnost s vysokým stropem. Působila dojmem kvalitně vybaveného profesionálního ateliéru.

Na stropě byla konzole s pohyblivými reflektory, nechyběla ani velká bílá plocha od stropu až na podlahu. Vedle velkého stolu, na němž sídlil obrovský monitor, stála v rohu řada fotografií.

Moje očekávání se ale přece jen v něčem strefilo. Před bílou plochou trůnila postel. Nešlo o nic extra, bylo to obyčejné dvoulůžko s bílým povlečením. Snad po každém focení mění povlečení, prolétlo mi hlavou. No, ta úvaha mě nenaladila zrovna smyslně. Nařídila jsem si, že nebudu myslet na ženy, které Caden fotil přede mnou. Focení nebylo nic osobního. Na jeho nabídku jsem kývla, abych

v sobě probudila sexualitu, která ve mně snad ještě někde byla.

Upřela jsem na Cadena pohled plný očekávání. Zase jsem nevěděla, co dál. Nedokázala jsem si představit, že bych se měla jen tak svléknout a jít na to.

„Posaď se tamhle na postel. Začneme fotit, až se na to budeš cítit. Zatím si můžeme povídat,“ pronesl konverzačním tónem, ale v očích mu svítily jiskřičky.

Poslechla jsem ho a sedla si na kraj postele. „O čem si chceš povídat? S modelkami se před focením taky vybavuješ?“

Pokrčil rameny. „Jak kdy. Každá je jiná. Některá se chce po hlavě vrhnout do práce, jiná se potřebuje trochu připravit.“

Já patřila do té druhé skupiny. Před postelí stály dva foťáky, oba na stativu. Caden si stoupl mezi ně, ne za ně. Nervózně jsem zatahala za deku.

„Proč máš dva foťáky?“

„Rád fotím na digitál i klasiku na film.“

Přikývla jsem, ačkoli jsem tomu moc nerozuměla. „O čem si s modelkami obvykle povídáš?“

„O čemkoli. Ženy se většinou chtějí bavit o sexuálních zážitcích. Pomáhá jim to, aby se uvolnily.“

Ušklíbla jsem se. O své sexuální minulosti se šířit nebudu, rozhodně ne před Cadenem. „Nemohl bys pustit muziku nebo tak něco?“

Zavrtěl hlavou. „Nemám tu aparaturu, hudba mě ruší.“

Sevřela jsem rty. Hm, to nezačínalo zrovna dobře. Jedna moje část by se nejradši zvedla a prchla. Namítla jsem, že tohle přece zvládnu. O nic nešlo.

„Klidně začni fotit. Povídání mi zjevně nepomůže.“

Caden si mě přeměřil pohledem a pak rozsvítil světla na konzoli. Chvíli je nastavoval. Pozorovala jsem ho, jak přemisťuje „deštníky“ a hledá pro ně optimální pozici. Konečně byl spokojený. Vzal měřič intenzity světla, přelétl údaje na něm a zase ho odložil.

„Dobře, začnu fotit. Hlavně se zkus uvolnit.“ Jeho vážný tón mi k uvolnění nepomáhal, spíš ve mně zažehnul plamínek.

Caden se postavil za foťák a já se snažila uvolnit svaly. Vypadal pohodově.

Nastavoval foťák a nevšímal si mě. Využila jsem příležitosti, zula si lodičky a posunula se na posteli dál. Skrčila jsem nohy pod sebe.

Caden zvedl hlavu. „Jak ti teď je?“

„Jsem nervózní. Žasnu nad tím, že jsem sem vůbec přišla.“

Schoval tvář za přístrojem, ale podle hlasu jsem poznala, že se usmívá. „Moc ti

to sluší. Buď tak hodná a rozpusť si vlasy.“

Zhluboka jsem nabrala dech a zvedla paži, abych vyprostila vlasy z culíku. Po zádech se mi vmžiku rozprostřely desítky kudrn. Automaticky jsem si je odhrnula z tváře.

Zaslechla jsem, jak zatajil dech. Vzápětí začala cvakat spoušť. „Trochu zakloň hlavu a natoč se doprava,“ instruoval mě tichým a uklidňujícím tónem.

Cadenovy pokyny ve mně budily dojem, že jsem na skutečném focení, a ne na objevování své smyslnosti. Přesto jsem cítila, že mě nervozita opouští.

Pokračoval ve focení a každou chvíli mě pobídl, abych něco udělala jinak. Plynně přecházel mezi oběma foťáky. Postupně jsem se víc a víc oddávala své fantazii

a začala se pohybovat na vlastní popud. To, co jsem si kdysi představovala, se skutečně dělo. Caden stál přede mnou a fotil mě. Choval se, jako bych byla ta nejkouzelnější žena na světě. Byla jsem stále odvážnější. Chtěla jsem prozkoumávat svoje hranice.

Caden mě povzbuzoval a fotil jednu fotku za druhou. Něco se ve mně zlomilo. Cítila jsem, že mám div ne rozpálenou pokožku, zrychloval se mi tep, racionální myšlení mě kvapem opouštělo. Prožívala jsem vzrušení, vnímala jsem, že se

ve mně probouzí sexualita. Nové vjemy mi dodávaly pocit moci. Kontrolu nad děním jsem nechala plavat a plně jsem se oddala tělesným tužbám.

Zvedla jsem ruku a začala si rozepínat knoflíčky na halence. Nechápala jsem, co se děje, ale posedla mě zvláštní touha odhalit se před Cadenem. Nic nenamítal, pořád fotil. Prostě pozoroval, co se děje, přesně jak říkal.

Poslední knoflíček ve mně zažehl naprosto nečekané vzrušení. Pod halenkou jsem měla černou krajkovou podprsenku. Koupila jsem si ji speciálně na focení. Prsa jsem měla nateklá vzrušením, bradavky se třely o látku a čekaly na svou příležitost.

Zahýbala jsem rameny. Halenka se mi svezla po zádech na postel. Začínala jsem zhluboka oddychovat. Vědomí, že mě Caden fotí, mě rozpalovalo jako vlna žhavé vášně.

Zaklonila jsem se, trochu jsem nadzdvihla boky a rozepnula si sukni. Pomalu jsem se z ní vysoukala. Sukně putovala na zem. Miniaturní černé kalhotky ladily s podprsenkou. Cítila jsem, jak jsem vlhká, ale nestyděla jsem se, naopak mě to vzrušovalo ještě víc. Myslí mi prolétla otázka, jestli si toho všiml i Caden.

Za celou dobu neřekl ani slovo. Zůstala jsem pouze v prádle. Mlčel. Najednou se narovnal a sundal jeden foťák ze stojanu. To jsem nečekala. Poprvé od začátku focení jsem totiž viděla jeho tvář. Snažil se ovládat, ale i on byl viditelně vzrušený. Přiložil tím další polínko do ohně mého roztoužení. Popošel k posteli. Znejistěla jsem.

„Co to děláš?“ vydechla jsem.

„Jdu blíž k tobě.“

Nic jsem nenamítala. Podřepl vedle postele. Oči jsme najednou měli ve stejné úrovni. Obličej znovu schoval za foťákem a já mu neviděla do tváře. Zaměřil se na moji tvář, vyfotil několik záběrů a odložil foťák. Ani s tím jsem nepočítala.

„Jsi vzrušená?“ zeptal se zastřeným hlasem. Jeho otázka mě rozproudila ještě víc.

„Jsem,“ přiznala jsem. Chtíč mi úplně zamotal hlavu.

„Co bys teď nejradši udělala?“

Vzrušení mi dodávalo odvahu. Nervy jsem měla napnuté k prasknutí.

„Sundala bych si podprsenku.“

„Tak to udělej.“

Nezaváhala jsem. Ruka sama od sebe putovala na záda. Rozepnula jsem sponu a podprsenka se svezla na postel.

Prsa jsem měla tak nateklá vzrušením a bradavky ztvrdlé, až se to skoro nedalo vydržet.

Caden prsty pevně sevřel foťák. Fotil dál.

„Nech se vést instinktem.“

Položila jsem ruce na břicho a pomalu je sunula výš až k prsům. Dlaněmi jsem zakryla prsa a jemně je stiskla. Nečekaně mi uniklo zasténání. Prsa přímo žadonila o to, aby je někdo laskal a hladil. Mezi prsty jsem sevřela bradavky. Zasténala jsem o něco hlasitěji. Do podbřišku mi doslova vystřelovaly šípy vášně. V životě jsem se sama takhle nevzrušila. Současně jsem si uvědomovala, že v tomhle nejedu sama. Hlavní bylo to, že se na mě díval Caden.

Něco mě napadlo. Jaké by to bylo, kdyby mě hladil on? Té fantazie jsem se nedokázala zbavit. Vystupňovala mé vzrušení ještě víc.

Jednou rukou jsem sjela po těle dolů. Postřehla jsem, že mám úplně rozpálenou pokožku. Přestávala jsem myslet, plně jsem se oddávala rozkoši. Rozechvělými prsty jsem se blížila k lemu kalhotek. Zajela jsem pod tenkou látku. Ihned jsem ucítila vlhko.

Už jsem se neudržela vsedě. Lehla jsem si na záda. Jedna ruka putovala ještě hlouběji do kalhotek, druhou jsem si dráždila bradavky. Caden vstal, sedl si na kraj postele a fotil dál. Látku v rozkroku měl napnutou k prasknutí. Užívala jsem si to.

„Co děláš?“

„Hladím se. A vzrušuju.“ Hlas, který ta slova říkal, mi připadal cizí. Byl hluboký, napjatý a téměř nebyl slyšet.

„Jak se hladíš? Kde? Jaké to je?“

Nečekala jsem, že povedeme hovor i na tohle téma. Kupodivu mě to

neodradilo, naopak mě ty otázky rozpálily ještě víc. O sexu a intimnostech jsem se nikdy s nikým nebavila, natož s mužem, který mě pozoroval při masturbování.

„Jsem mokrá. Mám ji… úplně mokrou.“ Nic takového jsem v životě neřekla. Ani jsem nad takovými věcmi nepřemýšlela. Bylo to neuvěřitelně vzrušující.

„Co dál?“ zeptal se přiškrceným hlasem. Slyšela jsem, že se mu zrychlil dech.

„Bolí mě poštěváček, jak je nateklý a přecitlivělý. Mám… mám pocit, jako bych měla zešílet.“

„Hladíš si ho?“

Udělala jsem to. Vzápětí jsem vykřikla a prohnula se v zádech. Jeho otázka jako by zvyšovala citlivost celého těla.

„Hmm,“ zavrněla jsem místo odpovědi. Dráždivými pohyby jsem se vzrušovala na klitorisu. Moc dobře jsem vnímala, že Caden je kousek ode mě, ale prakticky jsem neregistrovala, že mě fotí.

„Svlíkni si kalhotky.“ Neztuhla jsem ani jsem nezaváhala, naopak jsem se

opájela jeho přáním, abych se mu ukázala. Byla jsem vzrušená téměř na maximum. Na nic jsem nemyslela, pouze jsem dělala to, co mi přinášelo rozkoš.

Zajela jsem prsty pod okraje kalhotek. Uvědomovala jsem si, že prsty, kterými jsem se dráždila na přirození, mám mokré. Nadzdvihla jsem zadek, přetáhla kalhotky přes boky a hodila je na zem.

Caden stále fotil. Pocit, že jsem před ním úplně nahá, mě naprosto pohlcoval. Už nebylo cesty zpátky. Dobrovolně jsem nasedla do rozjetého vlaku. Chtěla jsem to.

Zapřela jsem se chodidly o postel a rozevřela kolena. Caden viděl naprosto všechno, co jsem dělala. Vzrušení mi nedovolovalo, abych se styděla. V té chvíli jsem se nestyděla za nic. Prožívala jsem pouze rozkoš.

„Lauren,“ oslovil mě něžně. Podívala jsem se na něj. Odložil foťák. Nemohla jsem nevidět, jak je vzrušený, oči mu žhnuly jako uhlíky. „Hlaď se, vzrušuj se, ať to vidím.“

Chtěla jsem to. Jednou rukou jsem si dráždila bradavky, kroutila je až

do bolesti. Druhou rukou jsem sjela do nitra své vlhkosti, hladila si nateklý poštěváček. Byl tak přecitlivělý, až jsem každou chvíli vykřikla. Rozjížděla jsem se víc a víc, boky se samy daly do pohybu. Byla jsem tak mokrá, až jsem cítila zvuky, které vzrušení vyluzovalo při každém doteku. Blížila jsem se k pomyslné hranici. Vsunula jsem do sebe prst, abych ho navlhčila, a znovu a ještě víc jsem se vzrušovala na klitorisu. Caden ztěžka oddychoval. Přivádělo mě to k nepříčetnosti.

Místností se neslo mé zoufalé sténání a Cadenovo hlasité oddychování. Byla jsem pár krůčků od vyvrcholení. Zapírala jsem se patami do postele, tělo se téměř vzpouzelo tak intenzivním erotickým vjemům. Najednou se celé napnulo.

Připadalo mi tak křehké, až jsem se bála, že se při každičkém dalším dotyku rozsype. V okamžiku, kdy jsem si myslela, že už to nevydržím, se tělo samo

od sebe prohnulo, já vykřikla a zmítala se ve vlnách neskutečné rozkoše. Prožívala jsem tak mocný orgasmus, až jsem nad sebou ztratila veškerou vládu. Boky jsem vypínala vzhůru, nohy jsem natahovala. Byl to obrovský tlak.

Poslední záchvěv dozněl, zhrouceně jsem ležela na posteli. Byla jsem vyčerpaná

a dosyta ukojená. Po očku jsem se podívala na Cadena. Foťák držel ve svěšené ruce a druhou ke mně vztahoval. Téměř se mě dotýkal. Lačný výraz ve tváři ovšem zamaskovat nedokázal. Bylo to silnější než on.

Překvapilo mě, že na mě nesáhl. Znovu se ozvala otázka, jestli se dotýkal modelek. Ta představa mi docela vadila, a tak jsem ji zaplašila. Měla jsem za sebou neskutečný zážitek. Ještě nikdy jsem se svobodně nepodvolila své smyslnosti

a touze. Na tenhle okamžik do smrti nezapomenu. Uvědomila jsem si, že navzdory všemu, co se v mém životě odehrálo, se dokážu oddat sexuální touze a rozkoši

a nemusím se za to stydět. Byla jsem plnohodnotná žena.

Samozřejmě jsem se začala stydět, když jsem se se vším všudy vracela

do reality. Ležela jsem nahá na posteli a Caden mě pozoroval s lačným výrazem. Posadila jsem se a shýbla se pro sukni.

„Počkej,“ zarazil mě. „Udělám ještě pár fotek.“

„Já nevím,“ namítla jsem. „Teď, když je po všem, si začínám připadat hrozně zranitelně.“

Caden přikývl, ale bylo vidět, že ho to mrzí. Zaváhala jsem. Přemítala jsem, jestli bych mu přece jen neměla umožnit ještě několik fotek. Nešlo to. Cudnost, kterou jsem odložila s oblečením, se vracela. Posbírala jsem svršky.

Oblékala jsem se. Caden mě pozoroval. Na původní místo jsem vrátila všechno kromě kalhotek. Byly totiž úplně mokré. Zmačkala jsem je do kuličky. Chtěla jsem je strčit do kabelky, ale nechala jsem ji v kanceláři.

Připadala jsem si hrozně. Caden na mě zíral jako na zjevení. Pokusila jsem se

o úsměv, abych trochu rozmělnila atmosféru. Upřímně řečeno jsem čekala, že se o to spíš bude snažit on. Podobné situace přece zažíval dnes a denně.

„Páni, nečekala jsem, že se tak rozjedu,“ prohodila jsem, ale vyznělo to ploše.

Najednou jsem nevěděla, jak se chovat. Předtím jsem neřešila, jaké to bude po focení. Nechala jsem se strhnout přítomným okamžikem a dál jsem se nedívala.

Caden se také pokusil o úsměv, ale spíš to vypadalo, jako by se šklebil. Ve tváři se mu zračilo napětí. Zjevně nemohl najít vhodná slova.

„Užila sis to?“ zeptal se chraplavým hlasem.

Zrudla jsem, ale úsměv jsem jakž takž udržela. „To snad bylo nad slunce jasné, ne?“

Caden zavřel oči, zhluboka se nadýchl a pomalu vydechl. Otevřel oči, usmál se na mě a prohodil: „Taky jsem si všiml.“

Upřeně jsem se mu dívala do očí, abych třeba nesklouzla pohledem k jeho erekci. Buď byl hodně vzrušený, nebo ho Matka příroda hojně obdarovala. Anebo oboje.

Nenapadalo mě, co by se mohlo dít dál, a usoudila jsem, že je nejvyšší čas odejít. Sice mi připadalo divné, že odtud po tak niterném zážitku jen tak

odpochoduju, ale jiná varianta se nenabízela.

„Tak jo, uvidíme se v pondělí.“ Panebože, jak se mu v pondělí podívám do očí? Ničeho jsem nelitovala, ale uvědomovala jsem si, že náš společný zážitek mi zbývající dva a půl měsíce pořádně zkomplikuje. Zkoušela jsem si namluvit, že pro Cadena to nic neznamenalo, že v tom nebyl osobně.

„Nechceš jít ke mně? Udělám něco k jídlu.“

Pozvání k němu domů jsem vůbec nečekala. Zaskočeně jsem mlčela. Dokázala bych s ním po tom, co se právě odehrálo, sedět u jednoho stolu? Hlásek v mé hlavě mi napovídal, že nejrozumnější bude, když jeho nabídku zdvořile odmítnu, ale ostatní části mého já hlasovaly za společný oběd. Chtěly totiž nakouknout

do Cadenova soukromí.

„Proč ne,“ vydechla jsem. Caden mi jako už předtím položil ruku na bedra

a nasměroval mě ke dveřím. Při jeho dotyku jsem ztuhla. Tušila jsem, že ve světle toho, co se teprve stane, bude moje intimní odhalení před Cadenem v ateliéru pouhé nic.

Kapitola jedenáctá

Druhé patro Cadenova domu bylo vymalované sytými zemitými barvami. Jeho byt byl zařízený jednoduše a ve všech směrech se hlásil ke svému mužskému majiteli. Caden mě dovedl do obývacího pokoje. Vkusně vybraný nábytek a jednoduché zařízení se mi moc líbily. Ukázal na pohovku. Poslušně jsem se posadila.

„Dáš si víno?“

Podívala jsem se na něj. Tvářil se jakoby nic. Touhu zamaskoval neutrálním výrazem. Choval se zdvořile, nic víc a nic míň. Právě to, že dělal, jako by se nic nestalo, rozhodlo za mě.

„Ano, ráda. Děkuju,“ odpověděla jsem. Doufala jsem, že se i mně podařilo nasadit obyčejný tón. Jeho maska zdvořilosti mě znervózňovala.

Caden odešel do kuchyně. Rozhlížela jsem se po místnosti. Byla vzorně zařízená, ale chyběly jí obrázky i osobní kouzlo. Cadenův byt byl stejně studený a neosobní jako ten můj v Chicagu. Z chodby vedly schody do dalšího patra.

Hrozně moc jsem chtěla vidět nejsoukromější část jeho bytu, ale pochybovala jsem, že by Caden ocenil prosbu o prohlídku celého domu. S touhle možností jsem se musela rozloučit. Chtěla jsem vlastně toho tajuplného muže poznat víc? Odpověď bohužel zněla jednoznačně: ano. Rozum měl pravdu, když mě vybízel, abych se od něj držela co nejdál, zvlášť po tom, co se právě odehrálo, ale něco mě k němu bezmocně přitahovalo jako magnet.

Caden se vracel se dvěma skleničkami červeného vína. Jednu mi podal

a s druhou se posadil do křesla, umístěného kolmo k pohovce. Neuniklo mi, že si nesedl vedle mě. Původně jsem čekala, že jeho zájem o mě opadne, protože dostal, co chtěl, jenže pozvání k němu celou situaci měnilo.

„Je to syrah,“ řekl a kývl bradou k vínu. „Dal jsem ohřát lasagne, vyhovuje ti to?“

Přikývla jsem. Praktické zásoby mě překvapily. „Jasně. Dělals je sám?“

Caden se pobaveně pousmál. Od té doby, co jsme dokončili focení, konečně vypadal uvolněně. „Ne. Nechávám si jídlo vozit. Je to něco jako catering, ale funguje pro jednotlivce.“

Možnosti New Yorku mě nepřestávaly udivovat. Člověk si mohl přát cokoli

a vždycky měl jistotu, že podobný nápad už někdo měl a vytvořil pro podobná přání nabídku.

„To je fajn,“ prohodila jsem neurčitě. Napila jsem se vína, abych se posilnila. Být u něj v obýváku bylo mnohem horší než focení. Nevěděla jsem, kam naše setkání spěje, mezi námi navíc nestál foťák. Caden mě mohl nepokrytě pozorovat

těma svýma jantarovýma očima.

„Překvapilas mě,“ prohodil se sotva čitelným úsměvem. Opětovala jsem úsměv. Jeho pochvala mě potěšila.

„Překvapila jsem i samu sebe.“ Zarazila jsem se. Potřebovala jsem hrát

s otevřenými kartami a chtěla jsem mu říct, co mi dělá starosti. Jinak bych pro Cadena asi už nemohla pracovat. „Ani nemůžu říct, že jsem nic podobného

v životě neudělala, protože by mě to ve snu nenapadlo. Stejně bych se ale potřebovala… No, chci mít jistotu, že to mezi nás nevnese divnou atmosféru. Je mi jasné, že pro tebe to nebylo nic extra, ale já budu mít co dělat, abych

v kanceláři fungovala jako předtím.“

Caden odložil skleničku na stolek a opřel se. Pátravě se na mě zadíval. Přemýšlel.

„To, co se stalo, bylo extra ve všech ohledech.“

„Cože? Jak to myslíš?“

Cadenovi se zablýsklo v očích. „Nešlo jen o setkání fotografa a modelky. Ještě nikdy jsem se neocitl na samé hranici. S tebou jsem musel vynaložit veškeré sebeovládání, abych se tě nedotkl.“

Při jeho slovech jsem se nadšením zatetelila, ale nedala jsem na sobě nic znát.

„Počkej, chceš říct, že se modelek nikdy nedotýkáš?“

„Tady nejde o to, jestli se jich dotýkám, nebo ne, ale jestli cítím touhu dotýkat se jich. Jednoznačně ne. Tu touhu jsi ve mně vyvolala až ty.“

Cadenův svůdný hlas mě vábil do hlubokých tůní. Zatím se mi dařilo udržet hlavu nad vodou. „Takže jsi zatím se žádnou modelkou nešel do tělesného kontaktu?“ zeptala jsem se ho nevěřícně.

Caden se ušklíbl a s nádechem humoru odpověděl. „Vida, vida, i ty ses nechala strhnout drby. Tím přiznáním bych určitě své horlivé fanoušky zklamal, ale jsem fotograf, ne tvůrce porna. Svými fotkami nechci jen lidi nadzdvihnout, i když ani takovéhle účinky mých fotek mi nevadí. Ženy při vyvrcholení jsou pro mě neodolatelně krásné a právě tenhle vjem se při focení snažím vystihnout. Kromě toho nemám k modelkám citový vztah.“

Bála jsem se ptát dál, ale zvědavost byla silnější. „Tak v čem bylo focení se mnou jiné?“

Potemněly mu oči. „Foťák pro mě najednou byl něco jako překážka. Štvalo mě, že zasahuje mezi nás. Musím se ti přiznat, že ke konci jsem přestával fotit. To jsem ještě nezažil. Pohltila jsi mě. Nechtěl jsem být pouhý pozorovatel, když ses dráždila až k vyvrcholení. Chtěl jsem to udělat sám.“

Málem jsem se zalkla. Chtěla jsem sklopit zrak, ale nešlo to. Olízla jsem si rty. Nevěděla jsem, co říct. Nakonec ze mě samo vypadlo: „Tak proč jsi to neudělal?“

Caden ztuhl. „Ty bys chtěla?“

„Ano.“

Caden ze sebe vyrazil cosi jako zavrčení a bleskově se přemístil z křesla

na pohovku vedle mě. Ani jsem se nenadála, jemně mě uchopil za temeno, sklonil se ke mně a začal mě náruživě líbat.

Pootevřela jsem ústa a cítila jsem, že zbytky mé kontroly se rozpadají

na kousíčky. Masturbování před jeho zraky mě zbavilo téměř všech zábran a teď mi připadalo naprosto přirozené nechat se pohltit vášní, kterou nestačil ukojit ani orgasmus. To by mě k němu musel přivést Caden.

Jeho polibek měl k něze daleko. Pronikal mi jazykem do úst, vybízel mě

k odpovědi. Nebyl to jen polibek, šlo o mnohem víc. O vytyčení cíle. Dal mi najevo, že cesta zpátky se definitivně uzavřela. Nevadilo mi to, vzdala jsem se už dávno.

Reagovala jsem podobně jako on, líbání začínalo přerůstat v mnohem víc. Líbání se vymykalo kontrole, šli jsme po sobě tak hladově, až to skoro bolelo. Pořád jsem se ho nemohla nabažit. Probudil se ve mně nenasytný hlad a já se bála, že mě pohltí.

Polibek přerušil až Caden. Prudce oddychoval a prohlížel si mě přimhouřenýma očima. Olízla jsem si nateklé rty. Chtěla jsem pokračovat, na nic jiného jsem nemyslela.

„Lauren, moc tě chci.“ Neřekl to svůdně, spíš jako by se k něčemu přiznával. Došlo mi, že nejvíc ze všeho chci být s ním. Nejradši bych se v něm úplně rozpustila. Musela jsem si přiznat, že jsem se od něj nechala fotit, abych v sobě objevila ženu, která dokáže prožívat vášeň a rozkoš. Nenapadlo mě, že focení probudí tak obrovskou chuť, že mi nebude záležet na ničem jiném než na tom, abych ji ukojila.

„Taky tě chci,“ zašeptala jsem.

Caden zaváhal. „Ale nechci ti ublížit.“

Zavrtěla jsem hlavou, i když jsem netušila, co tím myslí. „Neboj, neublížíš.“ Ušklíbl se. „Nejsem typ člověka, který se ti vyzná z nehynoucí lásky jen proto,

že se nemůžeme nasytit milování. Ráno po společné noci ti nebudu poeticky recitovat básně o sblížení našich duší. Dokážu ti nabídnout rozkoš a taky si ji od tebe vzít, ale nic víc. Hrozně moc tě chci, ale taky se bojím, aby sis to nevysvětlovala špatně. Chci, aby mezi námi bylo jasno.“

Díval se na mě, jako by čekal, že mě jeho slova skolí. Nemohl tušit, že sexuálně jsem sice byla zcela probuzená, ale emoce jsem nadále držela na opratích. Nikdy bych mu neřekla, že ho chci, kdybych se bála, že do vztahu s ním emočně zahučím. Zamilovat se nebylo na pořadu dne. Vlastně jsem si ani nebyla jistá, jestli jsem takové křehké emoce schopná. Ryzí lásku jsem nikdy nepoznala. Zato touha mi kolovala v žilách jako šílená. Byla jsem plná života.

„Nečekám a ani nechci víc než rozkoš.“

Zablýsklo se mu v očích. Líně se pousmál. Vypadal při tom tak sexy, až jsem se skoro nemohla nadýchnout. „Připomeň mi, abych Macie zvýšil plat. Nevěřil bych,

že mi její trajdání po světě přinese takové blaho.“

Rozesmála jsem se. Potěšilo mě, že Caden dokáže v tak prekérní situaci vtipkovat. O to víc jsem ho chtěla.

„Jenom mi slib, že mě v práci nebudeš honit kolem stolu. Na takové klišé nejsem stavěná.“

Očička mu jen zazářila. Měla jsem se trochu víc zastavit u toho, jak bude naše spolupráce vypadat, ale zrovna na to jsem myslet nechtěla.

„Takovéhle sliby po mně nechtěj,“ prohodil šibalsky. „Už jen ta představa se mi líbí. Každopádně ti můžu slíbit, že až budu u tebe, nikam nepoběžím.“

Jeho slib mě zaplavil vlnou touhy. Instinktivně jsem stiskla kolena. Navenek jsem to nedala znát. „Co kdybys míň mluvil a víc jednal?“ vybídla jsem ho vyzývavě.

Caden se usmál, bez váhání vstal a popadl mě do náručí. Úlekem jsem zaječela.

„Až pak nebudeš moct chodit, laskavě si nestěžuj.“

Přešel chodbu a nesl mě do ložnice. Kolenem otevřel dveře. Ani jsem si nestihla prohlédnout velkou postel s hnědou prošívanou dekou a už jsem na ní ležela.

Caden se nade mnou sklonil. V očích mu svítily jiskřičky, ale úsměv ho opustil. Na jeho místě se objevil výraz neskrývané touhy. Čekala jsem, že mě znovu začne lačně líbat, ale on mi místo toho něžně odhrnul vlasy z tváře. S takovou něhou jsem nepočítala. Vztáhla jsem k němu paže, uchopila ho v týle a přitáhla k sobě. Potřebovala jsem cítit jeho rty na svých.

Nebránil se a začal mě líbat. Lehl si na mě a já se kochala jeho urostlým tělem, dotýkajícím se mě na každičkém centimetru. Automaticky jsem ho objala nohama kolem boků. Pulzující vzrušení jsem tiskla k jeho erekci. Nemohla jsem se dočkat úlevy. Vyhrnula se mi sukně a jeho džíny se mi otřely o vlhké přirození, stále bez kalhotek. Zasténala jsem.

Caden se náhle zvedl. Chtěla jsem protestovat, ale jen se posadil na paty a začal mi rozepínat halenku. Horlivě uvolňoval jeden knoflíček za druhým, jako by se nemohl dočkat, jako by mě před chvílí neviděl nahou.

Rozhrnul mi halenku. S rozepínáním podprsenky se neobtěžoval, prostě mi ji stáhl dolů a osvobodil prsa z jejího sevření. Měla jsem ztvrdlé bradavky, prsa celá nateklá. Fantazie o tom, co se stane, až se mě Caden dotkne, neměla s realitou pranic společného. Uchopil mě za bradavky a promnul je v prstech. Vykřikla jsem rozkoší. Choval se k nim mnohem drsněji než já. Tělem mi projížděly šípy chtíče.

„Chci, abys mi je sál,“ zasténala jsem. Vášeň mi brala veškerý rozum. Nebyla jsem to já. Chtěla jsem prožívat vášeň bez jakýchkoli hranic.

„Co ti mám sát?“ zeptal se hrdelním hlasem. Tvář měl staženou touhou. Chtěl to ode mě slyšet.

„Bradavky,“ vyjekla jsem zoufale. „Chci, abys mi sál bradavky.“

Dýchal stále mělčeji. Pustil mě a nečekaně něžně mě pobídl: „Ukaž se mi,

Lauren. Dej mi je.“

Vzala jsem nateklá prsa do dlaní a zdvihla je. Ztopořené bradavky se mu horečně nabízely. Prohnula jsem se v zádech, abych se k němu dostala ještě blíž. Nemohla jsem se dočkat, až je vezme mezi rty. Další pobízení nepotřeboval.

Sklonil se a po jedné bradavce mi přejel zuby. Když kolem ní obemkl rty, byla jsem nadobro ztracená. Sál mi ji tak intenzivně, až se ve mně začala mísit rozkoš

s bolestí.

Lízal mi ji, drásal zuby a sál, až jsem si myslela, že se neudržím a začnu křičet. Přemístil se ke druhé bradavce. Prudce jsem oddychovala ve víru vášně.

Cadenovi žhnulo v očích. Znovu se posadil. Sundal mi halenku z ramen. Opět jsem se prohnula v zádech, aby mi ji mohl svléknout. Zajel mi rukou pod záda, rozepnul podprsenku a odhodil ji stranou. Propaloval mě pohledem plným chtíče. Kromě sukně vyhrnuté až k pasu jsem před ním ležela nahá.

Na vybouleném místě na džínách měl vlhkou skvrnu, kde jsem se o něj třela. Kupodivu jsem se kvůli tomu necítila trapně, naopak mě to vzrušovalo. Záblesk v Cadenových očích mi řekl, že je na tom podobně.

„Ukaž mi, jak ses hladila. A jak ses přivedla k vyvrcholení,“ pobídl mě zastřeným hlasem. Rozevřela jsem kolena a sjela rukou k touhou rozbolavělému klitorisu.

Caden mě chvilku pozoroval a pak mi ruku chytil. Se zatajeným dechem jsem se dívala, jak zvedá moji ruku ke rtům, vsunuje si prsty do úst a slízává z nich moji vlhkost. V životě jsem nezažila nic tak erotického. Hlasitě jsem zasténala.

„Líbí se ti, když si tě vychutnávám?“ zeptal se mě s chtíčem v očích. Pustil mi ruku. Rozechvěle jsem přikývla. Nezmohla jsem se na jediné slovo. „Chceš, abych tě ochutnal i mezi nohama?“

„Jo, chci,“ zasténala jsem. Potřebovala jsem, aby se mě dotýkal a abych konečně vyvrcholila. Bála jsem se, že jinak začnu křičet. „Už, prosím tě.“

Caden se posunul, ale nespouštěl pohled z mé tváře. Uvědomovala jsem si, že je oblečený, zatímco já jsem úplně nahá. Tedy až na tu sukni. Ta nerovnováha mě doslova rozpalovala.

Sklonil hlavu. Ovanul mě jeho dech. Políbil mě na vnitřní stranu stehen. Posunula jsem se, protože jsem se nemohla dočkat, až mě políbí na tom nejbolavějším místě. Caden mě uchopil za boky, abych se nemohla hýbat. „Ale, ale, ty už to nedáváš. Ještě to ale budeš muset vydržet.“

Takový komentář mě měl vyděsit. Sebekontrola totiž byla mé druhé já. Tentokrát mě naopak vzrušovalo vědomí, že nemám pod kontrolou vůbec nic.

Caden mě trápil víc a víc, až jsem měla pocit, že to dál nevydržím.

„Cadene, prosím.“

„No, tak mi řekni, co bys chtěla.“

„Chci, abys mě vzal do pusy. Chci, abys…“ Zhluboka jsem se nadýchla a dořekla své přání: „Chci, abys mi sál poštěváček a lízal mě mezi nohama.“

Vydal ze sebe spokojený hrdelní zvuk a pak mě pomaličku olízl

od nejspodnějšího místa rozkoše až po nateklý poštěváček. Začal mi ho sát a ještě po něm přejížděl jazykem nahoru a dolů. Vykřikla jsem, napnula nohy a v zoufalé snaze dostat se k němu ještě blíž jsem vypínala boky. Stiskl mi boky ještě víc, abych se nemohla pohybovat. Jednou rukou mi pak začal dráždit zvlhlé pysky.

Vnořil do mě jeden prst, potom druhý. Snažila jsem se nekřičet. Jeho rty navíc neopouštěly klitoris. Pomalu vsunoval a vysunoval prsty.

„Cadene, prosím!“ úpěla jsem. Sama jsem nevěděla, o co žadoním. Možná jsem chtěla, aby přestal, možná jsem chtěla, aby pokračoval. Stejně by ho nic nezastavilo. Choval se, jako by byl něčím posedlý. Zanořil se mi mezi stehna, lízal mě a zasunoval do mě prsty, pořád a pořád. Už jsem víc nemohla. Byla jsem celá zpocená, místnost byla prosycená vůní mého vzrušení, zvuky lízání a sání a taky prstů pohybujících se v mé vlhkosti.

Nakonec trochu ohnul prsty a přitiskl mi je na přední stěnu podbřišku. Vybuchla ve mně rozkoš, pronikla mnou jako šíp. Ten hluboký zážitek mě dostal do jiné dimenze. Slyšela jsem, jak křičím, cítila jsem, jak se mi chvěje tělo při vyvrcholení. Caden mě pořád vzrušoval pusou, držel mi prsty na bodě, jímž způsobil tu velkou bouři. Druhou rukou mě objímal kolem pasu, abych se mu nemohla vykroutit.

Orgasmus mě neopouštěl. Lekla jsem se, že bych z toho zahlcujícího prožitku mohla i omdlít. Tělo jsem měla zbrocené potem. Tělem mi projela poslední vlna vyvrcholení. Ležela jsem na posteli jako zhroucená, prudce jsem oddychovala.

Caden mě konečně pustil a vyhoupl se na mě. Tvářil se náramně spokojeně a vítězoslavně. Měl mokré rty i bradu. Uchopila jsem ho za hlavu, přitáhla ho k sobě a políbila. Překvapila jsem tím samu sebe. Ochutnávala jsem sebe

prostřednictvím Cadena a motala se mi z toho hlava. V tom okamžiku mě napadlo, že bych udělala cokoli.

Chytila jsem ho za spodní lem košile. „Máš na sobě nějak moc oblečení,“ prohodila jsem zadýchaně.

Caden se usmál. Vytáhla jsem košili výš a on poslušně zdvihl ruce, abych mu ji mohla přetáhnout přes hlavu. Vzápětí letěla na podlahu a já si hladově prohlížela jeho hruď. Přejela jsem po ní dlaní, vychutnávala jsem si jeho pevné svaly. Měl horkou pokožku. Zvedla jsem hlavu a rýsovala jsem cestičku polibků od ramene až k jedné bradavce. Zajela jsem prsty za opasek džín. Cítila jsem, jak se mu na břiše stáhly svaly. Rozepnula jsem zip a vmžiku mu přes boky svlékla džíny i těsné boxerky. Nohou jsem oblečení posunovala níž. Pohled jsem nemohla odtrhnout od jeho erekce. Byl tak velký, až z něj šel strach.

„Hm, tak teď jsi nějak moc oblečená zase ty,“ prohodil pobaveně, ačkoli jeho výraz vypovídal o hluboké touze. Zajel mi rukou pod záda. Prohnula jsem se, aby mi mohl rozepnout sukni. Přetáhl mi ji přes boky. Přihodil ji ke svému oblečení.

Sklonil se a zasypal mi klíční kost polibky. Jejich něha ostře kontrastovala

s intenzitou jeho vášně. Zachvěla jsem se. Překvapilo mě, že na mě má tak silný vliv i naprosto lehounký dotyk.

Přejela jsem mu dlaněmi po zádech, poznávala jsem ho. Pak jsem rukama zajela mezi nás a Caden vzápětí zalapal po dechu. V obou dlaních jsem mu totiž sevřela penis. Měl jemnou pokožku, ale byl pevný jako ocel. Začala jsem ho hladit.

Na okamžik jsem ho pustila, navlhčila u sebe prsty a znovu se věnovala jemu. Spokojeně zamručel. Tvář měl staženou erotickým napětím. Tyčil se nade mnou a na pažích se mu napínaly svaly.

Chtěla jsem mu dát stejně velkou rozkoš, jakou dal on mně. Zvedla jsem se k němu, ale Caden mě odhodlaně zarazil.

„Teď ne,“ zamumlal. „Až pak. Teď se nemůžu dočkat, až se do tebe co nejvíc zabořím.“

Jeho slova mi pořádně rozbušila tep. Na chvíli se odtáhl, ale jen zanořil ruku do šuplíku nočního stolku. Stejně jsem to skoro nevnímala. Dívala jsem se, jak otevírá balíček, nasazuje si kondom a roztahuje jej po celé délce.

Znovu se vrátil na původní místo a já si spokojeně oddychla. Špičkou penisu se mě dotýkal na nateklých pyscích. Uchopil mě za boky a nadzdvihl mě, aby do mě mohl proniknout. Při prvních pohybech jsem zalapala po dechu. Už dlouho jsem se s nikým nemilovala, moje tělo se kolem jeho přirození křečovitě svíralo

a přivykalo silnému, naléhavému tlaku.

Caden se ovládal, seč mohl, a nořil se do mě pomalu. „Nebolí tě to?“ zeptal se úsečně.

Zavrtěla jsem hlavou. Lačná touha, aby už konečně byl u mě, přehlušila jakoukoli nepohodu i bolest. „Jsem v pohodě.“ Svá slova jsem potvrdila tím, že jsem mu sama vyšla vstříc boky. Bez váhání se do mě zanořil hlouběji. Zatajila jsem dech. Zasténal a dál přirážel. Vypadal, jako by se už nedokázal ovládnout. Náhle se zarazil a podíval se na mě zvláštním pohledem.

„Tempo nech na mně,“ sykl skrz zatnuté zuby. „Jinak se neovládnu a ublížím ti.“

„Já ale nemůžu nic nedělat,“ zašeptala jsem zničeně. Slova ovládala mě, ne já je.

„Strašně moc tě chci. Je mi jedno, co se bude dít pak, hlavně mi to už udělej. Hned.“

Caden zasténal a mocně přirazil. Zanořil se do mě celý. Měla jsem pocit, že mě rozštípl napůl, ale stejně jsem ho koleny chytila kolem pasu a přerývaně jsem dýchala. Čekala jsem, až si tělo zvykne na Cadenův vpád.

Sklonil hlavu a náruživě mě políbil. Zalila mě vlna rozkoše a touhy, aby se

ve mně pohyboval. Ponoukla jsem ho boky. Caden se nenechal dvakrát pobízet. Téměř ze mě vyklouzl a pak do mě prudce přirazil. Vykřikla jsem. Zahltily mě naprosto nečekané vjemy.

Jeho tvář měla až zuřivý výraz. Rytmicky se do mě vnořoval a stahoval se zpátky. Naladila jsem se na jeho rytmus a vycházela mu vstříc.

„Lauren,“ vyjekl. Nic dalšího neřekl. Jen vyslovil moje jméno a tím jako by bylo řečeno vše.

V přírazech zrychloval a nakonec do mě pronikal tak prudce, až jsem zavřela oči a chytila se čela postele. Prožívala jsem tak hlubokou rozkoš, až jsem tomu sama nemohla uvěřit.

Místnost se rozezněla sténáním a úpěním. V horečném souzvuku těl jsme oba spěli k vyvrcholení. Omýval nás pot a každý pohyb nás přibližoval k extázi.

Caden byl tak blízko u mě, že se mi při každém přírazu třel o poštěváček. Dostal mě až na samý vrchol rozkoše. Vykřikla jsem.

„Lauren, podívej se na mě,“ nařídil mi. Bez váhání jsem ho poslechla. Spalující žár v jeho očích mi napovídal, že stačí jediný krůček. Už jsem se neudržela

a s výkřikem jsem se oddala orgasmu. Tělo se mi otřásalo, veškerou vládu nad ním převzalo vyvrcholení. Byl to neskutečný prožitek. I Caden vykřikl. Cítila jsem, jak se ve mně chvěje.

Nechali jsme se opájet přítomným okamžikem. Nic kromě nás a naší rozkoše neexistovalo. Caden se na mě zhroutil. Automaticky jsem ho objala a začala ho hladit po zádech.

Své pocity bych nedokázala slovy popsat. Kdybych konstatovala, že jsme se spolu vyspali, zdaleka by to nevystihovalo, co jsem prožívala. Ne, nebyla jsem naivní a nenazvala bych to láskou. S Cadenem jsme se prakticky neznali, o lásce nemohla být ani řeč. Každopádně se mezi námi odehrálo něco výjimečného.

Neuměla jsem to vyjádřit slovy, ale jednoznačně jsem to cítila.

Caden zvedl hlavu. Rozechvěle jsem se na něj usmála. Byl celý zpocený, unavený a hrozně mu to slušelo.

„Pořád trváš na tom, že si nepřeješ, abych tě honil kolem stolu?“ Jeho smysl pro humor mě pobavil. V té chvíli byl svět dokonalý.

Kapitola dvanáctá

Dokonalý svět mi bohužel dlouho nevydržel. Caden pořád ležel na mně a začínal být pořádně těžký. Nevěděla jsem, jak s tím naložit, a tak jsem plácla to první, co mi přišlo na jazyk.

„Musím na záchod.“

Caden zdvihl obočí, ale bez okolků se ze mě skulil. Zamířila jsem ke dveřím, které jsem otipovala na koupelnu. Původně jsem si chtěla kolem sebe omotat deku, ale rozmyslela jsem si to. Caden mě pozoroval. Po tom, co jsme absolvovali, byl stud zcela nemístný, jenže já se cítila víc než nahá na těle. Připadalo mi, že jsem se odhalila i citově, takže jsem se potřebovala trochu obrnit, a to na těle

i na duši.

S úlevou jsem za sebou zavřela dveře a schovala se před Cadenovým pronikavým pohledem. Podívala jsem se na sebe do zrcadla. Málem to se mnou seklo. Měla jsem rozcuchané vlasy, navíc mi trčely na všechny strany víc než kdy jindy. Rty jsem měla nateklé, krk celý červený a poškrábaný od Cadenova strniště. Po těle mi rozesel důkazy své vášně, nemohla jsem potlačit pocit uspokojení, který se ve mně šířil.

Zapnula jsem vodu a pustila si studenou na zápěstí, abych trochu srazila tep. To přece zvládnu, říkala jsem si. Oba jsme propadli vášni, nic víc. Neznamená to, že bych byla slaboch, ani že jsem kontrolu hodila za hlavu se vším všudy.

Všechno, co se dneska stalo, jsem si sama zvolila, a taky sama rozhodnu o tom, co bude dál.

Prsty jsem pročísla vlasy a snažila se je alespoň trochu upravit. Zhluboka jsem se nadýchla a otevřela dveře. Caden si stále lebedil v posteli. Mezitím se posunul a seděl opřený zády o čelo postele. Pátravě mě pozoroval. Okny proudilo

do místnosti odpolední slunce. Připadala jsem si jako ve vitríně. Zajela jsem pod peřinu a omotala si ji kolem pasu. Sedla jsem si dostatečně blízko vedle Cadena, aby nepoznal, že se od něj snažím získat alespoň trochu odstupu, ale i dost daleko na to, abych mohla rozumně uvažovat.

Snažila jsem se udržet pohled na jeho tváři. Caden se totiž na rozdíl ode mě nestyděl a nesnažil se nic zakrýt. Postřehla jsem, že mezitím vyhodil kondom. Spokojeně se usmíval.

„Přemýšlíš, jak vzít roha?“

Zavrtěla jsem hlavou, ale ruku do ohně bych za to nedala. „Ne, jen si tak říkám, co to bude znamenat pro náš pracovní vztah.“

Caden se ke mně natáhl. Trhla jsem sebou, ale pouze mě chytil za ruku.

„Není důvod, proč by se měl měnit. To, co děláme v práci a ve volném čase, snadno oddělíme.“

Vrhla jsem na něj skeptický pohled. „No, to se snáz řekne, než udělá. Podle mě to nejde, aby náš vztah v práci zůstal stejný.“

Caden si mě dlouze prohlížel. „Chceš, aby to bylo poprvé a naposled? Chtěla by ses vrátit k ryze pracovnímu vztahu?“

Kousla jsem se do rtu. Měla jsem rázně přikývnout, ale nějak to nešlo. Naštěstí z té situace vzešlo i něco dobrého. S Cadenem jsem se v tu chvíli sice cítila docela trapně, ale toho, co se mezi námi stalo, jsem ani v nejmenším nelitovala. Navíc

ve mně začínala rašit naděje. Netýkala se přání, abychom to s Cadenem dali dohromady, ale víry v to, že mě moje minulost možná nepoškodila nadobro. Objevila se jiskřička naděje, že bych přece jen mohla žít bez předstíraných pocitů, že bych nemusela jen napodobovat pocity druhých lidí. Netušila jsem, že jsem schopná tak svobodného prožívání a že se moje tělo dokáže naplno oddat přirozeným touhám.

„Ne,“ pousmála jsem se suše. „Předpokládám, že si tohle budu chtít ještě párkrát zopakovat.“

Oči mu potemněly, ale nezvážněl. „Dokud to zvládneme udržet mimo práci, tak můžeme řádit podle libosti. S prací by to ale dohromady nešlo.“

Nedokázala jsem tipnout, nakolik se nám to podaří, ale stejně jsem přikývla, protože mě nic jiného nenapadalo. „Nastavíme hranice a uvidíme, co čas přinese.“

Na Cadenovi bylo vidět, že se mu ulevilo. Tělem se mi rozlilo příjemné teplo. Zjevně se bál, že budu trvat na striktně pracovním vztahu. Sevřel mi ruku o něco pevněji a přitáhl si mě k sobě.

„Tak, to bychom měli. Co kdybychom si dali repete?“

Rozesmála jsem se. Tak uvolněná jsem už dlouho nebyla. Užívala jsem si pocit propojení s jiným člověkem. Konečně jsem neměla pocit, že jsem na světě sama. Co na tom, že ten pocit neměl trvat dlouho. Tušila jsem totiž, že náš plamen rychle shoří. Tak intenzivní žár nemohl vydržet dlouho. Kupodivu mi to nedělalo starosti, naopak jsem byla lehká jako pírko. Hlavní byla rozkoš, nic než rozkoš.

„Počkej, potřebuju doplnit energii,“ škádlila jsem ho „A pokud si dobře pamatuju, někdo tu sliboval lasagne.“

„Sakra.“ Caden vystřelil z postele a pádil do kuchyně. Slyšela jsem, jak otevírá dvířka od trouby a někam pokládá pekáček. Do ložnice se vrátil se zoufalým výrazem.

„Pokud nemáš ráda lasagne spálené na uhel, tak si budeme muset něco objednat.“

Zvažovala jsem, jestli mám nebo nemám odejít. Na ryze tělesný vztah jsem se u něj začínala cítit podezřele dobře. Ne, nebyla jsem ochotná dobrovolně se připravit o Cadenovu pozornost.

„To zní dobře,“ prohodila jsem. Obmotala jsem kolem sebe deku a vylezla z postele. Shýbla jsem se pro věci poházené na zemi. „Jenom se oblíknu.“

Caden přešel ke skříňce a vyndal velkou modrou košili. Podal mi ji. Byla měkká, jako by pamatovala časté nošení i praní.

„Na, v tom ti bude líp.“

Nedělal z toho vědu, ale mně se v břiše rozletěli motýli. Připomínala jsem si, abych tomu gestu nepřisuzovala přehnaně velký význam. Caden se pouze choval ohleduplně, nic víc. Přetáhla jsem si košili přes hlavu. Udělalo mi radost, že mi sahala téměř ke kolenům, protože jsem neměla kalhotky. Caden si natáhl šortky

a triko. Vypadal mlaději a zranitelněji než obvykle.

Šla jsem za ním do obýváku. Ze šuplíku vytáhl meníčka několika restaurací a podal mi je. „Dáš si čínu, nebo něco italského?“

„Čínu,“ odpověděla jsem bez váhání. „Hovězí s brokolicí a jarní závitek.“ Caden se usmál a šel pro telefon. „Mám rád, když žena ví, co chce.“

Obrátila jsem oči v sloup, ale v hloubi duše mě jeho komentář víc než pohladil. Caden se choval tak pohodově a otevřeně, že mě to k němu táhlo čím dál víc.

Objednal jídlo a sedl si ke mně na gauč. Zadíval se na mě. Měla jsem co dělat, abych nervózně nepoposedávala nebo si něco nedělala s vlasy. Natáhl ruku

a odhrnul mi vlasy z tváře. Na takové něžné dotyky jsem nebyla zvyklá a málem jsem ucukla. Vlasy se však nedaly usměrnit a hned se vrátily na původní místo. Omluvně jsem se usmála.

„Vlasy jsou moje zhouba,“ prohodila jsem. Chytila jsem se prvního tématu, kterým se dalo probořit ticho. „Kdysi jsem se je snažila narovnat, ale výsledkem byla roztřepená a rozlétaná noční můra.“

„Tvoje vlasy jsou nádherné,“ řekl něžně a mezi prsty promnul kudrnu. „Stejně jako ty.“

Byla to milá poklona, ale nevěděla jsem, jak s ní naložit. Odkašlala jsem si.

„Děkuju.“ Pro jistotu jsem změnila téma. „Kdy jsi přišel na to, že chceš být fotograf?“

Moje taktika bila do očí, ale Caden se nechal odlákat. Svěsil ruku a já si s úlevou oddychla.

Pokrčil rameny. „Vlastně ani nevím, jestli jsem se někdy rozhodl,“ odpověděl.

„Prostě jsem začal fotit a lidi si mých fotek brzy začali všímat. Jejich zájem trval, a tak jsem si řekl, že je to stejně dobrá práce jako kterákoli jiná.“

Stáhla jsem obočí. „To je všechno? Neměl bys být svému umění oddaný nebo tak něco? Prožívat profesní vášeň?“

Pousmál se. „Netvrdím, že jí nejsem oddaný, ale vášeň radši nechávám na fotkách. Baví mě ukazovat je, ne o nich mluvit.“

„No, tak na tvých fotkách je vášně víc než dost,“ konstatovala jsem suše.

„Na některých víc, na některých míň.“

Přejel mě pohledem od hlavy k patě. Tělo se okamžitě probralo k životu, a když doputoval zpátky k obličeji, byla jsem rudá jako rajče.

„Jestli chceš, můžeme se na tvoje kouknout hned,“ navrhl tiše. To se mému rozumu zrovna nelíbilo. Focení jsem si sice moc užila, ale nebyla jsem si jistá, jestli jsem už připravená podívat se na fotky. Jedna věc byla nechat se pohltit sílou okamžiku, druhá věc však byla dívat se na důkaz toho, jak odvážně jsem se chovala.

„Ne, chtěla bych si na ně ještě počkat,“ přiznala jsem se. „Nejsem si jistá, že bych to hned dneska zvládla.“

Caden chápavě přikývl. Bavili jsme se o obyčejných nenáročných věcech a já se už nemusela nervovat. Při jídle jsme se ocitli v nezvykle intimní atmosféře. Hověli jsme si na gauči, jako bychom spolu chodili a užívali si sobotní odpoledne.

Okamžitě jsem tu myšlenku vypudila z mysli. Takové úvahy byly nebezpečné

a navíc jsem z nich byla celá nesvá, protože se ve mně kvapem probouzela touha. Celé odpoledne proběhlo v klidu. Napadlo mě, že by to třeba mohlo fungovat.

Mohli bychom si užívat tělesné radovánky, jak dlouho by se nám chtělo, a práci držet na jiné koleji. Nepochybovala jsem o tom, že než se vrátí Macie, dávno se jeden druhého nabažíme, a bez problémů si zamáváme na rozloučenou.

Po obědě jsem se vrhla s Cadenem do postele s jasnou hlavou. Zaskočilo mě, že ani pak jsme se jeden druhého nemohli nasytit.

Večer jsem mu řekla, že půjdu domů, i když se objevila varianta, že bych u něj mohla přespat. Caden mi nebránil a mně nebylo líto, že mě nepřemlouval. Bylo nad slunce jasné, že jsme se vydali na parádní cestu za vzájemně prospěšnou rozkoší, nikoli destrukcí.

Kapitola třináctá

Přemýšlela jsem, co má Caden na zbytek víkendu v plánu, ale současně jsem byla ráda, že jsem u něj nezůstala, protože bych se na něj mohla nebezpečně moc upnout. Prostě jsem jen byla zvědavá. Dohodli jsme se, že ze svého sexuálního vztahu nebudeme dělat vědu a že ho nebudeme zatahovat do práce. Pomalu jsem začínala věřit, že to skutečně půjde.

Neděle se překulila v pondělí. Byla jsem dobře naladěná a vešla jsem do kanceláře s úsměvem na rtech. Caden už seděl u stolu a také mě vítal s úsměvem.

„Ahoj, Lauren, měla ses o víkendu hezky?“ zeptal se lišácky.

„Docela jo,“ odpověděla jsem jakoby nic. „Nic dramatického.“

Došla jsem ke stolu a podívala se na kaly. Stále byly vzorně čerstvé a navíc se jejich počet zdvojnásobil. Váza jimi překypovala, div nepraskla. Pobaveně jsem se zasmála.

„Páni, takové kouzelné kytky jsem ještě nikdy neviděla. Nejenže vydrží navždycky, ale navíc se množí jako králíci.“

Caden se usmál, zvedl se a šel ke mně. „No, už jsem si říkal, kdy si toho všimneš.“

Chtěla jsem obrátit oči v sloup, ale ovládla jsem se. „To víš, že jsem si všimla. Nešlo to nevidět.“ Nezeptala jsem se ho, proč je vyměňuje, nebylo o čem mluvit. Měl své důvody a já se v nich nechtěla rýpat.

Caden si mě přitáhl do náručí a něžně mě políbil. To jsem nečekala. Zalapala jsem po dechu a sekla po něm profesorským pohledem.

„Kam se poděla pravidla o dodržování hranic?“ Lhostejně trhl ramenem. „Byla to jen pusa.“

Povzdychla jsem si a odstrčila ho. „Cadene, myslím to vážně. Nebude to fungovat, když soukromí a práci neoddělíme. Přece jsme se dohodli, že v kanceláři budeme fungovat výhradně pracovně.“

Zamračil se, ale rezignovaně přikývl. Docela své slovo dodržel. Choval se ke mně s odstupem, ale přece jen důvěrněji než předtím. Hodně se mi ulevilo.

Při práci jsem vnímala, že po mně často pokukuje, ale připisovala jsem to sexuálnímu okouzlení, protože jsem na tom byla stejně. Musela jsem se hodně přemáhat, abych na něj nevrhala hladové pohledy. V mysli jsem stále dokola opětovně prožívala každičký okamžik naší intenzivní sobotní vášně.

Zaujatě jsem sepisovala mail, a najednou se mnou židle začala odjíždět od stolu. Kolečka bez potíží klouzala po podlaze.

„Hele!“ vykřikla jsem zaskočeně a ohlédla se po Cadenovi. Ještě držel křeslo za područku. Sklonil se ke mně a druhou rukou se zapřel o druhou područku. Tyčil se nade mnou jako hora. „Zrovna jsem psala mail!“

„Je šest,“ oznámil mi, popadl mě kolem pasu a vytáhl mě ze židle. „Padla.“

Ani jsem nestihla odpovědět, protože se znovu sklonil a políbil mě tak hladově, až mi nezbylo nic jiného než ho obejmout kolem krku, přitisknout se k němu

a polibky opětovat. Touha, kterou jsem v sobě celý den potlačovala, se bez varování probudila. Začal se mnou rytmicky pohybovat boky. Vnímala jsem jeho erekci. Při polibku jsem zasténala. Taky jsem byla vzrušená, cítila jsem, jak vlhnu. I moje boky se přidaly. Mezi stehny mi pulzovala bolest z nenaplněné touhy.

Caden ode mě odtrhl rty. Zasypal mi krk polibky a zastavil se až u límečku halenky. Bez váhání mi začal rozepínat knoflíčky. Stalo se to tak rychle, že jsem nestihla pohotově zareagovat.

„Cadene, počkej,“ zarazila jsem ho, když jsem se vzpamatovala. Položila jsem mu dlaně na hřbety rukou, aby mi nemohl halenku sundat. Nepřála jsem si nic jiného, ale někdo musel mít rozum. „Domluvili jsme se, že to nebudeme míchat. Když budeme takhle vyvádět v kanceláři, tak tu dohodu neudržíme.“

Caden se nenechal odradit. Beze slova se sklonil a zasypal mi hruď dráždivými polibky. Pak mi začal lízat odhalené části prsou napínající podprsenku. „Pracovní doba skončila. Vyvádění v plánu nemám, teda pokud to není jemné vyjádření toho, že se s tebou budu milovat tak, až nebudeš vědět, čí jsi.“

Zalapala jsem po dechu. Poddat se vášni bylo až směšně jednoduché. Třeba měl pravdu. Sice jsme byli v kanceláři, ale pracovní doba byla za námi. Opravdu záleželo na tom, kde jsme?

Zasténáním jsem mu dala na srozuměnou, že s ním souhlasím, pustila jsem mu ruce a už to jelo. Svlékl mi halenku a rozepnul podprsenku. Oblečení letělo

na zem. Začal popocházet dopředu, až mě natlačil zády ke stolu. Zapřela jsem se pažemi o desku a vyskočila na ni. Caden mezitím vzal jednu bradavku do úst

a intenzivně ji sál. Druhou rukou mi zajel pod sukni a přes provlhlé kalhotky mě začal hladit po vzrušeném přirození. Zasténala jsem.

„Ach jo, na tohle jsem čekal celý den,“ zavrčel a přemístil se ke druhé naběhlé bradavce. Věnoval jí stejnou pozornost jako první. Bez varování odhrnul látku kalhotek stranou a zanořil do mě dva prsty. Vykřikla jsem. Automaticky jsem začala proti nim pohybovat boky.

„Cadene!“ vyjekla jsem, když prsty pohyboval sám, víc a víc. Palcem mi přejel přes nateklý poštěváček. Celá jsem se zachvěla. Prožívala jsem tak hlubokou rozkoš, až jsem nechápala, jak to můžu vydržet.

Zdvihl hlavu a znovu jsme se k sobě přitiskli rty. Líbali jsme se hladově a lačně, jako bychom se jeden druhého nemohli nabažit.

Kousek se stáhl. Nesouhlasně jsem zavrčela, ale Caden mě popadl za boky,

sundal ze stolu a natočil mě k sobě zády. Rukama jsem se zapřela.

„Lauren, předkloň se,“ nakázal mi ochraptělým hlasem. Ani jsem necekla

a poslechla ho. Celá jsem se chvěla nedočkavostí. Vyhrnul mi sukni a stáhl mi kalhotky. Svezly se na zem k botám.

„Nemůžu to vydržet,“ vyrazil ze sebe. Slyšela jsem, že si rozepnul džíny. Natahovala jsem krk, abych zjistila, co za mnou provádí. S až zoufale staženou tváří si nemotorně nasazoval kondom. Ztrácel ovládání. Takového jsem ho ještě nepoznala. Pohlédli jsme si do očí. Caden se sklonil a hladově mě políbil. Pak

do mě bez varování pronikl s takovou vehemencí, až jsem se neudržela a skácela se na stůl. Vykřikla jsem.

„Sakra.“ Zarazil se, zavřel oči a několikrát se zhluboka nadechl. Když oči otevřel, mísily se v nich obavy s touhou. „Není ti nic?“

„Ne,“ odpověděla jsem ochraptěle. Nečekaným přírazem se do mě zanořil celý. Vyrazil mi tím dech, ale byla jsem tak vzrušená a vlhká, že nepříjemný pocit trval pouze zlomek vteřiny. „Nepřestávej.“

Caden se nenechal dvakrát pobízet, popadl mě za boky a začal do mě mocně přirážet. Vší silou jsem se držela stolu. Nedokázala jsem však potlačit ostré výkřiky.

„Jsi sakra dobrá, tohle je nádhera,“ sykl skrz zatnuté zuby. Přirážel do mě

s živočišnou silou. Matně jsem vnímala, že ze stolu začínají padat věci. Při té jízdě jsem se posunovala dál a dál, až už nebylo kam. Ještě nikdy jsem nikoho necítila tak hluboko v sobě, nikdy jsem neměla pocit, že by mě někdo měl naprosto ve své moci. Caden se nečekaně natáhl ke mně a začal mě dráždit na vzrušeném, nateklém poštěváčku. Vykřikla jsem.

„Nepřestávej!“ zaječela jsem. „Panebože, já už budu! Nepřestávej!“

„Lauren,“ zamručel spokojeně. „Chci to cítit, až budeš.“

Zalily mě nekončící vlny rozkoše. Napětí konečně polevilo a já ani pořádně nevěděla, kde jsem. Za sebou jsem zaslechla ochraptělý výkřik. V sobě jsem ucítila prudké tepání. Jeho vyvrcholení prodloužilo i to moje. Cítila jsem, jak se ve mně svaly v podbřišku stahují.

Když jsem sestoupila z nebes, došlo mi, že jsme se ocitli v naprosto šílené pozici. Byla jsem rozpláclá na stole, od pasu nahoru nahá, měla jsem vyhrnutou sukni, kalhotky u kotníků, na lodičkách. Ohlédla jsem se ke Cadenovi. Košili si nesundal, jen si stáhl kalhoty a boxerky, takže mu ležely zmuchlané kolem kotníků. Měl svěšená ramena a hlavu a snažil se popadnout dech. Zvedl hlavu

a těma svýma zlatýma očima upřeně pohlédl do mých. Zatajila jsem dech. Líně se usmál a mně se rozběhl pulz.

„S naprostou jistotou můžu říct, že tohle bylo nejlepší pondělí na světě.“

Jeho rozjařená nálada rozpustila veškeré mé pochyby a pocity, že jsme skončili v trapné situaci. Zasmála jsem se a narovnala se. Cítila jsem, jak ze mě vyklouzl.

Nejistě jsem se shýbla a oblékla si kalhotky. Caden vyhodil kondom a i on se znovu oblékl. Uspěchaně jsem si narovnala sukni, pak jsem se natáhla pro halenku a podprsenku.

Caden byl rychlejší a vzal mi je před nosem. Ohradila jsem se. „Co to děláš?“

„Tohle nepotřebuješ. Až dorazíme nahoru, stejně bych ti je hned sundal.“

Zatetelila jsem se vzrušením. Chtěl pokračování. Do hry však vstoupilo

i racionální uvažování. Naše sexuální hrátky jsem si sice hodlala užít dosyta, ale nechtěla jsem se do našich legrácek zamotat až příliš. Ani bych se nenadála

a toužila bych s Cadenem být víc a víc. A až bychom se rozešli, byla bych z toho na dně. Žádné takové, musela jsem si udržet nadhled.

„Díky za bezvadné pozvání, ale musím domů.“ Zamračil se. Pokusila jsem se odmítnutí zmírnit a dodala jsem: „Někdy příště, jo?“

Nevypadal zrovna šťastně, ale nenaléhal. Natáhla jsem ruku pro svoje věci. Nepodal mi je, místo toho mě něžně oblékal. Byla jsem z toho vedle. Musela jsem se hodně ovládat, abych na něj nezírala jako na zjevení, když mi zapínal halenku. Na takovou péči jsem nebyla zvyklá.

Dooblékl mě a zlehka mě políbil. „Bezva, takže zítra.“

Odpověděla jsem ve stejném duchu, posbírala jsem svoje věci a vyslala jsem

k němu úsměv. Byla jsem naprosto vykolejená, ale ne kvůli drsnému sexu. Na vině bylo jeho něžné gesto. Ráda jsem za sebou zabouchla vstupní dveře. V duchu jsem se modlila, abych to, co se mezi námi dělo s Cadenem, ustála bez úhony.

V dalších dnech jsme si zaběhli nový stereotyp. Přes den jsme si drželi pracovní, i když velmi přátelské vztahy, ale jakmile uhodila šestá, nespustil ze mě oči ani ruce. Ne že by mi to vadilo, ale kdykoli mě po milování pozval k sobě nahoru, vymyslela jsem si nějakou výmluvu. Potřebovala jsem přemýšlet hlavou, jinak bych do vztahu s Cadenem zahučela až po uši.

V pátek ráno jsem přišla do práce s pocitem, že mám věci pod kontrolou. Zvažovala jsem, jestli večer kývnu na Cadenovo pozvání a zůstanu u něj. Sex v kanceláři byl sice bezva, ale přece jen začínal být docela nepohodlný.

V kanceláři nikdo nebyl. Zvláštní, Caden obvykle býval v práci první. Jak by ne, když jen seběhl ze schodů. Pustila jsem se do práce, ale byla jsem trochu zklamaná, že Caden není se mnou.

Hodiny přibývaly, ale po Cadenovi ani památky. Snažila jsem se nebýt otrávená z toho, že mi nenechal vzkaz a ani mi nezavolal, kdy přijde. Na druhou stranu mi o svých aktivitách nemusel dávat vědět. Na jeho čas jsem neměla žádné nároky.

Odpoledne se ozval zvonek u dveří. Zaskočeně jsem šla k interkomu. Caden nikoho nečekal a jediný člověk, který mohl přijít i bez ohlášení, byl Michael, ale ten byl s Cadenem na obědě předešlý den.

Do monitoru dýchal Cadenův agent. Zaúpěla jsem. Z jeho nevypočitatelného vzezření se mi dělalo zle. Od vernisáže v Greenwood Gallery o sobě Joseph

nedával moc vědět. Nechtěla jsem se s ním bavit v Cadenově nepřítomnosti. Přesto jsem ho pustila dál a modlila se, aby na Cadena nechtěl počkat.

Joseph nakráčel do kanceláře. Od samého začátku se netajil tím, že mě prokoukl.

„Kde je Caden?“

V duchu jsem protočila panenky nad jeho nezdvořilostí. Ani mě totiž nepozdravil a mluvil se mnou jako se služkou. Ovládla jsem se. Pořád jsem byla Cadenova zaměstnankyně a on stále byl jeho agent.

„Nevím. Chcete mu nechat vzkaz?“

Joseph navrčeně zavrtěl hlavou. „Zpráv mám dost, na žádnou mi neodpověděl. Koukejte vyklopit, kde je, než toho budete litovat.“

Popošel ke mně. Čekal, že se stáhnu, ale do mě naopak vjel děsný vztek. Muži jako Joseph Samuels si zjevně mysleli, že si můžou vzít, cokoli chtějí, aniž by řešili, koho při tom oberou. Naskakovala mi z něj husí kůže. Znechuceně jsem čekala, co se z toho vyvrbí.

„Řekla jsem vám, že nevím, kde je,“ pronesla jsem důrazně. Nechtěla jsem být jedovatá, ale nedokázala jsem se ovládnout. „Nedivím se, že vám nebere telefony. Zjevně se víc staráte o to, abyste si namastil kapsy, než o Cadenovo dobro.“

Joseph začal prskat jako naštvaná kočka. Samým vztekem zrudl. Tlustým, odporným prstem mě píchl do hrudi a strčil do mě tak silně, až jsem o pár kroků couvla. Tak to přehnal. Okamžitě se ve mně probudil důvěrně známý vztek

na mužského, který se mě snažil srazit na kolena.

„Ještě jednou na mě sáhnete a budete toho litovat,“ vyštěkla jsem. Zatím jsem se držela.

Sekl po mně přimhouřenýma očima a naklonil se ke mně tak blízko, až jsem na tváři ucítila jeho páchnoucí dech. Táhl z něj alkohol. „Cože, vy si myslíte, že tady o něčem můžete rozhodovat? Jste jen jedna z jeho děvek. A že jich už bylo.

Já Cadenovi vydělávám peníze. Vy za něj jen zvedáte telefony.“ Přejel mě pohledem těch svých prasečích oček. „Nebo máte v náplni práce i další služby?“

Než jsem se stačila vzpamatovat, chytil mě za prs a bolestivě jej stiskl. Prolítly mnou desítky emocí, nejsilnější byl vztek. A pořádný. Před očima se mi zatmělo

a bez váhání jsem se na něj vrhla, aby mi nemohl ublížit. Musela jsem být rychlejší.

Kapitola čtrnáctá

Rozhodoval za mě vztek, nic jiného. Vletěla jsem na něj a nastal mazec. Joseph křičel, ale mě nic nezastavilo. Třískala jsem ho hlava nehlava.

Zničehonic mě popadla nějaká paže kolem pasu a vlekla mě pryč. Rozzuřeně jsem vykřikla. Nechtěla jsem se nechat připravit o svoji oběť. On byl totiž ta oběť, ne já. Už nikdy ze mě nebude oběť.

Snažila jsem se zbavit té ruky, co mě držela, chtěla jsem se znovu vrhnout na Josepha, ale ta ruka mě držela pevně.

„Pšt, uklidni se.“ Pod nohama jsem znovu ucítila pevnou zem, ale ruka mě nepouštěla. Ani jsem se nemusela otáčet a hned jsem věděla, čí tělo se ke mně zezadu tiskne. Nechtěla jsem se otočit, ani když vyslovil moje jméno: „Lauren.“ Hruď se mi prudce vzdouvala. Výbuch vzteku mě rychle připravil o energii.

Třásla jsem se. Joseph se škrábal ze země. Oči měl plné strachu a vzteku. Na tváři měl hluboké rány od nehtů a límec košile měl utržený. Rukávem si otřel tvář.

Podíval se na něj a ztuhl: byl od krve.

„Do prdele, co to do tebe vjelo?“ zařval na mě, ale dával si pozor, aby se ke mně nepřiblížil. Pohledem přejel na Cadena stojícího za mnou. „Ta ženská je šílená, měl by ses jí zbavit!“

Caden si ho nevšímal. Povolil sevření a otočil mě. Sklopila jsem hlavu. Hrozně jsem se styděla. Viděl mě, jak se chovám jako zvíře. Dokonce jsem se tak cítila. Jako zvíře odhodlané zabít svoji kořist.

Pevně jsem sevřela chvějící se rty. Caden mi ukazováčkem něžně zvedl bradu. Tvářil se ustaraně a zmateně. Palcem mi setřel slzy. Ani mi nedošlo, že brečím.

„Co se stalo?“ zeptal se opatrně.

„Já ti povím, co se stalo!“ zahulákal Joseph za mnou. „Je to blázen! Bez důvodu se na mě vrhla!“

Caden se mi zadíval přes rameno. Ztvrdly mu rysy. „Drž hubu,“ houkl na něj tónem, který nepřipouštěl námitky.

Výraz mu opět zjihl, když se podíval na mě. Zavrtěla jsem hlavou. Nemohla jsem mluvit. Nedokázala jsem mu říct, že se ke mně Joseph zachoval hrubě a že místo toho, abych ho poslala do háje nebo mu jednu vrazila, jsem se na něj skutečně vrhla jako šílenec.

Caden si povzdychl. Podíval se na Josepha a úsečně se zeptal: „Co se stalo? A ať tě ani nenapadne lhát.“

Josephovi se třásl hlas vzteky. „Nic se nestalo, přísahám!“ V jeho tónu byl slyšet i strach. „Přišel jsem za tebou a ona mi tvrdila, že neví, kde jsi. Když jsem jí

řekl, že jí nevěřím, začala vyšilovat a vrhla se na mě. Za jiných okolností bych zavolal policii, ale takový skandál si nemůžeme dovolit.“

Zavřela jsem oči a nad těmi lžemi jsem jen zavrtěla hlavou. Stále jsem mlčela.

V místnosti se rozhostilo ticho. Caden mě pak sevřel v náručí a já ho automaticky objala kolem pasu. Zabořila jsem mu čelo do prohlubně krku. Nejradši bych tak zůstala napořád.

„Padej,“ oznámil Josephovi věcně. „Promluvíme si o tom pak.“

Joseph zjevně pochopil, že situace je vážná, nic nenamítal a zmizel. Zabouchly se za ním dveře.

Minuty se rozpouštěly ve věčnost. Zdálo se, že Cadenovi dělá dobře, když mě může držet. Nakonec ve mně převládl pocit ponížení a chtěla jsem se odtáhnout, ale Caden mě nepustil.

Čekala jsem, že se znovu zeptá, co se stalo, ale on si mě jen dlouze prohlížel.

„Půjdeme nahoru?“

Nechala jsem se od něj odvést do patra. Usadil mě na gauč do obýváku a pak odešel do kuchyně. Vrátil se se dvěma sklenicemi s jantarovou tekutinou. Jednu mi podal.

„Skotská,“ oznámil mi dřív, než jsem se stačila zeptat. „Panák bodne nám oběma.“

Bez řečí jsem si skleničku vzala a zhluboka se napila. Skotská mi začala propalovat cestičku hrdlem. Rozkašlala jsem se.

„Počkej, pomalu,“ krotil mě Caden. Sedl si vedle mě a začal mě hladit po zádech. „Po troškách.“

Poslechla jsem ho a pomalu jsem vypila celý obsah. Hodně se mi ulevilo, ale pořád jsem se cítila trapně. Caden mi vzal skleničku z ruky a společně se svou ji postavil na konferenční stolek.

„Teď už mi řekneš, co se stalo?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Byla to hloupost,“ hlesla jsem po chvilce. „Přehnala jsem to.“

Opřel se. „Ale stejně bych to rád slyšel.“

Zhluboka jsem nabrala dech a spustila: „Přišel sem Joseph a rozčílilo ho, že nevím, kde jsi. Nevěřil mi a začal narážet na to, že nejspíš nejsem jenom tvoje asistentka. Nakonec mě chytil za prso a mně se zatmělo před očima.“

Caden vyskočil jako na pérkách a vztekle zatínal čelisti. Bez varování se řítil ke dveřím. Na poslední chvíli jsem vystartovala a popadla ho za ruku.

„Kam jdeš?“

Setřásl mě. „Ten hajzl daleko nedošel. Zabiju ho.“

Zahřálo mě vědomí, že mě chce Caden chránit. To pro mě ještě nikdo neudělal. Na druhou stranu jsem nechtěla, aby se dostal do tělesné potyčky s agentem.

O vítězi jsem nepochybovala, ale nemělo smysl, aby Caden plýtval energií. Navíc by

se určitě objevil v televizi a v horším případě by mohl skončit i na policii.

„Cadene, počkej!“ Znovu jsem ho chytila za ruku. Prudce se ke mně otočil. Pustila jsem ho. Měl zatnuté pěsti a z očí mu sršely blesky. Jeho vztek mě měl hned varovat. Vypadal, jako by skutečně byl schopný někomu ublížit, ale nevěřila jsem, že by byl schopný obrátit vztek proti mně. Popošla jsem k němu, objala ho kolem pasu a přitulila se k němu.

„Nestojí za to,“ připomněla jsem mu. Zaklonila jsem hlavu, abych mu viděla do očí. „Prosím tě, Cadene, neudělej nic, z čeho by mi nakonec bylo ještě hůř.“

Prudký žár v očích ochladl na doutnající uhlíky. Cítila jsem, že se trochu uvolnil. Sklonil hlavu a opřel se čelem o mě. Zavřel oči. „Tohle mu nesmí projít.“

Natočila jsem hlavu tak, abych ho mohla políbit. Chtěla jsem zahladit pachuť té dusné atmosféry. Caden zasténal, objal mě a lačně mě začal líbat. Málem jsem se ani nemohla nadechnout. Choval se ke mně něžně, téměř až opatrně, jako by se bál, že by mě mohl rozbít. Kochala jsem se jeho něhou. Fascinovala mě stejně jako prudké milování.

Vzal mě do náruče, odnesl mě do ložnice a něžně mě svlékl. Připadala jsem si jako princezna. Zlíbal mě na každičkém centimetru těla. Probudil však ve mně touhu a začala jsem na něj naléhat, aby šel ke mně, víc, ještě víc. Nebránil se.

Vykřikla jsem rozkoší.

Po milování mě držel v náručí. Mlčeli jsme. U něj jsem se cítila v bezpečí, jenže s bezpečím přicházel ruku v ruce strach. Bála jsem se, že jsem na Cadenovi příliš

závislá. Až moc ochotně jsem předávala kontrolu do jeho rukou. Potřebovala jsem se postavit na vlastní nohy, ne si libovat ve zranitelnosti, připomínala jsem si.

„Měla bych jít domů,“ prohodila jsem tiše, i když odejít od Cadena bylo to poslední, co jsem si v tom okamžiku přála. Pevně mě chytil kolem pasu.

„Zůstaň tu přes noc.“

Ponořila jsem se do vnitřní diskuse o tom, co by bylo moudřejší. Kdybych zůstala, překročila bych neviditelnou hranici. Nemohla jsem vědět, jestli by to bylo rozumné rozhodnutí. Odpovědí jsem samu sebe ani moc nepřekvapila: „Dobře, zůstanu.“

Caden mě jemně políbil na krk a vrátil se k té trapné události. „To, co ten hajzl udělal, je neodpustitelné. Slibuju ti, že se postarám, aby se to neopakovalo.“

Na několik vteřin se odmlčel. „Bylo ještě něco, co tě dneska rozčílilo?“ Ztuhla jsem. „Jak to myslíš?“

„Měla jsi naprosté právo rozzlobit se a bránit se, ale když jsem vešel

do kanceláře, úplně jsi zuřila, jako by v tvém vzteku bylo mnohem víc než Joseph.“

V intimní temnotě Cadenovy ložnice panovala atmosféra jako stvořená pro svěřování tajemství. Pomohlo mi i to, že jsem mu neviděla do tváře, protože jsem k němu byla natočená zády.

„Po smrti rodičů se o mě neměl kdo postarat,“ spustila jsem nejistě.

„Příbuzných jsme moc neměli a nikdo se o mě nepřihlásil. Rodiče mě sice měli hodně rádi, ale neuměli hospodařit s penězi a v době, kdy umřeli, měli velké dluhy. Pojišťovna vyplatila nějaké peníze, ale stačily sotva na pokrytí dluhů a pohřbu.

A tak jsem skončila v pěstounské péči.“

Cítila jsem, že Caden ztuhl. Nic neříkal, tak jsem pokračovala: „Se smrtí rodičů jsem se dlouho nemohla vyrovnat. Ostatně které dítě může, že? Vyváděla jsem jako praštěná. Nikoho jsem neposlouchala a žádná z rodin, do kterých mě umisťovali, mě nezvládala. Nakonec jsem mazala do dětského domova.“ Bolestně jsem se nadýchla. „Teprve tam mi došlo, jaké jsem měla štěstí. Rodiče mě měli rádi a i lidi v pěstounských rodinách na mě byli hodní. Na lámání chleba bohužel bylo pozdě. Mezitím jsem se dostala do šuplíku problémové dítě.“ Odmlčela jsem se, protože mě zaplavovaly vzpomínky. Bezmála jsem si znovu vybavovala ten pach prvního děcáku.

„Co bylo pak?“ pobídl mě Caden k pokračování.

„Dopadlo to jinak. Našli mi rodinu. Bohužel se ukázalo, že do pěstounské péče si lidi neberou děti jen s dobrými úmysly. Někdy hrají hlavní roli peníze a někdy ještě něco jiného.“ Srdce mi bušilo jako splašené. Snažila jsem se zachovat klid.

„Když se to stalo poprvé, doufala jsem, že to jeho žena nahlásí sociální pracovnici.“ Při vzpomínce na její reakci jsem se ušklíbla. „Stal se pravý opak. Udělala ze mě lhářku a oznámila mi, že jestli někomu něco řeknu, šeredně na to doplatím.“

Caden zlomeně zaúpěl, ale mlčel. „Nakonec jsem mu zlomila nos a zase jsem mazala do děcáku. V rodině totiž tvrdili, že jsem nezvladatelná.“

„Kolik ti bylo?“ zeptal se tónem prosyceným vztekem.

„Jedenáct. Do osmnácti to probíhalo víceméně stejně. Strkali mě do různých pěstounských rodin. Skončilo to s mou plnoletostí.“ Nedodala jsem, že každičkou chvíli si pamatuju tak živě, jako by se stala včera. Pořád jsem slyšela to sténání

a křik, pamatovala jsem si na žalostně marné snahy utéct před obrovskými muži, kteří se na mě sápali. Nakonec jsem ale měla víc štěstí než ostatní. Někdo se

z toho už nikdy nedostal. „Naštěstí jsem dostala grant pro studenty v sociální tísni a taky díky hromadě půjček jsem zvládla vystudovat vysokou.“

„Panebože.“ Caden se celý třásl. Přitiskl mě k sobě ještě blíž, jako by nás dva chtěl spojit, jako by chtěl moji bolest pohltit do sebe. „Kolikrát se to stalo? Kolik mužských ti ublížilo?“ Další slova se mu neříkala snadno. „Kolik chlapů tě znásilnilo?“ vyptával se dál.

„Ve všech pěstounských rodinách to nebylo takhle hrozné. Většinou si mě nevšímali. Upřímně řečeno nevím, kolikrát se to stalo, protože se to snažím vytěsnit.“ Byla to velká lež. Pamatovala jsem si každičký okamžik, ale nechtěla jsem se vracet do minulosti. Dalo mi velkou práci, než jsem pro ty hrůzy našla v sobě místo a relativně bezpečně je tam uložila. Do těch temných zákoutí jsem se nikdy

nevydávala. Jinak bych nepřežila. Stěží jsem věřila, že jsem to Cadenovi vyklopila.

O téhle věci jsem se nikdy s nikým nebavila. O mé minulosti prodchnuté násilím nevěděla ani Macie, i když byla moje nejlepší kamarádka. Prodlévání v minulosti by stejně nic nevyřešilo. Byla za mnou a já potřebovala čelit přítomnosti. Samozřejmě jsem si ale uvědomovala, že minulost mě ovlivňuje i teď.

„Moc mě to mrzí,“ zašeptal a zabořil mi tvář do krku. „Hrozně moc mě to mrzí, Lauren.“

„Patří to do té části života, která skončila. Nehodlám o tom mluvit, ale chtěla jsem ti vysvětlit, proč jsem tak vyváděla, když se mě Joseph dotkl. Jakmile na mě jakýkoli chlap vztáhne ruku, reaguju podobně.“

Prudce vydechl. „Pamatuješ si, jak se jmenovali?“ zeptal se. Tou otázkou mě zaskočil.

„Ne, už je to dávno, Cadene. Chci na to zapomenout.“

Ztuhl, ale nehádal se. Byla jsem ráda, že ze mě netahá podrobnosti. Víc bych mu říct nedokázala. Kdyby na mě naléhal, zlomila bych se.

Pak už jsme o tom nemluvili. Caden mě léčil rukama a ústy a já hodila za hlavu všechno kromě rozkoše, kterou mi dával. Byla jsem vděčná, že moje poškozená duše našla záchranu.

Kapitola patnáctá

Ráno jsem se probudila a zmateně zjišťovala, kde jsem. V Cadenově posteli. Ještě víc mě zaskočilo, že se mu choulím v náručí. Vypadalo to, jako bychom byli víc než dva lidé, kteří se dohodli na tělesných radovánkách. Pravidelně oddychoval.

Opatrně jsem se vyprostila z jeho objetí.

Posadila jsem se a začala si ho prohlížet. Ve spánku vypadal tak mladě. Působil dojmem, jako by se ho stresy a nároky života nedotýkaly. Chtěla jsem mu odhrnout vlasy z čela, ale radši jsem se přinutila vstát. Oblékla jsem se.

Snažila jsem se být co nejvíc potichu, ale stejně se vzbudil. Právě jsem si obouvala boty.

„Dobré ráno,“ pozdravila jsem ho a provinile jsem se na něj usmála. Chtěla jsem totiž po anglicku zmizet a on mě přistihl.

Přelétl mě pohledem, posadil se a tázavě zdvihl obočí. „Už jdeš?“ Přikývla jsem. „Jo, mám toho dneska nad hlavu.“

„Například?“ Nelíbil se mi vyzývavý záblesk v jeho očích. Tekly mi z něj nervy. Štval mě.

„Nevěděla jsem, že tě musím informovat o svých aktivitách ve volném čase,“ prohodila jsem naoko lehce, ale postřehla jsem, že mu ta výčitka neunikla.

Vstal z postele. Čekala jsem, že bude pokračovat ve výslechu, ale on si jen oblékl triko a šortky, které ze sebe večer shodil, a řekl: „Půjdu tě vyprovodit.“

V podstatě nevím, jestli se mi ulevilo, když mi v odchodu nebránil, nebo mě to mrzelo. Nepočítala jsem s tím, že mě bude přemlouvat, abych zůstala, ale bylo mi trochu líto, že mu to nevadí.

Myslela jsem si, že mě doprovodí jen ke dveřím bytu, ale Caden se mnou chtěl jít až dolů. „Nemusíš si o mě dělat starosti, pojedu taxíkem.“

Sevřel rty, ale nehádal se. Pouze přikývl a zůstal u dveří. Cítila jsem, že se za mnou dívá, a musela jsem se hodně ovládat, abych se neotočila.

Taxíkem jsem byla doma za chvilku. Okamžitě jsem padla do postele. Byla jsem citově i tělesně vyčerpaná. V mysli jsem si přehrávala předchozí den. Při představě, jak jsem asi vypadala, když jsem se vrhla na Cadenova agenta, jsem se div nechytala za hlavu. A co teprve moje tajemství a svěřování. Netoužila jsem po tom, aby mě Caden litoval. Právě naopak. Navíc jako dítě prožil něco mnohem horšího.

Snažila jsem se zaměstnávat vším možným, abych nemyslela na Cadena, jenže to nešlo. Provázel mě na každém kroku. I když jsem v prádelně koukala do běžící sušičky, stejně jsem zase myslela na něj. Při nákupu v supermarketu se mi vybavilo, jak při našem prvním milování spálil lasagne na uhel. Zarazila jsem se. Ne,

nemilovali jsme se, byl to sex. Nic víc. Měla bych si dávat pozor, v jakých intencích o našem vztahu uvažuju.

S úlevou jsem na konci dne vklouzla pod deku a posilněná vínem jsem se ponořila do neklidného spánku.

Vnímala jsem, že mě ze spánku vytrhává jakési zvonění. Nejdřív jsem odolávala, ale pak už to nešlo. Otevřela jsem oči. Byla jsem zmatená. Probudila jsem se hrozně rychle, ani jsem nevěděla, jak dlouho jsem spala. Šmátrala jsem na nočním stolku po zdroji zvuku. Byl to telefon, nebo budík?

Došlo mi, že je to mobil od Cadena. Hrozný zvuk.

„Prosím?“ vykvikla jsem.

„Lauren.“ Nic víc neřekl. Podívala jsem se na budík.

„Proboha, Cadene, jsou tři ráno. Doufám, že jde o něco hodně vážného.“

„Říkal jsem ti, že mám pracovní dobu nonstop a že ti někdy budu volat uprostřed noci.“

Posadila jsem se. Co když opravdu šlo o něco pracovního. Telefonát pozdě v noci beztak nemohl přinést nic pěkného. Okamžitě jsem se probudila. „Co se stalo?“

Caden chvíli váhal. „Vlastně nic,“ odpověděl nejistě. Promnula jsem si čelo. „Tak proč voláš?“ povzdychla jsem si.

„Nemůžu spát a…“ Na první pokus nedopověděl. „A napadlo mě, jestli nemáš stejný problém.“

„Ani ne. Spala jsem jako dřevo, než jsi mě probudil.“ Informaci, že jsem si spánek navodila několika skleničkami vína, protože bych na něj jinak nepřestala myslet, jsem takticky zamlčela.

„Můžu za tebou přijít?“

Jeho otázka mě rozesmála. „Chceš ke mně do postele?“

„Že se ptáš. Vadí to?“ zeptal se. Podle hlasu jsem poznala, že se usmívá.

Naděje, že bych ho mohla za chvíli vidět, byla neodolatelná. Proč bych se měla připravovat o něco, co mi Caden ochotně nabízel?

„Jasně že ne, zvlášť když mám stejné přání. Za jak dlouho tu budeš?“

„Bude vteřina a půl dost brzy?“

„Cože?“ lekla jsem se. „Jak by ses sem dostal za vteřinu a půl?“

„Snadno, jsem totiž dole,“ odtušil.

Celá popletená jsem vylezla z postele a běžela mu otevřít. V marné snaze jsem se pokoušela upravit vlasy, než vyběhne nahoru. Horlivě jsem otevřela dveře

a čekala na něj, jako bych ho neviděla bůhvíjak dlouho, a ne pouze několik hodin. Měl džíny, modrou košili a hnědou koženou bundu. Hnědé vlasy měl rozcuchané, jako by i on před chvílí vstal. Kdyby to nevypadalo hloupě, klidně bych slintala.

„Ahoj,“ přivítala jsem ho a stydlivě ho pobídla, aby šel dál. Bylo zvláštní zvát ho domů, i když to technicky vzato nebyl můj byt a všude byly Maciiny věci.

Caden se s vítáním neobtěžoval, rovnou mě popadl do náručí a nekonečně dlouho mě líbal.

„Ahoj,“ prohodil, když mě konečně pustil. „Dlouho jsem tě neviděl.“

S úsměvem jsem ho za ruku vedla do obýváku. U gauče se zastavil a ohlédl se za mě. „Copak tady není ložnice?“

„Aha, takže ti opravdu šlo o postel.“

Caden mě chytil za zadek a přitiskl k sobě. „Říkej si tomu, jak chceš, hlavně abych už byl v tobě.“

Zrychlil se mi pulz. Jeho slova se mnou neuvěřitelně cvičila. Nehraná upřímnost mi byla tisíckrát milejší než nicneříkající sladké řečičky.

Znovu jsem ho vzala za ruku, abych ho dovedla do ložnice, ale najednou jsem se zarazila. Moji pozornost upoutala jeho poškrábaná ruka. Klouby na prstech obou rukou měl celé odřené. Podívala jsem se mu do očí.

„Co se stalo?“ Tušila jsem, ale chtěla jsem to slyšet od něj.

Ušklíbl se a zatvářil se, jako bych mu měla co nevidět vynadat. „Nemohlo mu to jen tak projít. Dal jsem Josephovi na srozuměnou, co se stane, když vztáhne ruku na ženu.“

Těmi slovy ve mně probudil hned několik emocí. Nelíbily se mi. Zrádné pocity blaha z toho, že se mě někdo zastal, že na mně někomu záleží, byly pro mě nové, nepoznané. Spoustu let jsem se starala sama o sebe a teď, když jsem se hravě dokázala sama ochránit, jsem přece nepotřebovala rytíře. Na druhou stranu jsem nechtěla, aby si Caden myslel, že jsem nevděčná. Opatrně jsem volila slova.

„Moc si vážím toho, že za mě bojuješ. Opravdu. Ale víckrát to dělat nemusíš. Joseph moc dobře pochopil, že sahat na mě byla osudová chyba.“

Sevřel rty. „Jenom jsem se ujistil, že to pochopil se vším všudy.“

Povzdychla jsem si. Nemělo smysl hádat se. „Co se stalo? Nepřijede sem policie?“

„Takový zbabělec jako on poldy nezavolá. Musel by totiž přiznat, že na tebe sahal. A i kdyby na mě policii zavolal, je mi to jedno.“

Několik vteřin jsem si ho pátravě prohlížela. Pak jsem mu koukla na ruce. Měl je ošklivě odřené. Radši jsem si nepředstavovala, jak vypadal Joseph. Instinktivně jsem zvedla jeho ruku k ústům a jemně políbila pohmožděné klouby. Tím gestem jsem překvapila samu sebe. Podle toho, že Caden zaskočeně zatajil dech, to nečekal ani on.

„Děkuju,“ pronesla jsem. „Něco takového pro mě ještě nikdy nikdo neudělal.“

Caden na mě vrhl nečitelný pohled, pak mě k sobě přitulil a potom pokračoval ve výpravě do ložnice. Matně jsem vnímala, že ze sebe shazujeme oblečení.

Nedočkavě jsme po nahém těle toho druhého přejížděli dlaněmi.

Dostrkala jsem Cadena zády k posteli a svalila ho na ni. Vyšplhala jsem na něj a zulíbala každičký kousek jeho svalnatého těla. Postupovala jsem níž a níž

a vychutnávala si slanou chuť jeho pokožky. Caden zasténal. Díval se, jak beru

jeho penis do pusy a něžně olizuju žalud. Bez ustání jsme se dívali jeden druhému do očí. Jazykem jsem obkroužila hlavičku. Vzala jsem ho celého do úst. Caden mě spaloval pohledem. Uchopila jsem penis u kořene a pomalu pohybovala hlavou.

„Panebože, Lauren,“ zaúpěl. Zabořil mi ruce do vlasů a odhrnul je stranou, aby na mě viděl.

Fascinovala mě jeho vůně i chuť. Začala jsem ho sát. Vzápětí jsem se nemohla nasytit jeho hrdelních stenů. Jazykem jsem ho lízala po celé délce. Takhle jsem ho ještě nevzrušovala. Napadlo mě to už při prvním milování a sama jsem to nechápala. Tehdy jsem stejně neměla šanci, protože se Caden nemohl dočkat, až bude ve mně. Představa, že budu muže orálně vzrušovat, se mi odjakživa příčila. Slíbila jsem si, že to nikdy ze své vůle neudělám. Představovala jsem si to jako ponížení, které se neslučovalo s tím, že bych držela opratě svého života pevně

v ruce.

Teď mi to ale vůbec nepřipadalo ponižující. Těšilo mě, že Cadena dokážu vzrušit, byla jsem hrdá na to, že v něm pusou vyvolám tak intenzivní rozkoš, stejně jako to předtím dělal on mně.

Vzala jsem ho do úst co nejhlouběji. Trochu jsem se zarazila, když jsem ucítila dotek žaludu až u kořene jazyka. Chtěla jsem ho mít v ústech celého, ale nešlo to. Vadilo mi to. Zkusila jsem to znovu, ale dávivý reflex mi v tom zabránil.

„Nikam nespěchej,“ krotil mě. „Už jen to, že mě svíráš rty, je neuvěřitelný. Dávej na sebe pozor.“

Jeho obavy mě doslova rozjely. Vzala jsem ho do pusy ještě hlouběji. Dělalo mi to náramně dobře, i když jsem věděla, že ho nemůžu mít v ústech celého.

„Uf,“ hekl, když jsem zrychlila tempo a navzdory obavám, že se budu dávit, ho do sebe nořila co nejhlouběji. Lačným úsilím uspokojit ho jsem sténala na celou ložnici. Moje steny se mísily s jeho slastným úpěním. „Lauren, už budu,“ vyjekl.

Pokračovala jsem dál. Chtěla jsem, aby do mě vystříkl. Najednou dlouze a hlasitě zaúpěl, trhl sebou a já polykala celé proudy, dokud nebyl hotový.

Vysíleně se rozplácl. Po očku jsem na něj mrkla a pak jsem olizovala jeho úd, aby na něm nezůstala ani kapka nazmar. Kochala jsem se jeho fascinovaným pohledem.

Chytil mě v podpaží a vytáhl mě k sobě na břicho. Pobaveně jsem se zasmála.

„Jen počkej,“ vyhrožoval mi, „až se trochu vzpamatuju, vrátím ti to i s úroky.“

„Sliby chyby,“ odsekla jsem a zabořila mu tvář do krku. Byla jsem šťastná. Opravdu šťastná. Nic jsem nepředstírala, nenastavovala jsem světu veselou tvář. Neprožívala jsem ani běžnou dobrou náladu. V krvi mi kolovalo ryzí štěstí.

Začínalo mi docházet, proč jsou někteří lidé ochotní pro druhého člověka riskovat všechno.

Jenže jsem taky věděla, že prožitek blaženosti je pomíjivý. Štěstí dlouho

nevydrželo a vysmeklo se člověku z ruky, sotva ho chytil. Stejně jsem se nevzdala, naopak jsem byla odhodlaná užít si ho do posledního doušku. Předpokládala jsem, že vidina blížícího se konce ho ještě znásobí.

Kapitola šestnáctá

Caden svému slovu skutečně dostál a já se v neděli ráno probudila celá polámaná z jeho horečné odvety. K pomstě v pravém slova smyslu měla na hony daleko.

Otevřela jsem oči. Caden už byl vzhůru a upřeně mě pozoroval. Trochu mě tím znervózňoval. Plácla jsem první věc, která mě napadla.

„Proč na mě koukáš? Běhá mi z toho mráz po zádech.“

Pobaveně se rozesmál, objal mě kolem pasu a přitiskl k sobě. „S tebou se nemusím bát, že bych měl přebujelé ego. Vždycky ho usměrníš.“

„Promiň,“ pípla jsem. Došlo mi, že jsem se podobně zachovala nedávno, taky ráno. Ale nahlas bych to nepřiznala.

„Věděl bych, jak bys mi to mohla vynahradit,“ mrkl na mě potměšile.

„Neblázni, skoro neudělám krok. Necháme to až po snídani, jo?“ Při mých slovech se rozzářil. „Ty uděláš snídani?“

Jeho nadšení nad mým domestikovaným chováním mě zrovna nepotěšilo, ale nechtěla jsem kazit dobrou náladu jen proto, abych mu dávala na srozuměnou, že nejsem poslušná ženuška, která se bude ochotně starat o jeho přísun kalorií.

Dneska bylo všechno nějak jednodušší. Snáz se mi dýchalo, snáz jsem házela za hlavu maličkosti, snáz jsem se usmívala a podle toho se i cítila.

„Dáš si lívance, nebo omelety?“

„Rozhodně lívance.“

Chtěla jsem se zvednout, ale Caden mě stáhl k sobě a já skončila na zádech. Sklonil se nade mnou s rozpustilým úsměvem. „Ale až za chvíli, teď mám chuť na něco úplně jiného.“

Otevřela jsem pusu a chtěla něco namítnout, ale on mezitím zabořil hlavu mezi moje stehna. Zasténala jsem blahem. Vychutnával si mě, jako by na světě nebylo nic lepšího.

Když své dílo dokončil, byla jsem zbrocená potem, měla jsem sílu jako moucha a bezvládně jsem ležela. Usmál se na mě a věnoval mi polibek. „Bezva, teď je ten správný čas na lívance.“

Poplácala jsem ho po rameni. Chtěla jsem se zatvářit vážně, ale nešlo to. „Dej mi chvilku, potřebuju se vzpamatovat.“

Pokrčil rameny. „Beze všeho,“ odpověděl jakoby nic. Zubem mi přejel

po bradavce. Pak mi ji začal sát. Nechápala jsem, jak je to možné, ale navzdory stavu totálního vyčerpání jsem hned zvlhla.

„Ne, už ne!“ bránila jsem se, ale toužebně jsem se prohnula v zádech. Vzal mi bradavku mezi zuby a zatahal za ni. Zafňukala jsem. Začal přes ni přejíždět

jazykem. Teprve pak ji propustil a vrhl na mě vítězoslavný pohled. Sebrala jsem veškeré síly, které mi zbyly, a posadila se. Takhle to dál nešlo, vždyť bychom celý den nevylezli z postele.

„Dobře, dobře, už na ně jdu,“ zavrčela jsem, oblékla si velké triko pohozené na zemi ještě od včerejšího večera.

Caden se natáhl na záda, založil si ruku pod hlavu a vypadal náramně spokojeně. „Nikam nespěchej, určitě se najde plno věcí, kterými se můžeme zabavit.“

Pobaveně jsem protočila panenky. Fascinoval mě jeho lehkovážný přístup.

Navíc byl nebezpečně návykový. „Lívance k večeři mi moc nejedou, radši je udělám hned.“

Caden se zeptal, jestli chci pomoct. Odmítla jsem. Alespoň mě při vaření pozoroval. Zaskočilo mě, že mě bavilo připravovat mu jídlo, a když lívance s chutí snědl, měla jsem z toho velkou radost.

Po snídani jsem přemítala nad tím, jestli bych byla radši, kdyby zůstal, nebo odešel. Byla jsem s ním hrozně ráda, ale taky jsem potřebovala čas pro sebe, abych si nechala projít hlavou, co se mezi námi za posledních čtyřiadvacet hodin odehrálo.

Caden sám nadhodil, že musí jít. Zklamaná jsem byla jen trošku. Neřekl mi proč a vypadalo to, jako by čekal, že se zeptám. Neudělala jsem to.

„Takže zítra,“ prohodil, když jsem ho doprovázela ke dveřím.

„Jasně.“ Neměla jsem zdání, jak udržíme pracovní morálku, když jsme se do hlubin intimity ponořili ještě víc, ale ničeho, co se stalo, jsem nelitovala.

Caden mezi dveřmi zaváhal. Dal mi pusu na rty a odešel. Pomalu jsem zavřela dveře. Docházelo mi, že je Caden skutečně pryč. Začínalo na mě doléhat zklamání. Naštvaně jsem zavrtěla hlavou. Přece neodešel napořád, uvidíme se hned ráno.

I tak jsem si hlídala, abych nebyla z dosahu mobilního telefonu, kdyby náhodou volal. Neozval se. Nadávala jsem si do hlupáků, protože jsem se

nevzdávala naděje, že to udělá. Zklamání mi ale pomohlo udělat si jasno. Caden mi na samém začátku zdůraznil, že mu jde pouze o tělesný vztah. Bylo nám spolu líp a líp, ale to nic neznamenalo. Vzájemné sympatie pouze usnadňovaly

a zpříjemňovaly erotické chvilky, nic víc.

S vědomím, že nejde o city, jsem v pondělí ráno nakráčela do kanceláře jako se štítem. Caden už seděl u počítače. Zdvihl hlavu. V brýlích vypadal tak sexy, že jsem na něj málem vletěla. Ovládla jsem se a pouze ho mile pozdravila.

„Dobré ráno!“

„Dobré ráno,“ odpověděl a pozoroval mě. Jakoby nic jsem přešla ke svému stolu. Sedla jsem si, přelétla květiny ve váze a naoko jsem se na Cadena rozzlobila.

„Cadene, nemusíš mi pořád kupovat nové kytky. Vždyť za ně utratíš majlant.“ Pokrčil rameny a jako obvykle vstal a sedl si na kraj mého stolu. „Je to

maličkost.“

Měla jsem sto chutí zeptat se, proč to dělá, zvlášť když je po mé výtce, že nemá smysl darovat někomu kytky, pokud mu na tom nezáleží, nedal Michelle. Té otázky jsem se totiž bála.

„Hm, jak myslíš, jsou to tvoje peníze,“ prohodila jsem. Současně mi nebylo příjemné, aby si myslel, že mu za ně nejsem vděčná, proto jsem dodala: „Stejně se mi hodně líbí. Kaly jsou moje nejoblíbenější kytky.“

Caden natáhl ruku a začal si pohrávat s uvolněnou loknou. Poslední dny jsem nosila vlasy rozpuštěné, když se mu to tak líbilo. Moje brnění tím sice ztratilo

na odolnosti, ale ať. Jeho gesto mě teď dost rozptylovalo.

„Proč je máš nejradši?“

„Protože jsou krásné,“ odpověděla jsem s úsměvem. Další věta ze mě vypadla víceméně omylem, jako bych nebyla schopná odolat nutkání podělit se o své zážitky: „Měla je ráda i máma. Jedna z mála vzpomínek, které na rodiče mám, je spojená právě s kalami. Dodnes vidím, jak je táta přinesl mámě k desátému výročí svatby. Bylo to týden před tou nehodou.“

Caden sjel rukou po vlasech a pohladil mě po tváři. Palcem mi po ní něžně přejížděl. Pohlédl na mě vlídnýma očima. „Děkuju, žes mi to řekla.“

Nejistě jsem přikývla. Nebyla jsem si jistá, jestli svěřování bylo správné.

Málokdy jsem mívala slzy na krajíčku nebo se poddávala sentimentálním pocitům, ale zrovna teď jsem měla blízko k obojímu. Nasadila jsem úsměv. „Tak, povídej, co je dneska v plánu?“

Caden svěsil ruku. „Nic moc. Hlavně potřebuju, abys strážila pevnost. Přes den budu v ateliéru. Kdyby se něco dělo, dej mi vědět, jo?“

Přikývla jsem. Caden na nic dalšího nečekal a odešel. Občas trávil v ateliéru celé dny, ale už nevyšiloval, když jsem od něj něco chtěla. Dokonce párkrát denně sám od sebe přišel do kanceláře. Věděla jsem, že pracuje na obrazech kreslených uhlem. Strašně ráda bych je viděla, ale nezeptala jsem se. Měla jsem pocit, že bych překročila pomyslnou hranici. Kromě toho jsem neviděla ani moje fotky, i když mi už říkal, že jsou hotové. Zatím jsem na ně nebyla připravená. Napadlo mě, že možná nikdy nebudu.

Dopoledne uteklo jako voda. Caden sice vyslal do světa zprávu, že si bere volno, ale pořád mu přicházelo plno pošty a každou chvíli někdo volal. V poledne se telefon rozezněl znovu.

„Dobrý den, kancelář Cadena Rileyho. U telefonu Lauren.“

„Dobrý den, Lauren, tady Michelle.“

Sevřel se mi žaludek. Předpokládala jsem, že se s ní Caden přestal vídat, protože už ode mě nechtěl, abych na pátek rezervovala stůl v restauraci. Najednou mi došlo, že vlastně ani nevím, co dělá, když spolu zrovna nespíme.

„Dobrý den, Michelle. Řeknu Cadenovi, že voláte, ano?“

„Ne!“ zaječela do telefonu. „Volám vám,“ zašeptala spiklenecky.

„Mně?“ užasla jsem. Proč by mi Michelle měla volat?

„Jste moc sympatická a napadlo mě, že byste mi možná mohla pomoct,“ pokračovala nervózně. Zatím jsem netušila, kam směřuje.

„S čím potřebujete pomoct?“ zeptala jsem se obezřetně.

„Nemá Caden přítelkyni? Viděla jste ho s nějakou novou ženou?“ začala pálit.

„Oznámil mi, že se se mnou už nebude vídat, a nebere mi telefony.“

Zhluboka jsem se nadýchla. Tělem mi projela obrovská radost. Snažila jsem se to nedat najevo. „Nezlobte se, Michelle,“ spustila jsem co nejklidněji, „ale

o Cadenově osobním životě nic bližšího nevím. Jsem pouze jeho asistentka.“

„Nesmysl, musíte něco vědět! Trávíte s ním víc času než kdokoli jiný. Proboha, vždyť mu děláte časové rozvrhy!“ Ječela jako pominutá. Přemýšlela jsem, jak se jí co nejrychleji zbavit.

„Michelle,“ oslovila jsem ji rázně, „o tomhle tématu se s vámi nebudu bavit. Můj vztah s Cadenem je ryze profesionální.“ Za tu lež bych si nejradši dala facku, ale v žádném případě jsem nehodlala vytrubovat do světa, že spím se svým šéfem.

„Jenže já ho miluju. Potřebuju ho!“ zalkala na pokraji slz. Na zacházení s ryzími pocity, především láskou, jsem nebyla vybavená. Bylo mi jí líto a taky mě štvala. Nepochybovala jsem o tom, že Caden s ní od začátku jednal na rovinu, stejně jako se mnou. Bohužel si usmyslela, že ho změní. Slíbila jsem si, že tuhle chybu nikdy neudělám. Navíc to nebyl první zoufalý telefonát od ženy, která se dožadovala Cadena. Když jsem u něj začala pracovat, volala mu zoufalá Lissa. Kolik zničených žen asi měl na kontě?

„Nezlobte se, Michelle,“ oslovila jsem ji opatrně. Ano, rozčilovala mě, ale nemělo smysl ubližovat jí ještě víc. „Bohužel pro vás nemůžu nic udělat. Nic o něm nevím. Pokud chcete, řeknu mu, že jste volala.“

„Ne, řekněte mu, aby mi zavolal!“ zalkala. „Prosím vás, přemluvte ho, aby mi zavolal,“ naléhala plačtivě. „Když si s ním promluvím, určitě si to rozmyslí.“

Povzdychla jsem si. „Zkusím to.“

Ukončila jsem hovor. Promnula jsem si čelo. Takže jsem právě slíbila zoufalé ženě, která se s ním znovu chtěla dát dohromady, že ho zkusím přemluvit, aby jí zavolal. Absurdnější situaci bych vymyslet nedokázala. No co, když jsem jí slíbila, že jí zkusím pomoct, určitě to znamená, že jsem ještě nepřekročila hranici

a nezamilovala se do něj.

Nervózně jsem přemýšlela, jak to s ním proberu. Kvůli Michelle jsem ho ale nebyla ochotná rušit. Jenže každá minuta, kterou strávil v ateliéru, se vlekla jako hodina. Ve dvě hodiny se konečně objevil.

„Mám hlad jako vlk,“ konstatoval, protáhl se a sundal si brýle. Se zájmem jsem pozorovala, jak se mu napínají svaly. Polkla jsem. „Tys už jedla?“

„Ne.“ Podala jsem mu několik papírů. „Měl jsi nějaké telefony.“

Přikývl a zběžně procházel vzkazy. Žádný ho nezaujal.

„Měl jsi ještě jeden hovor, ale ten jsem ti nezapsala.“

Caden zvedl hlavu, ale nezdálo se, že by ho ta informace bůhvíjak zajímala.

„Kdo volal?“

„Michelle.“ Na jeho reakci jsem nečekala, radši jsem na něj pálila dál, abych si to nerozmyslela: „Chce, abys jí zavolal. Vypadá to, že by s tebou opravdu potřebovala mluvit.“

Tázavě zdvihl obočí. „To ti řekla ona?“ zeptal se.

Kousla jsem se do rtu a hledala ta nejvhodnější slova, abych něco nezkazila.

„Hm, byla docela rozrušená. Myslím, že by jí pomohlo, kdyby tě slyšela.“

„Podle tebe bych jí měl zavolat?“

Potřebovala jsem uniknout jeho tajuplnému pohledu. Začala jsem na stole přesunovat papíry. „Ničemu to neublíží, ne? Třeba by se ti podařilo uklidnit ji. V telefonu zněla dost rozhozeně.“

Caden mi vzal papíry z ruky a odložil je na stůl. Popošel ke mně blíž, opřel se o stůl a sklonil se ke mně. Do ruky mě pálila horkost jeho stehna. „A co bych jí jako měl říct?“

Trhla jsem rameny a odhodlaně se na něj podívala. „To je na tobě.“

Zamračil se, ale pohled ze mě nespustil. „Oznámil jsem jí, že se s ní už nechci stýkat. Přilepila se na mě jako přísavka a dožadovala se věcí, které pro mě nebyly přijatelné. Jednal jsem s ní na rovinu. Ty si fakt myslíš, že by bylo fér zavolat jí

a dávat jí tím falešné naděje?“

Polkla jsem. Naivně jsem si myslela, že se s ní přestal scházet kvůli mně. Nesmysl. Mezi námi byl jen erotický vztah, nedohodli jsme se, že se s nikým jiným nebudeme scházet. Jeho slova mi připomněla, že ode mě kromě vzájemné rozkoše nic jiného nežádá a nic nepotřebuje. A já si musela připomínat, že chci totéž.

„Asi ne. Docela vyváděla.“ Stáhla jsem obočí. „Bylo mi jí líto.“

Caden si mě mlčky prohlížel nečitelným pohledem. „V životě bych nečekal, že mě budeš přemlouvat, abych zavolal bývalé milence.“

Pokusila jsem se o úsměv, ale moc to nešlo. „Co na to říct? Jsem dobrák tělem i duší.“

Můj vtip vyzněl naprázdno. Caden se ani neusmál. Zkusila jsem změnit téma.

„Co bys chtěl k obědu? Mám ti něco objednat?“

„Můžu tě pozvat na oběd k sobě? Mám velké zásoby těstovinového salátu.“ Vytáhla jsem obočí. „Mezi devátou a šestou mezi námi panuje pracovní vztah,

pamatuješ?“

„Těstovinový salát ho těžko poruší. Jestli chceš, skočím pro něj a najíme se tady.“

Zrudla jsem. Bylo mi trapně, že jsem si pozvání k němu na oběd automaticky vyložila jako lákání do postele.

„Ne, to je v pohodě, klidně můžeme jít k tobě.“

Po schodech šel za mnou. Měla jsem nutkání prudce zastavit, aby do mě vrazil. A to jsem ho obviňovala z nekalých úmyslů.

Caden za námi zavřel dveře. Nečekala jsem žádné záludnosti a neměla se před ním na pozoru. Nečekaně mě chytil a stáhl k sobě. Vletěla jsem mu do náručí. Vmžiku mě otočil a přitiskl zády ke dveřím. Náruživě mě začal líbat. Otevřela jsem ústa a vyšla mu vstříc. Dlaněmi mi zajel pod halenku a netrpělivě odhrnul podprsenku. Síla jeho vášně ve mně bleskově probouzela touhu. Dlaněmi mi zakryl prsa s naběhlými bradavkami. Zasténala jsem. Stále jsme se líbali. Vydal se níž, slíbal mi cestičku na krku.

„Říkal jsi, že si dáme oběd,“ ohradila jsem se udýchaně.

„Lhal jsem,“ přiznal. „Těstovinový salát je tajné heslo na to, že z tebe strhám oblečení a pomiluju se s tebou tak, až se nebudeš moct pohnout.“

Při jeho líčení se mi div nepodlomila kolena. Na důkaz svých hrozeb se ke mně přitiskl erekcí. Byla jsem uvězněná mezi dveřmi a jeho svalnatým tělem, ale stejně jsem se k němu tiskla ještě víc, jako bych se jeho blízkosti nemohla nasytit.

Caden mě popadl za stehna a zvedl mě. Automaticky jsem ho obemkla nohama. Sukně se mi vyhrnula k pasu. Dostala jsem se tak ke Cadenovi ještě blíž. Cítila jsem, jak jsem vlhká, přirození mi tepalo touhou. Chtěla jsem, aby byl ve mně.

„Nemůžu to vydržet,“ vydechl mi na krk. Zaslechla jsem zvuk zipu. V oparu své vášně jsem si matně uvědomovala, že se Caden ani nesvlékl, udělal jen nejnezbytnější kroky. Odhrnul mi kalhotky stranou. Sundat mi je nestihl. Ani jsem se nenadála a zanořil se do mě celou délkou. Slastně jsem vykřikla. Jeho plnost mě docela bolela, ale o to víc jsem byla vzrušená.

„Cadene, prosím tě, udělej mi to,“ zaúpěla jsem.

Zavrčel, téměř celý ze mě vyklouzl a pak se do mě zanořil tak prudce, až zaduněly dveře. Vší silou jsem se ho držela za ramena a Caden do mě přirážel jako smyslů zbavený. Plnou vahou jsem narážela do dveří, otřásajících se v pantech.

Byli jsme jako šílení. Připomínali jsme zvířata jednající na popud ryzích instinktů. Caden náhle ztuhl. Začala jsem se ohrazovat a povzbuzovala ho boky.

„Sakra,“ zaklel. „Nemám kondom.“

Skrz mlhu vzrušení mi nakonec došlo, co říká, a přestala jsem se pohybovat. Neřešila jsem, jestli je čistý, ale bála jsem se, abych neotěhotněla. Na druhou stranu jsem byla nenasytná a nenasycená.

„Dělej, nasaď si ho,“ houkla jsem na něj. Musela jsem se držet, abych instinktivně nepohybovala boky.

Caden mě chytil za zády a položil na podlahu. Vyklouzl ze mě. Ta prázdnota mě úplně zabolela. Boky se mi samy pohybovaly, jako by ho hledaly.

Caden byl celý oblečený, jen z rozepnutého poklopce mu vyčníval ztopořený penis, vlhký od mého vzrušení. Roztřesenými prsty zajel do kapsy a vytáhl z ní

kondom. Během pár vteřin si ho nasadil, uchopil mě za boky a přisunul k sobě.

V očích mu žhnulo, tváře měl stažené touhou. Strhl ze mě kalhotky a znovu se do mě zanořil. S úlevou jsem zasténala. Caden do mě přirážel jako smyslů zbavený a sténání se brzy proměnilo ve výkřiky.

Cadenovi po těle stékal pot. Tvář měl zkřivenou napětím a vypadal, jako by ho mučila bolest.

„Cadene!“ vykřikla jsem. Už jsem to nevydržela. Tělo jsem měla napnuté jako strunu. Vzápětí se mnou rozběhly záchvěvy vyvrcholení.

„Tak se mi to líbí,“ hekl. Probodával mě pohledem. „Nic nedrž, dej mi všechno.“

Prohnula jsem se v zádech a oddávala se bouřlivému orgasmu. Caden zasténal a přidal se ke mně. Svaly na pažích se mu napínaly. Zavřel oči a s otevřenou pusou prožíval vyvrcholení.

Zničeně se na mě sesul. Naše zpocená těla ležela na podlaze. Hladila jsem ho po zádech a vnímala jeho prudké oddychování. Srdce mu prudce bušilo.

„Říkala jsem ti, že těstovinový salát miluju?“

Cítila jsem, jak se usmál. Rty měl totiž přilepené na mém krku.

„V tom případě si musím dát pozor, aby mi doma nikdy nechyběl,“ odtušil. Ještě chvíli jsme sbírali síly, pak jsme se rozmotali a vstali. Upravili jsme se.

Nakonec se ukázalo, že Caden skutečně měl těstovinový salát. Naobědvali jsme se v obýváku.

Podívala jsem se na schody do třetího patra. Byla jsem zvědavá, kam vedou, a usoudila jsem, že jednou otázkou nic nezkazím.

„Co je nahoře?“

„Nic.“

Zamračila jsem se. „Počkej, co myslíš tím nic?“

„Nic kromě prázdných místností.“

„Aha,“ přikývla jsem. „To je docela škoda, ne?“

„Před lety jsem dům koupil jako šikovnou investici. První podlaží bylo ideální pro ateliér a kancelář. Dům byl postavený pro rodinu. Ložnice a soukromá kancelář tady v patře původně byly pokoj pro hosty a obývák. Ložnice nahoře jsou pro rodinu.“ Pokrčil rameny. „Tak to alespoň měli původní majitelé.

Nepočítám s tím, že bych poslední patro nějak využil, nejspíš z něj udělám druhý ateliér.“

Rychle jsem změnila téma. V žádném případě jsem se s ním nehodlala bavit o plánování nebo neplánování rodiny. Bála jsem se, aby si nemyslel, že to chci řešit. Rodina se dvěma a půl dětmi a psem beztak byla to poslední, na co jsem myslela.

„Jak se má Michael? Ve čtvrtek vypadal výborně.“

Caden odložil prázdný talíř na konferenční stolek. „Taky si myslím. Včera jsem byl u nich v Greenwichi. Millie říkala, že všechny testy zatím dopadly dobře.“

Aha, takže včera byl u Michaela. Hned mi bylo líp. Konečně jsem tušila, kde je, když netrávíme čas spolu. Stejně mi ale dělalo starosti, že mi na tom tolik záleží.

Vzala jsem jeho talíř, položila ho na svůj a šla do kuchyně. „Měli bychom se vrátit,“ prohodila jsem, pustila jsem vodu a začala mýt nádobí. Znenadání jsem na krku ucítila jeho horký dech. Trhla jsem sebou.

„Lauren, to nádobí nemusíš mýt.“

„Mně to nevadí,“ namítla jsem, vymáčkla jsem trochu saponátu do vody

a pokračovala. Caden si stoupl za mě a zapřel se dlaněmi o linku. Nemohla jsem utéct. Začal mě svůdně líbat na krku. Domyla jsem nádobí a otočila se k němu.

„Cadene, mám rozdělanou práci.“

Caden se zatvářil jako dítě, kterému někdo vzal bonbon. Potlačila jsem pobavený výraz nad jeho zklamáním. Choval se skoro jako malý kluk. Postřehl, že se mu potutelně směju. Dal mi pusu. „Dobře, protentokrát jsi propuštěna.“

Zbytek dne trávil v ateliéru. Zaskočilo mě, že se na mě úderem šesté nevrhl. Zaklepala jsem a nakoukla dovnitř.

„Nepotřebuješ něco? Odcházím.“

Seděl u stolu. Nesoustředěně zdvihl hlavu. Pravou ruku měl černou od uhlu.

„Ne, děkuju. Ahoj.“

Snažila jsem se nedat najevo, že mě překvapil. Zavřela jsem dveře. Poprvé

od chvíle, co jsme spolu začali spát, nevyužil toho, že mi skončila pracovní doba. Vždycky to pro něj byl jasný signál, že se náš vztah mění z pracovního na tělesný, a hlídal si to. Bylo mi z toho smutno, ale vysvětlila jsem si to tím, že není na škodu mít trochu odstup. Těstovinový salát byl možná tak výživný, že měl pro dnešek dost.

Stejně jsem na to myslela celý večer. A pak mi došlo, že jsem do toho vlítla.

Kapitola sedmnáctá

Druhý den ráno jsem Cadena v práci vítala s úsměvem od ucha k uchu. Nechtěla jsem, aby si myslel, že mi včera vadilo, jak jsme ukončili den. Nečekaně se mi postavil do cesty, abych nemohla projít ke stolu.

„Dneska se budeme ulejvat.“

Zvedla jsem obočí. „Ty možná, ale já mám plno práce. Můj šéf by ze mě serval kůži, víš?“

Caden se zasmál. „Neboj, přimluvím se za tebe.“

Usoudila jsem, že to není nic proti ničemu. Navíc mě bavilo jeho chlapecké nadšení. „Dobře, a co budeme dělat?“

„Cokoli budeš chtít.“

„Bezva, tak chci pracovat.“

Caden zklamaně zavrtěl hlavou. „Lauren, kam se poděla tvoje představivost? Cos chtěla podniknout od první chvíle, kdy ses sem přestěhovala?“

Zamyslela jsem se. V New Yorku jsem bydlela moc ráda, ale po pravdě jsem ho ještě neměla šanci poznat. O víkendech jsem sice párkrát vyrazila na typická turistická místa, ale z města jsem toho celkově moc neviděla. Všude bylo hrozně lidí a já se nakonec držela v bezpečí Maciina bytu. Před odjezdem mi nabídla, že mě seznámí se svými kamarády, ale odmítla jsem. Nechtěla jsem se stát koulí

na noze lidem, které jsem sotva znala. Došlo mi, že teoreticky New York miluju, ale skoro nic o něm nevím.

„No…,“ spustila jsem přemítavě. „Odjakživa jsem se chtěla podívat do Brooklynu.“

Caden se podivil. „A kam přesně?“

Pokrčila jsem rameny. „Nevím. Četla jsem články o tom, že se v Brooklynu dějí prima věci.“

Caden přikývl. Neuniklo mi, že se pobaveně pousmál. „Bezva, takže si uděláme exkurzi do Brooklynu. Co dál?“

Začínalo se ve mně probouzet nadšení. Poznávat New York společně

s Cadenem znělo víc než zajímavě. Navíc mě potěšilo, že se ochotně pasoval do role mého průvodce.

„Můžeme i do zoo v Bronxu?“

Caden zdvihl druhý prst. „Proč ne, zoo v Bronxu. A dál?“ Nejistě jsem se na něj podívala. „Není to na jeden den ažaž?“

Zasmál se. „Když se chceš ulít, musíš si to užít na plné pecky. Ještě jednu věc zvládneme, uvidíš.“

Z představy, že celý den budu s Cadenem mimo kancelář, se mi zatočila hlava.

„Mohli bychom se podívat do Meatpacking District?“

„Jasně, ale co tam chceš vidět?“

„Četla jsem o parku, který vybudovali na místě, kde dřív vedla železniční trať. Je v podstatě na mostech a jmenuje se High Line.“

Caden nebyl proti. Rozhodl, že začneme v zoo. Bylo to ráno jako z pohádky. Sice jsme nebyli žádný zamilovaný páreček, který se vodí za ruce a láskyplně si hledí do očí, ale Caden mě každou chvilku chytil nebo mě vedl s rukou

na bedrech. K dotykům využíval sebemenší příležitost. A když jsme si prohlíželi zvířata, přejížděl mi prsty po pažích. Zoo mě napadlo jen tak. Nečekala jsem, že se mi tam bude tolik líbit. Caden byl zábavný společník a ustavičně jsme se něčemu smáli. Sexuální napětí sice bublalo pod povrchem, ale povídali jsme si, jako bychom se znali roky. Nebavili jsme se o ničem důležitém, prostě jsme si užívali slunečné květnové dopoledne a bezvadnou procházku v rozlehlé zoologické zahradě.

Ze zoo jsme jeli do Brooklynu. Caden mě vzal do restaurace Fette Sau ve Williamsburgu. Specializovala se na grilované pokrmy. Usadili jsme se

u dřevěného piknikového stolu a Caden šel pro jídlo. To, co přinesl, mi vyrazilo dech. Vrátil se totiž s tácem překypujícím hovězími žebry, vepřovými žebírky, silnými proužky slaniny a dobrými pěti přílohami.

„On ještě někdo přijde?“ zeptala jsem se v nehraném úžasu nad tím množstvím jídla. „Tohle přece nesníme, vždyť jsme jen dva.“

„Mluv za sebe,“ doporučil mi se šibalským úsměvem. „Po třech hodinách v zoo mi pořádně vyhládlo.“

Sice se kasal, ale stejně nám plno jídla zbylo. Bavilo mě ochutnávat samá nová jídla a bylo mi úplně jedno, že jsem měla ulepené prsty.

Odpoledne jsme se procházeli po Williamsburgu. Míjeli jsme bezpočet obchůdků a butiků. Cadenovi kupodivu nevadilo, že jsem ho do několika z nich zatáhla.

„Jak se ti zatím v Brooklynu líbí?“ zeptal se, když jsme odcházeli z obchůdku s vintage šperky a pokračovali jsme dál po chodníku osvíceném sluncem.

„Líbí se mi tu, ale nejsem na něj dost svobodomyslná. Anebo jsem už stará.“

Caden se zarazil. „Páni, jestli ti šestadvacet připadá moc, tak co bys řekla o mně?“

„Ty už jsi starožitnost,“ odpověděla jsem jakoby nic. „Docela se divím, že mi pořád stačíš.“

Caden mě chytil kolem pasu a přitiskl k sobě. Rozpustile na mě mrkl. „Počkej, až ti ukážu, že v srdci jsem mladík. A nejen v srdci.“

Chtěla jsem odpovědět něco chytrého, ale nestihla jsem to. Caden mě přitiskl ke svému mladému a statnému tělu. Nemohla jsem se ani pohnout. Začal mě

něžně líbat, ale než jsem se nadála, jako obvykle své polibky hladově prohloubil. Nejradši ze všeho bych ho objala kolem krku a nechala se unášet silou okamžiku, ale na rozdíl od něj jsem si uvědomovala, že za bílého dne stojíme uprostřed chodníku.

Odstrčila jsem ho a sekla po něm káravým pohledem. „Buď se budeš chovat slušně, nebo tě z domova důchodců už nikdy na žádný výlet nevezmu.“

Caden se zasmál, ale nepřemlouval mě. Zastavila jsem se před miniaturní uměleckou galerií. „Půjdeme se tam podívat?“

Caden z toho nebyl zrovna nadšený, ale poslušně mě následoval. Od té doby, co jsem u něj začala pracovat, mě umění zajímalo stále víc. Chtěla jsem zase objevit něco nového.

V galerii jsme našli kombinaci různých stylů a žánrů od maleb přes fotky až po sochy. Majiteli se šikovně podařilo vměstnat na malý prostor obdivuhodný počet uměleckých předmětů. Přesto galerie nepůsobila stísněně.

Byli jsme tam sami. Tedy kromě ženy v dlouhé zelené tenounké sukni a modrém topu. Při příchodu nás pozdravila. Na každém předloktí jí cinkaly náramky. Její pozdrav se v cinkání málem ztratil.

„Dobrý den, vítám vás v naší galerii. Podívejte se, kam budete chtít.“ Přikývla jsem. „Dobrý den, děkujeme.“

Žena se zaměřila na Cadena a s neskrývaným zájmem si ho prohlížela. Hned jsem poznala, kdy jí došlo, s kým má tu čest. Celá se rozzářila.

„Vy jste Caden Riley!“ vyhrkla, běžela k němu a podávala mu ruku. Caden jí zdvořile vyhověl, ale bylo na něm vidět, že z toho nemá radost. Ženě to bylo srdečně jedno.

„Nemůžu uvěřit, že právě vy jste se přišel podívat do mojí galerie! Moc vás obdivuju! Co vás přivádí?“

Caden se zdvořile usmál, i když jsem tipovala, že by se nejradši sebral a zmizel.

„Jenom se díváme.“

„Před pár měsíci jsem v galerii Sheridan viděla vaši poslední kolekci. Je úžasná! Nechápu, jak mohly slavné galerie odmítnout je vystavit. Je nad slunce jasné, že se jedná o umělecká díla, a ne o laciné fotky nahých žen.“ Zdrceně zavrtěla hlavou.

„Děsí mě, že se fotografie cenzurují.“

Žena si mlela svou a Caden začínal být čím dál nervóznější. Kdybychom hned odešli, připadalo by mi to nezdvořilé, a tak jsem se na ni mile usmála s otázkou:

„Můžeme se tu rozhlédnout?“

Žena nadšeně zatleskala. „Samozřejmě, nechci vás unavovat svými řečmi. Mimochodem jsem Shelley Mayersová. Kdybyste cokoli potřebovali, dejte mi vědět.“

Shelley se sice stáhla a nechala nás v klidu prohlédnout si galerii, přesto jsem při každém kroku cítila její pohled.

Za pár minut jsem zašeptala Cadenovi: „Už můžeme jít, když jsme se tu rozhlédli, co myslíš? Nebudeme nezdvořilí, ne?“

Vytáhl koutek rtů. „Aha, takže my se snažíme být zdvořilí? Hm, předpokládal jsem, že si to tu chceš prohlídnout.“

„To mě přešlo v okamžiku, kdy ta dáma otevřela pusu. Pak jsem si ale říkala, že kdybychom odešli hned a ani se tu nerozhlédli, mrzelo by ji to.“

Shelley si bohužel všimla, že se blížíme ke dveřím. Pohotově přiskočila a vnutila Cadenovi svoji vizitku.

„Tady máte moji vizitku. Vím, že tahle galerie je malá, ale kdybyste někdy chtěl vystavovat i v malé galerii, bude mi ctí.“

Caden přikývl, ale už se neobtěžoval s milým úsměvem. Trpělivost mu definitivně došla. Radši jsem odpověděla za něj.

„Mockrát vám děkujeme, Shelley. Ráda jsem vás poznala.“

Podala mi ruku. „Já vás taky. Vy jste…?“ Nedořekla a zvědavě čekala, co odpovím.

„Lauren Sloanová,“ sdělila jsem jí. A ještě jsem dodala: „Asistentka pana Rileyho.“

„Lauren? Moc ráda vás poznávám.“ Vrhla na mě pohled, kterým mi říkala, že právě našla bránu ke Cadenovým fotkám.

Konečně jsme vyšli ven. S úlevou jsem si oddychla. „Uf. Bála jsem se, že se odtud nikdy nedostaneme.“

Caden mlčel. Podívala jsem se na něj. Mračil se jako bouřkové mraky.

„Proč všem lidem vykládáš, že jsi moje asistentka?“

Nechápavě jsem zamrkala. Nerozuměla jsem, na co se vlastně ptá.

„No, protože jsem tvoje asistentka.“

„Teď ale nejsi v práci.“

Zoufale jsem zaúpěla. „Proboha, Cadene, asi jí nebudu vyprávět ‚Dobrý den, jsem Lauren Sloanová a spím s Cadenem Rileym. Ráda vás poznávám‘, ne?“

Sevřel rty. Neodpověděl. Jeho původní nadšení bylo to tam. Nad bezstarostným dnem se usadil mrak. Zastavili jsme se v několika obchodech, ale Caden se kabonil čím dál víc. Začínal mě štvát.

„Vrátíme se domů,“ rozhodla jsem. Jeho nálada mě pěkně dopálila. Ne, vlastně mě bolela. Nebyl protivný jen kvůli tomu, že jsem se majitelce galerie představila jako jeho asistentka. Bylo v tom ještě něco dalšího. A já si naivně myslela, že bude rád, když udržím hranice.

Caden úsečně přikývl a vydal se zpátky k pronajatému autu. Vklouzla jsem

na sedadlo spolujezdce a připoutala se. Dívala jsem se přímo před sebe. Cadena jsem ignorovala. V autě se šířilo dusno.

První promluvil on. To jsem nečekala. „Chceš jet na večeři do Pastisu? Měli bychom High Line při cestě.“

„Radši bych jela domů. Mám toho dost.“

Caden si povzdychl. „Promiň, že jsem takový protiva. Hrozně mě mrzí, že každému na potkání vykládáš, že jsi moje asistentka.“

Otočila jsem se k němu. „Můžeš mi laskavě vysvětlit, proč tě to tak štve? Cadene, vždyť jsem tvoje asistentka. To, co děláme ?“ máchla jsem rukou mezi nás, protože jsem nevěděla, jak náš vztah popsat „– je vedlejší. V první řadě ti dělám asistentku. Nebo se mi snažíš naznačit, že chceš víc?“

Jakmile jsem to řekla, nejradši bych si dala facku. Nic takového jsem nikdy neměla vyslovovat. Bylo mi trapně. Cítila jsem, jak rudnu. Doufala jsem, že si to Caden nevysvětlí jako žadonění.

Caden zatnul čelisti a uchopil volant tak pevně, až mu zbělely klouby. „Lauren,“ spustil. „Nechci ti ublížit.“

Otráveně jsem zavrčela. „Ušetři mě těch řečí, prosím tě. Nechci od tebe víc. Právě proto nechápu, proč tě tak vytočilo, když jsem majitelce té galerie řekla, že jsem tvoje asistentka.“

V té hrozné chvíli mi však došlo, že jsem právě vyřkla obrovskou lež. Cítila jsem k němu víc a hrozně mě trápilo, jak okatě mi dával najevo, že od našeho vztahu víc nečeká a nechce. Ano, choval se ke mně moc hezky a bylo nám spolu fajn, ale pořád jsme byli jen milenci. Ne že bych se do něj zamilovala, tak pitomá zase nejsem, ale bylo mi jasné, že se mi dostal pod kůži. Nejen kvůli sexu.

Cadenova viditelná úleva se do mě zaryla jako tupý nůž. Smutně se na mě usmál. „Mohla bys to, prosím tě, připsat náladovému rozpoložení temperamentního umělce? Přísahám, že se dneska od téhle chvíle budu chovat vzorně.“

Ani za nic jsem nehodlala předstírat, že jsem šťastná, když jsem měla duši napadrť. Chtěla jsem jet domů a v klidu se vybrečet z toho, jaká jsem padavka. Jenže jsem se bála, že by Caden pojal podezření, a tak jsem se naoko usmála.

„Jasně, beru Pastis.“

Večeře pro mě byla hotové mučení. Snažila jsem se udržovat milou atmosféru.

Caden se vrátil k pohodovému rozpoložení a staral se o konverzaci. Procházka

po High Line byla ještě horší. V místech, kde byl park, kdysi vedla trať pro nákladní vlaky. Před několika lety se přebudovala na kilometr a půl dlouhý park. Potkávali jsme spousty párů užívajících si teplý jarní večer. Nastavovali zrcadlo všemu, co mezi námi s Cadenem nebylo. Vlastně jsem si ani nebyla jistá, jestli bych chtěla být tak sladce zamilovaná, že bych bez svého protějšku nebyla schopná udělat ani krok. Každopádně by bylo fajn, kdybych tu možnost měla, abych si vybrala sama.

Podala jsem slušný herecký výkon a přesvědčila Cadena, že mě rozbolela hlava, aby mě odvezl rovnou domů, a ne k sobě. K jeho dobru jsem musela uznat, že mu viditelně dělalo starost, jak mi je, a neřešil skutečnost, že se ten den bude muset obejít bez divokého sexu. Přesto nechápal, proč nemůžu přespat u něj.

Konečně se mi ho podařilo přesvědčit a dovezl mě domů. S úlevou jsem se zavřela v bytě. Čekala jsem, že se v klidu vybrečím, ale slzy nepřicházely. Neměla jsem na vybranou, musela jsem se svým pocitům postavit tváří v tvář. Dobře, připustila jsem si, že Caden je pro mě víc než sex. Musela jsem s tím nějak naložit. V životě jsem toho přežila dost, takže takovouhle pomíjivou aférku zvládnu levou zadní. Caden Riley mě nerozhodí.

Kapitola osmnáctá

Uplynulo několik týdnů. Dostala jsem rozum a došlo mi, že do fyzického vztahu

s Cadenem nemusím plést emoce. Caden zjevně zastával podobný názor. Rozběhl se příjemný stereotyp. Přes den jsme najeli na pracovní vztah a přestali si dělat přestávky na těstovinový salát. Hned po práci jsme se na sebe vrhli a někdy jsme společně trávili i sobotu. Obvykle jsme byli u Cadena, tu a tam jsme přespávali

u mě. Někdy jsme spolu zůstali do rána, jindy ten druhý odešel. Ani jeden z nás

na toho druhého nenaléhal, aby zůstal, pravidla byla jasná. Zaběhnuté uspořádání mi maximálně vyhovovalo.

Jednou v sobotu jsme si s Cadenem lebedili u mě v posteli a odpočívali

po náruživém sexu. Leželi jsme na boku, zády jsem se hřála o jeho hruď. Caden mě držel v náručí a prstem mi na paži odpočinkovým tempem kreslil kroužky.

„Co máš v plánu na zítra?“

Tou otázkou mě překvapil. V neděli zpravidla jezdíval nahoru do Connecticutu k Michaelovi a Millie. Bydleli v Greenwichi. Právě proto jsme se v ten den nevídali.

„Nic moc. Asi nejdobrodružnější věc bude praní prádla.“

„Jela bys se mnou do Greenwiche?“

Zbledla jsem jako stěna. Jeho návrh protiřečil všem pravidlům našeho vztahu. Neměli jsme do něj nikoho zatahovat. Samozřejmě jsme trávili čas i mimo postel, ale sami. Zatím jsem netušila, jak bych zvládala společné aktivity s Cadenovými přáteli.

„Proč?“ zeptala jsem se. Mrzelo mě, jak ta otázka vyzněla, ale jiná odpověď mě nenapadla.

Cítila jsem, že pokrčil rameny. „Protože by se mi líbilo, kdybychom byli v neděli spolu.“

To prosté vysvětlení mi stačilo. Přikývla jsem, i když jedna moje část se ptala, jestli jsem neztratila rozum. Celou sobotu jsem zvažovala, jestli jsem to nepřehnala, ale na přemýšlení jsem moc času neměla, protože mě každou chvíli zaměstnávaly Cadenovy ruce a pusa.

V neděli bylo překrásně a jízda do Greenwiche byla úžasná. Cestou jsme toho moc nenamluvili. Otevřeli jsme okýnka, užívali si, jak si vítr pohrává s vlasy,

a poslouchali regionální rádio, které vysílalo alternativní rock. Mlčení ani jednomu z nás nevadilo a právě to se mi na našem vztahu líbilo.

„Krásný dům,“ užasla jsem, když jsme přijížděli k velkolepému domu v georgiánském stylu.

„Millie s Michaelem si ten dům koupili hned po svatbě. Millie teď naléhá

na Michaela, aby už odešel do důchodu. Prodali by dům ve městě a přestěhovali se sem. On ale nechce. Kdyby šel do důchodu, přiznal by si, že je starý.“

Vystoupili jsme a šli ke dveřím. Překvapilo mě, že mě Caden objal kolem pasu. Sice se ke mně často choval něžně, ale nečekala jsem, že bude svoji náklonnost projevovat i před svými přáteli.

Dveře otevřela elegantní žena s prošedivělými vlasy a aristokratickými rysy. Mile se na nás usmála. Modré oči se jí rozzářily. Upřela na Cadena láskyplný pohled. Otočila se ke mně a oči se jí rozsvítily ještě víc.

„Dobrý den, Lauren. Ani nevíte, jak jsem ráda, že jste konečně mohla přijet!“ Bez varování mě schovala do náručí. Nebránila jsem se, naopak jsem objetí automaticky opětovala. Nezaskočilo mě, že ví, kdo jsem. Caden totiž Michaelovi volal a řekl mu, že přijedeme oba. „Jsem Millie, Michaelova žena.“

„Dobrý den, Millie, mockrát vám děkuju za pozvání. Máte překrásný dům.“

„Vždyť vás zveme jakou dobu, pořád dokola jsme Cadena přemlouvali.“ Millie po něm sekla káravým pohledem, ale jeho efekt se vzápětí ztratil ve vřelém objetí.

Byla jsem ráda, že Caden nevidí, jak se na Milliinu odpověď tvářím, protože byl ke mně natočený zády. Došlo mi, že o moji přítomnost stáli Michael s Millie, ne

Caden. Trochu mě to zamrzelo. Mělo mi hned dojít, že moje návštěva nebyla jeho iniciativa. Už od osudného rozhovoru s Michaelem jsem tušila, že nás s Cadenem bude chtít dát dohromady stůj co stůj. Moje námitky ho zjevně nepřesvědčily.

Caden mu určitě nevyprávěl, co mezi námi je, ale Michael si nemohl nevšimnout, že jsme se hodně sblížili.

„Pojďte dál,“ pobízela nás Millie. Vnitřní prostory domu byly stejně velkolepé jako jeho okolí. Žasla jsem nad elegantním zařízením. Manželům se podařilo skloubit vkus s umírněností.

Do haly vešel Michael. Na dálku z něj vyzařovala energie a zdraví. Při pohledu na mě se celý rozzářil.

„Lauren!“ vykřikl a přivítal se se mnou polibkem na obě tváře. „Konečně přišel Caden k rozumu a vzal vás s sebou.“

Podívala jsem se na Cadena. Při Michaelově poznámce sklopil oči. Když se na mě podíval, jenom se zahanbeně usmál.

Posadili jsme se v obývacím pokoji. „Oběd bude za půl hodinky,“ oznámila nám Millie.

„Počkejte, co si pro vás Millie připravila,“ rozplýval se Michael. „Millie vaří své slavné dušené hovězí se všemi vynikajícími omáčkami.“ Upřel na manželku láskyplný pohled, z něhož čišel nehraný obdiv. Jejich otevřené projevy lásky mě trochu zneklidňovaly, protože jsem měla pocit, jako bych se stávala vetřelcem

v intimních chvílích. Michael se znovu podíval na mě. „Zlatíčko, dáte si něco k pití? Například víno? Máme skvostné sancerre.“

Vděčně jsem přikývla. „Ráda, zní to skvěle.“

Michael se všech zeptal na pití a odešel. Millie se zaměřila na mě. V očích jsem četla neskrývanou zvědavost a připravovala jsem se na palbu otázek.

„Vyprávějte mi o sobě, Lauren. Zatím o vás vím jen to, že jste se sem přestěhovala z Chicaga a pracujete u Cadena.“

Snažila jsem se na sobě nedat najevo, že zrovna tohle není moje parketa. Hrozně nerada jsem o sobě komukoli vyprávěla. Na druhou stranu jsem byla jejich host a také jsem nechtěla shodit Cadena. Snažila jsem se tedy odpovědět co nejzdvořileji.

„Není co vyprávět. V Chicagu jsem žila od narození a na vysoké škole jsem poznala Macie. Pak mi řekla, že na několik měsíců hledá někoho, kdo by se s ní podělil o pronájem bytu, a mě napadlo, že by mohlo být zajímavé poznat nové město. Původně jsem neplánovala, že převezmu i její práci, ale náhrada, kterou sehnala, na poslední chvíli odřekla, a tak jsem místo u Cadena vzala já.“

Millie se sklonila. „Jak se vám zatím v New Yorku líbí?“ Vrhla na Cadena významný pohled a znovu se obrátila ke mně. „Jaký je Caden šéf?“

Její vřelost a humorné naladění byly nakažlivé. Rozesmála jsem se. „New York je nádherné město. Caden je docela dobrý šéf, hlavně když mi nevolá ve tři ráno.“

Millie tázavě zdvihla obočí a upřela na Cadena přísný pohled. „Co to slyším, Cadene? Ty voláš Lauren ve tři ráno? Můžeš mi říct, co v tu dobu asi tak potřebuješ?“

Caden se letmo usmál. „To by ses divila,“ pronesl neurčitě.

Zrudla jsem až u kořínků vlasů. Nejradši bych si dala facku, měla jsem mlčet. Nečekala jsem, že bude dělat narážky na náš vztah, natož aby se šířil o tom, co by ode mě mohl potřebovat ve tři ráno. Hořely mi uši, zato Millie se viditelně bavila.

„Zvažujete, že byste v New Yorku zůstala?“

Zamyslela jsem se. Vztah s Cadenem mi sice vyhovoval, ale věděla jsem, že až se vrátí Macie a já pro něj přestanu pracovat, bude všechno jinak. Situace už nebude tak jednoduchá a možná bude lepší, když se rozejdeme. Mnohokrát jsem si říkala, že od Cadena nechci víc, než je mi teď ochotný nabídnout, ale stejně mi bylo jasné, že čím déle spolu budeme, tím víc mi přiroste k srdci. Neměla jsem v plánu pověsit se mu na krk. I proto jsem zvažovala možnost, že se pak vrátím

do Chicaga.

„Zatím nevím. New York je krásný, ale Chicago je můj domov a chybí mi. Je možné, že se tam vrátím, až Macie skončí dovolená.“ Výmluva, že mi Chicago chybí, připadala absurdní i mně. Chicago pro mě představovalo spoustu věcí, ale domov to rozhodně nebyl. Ale přinejmenším jsem je znala.

Caden seděl vedle mě. Cítila jsem, jak ztuhl. Nepodívala jsem se na něj, i když to bylo těžké. Chtěla jsem Millie odpovědět co nejupřímněji, ale pravda byla, že Cadenovi jsem to měla říct jinak. Počítala jsem, že bude zklamaný, ale nepochybovala jsem o tom, že náhradu najde rychle. Ženy, jako byla Lissa

a Michelle, by na něj stály fronty. Při té úvaze mě píchlo u srdce. Ale stejně byl nejvyšší čas, abych si na tu změnu začala zvykat, protože nám zbýval poslední měsíc.

Doufala jsem, že se budeme bavit o něčem jiném, ale Caden měl jiný názor.

„Počkej, Lauren, neříkala jsi, že se možná vrátíš do Chicaga,“ namítl věcně, ale v jeho hlase se dotčený tón neztratil.

Pochopila jsem, že teď se pohledu z očí do očí nevyhnu. Zaskočilo mě, jak hrozně se tváří. Vypadal jako bouřkové mraky. „Zatím jsem se nerozhodla. Je to prostě jedna z variant.“

Pevně sevřel rty. Naštěstí se vrátil Michael a zachránil mě před odpovědí. Napětí v místnosti nemohl nevnímat, ale tvářil se jakoby nic. Zato Millie se zvědavostí netajila a pátravě si nás prohlížela.

Vděčně jsem se natáhla pro skleničku a napila se vychlazeného vína. Obviňující pohled v Cadenových očích byl na mě moc.

Michael se posadil vedle Millie. „O čem si povídáte?“ vyzvídal.

„Lauren právě říkala, že možná opustí New York, až se Macie vrátí,“ vysvětlila mu Millie, ale po očku pozorovala Cadena.

Michael na mě vytřeštil oči. „Počkejte, žiju v domnění, že se v New Yorku usadíte natrvalo.“

Nervózně jsem poposedla. Všichni se na mě dívali, samozřejmě i Caden. „Ne, ještě jsem se nerozhodla. Zvažuju všechny možnosti.“

Caden pevně obemkl prsty sklenku skotské. Radši jsem se jeho pohledu vyhnula. Millie si jako správná hostitelka všimla, že jsem jako na trní, a pohotově změnila téma.

„Caden říkal, že jste se s Macie poznaly na DePaulově univerzitě. Co jste vystudovala?“ zeptala se se zájmem.

„Psychologii. Ale v oboru jsem nikdy nepracovala.“

„Lže,“ ohradil se Caden a zadíval se na mě tajuplným pohledem. Natočil se

k Michaelovi a Millie. „Lauren umí lidi dokonale rozebrat a pak jejich zoufalství pohotově využije ve svůj prospěch. Tím se podle mě potvrzuje, že své vzdělání využívá v praxi.“

Michael se zamračil. Millie pobouřeně vyjekla: „Cadene! Jak to mluvíš o Lauren?“

Pokusila jsem se o úsměv. Maskovala jsem jím bobtnající vztek. „Caden je naštvaný, že si od něj nenechávám věšet bulíky na nos.“

Caden se snažil zachovat klid. „Myslel jsem tím, že Lauren je šikovná asistentka. Umí jednat s různými povahami, a že jich není málo.“

Millie to vysvětlení stačilo, ale mně neuniklo, jak si Michael pátravě Cadena prohlíží. Millie naštěstí prohlásila, že půjdeme obědvat. Chtěla jsem jít napřed, ale Caden mě přede dveřmi do jídelny zastavil.

„Můžeš mi laskavě říct, kdy jsi mi chtěla oznámit, že se budeš vracet do Chicaga?“

„Pšt!“ okřikla jsem ho. Caden mě zatáhl do rohu, aby nás Michael se ženou neviděli. „Uslyší tě!“ krotila jsem ho.

„To je mi jedno!“ ohradil se, naštěstí tišeji než předtím. „No, jak to bylo?“

Zoufale jsem zaúpěla. „Proboha, Cadene, ještě jsem se nerozhodla. Navíc jsem nikdy netvrdila, že tady zůstanu napořád.“

Naléhavě mě chytil za předloktí. „Proč tu nechceš být?“

Nejela jsem s ním na návštěvu proto, abych se před jeho přáteli nechala ponižovat. Ani jsem nehodlala dopustit, aby mě vyslýchal, jako bych něco provedla. Vytrhla jsem mu ruku. „A proč bych měla?“

Caden se nenechal odradit a znovu mě chytil. Než jsem se rozkoukala, popadl mě do náruče a vášnivě mě políbil. Zapřela jsem se mu do ramen a snažila se ho od sebe odstrčit, ale Caden se nenechal. Tělo mě bohužel začalo zrazovat

a vycházelo mu vstříc. Zničeně jsem zasténala, pootevřela ústa a prohnula se v zádech, abych k němu byla ještě blíž. Mísilo se ve mně vzrušení a vztek.

Po nekonečně dlouhé době se ode mě odtrhl. V jeho hlasu se mísily tytéž pocity, jaké jsem prožívala i já. „Tohle je snad dost pádný důvod k tomu, abys zůstala, ne?“ pronesl hlubokým, chraplavým hlasem.

Oba jsme prudce oddychovali. Zadívala jsem se mu do žhnoucích očí. Docházelo mi, že nade mnou visí pořádný průšvih. Posledních pár týdnů jsem si lhala do kapsy. Musela jsem se dostat z Cadenova vlivu dřív, než mu úplně propadnu. A aby toho nebylo opravdu málo, chtě nechtě jsem si přiznala, že jsem se do něj zamilovala, i když jsem předtím sama sobě namlouvala, že ničeho takového nejsem schopna. Caden ve mně totiž probudil pocity, které jsem nikdy předtím neprožila. Díky nim jsem byla plná energie. Ze svých pocitů jsem však strach neměla. Nejvíc mě děsila možnost, že se do mě Caden zamiluje. A že pak ztratím kontrolu úplně. Nad vším.

„Sex není dostačující důvod na to, abych si New York vybrala jako místo, kde zůstanu navždycky,“ pronesla jsem věcně. Byla jsem na sebe hrdá. „Cadene, můžeme si o tom promluvit až pak? Není zdvořilé nechat Michaela a Millie čekat.“

Nechala jsem ho tam stát a odešla jsem. Millie a Michael už seděli u stolu.

Tvářili se, jako by se nic nedělo, tedy spíše se o to pokoušeli. Zrudla jsem až

ke kořínkům vlasů. Caden přicházel za mnou. Neohlédla jsem se. Pokusila jsem se o úsměv.

Michael vstal a odtáhl mi židli. Caden si beze slova sedl naproti mně. Pohledem mě doslova probodával.

Oběd byl vynikající, ale snaha udržet zdvořilý úsměv mě stála tolik sil, že jsem si ho ani nevychutnala. Millie s Michaelem se ze všech sil snažili udržet dobrou náladu. Dokonce jsem se do té šarády i zapojila. Zato Caden se tvářil jako černé

bouřkové mraky a lil do sebe jednu skotskou za druhou. Jídla se téměř nedotkl. Michael se mě zeptal, jestli chci dolít víno. Odmítla jsem. Alespoň jeden z nás musel zůstat natolik střízlivý, aby nás odvezl domů. V žádném případě jsem

u Michaela nechtěla trávit noc.

„Už jsi našel náhradu za Josepha?“ zeptal se Michael Cadena. Ztuhla jsem. Neměla jsem totiž tušení, zda ví, co se odehrálo.

„Ne.“ Caden na všechny otázky u oběda odpovídal stručně a krátce. Svým hulvátským chováním mě pěkně štval. Nejradši bych ho okřikla.

„Mně se nikdy nelíbil,“ přidala se Millie a nakrčila nos. „Pokaždé je nepříjemný. V jeho přítomnosti se necítím dobře.“

Caden se k tomu dál nevyjadřoval. Millie opět změnila téma a začala nám vyprávět o dovolené v Evropě. Ještě se několikrát pokusila vymámit ze mě nějaké osobní informace. Sice jsem odpovídala zdvořile, přesto jí došlo, že za stávajícího rozpoložení je jediným bezpečným tématem ona a Michael. Ráda jsem se o jejich životě dozvěděla víc.

Po obědě se mi ulevilo. Odmítla jsem pozvání, abychom se ještě zdrželi. Uplynulé dvě hodiny byly hotová muka. Nemohla jsem se dočkat, až uniknu z dosahu jejich pátravých pohledů.

Natáhla jsem ruku k Cadenovi pro klíčky od pronajatého auta. „Zpátky budu řídit já.“

Čekala jsem, že se bude bránit, ale i on si uvědomoval, že k řízení není způsobilý, a bez řečí mi klíče podal. Michael k němu přistoupil s vážným výrazem na tváři. Caden znervózněl. Měl toho dost.

„Cadene, mohl bych s tebou v soukromí prohodit pár slov?“

Caden sevřel rty, ale poslušně Michaela následoval do jiné místnosti. S Millie jsme zůstaly v hale. Nejistě jsem přešlápla.

„Cítíte se dobře?“ zeptala se Millie ustaraně. Tvářit se, jako by se mezi námi s Cadenem nic nestalo, nemělo smysl.

„Ano, jde to,“ ubezpečila jsem ji. „Prostě jsme se kvůli něčemu chytli. Moc mě mrzí, že jsme zkazili oběd.“

„Ale kdepak, s tím si nedělejte starosti!“ mávla rukou. „Jsem ráda, že jsem vás konečně poznala.“ Zaváhala, ale pak přece jen pokračovala: „Nemějte mu to za zlé, a hlavně to s ním nevzdávejte. Občas se chová jako buldozer, ale sama víte, že

za tím nejneprostupnějším brněním se obvykle skrývá to nejněžnější srdce.“

Zavrtěla jsem hlavou. Bála jsem se, aby si Millie naše dohadování nevysvětlovala špatně. Byla moc milá a nerada bych v ní vzbuzovala marné naděje. „My ale spolu s Cadenem nechodíme. Určitě ne tak, jak si asi myslíte.“

Millie mě uchopila za ruce a naléhavě se mi podívala do očí. „Caden nám nikdy o žádné ženě nevyprávěl, natož aby ji k nám přivedl na návštěvu. Hrozně se bojí, že se zopakuje minulost, že se zachová stejně jako jeho otec, proto se bojí lásky

a nechce se zamilovat. Vidím, jak se na vás dívá, a slyším, jak o vás mluví. Lauren, to, co vypadá, jako by vás od sebe Caden odstrkoval, není on, ale jeho strach. Nenechte si vzít šanci na štěstí. Prozatím zkuste být ta silnější.“

Nestačila jsem odpovědět, protože se muži vraceli. Stáhla jsem ruce

a pozorovala Cadena. Supěl vzteky. Vidina společné cesty autem mi začínala nahánět husí kůži.

Michael mě pohladil pohledem a políbil mě na obě tváře. „Lauren, jsem moc rád, že jste přijela. Nenechte se odradit a zase se brzy ukažte, ano?“

„Ano, budeme se na vás těšit!“ přidala se Millie nadšeně a objala mě. Snažila jsem se nedat najevo, že to asi nebude možné, a opětovala jsem objetí. Objala se i s Cadenem. Michael si od něj sotva vysloužil pohled a už jsme byli venku.

Omluvně jsem se na Michaela usmála. Cítila jsem se za jeho chování odpovědná. Šla jsem za ním k autu. Nasedli jsme a mlčky projeli na hlavní silnici. V autě bylo hrozné dusno, téměř se tam nedalo dýchat.

První to nevydržel Caden, ale byla bych mnohem klidnější, kdyby mlčel celou cestu.

„Tohle má být nějaký komplot nebo co?“

Nechápavě jsem se k němu na vteřinu otočila. Upřeně zíral před sebe a zatínal zuby tak pevně, až mu cukaly svaly. „Co tím myslíš?“

„Snažíš se ze mě vyrazit vyznání nehynoucí lásky a slib, že spolu budeme navždycky? Jinak mě budeš vydírat, že odjedeš?“

Jeho slova mnou projela jako dvousečný meč. Nemohla jsem popadnout dech. Sevřela jsem volant tak pevně, až mi zbělely klouby. Neodpověděla jsem hned, nejdřív jsem se potřebovala uklidnit. Měla jsem dojem, jako bych zamrzla, pak

ve mně cosi povolilo a vytvořilo zející prázdnotu. A já se bála, že se do mě zamiloval. Bylo to tak absurdní, až jsem se málem rozesmála. Hysterická scéna ale bylo to poslední, co jsme potřebovali. Nadvládu nade mnou naštěstí převzaly roky nacvičené sebekontroly. Nasadila jsem mrazivý výraz a v nitru se obrnila.

Napadalo mě několik odpovědí, ale všechny spojovaly emoce. Nechtěla jsem se před ním citově odhalovat, proto jsem vsadila na rozum.

„Jistě pochopíš, že za téhle situace nemá smysl trvat na dvoutýdenní výpovědi. Laskavě si hned začni hledat někoho jiného, protože zítra už do práce nepřijdu.“

Byla jsem na sebe hrdá, ovládla jsem se. Jenže jsem nepočítala s tím, že mě Caden popadne za rameno. Trhla jsem sebou. Vyděsil mě. Sekla jsem po něm vzteklým pohledem. „Zbláznil ses? Chceš se vybourat?“

„Zastav,“ nařídil mi úsečně a nekompromisně. Neměla jsem náladu nechat se od něj sekýrovat, ale nedokázala jsem odhadnout, co by ho ještě mohlo napadnout, a tak jsem ho poslechla. Při nejbližší příležitosti jsem zastavila

a útrpně čekala, s čím vyrukuje.

„Žádnou výpověď mi dávat nebudeš.“

Tentokrát jsem se rozesmála. Sarkasticky, ne hystericky.

„Cadene, v tomhle mi opravdu zabránit nemůžeš. Nebudeš mi říkat, co mám a nemám dělat, zvlášť ne mimo kancelář.“

„Co by výpověď vyřešila? Radši se mnou jednej na rovinu. Buď upřímná.“

Musela jsem se hodně obrnit, abych po něm nevystartovala. Měla jsem sto chutí oplatit mu stejnou mincí. Ublížit mu, jako on ublížil mně. „Chceš upřímnost? Máš ji mít. Nechci se na tebe dívat, protože je mi z tebe špatně.

Nedokážu si představit, že s tebou budu ještě měsíc trávit v jedné kanceláři. Je mi srdečně jedno, jak se k mé výpovědi postavíš a jak s ní naložíš, ale mám toho dost.

Sežeň si nějakou jinou Lissu nebo Michelle. Já ti blbečka dělat nebudu. Lebedíš si v perverzní radosti z ponižování žen. V mém případě si své degradující komentáře laskavě ušetři, protože já za tebou nepolezu. Já ne.“

Celá jsem se třásla. Štvalo mě, že jsem se neovládla, ale nešlo to. Slova byla rychlejší než myšlenky. Doufala jsem, že každé slovo zasáhne Cadena jako šíp. Zasloužil si to. Zbledl a na tváři se mu vystřídala záplava emocí od zmatku přes vztek po řadu dalších, které jsem nerozlišila. Poslední byla panika. Popadl mě za ruce.

„Počkej, Lauren, já jen chtěl mít jistotu…“ Stiskl mi prsty ještě pevněji. Mlčela jsem. „Nechci ti ublížit ?“

Nenechala jsem ho domluvit. „Tohle nemá s ubližováním a neubližováním nic společného,“ zasyčela jsem na něj. Vytrhla jsem se mu ze sevření. „Tady jde jedině o to, že se chováš jako zbabělec. Máš hrůzu z toho, že někdo od tebe bude chtít víc, a ty budeš mít pocit, že mu musíš vyhovět. Neboj se, Cadene, já od tebe nic víc nechci. Nic od tebe nechci. Když jsme spolu začali spát, oba jsme věděli, že je

to dočasná záležitost, že náš vztah dřív nebo později skončí. Bude to dřív. Hned.“ Nepočítala jsem s tím, že Caden o mě bude bojovat, ale nebolelo o nic míň,

když jen mlčel a upřeně koukal před sebe. Vztekle jsem zařadila a jela dál. Ignorovala jsem ho. Do New Yorku jsme dojeli bez jediného slova. Smutně jsem si vzpomněla na to, jak mě těšilo ticho cestou do Greenwiche. Napjaté a vztekem prosycené mlčení na cestě zpátky zraňovalo o to víc. Bylo jako nečekaná facka.

Cesta z Greenwiche trvala celou věčnost. S nemalou úlevou jsem zajela na volné parkovací místo před Cadenovým domem. Bleskově jsem zaparkovala, vypnula motor, vytáhla klíčky ze zapalování a mrskla mu je do klína. Ani jsem se na něj nepodívala. Vystoupila jsem. Caden se rychle drápal ven, ale dělala jsem, že to nevidím. Zabouchla jsem dveře a pádila pryč.

„Lauren?“

Oslovil mě tiše, stísněně. Udělala jsem kritickou chybu a otočila se. Vypadal zdrceně. Namlouvala jsem si, že je mi to srdečně jedno. Vyzývavě jsem zdvihla obočí a zatvářila se znuděně.

„Co je zase?“

Popošel ke mně a zvedl ruce, jako by mě chtěl chytit. Ucukla jsem. Zase je svěsil. Prsty si pročísl vlasy. Tvářil se jako hromádka neštěstí.

„Promiň. Omluvám se, nechtěl jsem se do tebe trefovat. Prostě… Když jsi řekla, že se možná odstěhuješ… nějak… nějak jsem to nezvládl.“

Přikývla jsem. Byla jsem ochotná přijmout omluvu, ovšem za té podmínky, že budu moct co nejdřív zmizet. Měla jsem na krajíčku.

„Dobře, chápu,“ hlesla jsem odměřeně.

„Takže zítra ráno přijdeš?“ ujišťoval se. Bylo mi z něj na zvracení. Myslel jen

na sebe, sobec jeden. Nechtěl přijít o vyhřáté tělo v posteli, nic víc. Dokázala jsem se vyrovnat s tím, že mě nemiluje, ale odmítala jsem trpět to, že jsem mu ukradená. Celou dobu jsem totiž věřila, že mu na mně záleží. Jeho krutá slova dokazovala pravý opak.

„Ne, na tohle nemám žaludek. Pořád bych se bála, jestli toho od tebe nechci moc, jestli nejsem moc náročná a nepřetěžuju tě.“ Zhluboka jsem se nadýchla

v marné snaze uklidnit se. Chtěla jsem s ním jednat na rovinu, ale nehodlala jsem se mu svěřovat s tím, že ho miluju. Určitě by to s ním nejvíc zamávalo a konečně by se stáhl, ale odmítla jsem se ponižovat. „Necítím se s tebou v bezpečí. Nevěřím ti, že bys mi neublížil. Nebudu s někým, na koho se nemůžu spolehnout.“

Caden během vteřiny zestárl o několik let. Vypadal zděšeně, téměř až šíleně. Nakonec rozhodil paže. Vzdal to. Ponuře přikývl.

„Dobře. Chápu a beru to.“ Povzdychl si. „Jak se dostaneš domů?“

„O mě se nestarej, vezmu si taxíka.“ Poslední slova byla tak fádní, že se mi chtělo zoufalstvím brečet. Po vášni a žhnoucí touze jsme se nezmohli na nic víc než na zdvořilostní konverzaci o cestě domů. Jako bychom se skoro neznali.

„Tak jo,“ hlesl. „Zůstaneš u Macie, než se vrátí? Poslal bych ti na její adresu šek s výplatou.“

„To je jedno, kde budu. Macie mi ho kdyžtak pošle.“ Podívala jsem se na něj. Ze všech sil jsem se snažila zapamatovat jeho tvář. Jako bych na ni někdy mohla zapomenout. Sevřelo se mi srdce. „Měj se dobře, Cadene.“

Přes tvář mu přelétl nečitelný výraz. Dokonce se pokusil o úsměv, ale z jeho snahy vzešel spíš bolestný úšklebek.

„Ahoj, Lauren.“ Upřeně na mě hleděl. Nepohnul se.

Znovu jsem se zhluboka nadýchla a naposled se na něj podívala. Pak jsem se otočila a navždycky jsem odcházela.

Kapitola devatenáctá

Pádila jsem pryč jako o život a vklouzla na zadní sedadlo taxíku. Po tvářích mi tekly slzy. Proklínala jsem se za ně. Dokonce i taxikář coby člověk, který musel být zvyklý na kdejaké ženské výlevy, mě po očku pozoroval s ustaraným výrazem.

Doma jsem se s ničím nezdržovala a zamířila rovnou do postele. Po zbytek dne jsem z ní nevylezla, jenom jsem chodila na záchod.

Do pondělního rána bolest trochu otupěla. Měla jsem pocit, jako bych byla prázdná. Připomínala jsem si, že ta bolest mi názorně připomíná, co se může stát, když se vzdám kontroly a svěřím ji do rukou muži, jemuž na mně nezáleží.

Pomohlo mi to přijmout to, co se odehrálo, a pro příště jsem měla možnost poučit se z chyb.

V neděli jsem na něj měla vystartovat s požadavkem, aby vyhodil moje fotky, ale vůbec jsem si na ně nevzpomněla. Napadlo mě, že bych mu mohla poslat mail, jenže to taky nešlo, protože jsem si svatosvatě slíbila, že s ním do smrti nepromluvím. Navzdory tomu, co se mezi námi stalo, jsem věřila jeho profesní důstojnosti a nepodezírala ho, že by fotky zveřejnil. Moje fotky se nejspíš ocitnou na hromádce s fotkami dalších žen, které využil a odkopl.

Hrozně mě bolelo, že mě nemiluje, ale za to jsem se na něj nezlobila.

Od začátku se mnou jednal na rovinu, to jsem mu upřít nemohla. Naštval mě tím, že mě hodil do jednoho pytle s ostatními ženami, které kuly pikle, jak ho ulovit navždycky. Nechápala jsem, jak o mně může smýšlet tak nízce. Já přitom byla odhodlaná skrývat to, že jsem se do něj zamilovala, do samého konce a pak odejít s hlavou hrdě vztyčenou.

Pustila jsem se do přemítání, jestli jsem do něj opravdu zamilovaná. Byl to pro mě nový pocit a navíc jsem nedokázala posoudit, jestli se do někoho můžu zamilovat už po dvou měsících. Kéž by to bylo jen pobláznění, abych měla jistotu, že jeho tvář, vůně i pocit, který jsem prožívala u něj v náručí, v mých vzpomínkách časem vyblednou. Skoro celý život jsem si kladla otázku, jestli vůbec jsem schopná lásky. Ty intenzivní pocity, o nichž jsem četla v knížkách a které jsem pozorovala ve filmech, byly z mého pohledu vyhrazené pouze lidem, jež nikdo nadobro citově neudupal. Možná jsem si spletla úžasný sex a pomíjivou lásku, protože obě kvality pro mě byly nové. Trochu mě to uklidňovalo, ale ta prázdná bolest v nitru stejně neustupovala.

Pondělní dopoledne jsem promrhala. Zvažovala jsem, jestli bych neměla napsat Macie, že jsem dala výpověď. Jenže to bych jí musela vysvětlit proč, a já jí o vztahu s Cadenem nehodlala říkat ani písmeno. Byla jsem zvědavá, co Caden řekl

Michaelovi a Millie. Určitě budou smutní, napadlo mě, protože doufali, že Cadena spasím a vytrhnu ho ze spárů osamoceného života. Zamilovaní lidé vždycky horlivě dávají dohromady nezadané, ale někdy jim nedochází, že někteří jedinci

v podstatě mají být sami. Na tom není nic špatného.

Šla jsem spát brzy, ale dlouho jsem nemohla usnout. Před vnitřním zrakem mi pořád dokola vyskakoval Cadenův výraz těsně před tím, než jsem odešla.

Vykoupení mi přinesl až spánek. Konečně.

Nepokojný spánek však netrval dlouho. Probudilo mě zvonění. Zmateně jsem ve tmě šmátrala po nočním stolku, abych našla zdroj toho protivného hluku.

Zděšeně jsem zjistila, že mi Caden volá na pracovní mobil. Okamžitě jsem se probudila. Telefon jsem nechala u postele a nevšímala si ho. Nenapadlo mě, že by se mi ještě ozval. Upřímně řečeno mi také dělalo dobře, že mám u sebe něco, co mi ho může připomínat.

Zvažovala jsem, jestli mám hovor přijmout. Nechtěla jsem si drásat nezahojené rány. Blížila se půlnoc, takže se buď něco stalo, nebo se opil. Pocit, že se možná opravdu něco stalo, nakonec rozhodl za mě a já přijala hovor.

„Prosím.“

„Lauren? Potřebuju tě. Michael prodělal infarkt,“ ozval se v telefonu panikařící hlas.

Bez váhání jsem vyskočila z postele. Srdce se mi rozběhlo na plné obrátky. „Jak mu je? Kde jsi?“

„V nemocnici Memorial Hill. Je na operačním sále. Doktoři netuší, jestli ho z toho dostanou.“ Jeho strach byl hmatatelný. Bolel i mě.

„Hned tam budu.“

Ukončila jsem hovor a bleskově na sebe natáhla oblečení. Hrozně jsem se bála. Neměla jsem mu za zlé, že zavolal. Neřešila jsem, co bude s naším vztahem dál. Rozhodující bylo, že mě Caden potřebuje a že Michael je v nemocnici. To stačilo.

Ulice byly naštěstí volné, takže cesta do nemocnice trvala pár minut. Netrpělivě jsem přešlapovala u recepce. Recepční totiž trvala na tom, že dokud nepodepíšu příslušný formulář, nepustí mě dovnitř. I výtah se spikl proti mně a zastavoval

v každém podlaží. Konečně jsem dojela do patra, kde byl Michael.

Našla jsem ho dřív, než si mě všiml. Zdeptaně seděl na židli v čekárně, lokty zapřené o kolena a hlavu v dlaních. Vypadal, jako by nesl celou tíhu světa. Běžela jsem k němu. Zdvihl hlavu a mně málem puklo srdce. Tvář měl zkřivenou bolestí. Bál se. Nepřemýšlela jsem, instinktivně jsem si před něj klekla a objala ho.

Tiskl se ke mně, jako by se bál, že se rozplynu. Tvář mi zabořil do krku.

„Lauren,“ zašeptal. Hladila jsem ho po zádech a vyluzovala konejšivé zvuky. Mlčel. Cítila jsem, že se zhluboka nadechl. Pak se odtáhl, aby mi viděl do tváře.

„Co se stalo?“ zašeptala jsem. Měla jsem potřebu chovat se jako v kostele, i když v čekárně byl hrozný hluk, překypovala příbuznými ostatních pacientů.

„Millie mi volala ze sanitky. Byli s Michaelem tady v bytě, on pak vstal a stěžoval si, že ho pálí žáha. Šel si pro vodu a zkolaboval.“

Vstala jsem a sedla si vedle něj. Pevně jsem ho chytila za ruce. „Jaká je prognóza?“

Zavrtěl hlavou. „Dělají mu bypass. Nic víc zatím nevíme.“ Rozhlédla jsem se po místnosti. „Kde je Millie?“

Caden si unaveně promnul čelo. „Šla si promluvit se zdravotní sestrou. Střídáme se a snažíme se z nich něco vymámit.“

V čekárně bylo teplo, ale Caden měl ruce studené jako led. Začala jsem mu je třít. Zvedla jsem pohled. Caden si mě prohlížel.

„Moc mě mrzí, co jsem ti včera řekl. Nebylo to o tobě. Nejsi taková.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nemysli na to. Teď je nejdůležitější, aby se Michael uzdravil.“

Caden chtěl něco říct, ale v tu chvíli jsem si všimla, že k nám spěchá Millie. Měla rudé oči a tvář samou skvrnu. Odhodlaný výraz však vypovídal o tom, že ji jen tak něco nezlomí.

„Nikdo mi nechce nic říct!“ zlobila se. „Pořád dokola mi vykládají, že musíme počkat.“ Došlo jí, že tam jsem také. Vstala jsem a Millie mě vřele objala. Připadala mi malá a zranitelná.

„Moc mě to mrzí,“ zašeptala jsem. Nevěděla jsem, co jiného říct.

Millie mě jemně poplácala po tváři. „Děkuju, že jste přišla.“ Povzdychla si

a posadila se vedle Cadena z druhé strany. „Jenže nemůžeme nic dělat. Musíme počkat. Ta bezmoc je hrozná.“

Caden mě chytil za ruku a tlakem mě přesvědčil, abych si znovu sedla. Pevně mi stiskl ruku ve své dlani, jako by nechtěl beze mě být ani vteřinu.

„Zvládne to,“ rozhodl. „Musí.“

Seděli jsme tam věčnost. Čekali jsme na zprávu, která nás buď mohla zničit, nebo nám naopak dát novou naději.

Nakonec nastala třetí varianta. Konečně za námi přišla operatérka. Tou dobou nám připadalo, že tam sedíme celé hodiny. Nervózně jsme vstali.

„Jak je manželovi?“ zeptala se Millie a neklidně si mnula ruce. „Je při vědomí?“

Doktorka Reynoldsová s námi jednala mile a věcně. „Je na jednotce intenzivní péče. Teď ještě při vědomí není, ale zítra by to mělo být lepší. Několika štěpy se nám podařilo obnovit krevní oběh do srdce.“

Popisovala nám, jaké kroky během operace podnikali. Snažila jsem se udržet s ní krok. Bylo to na mě složité. Caden i Millie byli z té záplavy odborných slov neklidní.

„Nezbývá než čekat. Uvidíme, jak se s tím tělo vyrovná,“ uzavřela lékařka své vysvětlení.

„Jakou má šanci?“ zeptal se Caden. Vadilo mu, že nemá konkrétní odpovědi,

v něž celou dobu doufal.

Lékařka zavrtěla hlavou. „Chápu, že byste potřebovali konkrétní fakta, ale teď vám je nemůžu poskytnout. Stav pana Seymoura je stabilní, ale na dlouhodobou prognózu si ještě musíme počkat. Zítra budeme chytřejší.“ Podívala se

na utrápenou Millie. Síla ji najednou opustila. Byla bledá a vypadala vyčerpaně.

„Jestli chcete, můžete se na něj jít podívat, ale musím vás upozornit na to, že je napojený na přístroje, které sledují jeho srdce a tlak. Kromě toho má hadičku

s kyslíkem, aby se mu lépe dýchalo. Asi vás to vyděsí, ale mějte, prosím vás, na paměti, že to děláme proto, abychom mu pomohli.“

Caden ji objal kolem ramen. Podíval se na mě. Stiskla jsem mu ruku. „Běžte, počkám na vás.“

Caden zavrtěl hlavou. „Ne, chci, abys šla s námi.“

„V tuto chvíli bude lepší, když za panem Seymourem půjde co nejméně lidí,“ vložila se do hovoru lékařka. „Zítra už bude jiná situace.“

Caden se zatvářil, jako by se s ní chtěl hádat, ale povzbudivě jsem mu stiskla ruku. Na dohadování s lékařkou nebyla vhodná chvíle.

„Jen běžte,“ pobídla jsem ho. „Počkám na tebe.“

Neochotně přikývl a nechal se odvést do Michaelova pokoje. Nervózně jsem na ně čekala. Modlila jsem se za Michaela, aby to zvládl. Nedokázala jsem si představit, že by jeho mírná duše měla tak brzy vyhasnout. A už vůbec jsem netušila, jak by se s jeho smrtí vyrovnávali Caden a Millie.

Vraceli se s ponurým výrazem. Došlo mi, že ptát se, jak to s Michaelem vypadá, by byla osudná chyba. Objala jsem Cadena kolem pasu. Nic jiného jsem snad ani udělat nemohla. Znovu za námi přišla doktorka Reynoldsová. Tvářila se vážně.

„Měli byste jet domů a odpočinout si. Tady nic víc udělat nemůžete.“

Millie vzdorovitě zavrtěla hlavou. „Ne, zůstanu tady. Nenechám Michaela v nemocnici samotného.“

„Budu tu s tebou,“ přidal se Caden.

Lékařka si je přeměřila pátravým pohledem. „Teď Michaelovi nepomůžete, naopak budete zítra ještě víc vyčerpaní. Pro něj i pro vás bude mnohem lepší, když se zítra vrátíte v plné síle. Slibuju vám, že kdyby se jeho stav změnil, zatelefonuji vám. Při vědomí ale bude až zítra.“ Odmlčela se a pokračovala: „Léčba možná bude hodně dlouhá. Raději si ušetřete bezesné noci na chvíle, až bude vnímat, že jste s ním.“

Sdělila nám, kdy můžeme druhý den přijít, a znovu ujistila Millie, že při jakékoli změně zavolá. Pak odešla. Michaelova žena vyčerpaně klesla do křesílka. Vypadala zničeně.

„Millie!“ zvolala jakási drobná žena s modrýma očima a dlouhými hnědými vlasy protkanými šedivými pramínky. Spěchala za Millie. Snadno jsem si dala dvě a dvě dohromady. Byly příbuzné. Za ženou spěchal podsaditý holohlavý muž.

Millie byla okamžitě na nohou a objala ji. „Cynthie! Je po operaci.“

Žena se na Millie pátravě zadívala. Uchopila ji za ruce. „Nezlob se, prosím tě, dřív jsem se sem nedostala. Od Dannyho to sem trvalo déle, než jsem si myslela.“ Zhluboka nabrala vzduch do plic. „Jak je Michaelovi?“

Millie posmutněla. „Nevím. Před chvílí ho přivezli z operačního sálu. Zatím je

v bezvědomí. Doktorka říkala, že budou vědět víc až zítra. Podle ní máme jít domů a přijít za ním, až se probere.“

Cynthia si smutně povzdychla. Otočila se k Cadenovi a objala ho. Byl celý strnulý. Pochopila jsem, že objetí s Cynthií pro něj není zrovna přirozené.

„Cadene, mockrát ti děkuju, že tu jsi s Millie. Ta zpráva nás zastihla, když jsme byli u syna v Rocklandu.“

„To je přece samozřejmé,“ ohradil se Caden a stáhl se. Podsaditý muž konečně dostihl manželku. Prudce oddychoval. Millie ho objala a poděkovala mu, že přišel. Muž si pak s Cadenem chlapsky potřásl rukou.

Cynthia se podívala na mě, pak na Cadena a čekala na vysvětlení.

„Cynthie, to je Lauren.“

„Dobrý den, ráda vás poznávám. Jsem Milliina sestra a to je můj manžel Reggie.“

Potřásli jsme si rukama. Snažila jsem se ignorovat Cynthiinu neskrývanou zvědavost. Došlo mi, že se už nemůžu představovat jako Cadenova asistentka. Cynthia znovu zaměřila pozornost na Millie. Oddychla jsem si.

„Co kdybys jela k nám, Millie? Přece v takovéhle chvíli nebudeš sama.“

Millie zaváhala. Podívala se na Cadena. Sice měla plno práce sama se sebou, ale bylo vidět, že si dělá starosti i o něj. Caden zjihl.

„Jen jeď,“ pobídl ji. „Teď bys měla být s rodinou.“

Millie se zamračila. Objala ho a nenápadně mu zašeptala: „Ty jsi moje rodina.“

Caden vypadal smutně. Millie mu nabídla, aby jel s nimi, ale odmítl. Millie mě nečekaně chytila za ruce. „Lauren, vy se o něj postaráte, viďte?“

Přikývla jsem. Sice jsem netušila, co jí právě slibuju, ale věděla jsem, že udělám, co budu moct, jen abych Cadenovi pomohla.

Millie se rozloučila a společně s Cynthií a jejím manželem odešla. Chytila jsem Cadena za ruku. Otočil se ke mně a upřeně se mi zadíval do očí. V té chvíli vypadal na mnohem víc než na svých dvaatřicet let.

„Zůstaneš u mě?“ zeptal se úzkostně. Nepotřebovala jsem si nic rozmýšlet a automaticky jsem přikývla. Jeho zranitelnost byla očividná.

„Samozřejmě.“

Vyšli jsme z nemocnice, vzali si taxíka a za pár minut jsme byli u něj. Za žádnou cenu mi nechtěl pustit ruku. Jako bych byla jeho jediná spása na celém světě

a beze mě nevydržel ani vteřinu.

Mlčky jsme vyšli do druhého patra. Caden rozsvítil. Zastavili jsme se v obýváku.

Ztěžka dosedl na pohovku. Já si sedla vedle a opřela se o něj. Objal mě kolem pasu a pevně mě přitiskl k sobě. Položila jsem mu hlavu na rameno. Oba jsme mlčeli, ztraceni v myšlenkách. První se ozval Caden.

„Nikdy si to neodpustím, jestli poslední slova, která si Michael ode mě ze světa odnese, budou plná vzteku a zhrzené pýchy,“ hlesl zničeně. Kousek jsem se odsunula, abych mu viděla do tváře.

„Myslíš to, cos mu řekl v neděli?“

Caden s povzdechem přikývl. „Když si mě vzal stranou, vynadal mi, že se chovám jako pitomec. Měl pravdu, ale já to prostě nechtěl slyšet. Vyjel jsem na něj, aby se mi nepletl do života, že už mám těch jeho otcovských rad plné zuby. A ať si je nechá, když stejně není můj táta.“ Zavrtěl hlavou. „Ještě jsem dodal, že tátu jsem si sice vybrat nemohl, zato on, Michael, si náramně dobře vybral nejlepšího kamaráda, mizeru jako hrom, takže ať si laskavě nehraje

na odborníka na lidské povahy, protože jeho rady stejně za nic nestojí.“

Útrpně zavřel oči. Ve tváři měl vepsanou bolest a lítost. „Ve skutečnosti moc dobře vím, že člověka, jako je Michael, si za tátu nezasloužím. On je všechno, já nejsem nic. Je mi z toho zle, ale čím dál víc si uvědomuju, že jsem stejný jako můj táta, i když to je přesně to, co nechci. Určitě víš, co se stalo mým rodičům. Co táta udělal.“ Otevřel oči a zadíval se kamsi do dálky. „Do té chvíle, než jsem tě potkal, mi nedošlo, že jsem celý on,“ pronesl sotva slyšitelně.

Ztuhla jsem. Ta slova mi naháněla hrůzu. „Můžeš mi, prosím tě, říct, co jsem udělala tak hrozného, že jsem v tobě tenhle pocit vyvolala?“ vyjela jsem na něj v sebeobraně.

Caden se na mě pomalu podíval. Vypadal příšerně, jako by ho někdo mučil. „Ty nic. Ale já už vím, jak to vypadá, když je člověk něčím, tedy někým posedlý. Už vím, co to obnáší, když se člověk na někoho upne a všechno ostatní v životě jde stranou. Došlo mi, co dokáže představa, že se toho člověka dotýká někdo jiný. Mě rozzuřila k nepříčetnosti a měl jsem pocit, že se zblázním.“ Odvrátil pohled.

Zadíval se na svoje ruce. „Lauren, tím člověkem jsi pro mě ty.“

Jeho vyznání mi vyrazilo dech. Zaplavila mě vlna mnoha emocí. Nevěděla jsem, co na to říct. Chtěla jsem ho uklidnit, říct něco, čím bych mu dala najevo, že je

v pořádku a že vůbec není jako jeho táta. O tom jsem byla neochvějně přesvědčená. Sama jsem moc dobře věděla, jak člověku dokáže ublížit minulost.

Dřív jsem si myslela, že nejsem nic jiného než výplod hrůz, které mi vstupovaly

do života, zakořeňovaly se v něm a táhly mě ke dnu. Ne, nehodlala jsem dopustit, aby se Caden stal obětí své minulosti.

Vzala jsem mu obličej do dlaní a natočila ho k sobě, aby se na mě musel podívat zpříma. V očích jsem mu četla stud a strach.

„Cadene,“ oslovila jsem ho naléhavě. Potřebovala jsem, aby mi věřil. „Nejsi jako tvůj táta. Vůbec v ničem! Ano, někdy lidi sekýruješ a máš rád, když jsou věci

po tvém. Ano, někdy se s tebou nedá vyjít, protože jsi tvrdohlavý jako mezek a je to peklo. Ty jsi ale hlavně hodný, vtipný, srdečný. Když jsem u tebe začala pracovat, snažil ses svoji vřelost maskovat, ale dlouho ti to nevydrželo. Ani jsem se nestačila rozkoukat a začala jsem tě poznávat takového, jaký doopravdy jsi. Víš, jak mi bylo, když mi konečně došlo, že pravidelně kupuješ nové kaly, protože se mi líbí? Navíc ses ke mně od začátku choval hezky, nedělal sis ze mě otroka.

Nemysli si, vím, jak to s osobními asistentkami je. Jsi jiný a já moc dobře vím, že jsem měla velké štěstí.“ Strašně moc jsem mu chtěla vysvětlit, že je hodný, cenný člověk. „A to jsou jen maličkosti. Pak jsou tu ty velké věci. Díky tobě jsem prožila a poznala věci, které jsou pro mě nové. Jedině díky tobě jsem dostala odvahu oddat se svým touhám. Pro mě je to nesmírně cenný dar, to si ani nedokážeš představit. Celou dobu žiju v domnění, že se mnou není všechno v pořádku, že jsem divná. Nepřirozená. Nikdy jsem nechápala, proč nemůžu prožívat běžné pocity, které ostatní lidé považují za samozřejmost. V nitru jsem byla ztuhlá

a chladná a jen díky tobě jsem poznala, že když se cítím bezpečně, může se to změnit. To tys mě přivedl k poznání, že i já mám právo být šťastná, stejně jako všichni ostatní. Úplný vrchol pro mě bylo zjištění, že štěstí skutečně dokážu prožívat.“

Zhluboka jsem se nadýchla. Připadala jsem si nahá, odhalená se vším všudy, ale nemohla jsem přestat. Potřebovala jsem, aby na to nějak reagoval. „Ty ani nemůžeš být jako tvůj táta, protože nejsi sobec. Nikdy bys neudělal to, co on.

Cadene, věř mi, že nejsi jako tvůj otec. Naopak jsi dobrý člověk.“

Caden na mě upřeně zíral. Zaváhala jsem. Začínala jsem mít strach, že mě neposlouchá. Caden mě však náhle popadl do náručí a vší silou mě k sobě přitiskl. Otevřela jsem mu náruč i srdce. Zoufale jsem se snažila zmírnit jeho hlubokou bolest.

Z ničeho nic jsme se začali horečně líbat, jeden druhého jsme svlékali. Nemohli jsme se od sebe odtrhnout. Caden mě položil na gauč a lehl si na mě. Užívala jsem si tíhu jeho těla. Vzal mi bradavky mezi palec a ukazovák a začal je třít. „Víc,“ zašeptala jsem mu do ucha.

Nenechal se dvakrát pobízet. Vykřikla jsem. Prohnula jsem se v zádech a přitiskla se pulzujícím přirozením k jeho erekci.

„Nemůžu se dočkat, až budu v tobě,“ hekl a dotkl se mě penisem na nejcitlivějším místě. Nadzdvihla jsem boky a pozvala ho dál.

„Taky tě chci. Pojď už,“ pobízela jsem ho naléhavě.

Caden zasténal a jedním přírazem pronikl hluboko do mě. Vyrazila jsem ze sebe přímo zvířecí sten. Vzdávala jsem se ovládání a zuby nehty se držela touhy

a vášně. Uchopil mě za boky, přímo do mě zatnul prsty a usilovně přirážel. Tvář měl staženou napětím, oči mu zářily nepotlačovanou touhou. Palcem mi přejel po nateklém poštěváčku. Uniklo mi další zasténání.

„Lauren,“ vydechl. „Chci vidět, jak vyvrcholíš. Ukaž mi, jak moc mě potřebuješ. Chci vědět, že mě potřebuješ stejně tak jako já tebe.“

Jeho přání pro mě byla poslední kapka. Zaplavila mě vlna orgasmu, v podbřišku jsem cítila neovladatelné stahy. Vykřikla jsem jeho jméno. Tělo se mi zmítalo

ve vyvrcholení vášně. Na kontrolu jsem úplně zapomněla.

Po chvilce jsem otevřela oči. Stále měl tvář staženou napětím. Potemnělé jantarové oči mě úpěnlivě pozorovaly. Znovu začal přirážet. Během pár chvil zatnul zuby, zavřel oči a celý se rozechvěl. Při každém dalším přírazu zasténal.

Prudce oddychoval. Podíval se na mě s nečitelným výrazem v tváři a zhroutil se za mě, zády k opěrce pohovky, aby mě nerozdrtil. Přitiskl mě k sobě a přehodil mi nohu přes stehna. Nadzdvihl se, něžně mě políbil a pevně mě objal.

Náhle mi došlo, co jsme provedli. „Nepoužili jsme kondom,“ zašeptala jsem.

„Cadene, ale já neberu prášky a ty to víš.“

Ovanul mě jeho dech. Caden mě sevřel ještě pevněji. „Já vím,“ odpověděl naprosto klidně. „Nechtěl jsem si ho vzít. Jestli ti to vadí, tak se omlouvám.“

To jsem si musela nechat projít hlavou. Měla jsem v tom docela zmatek. Potenciální důsledky našeho počínání mě na jednu stranu děsily, ale na druhou jsem při představě, že bych mohla otěhotnět a být mámou, poprvé v životě měla i radost. Rozhodla jsem se, že to nechám plavat. Na jeden den bylo starostí dost.

„Ne, nevadí.“ Natočila jsem hlavu a políbila ho na strniště na bradě. „Moc se mi to líbilo.“

V ložnici by se nám leželo mnohem pohodlněji, ale ani jednomu z nás se nechtělo vstávat, jako bychom se báli, abychom nezkazili kouzlo okamžiku. Natočila jsem se na bok čelem k němu, objala ho a zabořila mu tvář do ohbí krku. V objetí jsme usnuli. Naděje, která mi začala klíčit v srdci, mi dopřála klidný spánek.

Kapitola dvacátá

Druhý den jsme znovu šli za Michaelem. Vyděsilo mě, že byl hrozně slabý, ale naštěstí byl při vědomí. Byl napojený na kyslík a nemohl mluvit, ale bystře nás pozoroval. Jakmile vešla Millie, celý se rozzářil. Sklonila se k němu, uchopila ho za ruku a dlouho mu něco šeptala. Na Michaelovi bylo vidět, jak se postupně

uklidňuje. Neslyšeli jsme, co mu říká, ale bylo zjevné, že její slova mají na Michaela blahodárný vliv.

Caden k němu přistoupil s nemalým napětím ve tváři. Michael se mu i s maskou na obličeji snažil něco říct. Zlobilo ho, že se s námi nemůže dorozumět.

„Michaele,“ oslovil ho Caden. „To, co jsem ti řekl u vás doma, byla chyba. Není to tak a nikdy nebylo. Odjakživa mi moc pomáháš a nevzdal jsi to, ani když jsem tě od sebe odstrkoval. Musíš se uzdravit, abys mi mohl vynadat, když se zase budu chovat jako pitomec.“

Původně jsem od nich chtěla odtrhnout pohled, protože to byla jejich osobní chvíle, ale nějaká síla ve mně mě nutila dívat se na Cadenův zničený výraz. Millie, její sestra i švagr rovněž mlčeli. Millie si utírala slzy.

Caden ztlumil hlas ještě víc. Připadalo mi, jako by byl u zpovědi. „Řekl jsem ti, že otce jsem si vybrat nemohl, ale ani to není pravda. Ty jsi byl můj otec mnohem víc než ten biologický. Vybral jsem si tě za otce, i když jsem tě tak neoslovoval. Ty

i Millie jste se ke mně vždycky chovali jako k synovi.“ Caden se přerývaně nadechl. V očích i ve tváři jsem mu četla strach a zoufalství. „Michaele, mám… mám tě rád. Potřebuju tě.“

Michael se snažil vztáhnout ke Cadenovi ruku. Caden ho za ni uchopil a sklonil k němu hlavu. Millie položila Cadenovi dlaň na záda a pozorovala ho se směsicí naděje a strachu. U Michaela jsme byli poměrně dlouho. Každý z nás si s ním

po svém popovídal, i moje maličkost. K jeho lůžku jsem šla se staženým hrdlem. Nevěděla jsem, co mu mám říct. Připadalo mi, jako by na mě žertovně mrkl, jako by se mnou sdílel pobavení nad tím, že kolem něj děláme takový humbuk. Nervozita ze mě rázem spadla. Povídala jsem si s ním o běžných věcech. Na slovech beztak nezáleželo, hlavní bylo, že nezůstal v pokoji sám.

Michael zemřel tentýž den v 15.26. Náhle mu selhalo srdce. Bezmocně jsme přihlíželi, jak se ho lékaři defibrilátorem snaží vrátit do života. Resuscitovali ho, ale zachránit se jim ho nepodařilo. Doktorka Reynoldsová se nám tu smutnou zprávu snažila sdělit citlivě, ale zastavil ji Milliin zoufalý nářek. Cynthia svoji sestru objala. Millie usedavě plakala, slzy jí kanuly po tváři. Caden s ledovým klidem přihlížel.

Nepoznala jsem na něm, co prožívá. Připadalo mi, že je v šoku. Chytila jsem ho

za ruku. Nechtěla jsem, aby si připadal sám. Podíval se na mě, ale jako by mě neviděl.

Millie a Caden se mohli jít s Michaelem rozloučit. Millie pak vyšla na chodbu s usedavým pláčem. Caden ji držel kolem ramen. Pořád se tvářil odtažitě.

„Pojedeme domů,“ oslovila Millie její sestra opatrně. „Administrativní záležitosti vyřídí Reggie, ano? Potřebuješ si odpočinout.“

Millie se podívala na Cadena. „Pojeď s námi. Nechci, abys teď byl sám, Cadene. Měl bys být s rodinou.“

Caden zbledl. Zdálo se, že její slova mu spíš ublížila, než aby mu pomohla. Zavrtěl hlavou a polohlasně odpověděl: „Postarám se o sebe, Millie. Ale děkuju. Jeď se Cynthií. Pak se domluvíme na pohřbu, postarám se o něj.“

Millie navzdory svému vlastnímu trápení rázně zavrtěla hlavou. „Ne, Cadene. Nedopustím, aby ses zrovna dneska vracel do prázdného domu. Dneska ne, chlapče.“

Vklouzla jsem mu prsty do dlaně. Sevřel mi je tak pevně, až to zabolelo. Uvědomovala jsem si, že navenek sice nedává své pocity najevo, ale v nitru je zlomený.

„Budu s Cadenem,“ uklidnila jsem ji. „Slibuju vám, že ho nenechám samotného.“

Millie sice souhlasila, ale vyžádala si od Cadena slib, že jí druhý den zavolá. Millie se sestrou odešly. Stáli jsme na místě a dívali se za nimi. Netušila jsem, co říct, protože tu mučivou bolest jsem nemohla zmírnit ničím na světě. Bála jsem se, že řeknu nějakou hloupost, proto jsem pro jistotu mlčela. Stále mi tiskl ruku

a podle toho jsem poznala, že moje přítomnost mu stačí. Vyšli jsme ven, počkali na taxíka a mlčky jeli k němu domů.

Caden si doma nalil skotskou. Beze slova mi také podal skleničku. Vzala jsem si ji od něj, ale nenapila se. Zato on tu svoji vyprázdnil na jediný lok. Sedla jsem si vedle něj na gauč, vzala mu ruku do dlaně a něžně ji hladila palcem.

„Chceš si povídat?“ zeptala jsem se nejistě. Protáhl tvář a zavřel oči. „Není o čem.“

Zaváhala jsem. Nechtěla jsem ho k ničemu nutit, ale současně jsem se bála, aby se úplně neuzavřel. Tušila jsem, že si v hloubi duše příšerně nadává.

„Ani o tom, jak ti teď je?“

Otevřel oči a cynicky se usmál. „Aha, probudila se v tobě psycholožka, co? Hodláš mě provázet truchlením?“

Zhluboka jsem se nadechla, odložila jsem skleničku na stolek. Nemělo smysl zlobit se na něj. Mluvila z něj bolest. „Ne, Cadene, jenom bych ti ráda pomohla. Mrzí mě, že říkám věci, které pro tebe nejsou dobré. Můžeš mi říct, co bys ode mě potřeboval?“

Přezíravý výraz se rázem rozplynul. Přitáhl mě k sobě a zabořil mi hlavu do ohbí

krku.

„Promiň,“ zamumlal. „Chovám se jako pitomec.“

Hladila jsem ho po zádech, políbila jsem ho na spánek. Cítila jsem k němu něhu a až zahlcující potřebu chránit ho. „To je v pohodě. Cadene, řekni mi, jak ti můžu pomoct.“

Cítila jsem, že pohybuje rty, na krku mě ovál teplý proud jeho dechu. Jazykem mi přejel místo za uchem. Nezbytnost útěchy se rychle přisytila intenzivní potřebou spojit se s ním na té nejzákladnější úrovni. Doutnala a záhy ve mně bublala mocná touha ochránit ho a také mu dát rozkoš.

„Prostě buď se mnou,“ hlesl. „Nic víc nepotřebuju.“

Vyvrcholili jsme nastejno. Byl to tak magický okamžik, až jsem z něj byla paf. Odjakživa z něj vyzařovala prudká touha být ve mně a se vší silou do mě vyvrcholit. Se stejnou naléhavostí přiváděl k vyvrcholení i mě. Tentokrát to bylo jiné, měla jsem pocit, jako by se ve mně chtěl doslova rozpustit, splynout se mnou. Každé zasténání, každý přidušený výkřik rozkoše, každý dotek, který nás oba přibližoval k vyvrcholení, nás propojovaly víc a víc, až jsem sama nevěděla, kde jsem já a kde je už on. Byli jsme jedno tělo. Při hledání uvolnění v orgasmu, který nám měl pomoct na chvilku zapomenout na bolest, jsme se pohybovali

v dokonalé souhře. Při vyvrcholení jsem cítila, jak mě plní, jak mému tělu potvrzuje schopnost žít. Vší silou jsem se k němu tiskla. Projednou mi bylo srdečně jedno, že pokoušíme osud.

Po milování jsme se překulili na bok čelem k sobě. Caden byl pořád u mě. Srdce mi překypovalo láskou. Sice jsem to neřekla nahlas, ale jasně jsem viděla, jak se moje láska odráží v jeho očích. Pro tu chvíli mi to úplně stačilo.

Kapitola dvacátá první

Příští dny byly pro Cadena peklo, přesto v bolesti probleskovaly i okamžiky štěstí, protože se náš vztah víc a víc rozvíjel. Caden mě přestal odmítat a nechal si ode mě pomoct. Přijal mou nabídku a dovolil mi zvládat s ním i povinnosti, které doprovázejí situace po úmrtí velmi blízkého člověka. Už jsem ale nevykonávala úkony jako jeho asistentka. Stála jsem po jeho boku jako člověk, který ho miluje. Tentokrát jsem ani o jiné možnosti neuvažovala. Láska coby pětipísmenné slovo však zdaleka neodrážela intenzitu mých pocitů. Jak by obyčejné slovo mohlo pojmout a vystihnout hloubku i šíři mých citů vůči Cadenovi? Byla jsem ochotná udělat pro něj cokoli. A začínala jsem věřit, že on to cítí stejně.

Nebylo mi divné, že po Michaelově smrti nebrečel. Moc dobře jsem věděla, že vnější projevy vůbec nemusejí odrážet vnitřní pochody člověka. Někdy navíc bývá bolest tak krutá, že ji slzy sotva zředí. Sesypal se až při balení věcí v Michaelově pracovně. Srdce mi pukalo žalem a kvůli jeho zranitelnosti jsem ho milovala ještě víc.

Nejdřív nechtěl nikomu dovolit, aby viděl jeho bolest. Ani Millie. Nejspíš by byl rád, kdyby ho považovala za pevného jako skálu, kterou nenalomí ani hluboký zármutek. Chtěl jí být oporou, jenže Millie s ním potřebovala sdílet bolest. Caden se to bál přijmout, ale Millie ho skutečně milovala jako syna a chtěla tu být pro něj, stejně jako on chtěl pomáhat jí. Když před ní odmítal dávat najevo emoce, tu holou pravdu jsem mu jemně připomněla. Pak jí pomalu, krůček po krůčku začal dovolovat, aby o něj pečovala. Millie díky tomu prošla velkou změnou. Mohla být silná díky tomu, že mohla být Cadenovi užitečná. Péče o něj jí navíc pomáhala zmírňovat ztrátu, s níž se vyrovnávala.

Po Michaelově pohřbu se život pozvolna vracel do starých kolejí. Millie prodala Michaelův podíl ve firmě jeho partnerovi a také byt ve městě a rozhodla se, že bude žít v Greenwichi. I pak ale často jezdila do města a Caden s ní postupem

času začal trávit víc času, než když kdysi pobývala v týdnu s Michaelem ve městě. Od Michaelovy smrti uplynuly tři týdny. Konec června přinesl teplejší počasí.

Teplota v New Yorku šplhala výš a výš. Caden a já jsme se vrátili k zaběhnutému režimu v kanceláři, ale přestali jsme odlišovat pracovní dobu a osobní život.

Přesto to šlo dobře. Při domlouvání každodenních úkolů jsme si naprosto přirozeně tu a tam dali pusu a někdy jsme i obětovali efektivitu práce, když nás zaskočila touha. Kombinace práce a intimity fungovala skvěle.

S menstruací přišla úleva, i když to moji šílenou stránku zklamalo. Smutek jsem připisovala truchlení za Michaela a za naději, že nový život by možná přinesl

štěstí. Rozum mi připomínal, že je to bláznovství. Radši jsem si nechala předepsat antikoncepci a přestala se v těch pocitech rýpat.

Jednou večer jsme se vrátili z Greenwiche ke Cadenovi domů. Obloha potemňovala. Celý den jsme strávili s Millie. Odložila jsem kabelku, s úlevou se svezla na pohovku v obýváku a skopla boty.

„Mám pocit, že se Millie daří o něco líp,“ konstatovala jsem, když se Caden rozplácl vedle mě a natáhl si za mě paži. Opřela jsem se o ni. Fascinovaně jsem sledovala, že se mi v jeho blízkosti stále zrychluje pulz, i když jsme spolu trávili téměř všechen čas.

Přitáhl si mě blíž. Položila jsem mu hlavu na rameno. „Mělo mě napadnout, že Millie zvládne všechno. Michael jí sice moc chybí, ale pořád žije život naplno,“ prohodil Caden. „I proto ji Michael tolik miloval,“ dodal dojatě.

Naklonila jsem hlavu a pohlédla mu do obličeje. Tvářil se zasmušile, ale když si všiml, že ho pozoruju, matně se pousmál.

Využila jsem situace. „Jak se daří tobě?“ zeptala jsem se. Caden se mi sice trochu otevřel, ale při sdělování emocí byl nadále skoupý. Neměla jsem mu to za zlé. Sama jsem nebyla o moc jiná.

Caden sklonil hlavu a něžně mě políbil. „S tebou je mi vždycky líp,“ zašeptal. Naše touha se jako na povel probudila k životu. Nechápala jsem, jak může obyčejný dotek nebo jediné slovo způsobit tak intenzivní výbuchy vášně. Vždycky jsme byli naprosto bezmocní a nezbývalo nám nic jiného než se jí poddat.

Caden mě políbil znovu, ale na místo něhy nastoupila touha a naléhavost. Vycházela jsem mu jazykem vstříc, lízala ho. Začala jsem mu jazyk sát a Caden spokojeně zavrněl. S ním jsem už neřešila, co se sluší a patří, dělala jsem to,

k čemu mě nabádala intuice. V takovýchhle chvílích bych pro něj udělala cokoli a i jemu bych dovolila, aby si se mnou dělal, co chtěl. Caden to dobře věděl.

Se rty přitisknutými na mých mě chytil do náručí a vstal. Obemkla jsem mu pas koleny. Nesl mě do ložnice. Pevně jsem se k němu tiskla. Položil mě na postel, rozpletl mi prsty u sebe v týlu, chytil mě za ruce, přitiskl mi je nad hlavou k posteli a odmítal mě pustit. Instinktivně jsem se prohnula v zádech, abych se k němu dostala blíž. Přerývaně jsem dýchala.

„Co bys teď chtěla?“ zeptal se naoko přísně. V očích mu jiskřilo.

„Tebe,“ zakvílela jsem. Vášeň si mě podmaňovala jako vězně. „Chci tě, Cadene, hned.“

Oči mu potemněly a prohloubil se mu dech. Pořád mě však držel. „Co mám udělat?“

„Hlaď mě,“ zašeptala jsem. Podobné otázky mi kladl často. Kdykoli jsem musela svou vášeň vyjádřit slovy, byla jsem šílená touhou.

„Kde?“

„Líbej mě na bradavkách.“ Neklidně jsem se zavrtěla. Uniklo mi zasténání.

„A lízej mě úplně u mě.“

„A pak?“ houkl na mě majetnicky, ačkoli na něm bylo vidět, že se musí hodně ovládat, aby se na mě nevrhl.

„Pak půjdeš do mě, budeš se se mnou milovat.“

„Chceš, abych vyvrcholil v tobě?“ zeptal se, i když ode dne, kdy Michaela odvezli do nemocnice, kondom stejně nepoužíval.

„Chci.“

Trápil mě dál. „Proč?“ protáhl. Stěží se držel.

„Chci tě celého. Potřebuju tě cítit u sebe, v sobě. Chci být úplně celá jenom tvoje,“ vyhrkla jsem. Samotnou mě překvapilo, jak moc jsem si to přála.

Caden si prudce povzdychl, pustil mě a začal mi rozepínat halenku. Poslední dva knoflíčky se nedaly a vyklouzávaly mu z prstů. Netrpělivě uchopil spodní cípy halenky a trhl. Knoflíčky odletěly. Jeho živočišná naléhavost ve mně rozdmýchávala beztak ohnivou vášeň. Vyhrnul mi podprsenku. Šílela jsem nedočkavostí. Matně jsem si uvědomila, že stále dokola sténám. Prsa jsem měla nateklá vzrušením. Vzal je do dlaní.

Palci mi přejel po ztopořených bradavkách. Snažila jsem se k němu dostat blíž. Prsty jsem mu zabořila do vlasů. Caden sklonil hlavu a vzal mi bradavku mezi zuby. Zatnula jsem ruce v pěst, stále s jeho vlasy mezi prsty. Vyšla jsem mu vstříc boky, abych se dotkla jeho erekce a cítila ji. Vadilo mi, že je mezi námi tolik vrstev oblečení.

Začal se věnovat druhé bradavce. Pustila jsem ho a zajela mu dlaněmi pod košili. Kochala jsem se svalnatými zády. Chtěla jsem s ním být v kontaktu tělo na tělo. Chytila jsem spodní lem košile a stáhla mu ji přes hlavu.

„Svlíkni se,“ zašeptala jsem. Caden se nenechal dvakrát pobízet. Posadil se. Pomohla jsem mu přetáhnout košili přes hlavu. Hladovým pohledem jsem pozorovala, jak si rozepíná džíny a společně se spodním prádlem je stahuje

ke kotníkům. Lačně jsem hltala jeho tělo, kochala se jeho vypracovanými pažemi, nohama a hrudníkem. Pohledem jsem se zastavila u ztopořeného penisu. Tyčil se bezmála hrozivě.

Šibalsky se pousmál. „Nejsi nějak moc oblečená?“ rýpl si zastřeným hlasem. I já se posadila, na zádech si rozepnula podprsenku a odhodila ji na zem k ostatnímu oblečení. Vmžiku jsem se zbavila i džín a kalhotek a už jsem před ním ležela nahá. Uvelebila jsem se na zádech a podepřela se na loktech. Hladově mě hltal pohledem.

Vzal mě do náruče, jako bych byla lehká jako pírko, a znovu mě položil. Dlaněmi mi přejel od ramen až k bokům. Uchopil mě za ně. Drsnými bříšky prstů mě začal hladit na výstupcích pánve. Rozkoší jsem div nešílela.

Jemně mi odtáhl kolena od sebe, klekl si přede mě a položil si moje chodidla na ramena. Byla jsem před ním celá odhalená, vydaná mu všanc, ale nestyděla

jsem se, naopak jsem prožívala hlubokou rozkoš.

„Vždycky jsi krásně vlhká,“ zavrněl. Pohledem přejel na moji tvář. „Ukaž se mi,“ nařídil mi.

Poslechla jsem ho a beze studu jsem odtáhla stydké pysky. Zrychlil se mu dech. Pevně mě chytil za stehna a hlídal je, abych nepřitáhla kolena k sobě. Vůbec nemusel, protože jsem nic takového neměla v plánu. Cítila jsem, že mi v reakci

na ten pohled pevně zatnul prsty do nohou. Nevnímala jsem nic než jeho pohled a pulzování na tom nejcitlivějším místě.

„Hlaď se,“ vydal další pokyn. Hromadilo se v něm erotické napětí. Znovu jsem ho poslechla. S přivřenýma očima jsem si prsty začala laskat naběhlý poštěváček. Vzrušením byl krásně zvlhlý. Zasténala jsem a instinktivně začala pohybovat boky. Dál jsem se vzrušovala.

„Lauren,“ oslovil mě naléhavě. Otevřela jsem oči. „Chci tě ochutnat.“

Zanořila jsem do sebe dva prsty. Unikl mi přidušený sten. Natáhla jsem tu ruku ke Cadenovi. S pohledem upřeným do mých očí mě chytil za ruku a blýskající se prsty si vsunul do pusy. Lízal je a lačně sál. Málem jsem nemohla popadnout dech. Jeho pronikavý pohled mě hypnotizoval.

Caden jako by už víc nevydržel. Pustil mi ruku, položil mi dlaně na vnitřní stehna a přitiskl mi nohy k posteli. Poštěváček se vytrčil vzhůru. Caden se sklonil, zabořil mi tvář mezi stehna a hladově si vychutnával moje vzrušení. Lízal mě a sál tak naléhavě, až jsem vykřikla a začala se svíjet v nekontrolovatelném orgasmu. Síla toho prožitku mě přímo děsila. Celá jsem se třásla a cítila v sobě nekonečně se opakující stahy.

Nějakou dobu trvalo, než jsem se vrátila do reality. Caden mě upřeně pozoroval. Bylo na něm vidět, že je se sebou náramně spokojený. Počkal, až chvění a stahy doznějí, pak mi nadzdvihl boky a beze slova se do mě zanořil. Ani na zlomek vteřiny neucukl pohledem. Vykřikla jsem rozkoší. Záhy se místností neslo i jeho sténání. Mísilo se se zvuky setkávajících se těl a prudkých přírazů. Znovu si zapřel má chodidla o ramena, aby do mě mohl proniknout co nejhlouběji. Měla jsem pocit, že mě celou pohltil. Naprosto jsem nečekala, že

po tak intenzivním orgasmu budu ještě něčeho schopná. Přesto ve mně znovu začínala narůstat vášeň a nabývala na naléhavosti. Nebyla jsem si jistá, jestli budu schopná prožít další spalující vyvrcholení. Caden do mě hluboce přirážel a moje tělo se mu plně oddávalo. Jeho mohutnost ve mně vyvolávala pocit, jako bych měla puknout. Záhy mě opět přivedl na samý kraj toužebného srázu. Vydával hrdelní zvuky, oba jsme byli celí propocení a směřovali jsme ke společnému vyvrcholení.

Zachvátily mě dlouhé stahy. Vykřikla jsem. Nepřekvapilo by mě, kdybych se rozpadla na tisíc kousíčků. Svaly mi pulzovaly kolem jeho mohutného penisu a on do mě začal stříkat. Měl otevřená ústa, sténal a v jeho výrazu se potkávalo téměř

nezvladatelné napětí s rozkoší.

Nějakou dobu jsem měla pocit, jako bychom se rozplynuli v čase. Oba nás smetla vlna bouřlivého orgasmu a já si dosyta vychutnávala prožitek, když do mě vyvrcholil. Zhroutil se na mě a já ho automaticky objala. Touha se proměnila

v bezmála hmatatelný prožitek lásky. Chtěla jsem ho chránit.

Dýchal mi na krk, oba jsme se snažili popadnout dech. Když jsme se trochu zklidnili, něžně mě políbil na krk.

„S tebou je to vždycky tak divoký…,“ zamumlal. „Nikdy jsem nikoho nechtěl tak moc jako tebe. Ani mě žádná jiná žena tolik nevzrušovala.“

Jeho slova mě pohladila po srdci. Na okamžik jsem se zapomněla a dřív, než jsem si uvědomila, co dělám, jsem mu řekla: „Miluju tě.“

Caden ztuhl a mně došlo, že jsem se právě dopustila nejzásadnější chyby v životě. Naivně jsem si myslela, že moje vyznání zahájí novou etapu našeho života. Místo toho jsem téměř slyšela, jak našemu vztahu zvoní hrana.

Kapitola dvacátá druhá

Caden se posunul, vyklouzl z mého objetí a zapřel se o loket. Zadíval se na mě. Zřetelně jsem mu v očích četla paniku. Prohlížel si mě. Vyschlo mi v krku. Nejradši bych všechno vzala zpátky a tvářila se, jako by se nic nestalo a já nevydala ani hlásku. Bohužel se už nic nedalo dělat. Na druhou stranu mi začínalo docházet, že stejně musím zjistit, co bude dál, kam nás mé přiznání dovede. Už jsem nechtěla Cadenovi tajit, že ho miluju, nebyla jsem ochotná okrádat se

o opravdové emoce. Téměř celý život jsem je potlačovala, ale teď, když mi jimi srdce přetékalo, jsem jim jejich právo na život odmítala upírat.

Caden se odtáhl ještě o kousek dál, až si lehl. Zadíval se do stropu. Přetáhla jsem přes sebe deku, protože jsem se v nahotě najednou cítila zranitelná. Ani jeden z nás hrozně dlouho nepromluvil. Mezi námi bylo pořádně dusno.

Nakonec jsem to nevydržela a ozvala se.

„Klidně to řekni,“ pobídla jsem ho rezignovaně. „Pověz mi, co se ti honí hlavou. Hlavně mi nelži.“

Caden si povzdychl. Ozval se tlumeným a trochu ochraptělým hlasem. Nepodíval se na mě. „Lauren, já ti nic takového říct nemůžu. Záleží mi na tobě, ale… tohle pro mě není možnost. Nejde to.“

Sebrala jsem veškerou odvahu. Odmítala jsem dál chodit kolem horké kaše.

„Proč?“ zeptala jsem se. „Je to proto, že ke mně nic takového cítit nemůžeš, nebo to má jinou příčinu?“

Znovu se nadlouho odmlčel. „Záleží mi na tobě tak moc, až mě to samotného děsí. Už jsem si přiznal, že mám strach, abych tebou nakonec nebyl posedlý.

Kdybych si připustil i to, že tě miluju, ztratil bych kontrolu naprosto nad vším. Potřebuju si ji udržet, alespoň trochu.“

Měla jsem pocit, jako by mi vrazil šíp do srdce. Prudce jsem se posadila a pevně sevřela deku. „Proboha, Cadene, ty opravdu nejsi jako tvůj táta. Neublížíš mi.“

Naklonil se až ke mně, popadl mě za ramena a zblízka se mi zadíval do očí.

„Lauren, vždyť vůbec netušíš, co mi běhá hlavou!“ Zavřel oči a útrpně pokračoval:

„Ani nevíš, co jsem udělal Josephovi. Doteď se divím, že jsem ho tam nechal

a nedovezl ho do nemocnice. Byl jsem na hraně. Posedla mě nezvladatelná touha ublížit mu, protože se tě dotkl.“ Povzdychl si a dodal opovržlivě: „Choval jsem se jako zvíře.“

„Chránil jsi mě!“ namítla jsem. „To je něco jiného.“

Caden otevřel oči. Zračila se v nich rezignace. „Dobře, ale kdo ochrání tebe přede mnou?“ Smutně pokračoval: „Dokážeš si představit, co bych ti udělal,

kdybych zjistil, že spíš s někým jiným? Žes mě podvedla? Chceš jít do takového rizika? Kdybychom v našem vztahu šli dál, stal se z něj závazek a patřila k němu láska, už nikdy bys mi neunikla.“ Šeptal tak potichu, až jsem musela napínat uši.

„Já ti ani unikat nechci,“ namítla jsem rozohněně. „Kromě toho bych tě nikdy nepodvedla.“

Caden se ušklíbl. „Jen ta představa mě deptá. Zbláznil bych se.“ Svěsil ramena a zabořil hlavu do dlaní. Zoufale pokračoval: „Panebože, vždyť by to pro tebe mohl být rozsudek smrti, i když právě tak by to nemělo být ani zanic! Už jsem to zažil a vím, co posedlost dokáže s člověkem udělat. Máma si myslela, že ji táta miluje, že by jí odpustil všechno na světě, dokonce i nevěru.“ Celý se roztřásl.

„Když vytáhl tu pistoli, sice ztuhla, ale nevěřila, že táta stiskne spoušť. Měl v očích šílený pohled a bylo mi jasný, že to udělá. Snažil jsem se ho zastavit, ale nešlo to. Zastřelil ji. Pak se podíval na mě a řekl mi, ať si dám pozor a nikdy se nechovám jako on. Přiložil si hlaveň k hlavě a stiskl spoušť podruhé.“

Caden se nezvladatelně třásl. Objala jsem ho. Nejradši bych jeho bolest vzala na sebe. Vyjadřoval se stručně a výstižně, jako by ten okamžik znovu prožíval. Napadla mě otázka, kolikrát si tu osudnou chvíli asi přehrával v mysli. Jak se vlastně může dítě dostat z něčeho tak tragického? V žádném případě jsem ho za jeho strach nemohla odsuzovat.

Seděli jsme vedle sebe, objímala jsem ho, mlčeli jsme. Třes postupně ustával

a nakonec odezněl. Vrhl na mě pohled plný bolesti a také viny za to, že nezastavil něco, co ani nemohl. Nedokázala jsem nic říct. Přitiskla jsem ho k sobě ještě víc. Lehli jsme si na bok, tváří k sobě. Ani nevím, jak dlouho jsme mlčeli, než jsem se ozvala.

„Cadene, chápu, že mi nevěříš, ale ty nejsi jako tvůj táta. Ty bys nikdy nezabil člověka, kterého miluješ. Samozřejmě tě nemůžu nutit, abys tomu uvěřil.

Nedokážu si představit, jaké to je, když dítě zažije něco takového. Na druhou stranu tě znám, takže vím, že ty bys takového činu nikdy nebyl schopný.“

„Nechci to riskovat,“ namítl. „Ve vztahu k tobě jsem už překročil strašně moc hranic. Ještě nikdy jsem žádnou ženu nepozval k sobě do postele, natož aby pobývala u mě doma. S tebou to přišlo naprosto přirozeně, ani jsem nad tím nepřemýšlel. Nejdřív jsem si myslel, že bych to mohl zvládnout, ale čím dál víc se bojím, že bych jen pokoušel osud. Cítím, že posedlost tebou ve mně roste, jako bych si tě potřeboval označkovat, abys byla navždycky jenom moje.“ Zhluboka nabral vzduch do plic. „Lauren, radši tě nechám jít. Pro tvoje vlastní dobro.“

Jako by mi puklo srdce. Na jeho místě zela černočerná díra. Zvedla jsem ruku a pohladila ho po tváři. Došly mi nápady. Nevěděla jsem, co bych měla udělat nebo říct, abych Cadena přesvědčila, že si zaslouží víc.

„Miluju tě. Chci do toho s tebou jít, protože předem vím, jak to dopadne. Ty se možná moc neznáš, ale já o tobě vím všechno, co potřebuju. Proč mi nedáš

na vybranou? Já jsem si totiž vybrala tebe, víš? Cadene, dovol mi, abych ti dokázala, že se pleteš.“

Nemělo to smysl. Podle jeho ponurého pohledu jsem ještě dřív, než jsem otevřela pusu, pochopila, že se rozhodl. Přesto jsem tu poslední šanci nechtěla zahodit. Řekla jsem mu, co jsem chtěla a potřebovala, a teď mi nezbývalo nic jiného než přijmout jeho rozhodnutí. Nehodlala jsem žadonit, protože bych si nanejvýš vyprosila trochu času navíc, ale pochyby by ho dřív nebo později stejně dohonily a vrátili bychom se tam, kde jsme už byli. Uvědomovala jsem si, že se nejdřív musí zbavit viny za otcovy činy a uvěřit, že je jiný než on, teprve pak by mě mohl milovat. Jenže tu změnu mohl udělat jedině on sám.

„Nemůžu,“ zašeptal zlomeným hlasem. S bolestným výrazem a sebenenávistí v očích dodal: „Promiň, prosím tě.“

Zhluboka jsem se nadýchla. Vidina, že Caden zmizí z mého života, byla nesnesitelná. Připomněla jsem si, že i zítra vyjde slunce a že mám pro co žít. Jednoho dne se na mě možná znovu usměje štěstí. Teď jsem si sáhla na dno svých sil. Žila jsem a věděla jsem, že to přežiju. To stačilo.

Posadila jsem se a pohlédla Cadenovi do očí. „Radši už půjdu.“

Mlčel. Vylezla jsem z postele a posbírala věci na podlaze. Rychle jsem se oblékla. Bez nahoty jsem se necítila tak zranitelná a dokázala jsem se na něj ještě jednou podívat. Sebrala jsem veškerou sílu a zkušenosti nastřádané roky maskování emocí. Naprosto klidně jsem se k němu otočila a věcně se zeptala:

„Dáš mi moje fotky?“ Nechtěla jsem toho později litovat a navíc jsem si nepřála, aby kdokoli včetně Cadena měl k dispozici moje intimní záběry. Rozhodně ne

v situaci, kdy mě odmítl. Ne, ve skutečnosti odmítal sám sebe, opravila jsem se v duchu.

Přikývl a vstal. Roztřeseně se oblékl a vyšel z bytu. Vzala jsem si kabelku

a pokračovala za ním. Seběhli jsme dolů. Caden zmizel v ateliéru. Čekala jsem

na něj v kanceláři. Napadlo mě, že bych si měla vzít všechny své věci, ale došlo mi, že tam vlastně nic nemám. Naopak jsem z kabelky vylovila mobil od Cadena

a položila ho na stůl. Podívala jsem se na kaly. Stále kupoval nové. Přes víkend povadly. Okraje okvětních lístků zhnědly. Měla jsem sto chutí smést je i s vázou

na zem. Začínal ve mně bublat vztek. Mísil se s bolestí a přeléval se v hořký koktejl. Cadena mi však pořád bylo líto. Životní okolnosti mu ublížily a on neochvějně věřil, že se s tím už nic nedá dělat. S tak těžkou koulí na noze ho nečekal snadný život.

Vešel do kanceláře a podal mi obálku. Sevřelo se mi srdce. Tvářil se jako silný a životaschopný muž, přesto náš vztah zničila jeho slabost.

„Je v ní i cédéčko s fotkami, negativy a několik vyvolaných fotek,“ oznámil mi bez emocí. „Nic nechybí.“

Přikývla jsem a vsunula obálku do kabelky. Na dojemné loučení ? la filmové

hvězdy v sentimentální romanci jsem neměla náladu. Posledně mi to stačilo. Otočila jsem se a chtěla odejít.

„Lauren?“ oslovil mě jeho bolestný hlas. Zastavila jsem se, ale neotočila se k němu. Čekala jsem, co přijde. „Mrzí mě to.“

Ušklíbla jsem se. Na další omluvy jsem náladu opravdu neměla. Vyšla jsem ven a práskla za sebou dveřmi. Doufala jsem, že Caden toho okamžiku bude litovat až do konce života.

Kapitola dvacátá třetí

Rozhodla jsem se, že nebudu čekat, až se Macie vrátí z dovolené. Stejně zbýval jediný týden. Potřebovala jsem z New Yorku fofrem vypadnout a nechat ho

i s Cadenem daleko za zády. Mrzelo mě pouze to, že jsem se nemohla rozloučit s Millie. Nechtěla jsem za ní chodit na vlastní pěst, abych nepřekračovala

pomyslné hranice. Přece jen patřila do Cadenova života. A vzhledem k tomu, že ji dokázal mít rád bez výhrad a výmluv, jsem jí nechtěla kazit vztah s ním.

Poslala jsem Macie mail a vysvětlila jí, že odcházím dřív a vracím se do Chicaga, protože jsem si uvědomila, že New York není pro mě. Omluvila jsem se, že odjíždím před jejím návratem. Vymyslela jsem si, že jsem v Chicagu sehnala práci a musím nastoupit hned. Smolila jsem jednu lež za druhou, ale pravdu jsem jí přiznat nemohla. Ani nechtěla.

Našla jsem si pronájem a záhy mi došlo, proč byl ten byt levný. Za okny se totiž se železnou pravidelností proháněla nadzemka. První týden po návratu

do Chicaga jsem prakticky nevycházela z bytu, topila jsem se v bolesti jako

v bahně, ale nemohla jsem si pomoct. Pořád dokola jsem si v mysli přehrávala poslední setkání s Cadenem. Zvažovala jsem, jestli jsem nemohla říct nebo udělat něco jinak, jestli nebyla šance přesvědčit Cadena, aby nám dvěma dal šanci. Týrala jsem se tím ve velkém stylu. Když mi to došlo, začala jsem podobné úvahy odhánět hned, jak na mě začaly dotírat.

Nečekala jsem, že by se Caden ozval, a ukázalo se, že oprávněně. Zato Macie mi psala pořád dokola. Na ustaraný mail jsem jí bleskově odpověděla, že se mám dobře, jen mám hrozný fofr. Zjevně jí to nestačilo a začala mi denně volat.

Telefony jsem jí nebrala, ani jsem jí nevolala zpátky. Připadala jsem si jako hrozná bestie, ale nedokázala bych se s ní bavit a udržet tu příšernou bolest pod pokličkou. Nemohla jsem ji zasvětit do toho, co se stalo. Cadenovo odmítnutí zasadilo mé důstojnosti krutou ránu, a kdybych měla ještě zvládat kamarádčinu lítost, byť dobře míněnou, nezvládla bych to.

Týden uplynul a já zase začala vykonávat běžné denní aktivity. Našla jsem si práci, i když na dobu určitou, takže jsem měla co dělat a celé dny jsem se nemusela zabývat Cadenem. Zato noci jím přímo přetékaly. Ustavičně jsem na něj myslela a pořád dokola se snažila na něj zapomenout.

Po čtrnácti dnech jsem se cítila dost silná na to, abych konečně zavolala Macie. Předtím jsem jí alespoň napsala mail, že telefony jsou na mě prozatím moc a že se ozvu, až se trochu usadím. Dala si říct. Doufala jsem, že hovor spadne do hlasové schránky, ale bohužel to zvedla hned po prvním zazvonění.

Se zdvořilostními frázemi se neobtěžovala. „Lauren Sloanová, snažíš se mě starostmi umučit k smrti?“ zaječela na mě.

Zalila mě vlna výčitek. Povzdychla jsem si. Občas mě i napadala otázka, proč se na mě Macie nevykašle. Byla mi mnohem lepší kamarádkou, než jsem já kdy byla pro ni.

„Nezlob se, Macie, ale stěhování do Chicaga mi dalo pořádně zabrat. Dneska poprvé mám chvilku volnou.“

„No jo, jenže já ti musím říct velkou novinu. Nechtěla jsem ji smolit do mailu. Brian mě poslední týden naší cesty požádal v Benátkách o ruku! Budu se vdávat!“

Měla jsem z té zprávy velikou radost. Macie si opravdu zasloužila krásný šťastný život.

„To je nádhera! Gratuluju ti. Mám z toho obrovskou radost!“ Konečně jsem prožívala i něco jiného než bolest a lítost, a byla to úleva. Jako bych měla důkaz, že jednoho dne překonám Cadenovo odmítnutí a život bude pokračovat dál.

S tím, že bych zase někdy prožívala tak opojné okamžiky štěstí a vášně jako s ním, jsem ale nepočítala.

„Jak ti to řekl?“

Macie se nenechala dvakrát pobízet a dopodrobna mi líčila velkou událost od plavby na gondole, která skončila katastrofou, protože v lodi byla prasklina,

po jeho žádost o ruku a následnou kopřivku, která Brianovi vyrazila po celém těle, protože snědl něco, na co má alergii. V té chvíli si to málem rozmyslela, protože usoudila, že kopřivku dostal z nervů a paniky a nebyl si jistý, jestli si ji chce opravdu vzít. Pak naštěstí zjistili, že v dezertu, který si objednali po večeři, byly jahody. Právě na ně je alergický.

„Na konci září budu pořádat oslavu zásnub,“ dodala, když mi to všechno povyprávěla. „Můžu počítat s tím, že přijedeš, viď?“

Zaváhala jsem. Bylo mi totiž jasné, že bych se tam mohla potkat s Cadenem. Jenže Macie jsem nemohla nechat na holičkách. Ne, kvůli tomu, že jsem nechtěla vidět Cadena, jsem její oslavu propásnout nehodlala.

„Jasně,“ prohodila jsem mnohem sebevědoměji, než jsem se cítila. „Tu bych si ujít nenechala.“

Macie změnila téma a nadšení z jejího hlasu rázem vyprchalo. „Lauren, opravdu je všechno v pořádku? Sice jsi psala, že ses vrátila kvůli nové práci a že nemáš čas volat, ale netajíš mi něco?“

„Jak tě to napadlo?“ prohodila jsem jakoby nic, i když jsem umírala touhou zeptat se jí, jak se má Caden.

„No, doufala jsem, že v New Yorku zůstaneš napořád, nebo to aspoň zkusíš. Zaskočilo mě, že ses tak rychle vrátila. Co máš vlastně za práci?“

Mrzelo mě, že se o Cadenovi nezmínila ani slovem. „Dostala jsem nabídku

na pozici account manažerky v personální agentuře. Oproti asistentce je to velký

posun, nemyslíš? Mrzelo mě, že jsem odjela dřív, ale Caden říkal, že mu to nevadí, protože toho stejně moc nemá.“ Štvalo mě, že tak lžu, ale odmítala jsem se jí svěřovat s tím, že mám zatím jen brigádu.

„Bezva, to je paráda!“ zaradovala se bez hraného nadšení. A já se cítila ještě hůř. Chvilku váhala a pak spustila pomalu, jako by vážila každé slovo: „Nevíš, co je s Cadenem?“

Srdce se mi rozbušilo jako na poplach. Snažila jsem se to nedat na sobě znát.

„Co by s ním mělo být?“

„No… je nějaký divný. Vypadá to, jako by v něm pěnil vztek, ale nechápu na co nebo na koho. Skoro se mnou nepromluví. Do kanceláře chodí málokdy a ani

v ateliéru netráví skoro žádný čas.“

Nejdřív jsem se pořádně nadýchla a teprve pak pokračovala: „Možná se ještě nevyrovnal s Michaelovou smrtí.“

Macie si smutně povzdychla. „Ani nevíš, jak mě ta zpráva sebrala. Michael byl moc hodný a patřil k několika málo lidem, které si Caden pustil k tělu. Představ si, že poslední dobou nebere telefony ani Millie. Má o něj hrozný strach.“ Zamyslela se. „Millie mi doporučila, abych si s tebou promluvila a zkusila zjistit, proč jsi vlastně odjela. Nic mi neřekla, prý jí do toho nic není. Ale podle toho, co naznačovala, se stalo něco mezi tebou a Cadenem.“

Snažila jsem se zachovat klid. „Tomu nerozumím. Spolupracovalo se nám skvěle. Asi by byla ráda, kdyby měl Caden co největší podporu, než se

s Michaelovou smrtí nějak vyrovná. Jinak si to vysvětlit neumím. Znáš ho, nikomu nic neřekne. Určitě by se mu nelíbilo, kdybych se ho na něco začala vyptávat.“

Nezdálo se, že by Macie byla s mojí chabou výmluvou dvakrát spokojená, ale nenaléhala. S úlevou jsem si oddychla. Bavily jsme se o jejích cestách

a nadcházející svatbě. Požádala mě, abych byla její družička. Málem to se mnou seklo. Macie sice byla moje nejlepší kamarádka, ale sama měla kolem sebe spoustu lidí i příbuzných, s nimiž měla mnohem bližší vztahy než se mnou. Její prosbu jsem přijala, byla to pro mě čest. Slíbila jsem si, že s ní zkusím jednat víc na rovinu.

Zasloužila si lepší kamarádku, než za jakou jsem se právě vydávala, a k tomu patřilo i víc upřímnosti. Za jedinou výjimku jsem považovala milostný vztah

s Cadenem. Nemělo to smysl. Byla to minulost a Macie by z toho byla špatná.

Rozloučila jsem se s ní se slibem, že se ozvu častěji. Zůstala jsem zadumaně sedět a přemítala nad tím, co mi vyprávěla o Cadenovi. Upřímně řečeno mě potěšilo, že se bezhlavě nevrátil k původnímu životnímu stylu, ale taky mi dělalo starosti, jak se změnilo jeho chování k Millie. Nezasloužila si, aby jí ani nebral telefony. Hlásek v hlavě mi připomněl, že už spolu nechodíme. Byla to jeho starost.

Čtrnáct dní po Maciině velké novině jsem po práci šla od stanice metra. Sunula jsem se jako šnek. Přemýšlela jsem, jestli se mám otravovat s přípravou večeře,

nebo jestli rovnou zapluju do postele. Pomalu se stmívalo, přesto červencové horko stále vytvářelo dusno. Neměla jsem náladu k tomu všemu postávat

u rozpáleného sporáku a vařit.

Vešla jsem do bytu a skopla boty z nohou. Šéf byl velkolepý blbec. Choval se k nám neuvěřitelně povýšeně a pořád dokola nás sekýroval. Měla jsem ho plné zuby. Štval mě.

Napadlo mě, že bych si mohla dopřát tekutou večeři v podobě bílého vína. Nečekaně zazvonil mobil. Podívala jsem se na displej a ztuhla. Blikalo na něm Cadenovo jméno. Ve slabé chvilce jsem si jeho číslo přidala do seznamu.

Nalhávala jsem si, že je to jen proto, abych mu nevzala hovor, kdyby mi náhodou volal.

Pořád jsem na něj nemohla zapomenout, a tak jsem ztrátu otočila do vzteku. Představovala jsem si, jakou tělesnou újmu bych mu způsobila, kdybych na něj někde narazila. Všechno, co se mezi námi stalo, byl nehorázně promrhaný čas.

Dokonce mě to začínalo mrzet, protože ve chvíli, kdy jsem sebrala odvahu a konečně se oddala vášni a lásce, jsem o všechno přišla.

Nedokázala jsem mu hovor típnout, i když jsem si uvědomovala, že bych měla. Stiskla jsem tlačítko a hovor přijala.

„Prosím.“

„Ahoj, Lauren, tady Caden.“ Při zvuku jeho hlasu mě zaplavila smršť emocí. Zkrotila jsem je a zachovala klid.

„Co potřebuješ?“

Zoufale si povzdychl. „Lauren, podělal jsem to. Dej mi šanci, abych ti to vysvětlil.“

Čekala jsem, že bude pokračovat. Mlčel. Rozčilovalo mě, že se ve mně začala probouzet naděje. Snažila jsem se ji zaplašit. „No, tak povídej.“

„Jsem v Chicagu. Můžu přijet k tobě?“

Kdybych tvrdila, že to byl pro mě šok, zdaleka by to nevystihovalo skutečnost.

„Co tady děláš?“

„Zvažuju výstavu v Muzeu současného umění. Úplně bych se vzdálil od focení, takže jsem si to chtěl nejdřív prohlédnout.“

Naděje splaskla jako propíchnutý balon. V duchu jsem si vynadala. Jak mě mohlo napadnout, že do Chicaga přijel kvůli mně? Obrnila jsem se. Jestli mi něco chce, může mi to říct po telefonu. Na výmluvy to stačí, nepotřebuju ho u toho ještě vidět.

„Zrovna nejsem doma. Jestli mi chceš něco říct, vyklop to teď.“

Caden se odmlčel a pak pobaveným hlasem dodal: „Hm, ale já před chvílí viděl, jak vcházíš do domu.“

Nejdřív jsem ztuhla a pak jsem pádila k oknu, i když z něj byl výhled do dvora, ne na ulici. „Co si o sobě myslíš?“ vyjela jsem na něj. „Pronásleduješ mě? Jak jsi

zjistil, kde bydlím?“

„Macie si přinesla pozvánky na zásnubní večírek do práce. Chtěla je rozeslat během polední pauzy. Našel jsem tě mezi nimi.“

Pronesl to věcně, jako by na tom, že se probíral cizími věcmi, nebylo nic špatného.

„Neříká se tomu porušování listovního tajemství?“ rýpla jsem si.

„Možná jo,“ odpověděl jakoby nic. „Lauren, pustíš mě nahoru?“

Lákadlo setkat se s ním, když jsem se dozvěděla, že je tak blízko, bylo na mě příliš. Spílala jsem si za to, že jsem slaboch, blbec a masochista, ale stejně jsem řekla to, co jsem řekla:

„Tak jo, ale jen na chvilku.“

Stiskla jsem tlačítko, abych uvolnila západku na vchodových dveřích. Byla jsem úplně bez sebe. Jako v mátohách jsem čekala, až se objeví. Rychle jsem si svázala vlasy do culíku, aby si kudrnaté vlasy nedělaly, co chtějí. Připadalo mi, že tak mám větší kontrolu nad situací, a taky jsem nebyla tak zranitelná. Kromě toho jsem moc dobře věděla, že Caden je má rád rozpuštěné. I proto ten culík.

Zaklepal. S bušícím srdcem jsem mu otevřela. Znovu mi vstoupil do života. Zírala jsem na něj jako na zjevení. Měl volné černé kalhoty, šedou košili, ale ani oblečení neskrylo mužnou sílu jeho těla. Neuniklo mi, že má napjatý výraz. Byl bledý, ale jantarové oči mu jako vždy zářily. Lačně si mě prohlížel. Nejdřív mi přejel tvář a pak i tělo od hlavy k patě a zpátky.

Couvla jsem, aby mohl vejít. Jeho roztoužený pohled jsem ignorovala.

„Pojď dál,“ vybídla jsem ho odměřeně. Alespoň jsem se snažila, aby to tak vyznělo. Šla jsem napřed. Neohlédla jsem se, jestli jde za mnou. Původně jsem ho chtěla pozvat do obýváku, ale došlo mi, že nemá smysl, aby se u mě příliš zabydloval. Přišel jen na chvilku. Otočila jsem se k němu.

„Vypadáš unaveně,“ prohodil polohlasem. Jeho starostlivost mě dožrala. Staral se jen tehdy, když se mu to hodilo. Když se mu hodilo být se mnou.

„Pokud se mi tímhle snažíš mazat med kolem pusy, tak na tom budeš muset ještě trochu zapracovat,“ odsekla jsem. „Vyklop, co potřebuješ.“

Caden se zhluboka nadechl. O krok ke mně popošel a upřel na mě naléhavý pohled. „Udělal jsem hroznou botu. Hnusně jsem tě od sebe odstrčil, to se vůbec nemělo stát.“ Zaváhal. „Víš, Lauren, to, co se mezi námi stalo, byl pro mě nový svět. Se ženami jsem se obvykle nebavil o ničem jiném, než co se probírá

v ložnici.“

Na jednu stranu mě při zmínce o tom, co dělá s jinými ženami, bodl osten žárlivosti, na druhou se ve mně zažehla ne jiskřička, ale rovnou plamen naděje. Dokázala bych mu odpustit. Ovšem jen za předpokladu, že přijel za mnou, aby nám oběma dal šanci. Nejdřív mi ale musel dát jasně najevo, že to myslí vážně. Odmítala jsem se po hlavě vrhat do další velké nejistoty.

„Co mi tím chceš říct?“ zeptala jsem se nedůvěřivě.

„Snažím se ti říct, že si přeju, abychom se k sobě vrátili. Zbytečně jsem všechno zkomplikoval. Když řeším věci, které jsou pro mě důležité, sklouzávám ke starým vzorcům.“

Chvěly se mi rty. Pevně jsem je k sobě přitiskla. Musela jsem se ovládnout,

i když bych se mu nejradši vrhla kolem krku. Zatím jsem se ale bála, že mi zase ublíží.

„Co je pro tebe důležité?“

Bez váhání popošel až ke mně a zvedl ruku. Chtěl se mě dotknout, ale když viděl, že jsem couvla, rozmyslel si to.

„Lauren, udělám, co budu moct. Předtím jsem se nechal zahltit emocemi, ale uvidíš, že se dokážu ovládat. Můžeme se vrátit tam, kde jsme byli. Neměl jsem se utvrzovat v obavách, že tebou začínám být posedlý. Zase si můžeme užívat.“

Plamen naděje rázem vyhasl. „Aha, takže o to ti jde? Aby sis mohl užívat?“ vyjela jsem na něj zničeně. „Já ti vyznám lásku, a ty mi odpovíš takhle? Pán si chce užívat!“ pronesla jsem pohrdavě.

Přestávala jsem se ovládat. Znovu jsem o pár kroků couvla, protože jsem se bála, že mě zahltí vztek, popadnu ho za ramena a začnu jím třást. Jak jsem někdy mohla milovat člověka, který mě měl jenom pro zábavu a nic ke mně necítil?

Nabídla jsem mu svou lásku, on si ji vzal a pak ji odmrštil, protože se mu nehodila.

Caden ke mně zoufale popošel. „Ne, Lauren, ty si jen myslíš, že mě miluješ. Oba jsme jiní než ostatní, nezapomínej na to. To, co se nám stalo, nás poškodilo. Ale můžeme si vzájemně pomoct. Když jsme spolu, když jsem v tobě, tak můžu zapomenout na to, kdo jsem, co bylo… kdo mě vychoval. Určitě to máš stejně. My dva asi nebudeme žít šťastně až do smrti, jak se říká, ale aspoň si v tom pitomém životě můžeme ukradnout trochu štěstí.“

Automaticky jsem se chytila opěradla židle v dosahu, jinak bych se skácela. Měla jsem pocit, jako by mi dal pěstí do břicha. Panebože, několika málo větami dokázal moji lásku rozdrtit na prach. Bolestí jsem zasténala. Přiběhl ke mně.

„Lauren? Co je ti?“

Vztekle jsem ho odstrčila, až zavrávoral. Zhluboka jsem se nadýchla, zavřela jsem oči a modlila se, abych na to, co mělo přijít, měla dost síly. Když jsem se

na to alespoň trochu cítila, upřela jsem Cadenovi pohled do očí. Četla jsem v nich paniku.

„Bolí tě něco? Mám zavolat sanitku?“

Hořce jsem se zasmála a zavrtěla hlavou. „Ne. To, co mi je, nikdo a nic

v nemocnici nevyléčí. Byla jsem neskutečně naivní, když jsem věřila, že jsme byli stvořeni jeden pro druhého.“ Pevně jsem sevřela prsty, jimiž jsem se držela židle. Potřebovala jsem cítit pevnou oporu, abych se dokázala ukotvit v realitě. „Šeredně ses spletl, Cadene. Nejsem jako ty. Nehodlám zbytek života strávit v bůhvíjaké

mizérii a ještě si odůvodňovat, že se mám tak hrozně, protože jsem měla pekelné dětství. Z minulosti si nesu svoje strachy, to nepopírám, ale nejsem poškozená. Ti hajzlové neměli zase tak velkou moc, aby mě definitivně zničili.“ Hlas se mi chvěl vztekem a bolestí, ale zatím jsem se držela. „Já nechci zapomenout, kdo jsem.

Nechci se stát obětí minulosti. Ne, Cadene, nejsem jako ty. Nehodlám se obětovat. Nejsem totiž zbabělec a nebojím se využít nové příležitosti. Nejsem jako ty.“

Caden mě s vytřeštěnýma očima popadl za ruce. Prudce jsem se mu vytrhla a couvla jsem. Zády jsem narazila do zdi.

„Nesahej na mě,“ zasyčela jsem na něj. „Ať tě ani nenapadne na mě ještě někdy sáhnout!“

„Ne, Lauren, já to tak nemyslel!“ vykřikl zděšeně. Chtěl mě znovu chytit, ale došlo mu, co dělá, a svěsil paže. „Nechtěl jsem tím říct, že ti hajzlové tě navěky zničili. Jenom jsem… já jen…“

Samou frustrací zaúpěl. Zatínal čelisti tak pevně, až mu cukaly svaly. Zavřel oči. V tváři se mu zračila lítost, strach a smutek. Když oči po dlouhé době otevřel, vypadaly otupěle, bez života. Promluvil ochraptěle, přiškrceným hlasem.

„Lauren, já tě potřebuju. Nic víc teď neumím popsat ani vnímat. Ty hrůzy, které jsem ti napovídal, nebyly tvoje vina. Totálně jsem to zmastil. Neumím to udělat jinak než si vysvětlit, že jsme stejní. Jinak bych tě nemohl přesvědčovat, aby ses vrátila do mého světa, který určitě není zrovna funkční.“

„Potřebuješ, abych ti pomohla zapomenout na to, kdo jsi,“ opakovala jsem jeho předchozí slova šeptem. „Takže to vůbec není o mně, jenom o tobě a o tom, kým nechceš být. Se mnou to nemá nic společného. Nemiluješ mě.“

Poslední větu jsem pronesla jako konstatování, nikoli jako otázku. Caden vyjekl a zatnul prsty v pěst. Ruce se mu třásly. „Proč k našemu vztahu musí patřit láska?“ vyjel na mě. „Proč se s ní tolik nadělá? Láska nezabrání tomu, aby se děly hrozné věci, naopak je ještě násobí, když k nim dojde.“

Připadala jsem si prázdná. Emoce ve mně vyhasly. Zírala jsem na muže, který mě nedokázal milovat a ani se o to nepokoušel. Nechápala jsem, proč je život tak krutý. Osud mi poslal muže, díky němuž jsem začala snít o jiném životě, ale on byl přesvědčený o tom, že je mou zhoubou.

„Odejdi, prosím tě,“ hlesla jsem. Snažila jsem se nedat najevo, že se musím hodně ovládat, aby se mi netřásl hlas. „Tohle nemá smysl. Už s tebou nechci mít nic společného.“

Neovládl se, popadl mě za ramena a upřeně se mi zadíval do očí. „To nemůžeš myslet vážně!“ zděsil se. „Určitě ne, vím to.“

Nehnula jsem brvou. Důrazně jsem pronesla: „Pleteš se. Myslím to naprosto vážně. Už s tebou nechci být. Jsi jiný, než jsem si myslela. V tvých očích zosobňuju jizvy minulosti. Ve mně je ale mnohem víc. I ty bys mohl žít bohatší život, kdyby sis to dovolil.“

Sevřel rty. Zadoufala jsem, že pochopil alespoň zlomek toho, co jsem se mu snažila vysvětlit. Nakonec však paže svěsil a couvl. Tvářil se rezignovaně.

„Už tě nebudu zdržovat,“ pronesl mrazivým tónem, otočil se, prošel dveřmi a důrazně jimi práskl. Zárubně se otřásly.

Stála jsem tam jako zkoprnělá a pořád dokola si opakovala mantru, že jsem v pořádku, jsem silná a bude mi líp bez něj. To, co jsem mu řekla, jsem myslela vážně, ale po jeho odchodu se mi vracely vzpomínky na záblesky naděje.

Vybavovalo se mi, jak se na mě díval s něhou v očích, jak mi jemně odhrnoval vlasy z tváře, jak jsme si povídali dlouho do noci a chovali se, jako bychom na světě existovali jen my dva a nikdo jiný.

Svezla jsem se na podlahu a usedavě se rozeštkala. Zoufala jsem nad tím, co všechno jsme mohli mít, ale nikdy se to nestane.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Život se proměnil v přežívání jednoho dne za druhým. Když se mi ráno podařilo vstát, považovala jsem to za malé vítězství, a když jsem přečkala celý den

a nezkolabovala, byl to přímo hrdinský výkon. Dny splývaly v šeď. Odlišovaly se pouze víkendy, kdy jsem nemusela celé dva dny vylézat z postele.

Postupně jsem pomalu, ale jistě začala vylézat ze své ulity. Poprvé v životě jsem přijímala pozvání kolegů, abych s nimi po práci skočila na skleničku. Předtím jsem se společenskému životu vyhýbala, protože mi bylo líp, když jsem byla sama.

Katastrofa s Cadenem mi ale dala cennou lekci ? jsem víc než součet mých vzpomínek. Můžu svůj život aktivně utvářet, nemusím ho jen z dálky pozorovat.

Caden se už neozval. Nějakou dobu trvalo, než jsem přestala kontrolovat mobil, jestli přece jen nevolal. Často jsme si telefonovaly s Macie, ale o Cadenovi mluvila zřídkakdy. Většinou jsme probíraly její svatbu. S Brianem ji naplánovali

na další rok. Hodně jsme se bavily i o oslavě zásnub. Dohodly jsme se, že přiletím o den dřív, abych poznala ostatní družičky. Za družičku jsem totiž nikdy nikomu nešla a věcí, které bylo třeba sladit, bylo strašně moc – od předávání dárků přes loučení se svobodou až po šaty. Naštěstí jí šla za první družičku kamarádka

z dětství, která měla organizační talent a aktivně rozesílala ostatním děvčatům maily s informacemi, co všechno je třeba zařídit.

Asistentka, za kterou jsem zaskakovala, se konečně vrátila z mateřské. Uf, to se mi ulevilo, že už se nemusím nechat sekýrovat od toho nemožného šéfa. Firma mě navíc mile překvapila a nabídla mi podobnou práci na dobu určitou v jiném

oddělení, odkud také asistentka odcházela na mateřskou. Nová nadřízená naštěstí byla žena, navíc hodná a profesionální. Začala jsem do práce chodit ráda,

a dokonce jsem měla pocit, že se v Chicagu spokojeně zabydluju.

Zato na strachu, jaké to bude, až se vrátím do New Yorku na Maciinu oslavu, se neměnilo nic. Namluvila jsem si, že to v pohodě zvládnu, že se ke Cadenovi dokážu chovat, jako by nebyl nic víc než můj bývalý zaměstnavatel. Možná jsem si lhala do kapsy, ale stejně jsem byla odhodlaná, že se nenechám emočně vykolejit

a ustojím to.

Víkend, kdy se měla konat oslava, skutečně nadešel. Téměř celý let do New Yorku jsem se snažila nemyslet na Cadena, ale zrovna dvakrát mi to nešlo. Cestou taxíkem z letiště do hotelu Hilton jsem se kochala krásami města. V New Yorku jsem sice žila sotva pár měsíců, přesto mi ruch velkoměsta a jeho nekonečné možnosti přirostly k srdci. Ráda jsem vzpomínala i na pocit, že je tu všechno zajímavější a smysluplnější. Kromě toho jsem si právě tady uvědomila, jakou mám

sama pro sebe hodnotu.

Vpodvečer jsem se ubytovala, vyjela jsem výtahem do svého patra a došla do pokoje. Hned jsem zavolala Macie. Měla jsem se totiž s ní a s ostatními družičkami sejít na neformální večeři.

„Už jsem tady!“ zatrylkovala jsem, jakmile přijala hovor. „V hotelu.“

„Bezva! Sejdeme se v restauraci Dos Caminos na Třetí a Padesáté v sedm. Vyhovuje ti to?“

Podívala jsem se na hodinky. Bylo pět. Měla jsem dost času na to, abych se přeladila a připravila se. Restaurace totiž byla kousek od hotelu.

„Jasně,“ přikývla jsem. „Moc se na tebe těším.“

„Já na tebe taky!“ vyjekla nadšeně. „Uvidíš, že se ti holky budou líbit.“ Rozloučily jsme se. Lehla jsem si na postel a chtěla jsem si trochu odpočinout.

Vybalování nespěchalo. Zavřela jsem oči. A bylo to. Když jsem je znovu otevřela, nechápala jsem, kde jsem, a neměla jsem ponětí, kolik je hodin. Podívala jsem se na budík. Vyděšeně jsem vytřeštila oči. Půl sedmé! Vystřelila jsem z postele jako raketa, převlékla se a upravila si make-up. Nechtěla jsem přijít pozdě.

Vrátný mi naštěstí obratem sehnal taxíka, takže jsem do restaurace dorazila úderem sedmé. Vzhledem k tomu, že byl pátek večer, v ní bylo pořádně živo. Všichni se tvářili slavnostně a těšili se na nadcházející víkend. Z naší skupinky jsem dorazila jako poslední. Servírka mě doprovodila ke stolu.

Macie okamžitě vyskočila a sevřela mě v medvědím objetí.

„Moc ráda tě vidím!“ vykřikla nadšeně. „Mockrát ti děkuju, žes sem vážila tak dlouhou cestu.“

„To je přece samozřejmost,“ namítla jsem. Myslela jsem to upřímně. Když jsme si po mém nenadálém odjezdu z New Yorku začaly víc volat, hodně jsme se sblížily. Často jsem jí zavolala sama od sebe, odpovídala jsem jí na otázky, co dělám, a nesnažila se je věčně obcházet. Na utajování vztahu s Cadenem jsem sice názor nezměnila, ale s tím, jak to doopravdy bylo s mojí novou prací, jsem se jí přece jen svěřila. Řekla jsem jí, že ta hlavní ekonomka nevyšla a že jsem se vrátila

k dočasným pozicím. Mrzelo ji to a zlobila se. Bylo mi líto, že za mě tak bojuje, i když jí lžu, a slíbila jsem si, že jí už nikdy nebudu vykládat nesmysly.

Macie se obrátila ke stolu. Seděly u něj tři ženy a se zájmem si mě prohlížely.

„Lauren, to jsou Hillary, Maya a Jessica,“ představila nás.

Ostatní družičky mě s úsměvem přivítaly. Hillary byla úchvatná bruneta. Byla neuvěřitelně krásná a elegantní. Právě ona byla Maciina nejlepší kamarádka a první družička. Za ty roky kamarádství s Macie jsem o ní hodně slyšela, ale osobně jsme se neznaly. Byla výkonnou ředitelkou mezinárodní japonské firmy zabývající se elektronikou, takže hodně cestovala. Nebylo pro mě snadné necítit se vedle ní

jako nicka.

Maya byla její ryzí protiklad. Vypadala jak zosobnění Matky Země. Díky vřelým

hnědým očím jsem si ji hned oblíbila. Chovala se ke mně moc hezky.

Jessica byla kombinací obou dvou. Byla krásná, jejím bystrým očím nic neuniklo, ale stále se přátelsky usmívala. Původem byla Asiatka. Měla dlouhé rovné černé vlasy. Trochu jsem jí je záviděla, protože já se svými kudrnami neúspěšně bojovala celý život.

Posadila jsem se. Bylo mi docela trapně, protože ony bydlely v jednom městě a znaly se. Připadala jsem si jako páté kolo u vozu. Zatím jsem se na to snažila nemyslet.

„Za chvíli dorazí runda margarit,“ oznámila mi Macie. „Taky jsem ti objednala. Zatím jsem totiž nezažila, že bys někam přišla pozdě.“

„Aby ses nedivila,“ podotkla jsem suše. „Usnula jsem a málem jsem to nestihla. Vstávala jsem před půlhodinou.“

Macie se naoko zatvářila, jako bych ji tou novinou vyděsila. Otočila se

k ostatním a podotkla: „Podle Lauren byste si mohly řídit hodinky. Tohle není samo sebou.“

„Možná si spolu vyměňujete energii, protože ty vždycky chodíš pozdě,“ prohodila Hillary a obrátila oči v sloup. Důvěrně se ke mně naklonila a spiklenecky řekla: „Budeme na ni muset dohlédnout, aby nepřišla pozdě i na vlastní svatbu.“

Původně jsem byla z Hillary nervózní, ale byla milá a vstřícná a já rychle pochopila, proč jsou s Macie nejlepší kamarádky. Pobaveně jsem se zasmála.

„Macie, doufám, že mě při svatbě posadíš někam k Jasonovi,“ ozvala se Jessica a významně vytáhla obočí. „Je nejvyšší čas, abych do toho taky praštila.“

„Cože?“ vyjekla Macie. „Vždyť je to můj brácha!“

Jessica trhla rameny. „No a co? Můj ne. Můžu si s ním ve fantaziích dělat, co budu chtít.“

Macie se zděsila a já se rozesmála. Vypadala komicky. Jason byl o tři roky mladší než Macie. Párkrát jsme se viděli, ale už roky jsme na sebe neměli štěstí. Znala jsem ho jako prima kluka a pořád jsem ho za kluka považovala.

Maya přitakala. „Ty to nemůžeš pochopit, ale Jason je k nakousnutí.“

Macie si zakryla uši. „Ne, tohle nebudu poslouchat. Holky, neblázněte, máte řeči jako pedofilové.“

Hillary vyprskla smíchy. „Macie, ty neblázni, vždyť je mu třiadvacet. Nemáš pocit, že je na takovéhle věci už dost dospělý?“

„Počkejte, jak vlastně vypadá?“ vmísila jsem se do hovoru. „Dlouho jsem ho neviděla. Nemáte jeho fotku?“

Holky to z nějakého mně neznámého důvodu vyhodnotily jako bezvadný vtip a hurónsky se rozchechtaly. Macie po mně sekla vyčítavým pohledem.

„Bráchovu fotku s sebou obvykle netahám,“ namítla. „Ale uvidíš sama, zítra bude na oslavě.“

Servírka přinesla margarity. Přestaly jsme bláznit a nadiktovaly jí objednávky.

Opunciová margarita byla vynikající a bylo až nebezpečně snadné kopnout ji do sebe na jeden hlt.

„Dobře, rozeberte si Jasona,“ pronesla Hillary velkodušně, když servírka odešla.

„A já si vezmu Cadena,“ dodala s rozzářenýma očima.

Udělalo se mi mdlo. Byla totiž přesně ten typ, který by se mu mohl líbit. Byla krásná, měla dlouhé nohy, byla přitažlivá, ale ne laciná. Moje sympatie k ní se rázem rozplynuly.

Postřehla jsem, že mě Macie pozoruje, a tvářila jsem se, jako by se mě ta slova v nejmenším nedotkla. Stejně jsem začínala tušit, že Macie těm mým povídačkám o pohodovém vztahu s Cadenem brzy přestala věřit. Tušila jsem, že se rozhodla respektovat mé soukromí, a proto nevyzvídala.

„Rozdíl mezi Cadenem a Jasonem je jako rozdíl mezi bombardérem

a tříkolkou,“ přidala se Jessica. „Bombardér si v podstatě dělá, co chce, a člověk se nanejvýš může modlit, aby to dobře dopadlo. Na tříkolce se člověk pohodlně uvelebí, chopí se řídítek a sám se rozhoduje, kam pojede.“

Macie užasla. „Cože? Ty přirovnáváš mého bráchu k tříkolce?“

Jessica se zasmála. „Hm, ale ráda se pustím do přestavby na klasické kolo.“

To byl krutý vtip. Hromadně jsme zaúpěly. Maya se pokradmu podívala na Hillary.

„Nechápu, jak to můžeš s Cadenem vydržet,“ pronesla Maya zamyšleně směrem k Macie. „Tipovala bych ho na to, že milenku využije a odkopne, je to tak?“

Macie se nejdřív podívala na mě a teprve pak odpověděla: „Caden je bezvadný chlap, jenom potřebuje tu správnou ženu, která by mu rozuměla. Ne, Mayo, není takový, že by ženu využil a odkopl. Do jeho vztahů skoro nevidím, ale rozhodně vím, že se ženami jedná na rovinu.“

Sevřela jsem rty. Připadala jsem si jako pod mikroskopem, i když si mě nikdo kromě Macie nevšímal.

„Netvrdím, že bych s ním chtěla mít děti,“ dodala Hillary přezíravě a odhrnula si vlasy z tváře. „Na to upřímně řečeno ani nemám čas. Prostě je to nádherný chlap

a na dálku z něj sálá živočišná energie. Jen se koukněte na tu jeho poslední kolekci. Vsadím boty, že moc dobře ví, jak ženskou rozparádit.“

Ano, Hillary by se k němu skvěle hodila. Oba prahli po sexu bez závazků. Otázka zněla, za jak dlouho by se proměnila v další Lissu nebo Michelle. Anebo ve mě.

I ona by se snažila polapit nepolapitelného muže. Radši jsem na to nechtěla myslet.

O Cadenovi jsme se dál nebavily. Večeře plynula v příjemném duchu. Samotnou mě překvapilo, že se tak dobře bavím. Po třech margaritách mi bylo fajn. Probíraly jsme spoustu svatebních plánů a taky drbů o lidech, které holky znaly. Zapojila jsem se do hovoru, ačkoli jsem většinu jejich obětí neznala. Připadalo mi divné, že

až na Macie byly všechny holky nezadané. Maya tvrdila, že lidi v New Yorku se prostě nechávají pohlcovat prací. Když jsme pak vyšly na ulici, okamžitě mi chladný noční vzduch ovanul rozpálené tváře.

„Uvidíme se zítra na oslavě, jo?“ ujišťovala se Macie při loučení. Objala mě a počkala, až otevřu dveře taxíku. Najednou se zarazila a přistoupila ke mně.

„Lauren, nemusíš mi vůbec nic říkat, ale podle mě bys měla vědět, že Caden je dost v háji. Mám takové tušení, že víš proč. To, co jsem řekla předtím, myslím vážně. Caden je hodný chlap. Bohužel tomu sám nevěří a potřebuje někoho, kdo ho o tom přesvědčí.“

Smutně jsem se na ni usmála. Nakonec jsem jí řekla víc, než by mě kdy napadlo:

„Chápu a vím to, Macie, ale já tím člověkem nejsem. Snažila jsem se a pak jsem v jednu chvíli i uvěřila, že bych to mohla být právě já. Byl to omyl.“

„Miluješ ho?“

Takovou otázku jsem nečekala. Nepočítala jsem s tím, že se mě na rovinu zeptá. Horečně jsem přemýšlela, co jí odpovím. Slíbila jsem si, že jí už nebudu lhát, jenže teď jsem sama pořádně nevěděla, co je a není pravda.

„Myslela jsem si to,“ připustila jsem. „Nakonec mi ale došlo, že nemůžu milovat člověka, který mi to nedovolí. Nejsem ochotná obětovat vlastní štěstí jen proto, aby byl šťastný někdo jiný.“

Macie zklamaně přikývla. Rozuměla mi. Znovu mě objala, tentokrát ještě pevněji. Usmála se na mě. „Doufám, že jednou potkáš někoho, s kým budeš tak šťastná jako já s Brianem.“

Taxikář si nenápadně odkašlal. Už ho nebavilo čekat, až se vypovídáme. Stály jsme totiž u otevřených dveří a neměly se k ničemu. Do třetice jsme se rozloučily, nasedla jsem a nadiktovala řidiči adresu hotelu.

Taxikář kličkoval čilou dopravou páteční noci a já zatím přemítala nad tím, co jsme s Macie probíraly. Ona našla Briana a oba byli připravení na společnou cestu životem. Chtěli se dělit o naděje a sny, společně zvládat neúspěchy a slavit vítězství.

Macie to vnímala jako samozřejmé právo od boha a počítala s tím, že každý jednou najde svou druhou polovičku. Já věděla své. Štěstí se směje jen

na vyvolené. A tou jsem já nikdy nebyla.

Kapitola dvacátá pátá

Oslava začínala až v sedm večer, takže jsem celé sobotní dopoledne i odpoledne měla pro sebe. Skoro celý den jsem se toulala po obchodech a dopřála si brzký oběd v příjemné restauraci Mesa Grill.

Celodenní chození mě docela vyčerpalo. Po návratu do hotelu jsem usoudila, že bych si mohla na chvíli lehnout. Navzdory chybějícím silám jsem nemohla zabrat, pořád jsem se převalovala. Nemohla jsem přestat myslet na Cadena.

Vědomí, že jsme ve stejném městě, mi prostě nedalo spát. Celou dobu jsem doufala, že se někde potkáme, a kdykoli jsem na ulici zahlédla tmavovlasého muže, rozbušilo se mi srdce. Připomínala jsem si, že se v centru pohybuje přes milion lidí, takže šance potkat ho je pramalá.

Každopádně jsme se měli vidět na oslavě. Slíbila jsem si, že se k němu budu chovat zdvořile a slušně. Za žádnou cenu jsem nechtěla zkazit Maciinu oslavu blížící se svatby. Uklidňovala jsem se tím, že pak ho uvidím až na svatbě, takže bych to teď mohla vydržet. A svatba byla až za dlouho. Věřila jsem, že když dnešní večer zvládnu bez újmy, bude všechno v pohodě. Hlavně ho musím vypudit

z mysli.

Sice jsem na něj nechtěla myslet, ale stejně jsem se oblékla co nejelegantněji. Zvolila jsem přiléhavé modré šaty s hlubokým výstřihem, abych ho trochu popudila pohledem na rýhu mezi prsy. Dobře jsem věděla, že střih šatů zvýrazňuje moji postavu a že jejich barva krásně podtrhuje barvu očí. Před vztahem s Cadenem bych na sebe takové šaty nikdy nevzala, ale od té doby se změnilo hodně věcí.

Jako vždycky jsem bojovala s kudrnami. Zkusila jsem je zkrotit tak, abych je mohla mít rozpuštěné. Trochu jsem totiž chtěla Cadena vyprovokovat k lítosti nad tím, že mě nechal jít. Jen ať vidí, o co se připravil. Stejně mi trochu dělalo starosti, že při výběru oblečení a účesu nejvíc myslím na něj.

Nalíčila jsem se, naposledy jsem se zkoukla v zrcadle a vydala se do hotelové haly. Taxík mohl přijet.

„Do podniku Craft na Devatenácté mezi Broadway a Park, prosím vás,“ řekla jsem taxikáři, jakmile jsem dosedla na zadní sedadlo. Macie zarezervovala salonek v restauraci ve Flatironu, takže řidič musel prokličkovat náročnou podvečerní sobotní dopravou.

Dorazila jsem na místo a oznámila slečně u vchodu, že přicházím na zásnubní večírek. Doprovodila mě k postrannímu vchodu. Za pár vteřin jsem vcházela

do salonku. Byl plný hostů. Bleskově jsem zrakem přelétla místnost. Cadena jsem

nikde neviděla. Zalila mě směsice úlevy a zklamání.

Místnost byla vyzdobená teplými sytými barvami. Hosté měli k dispozici švédské stoly a samoobslužný bar. Oslava spíš připomínala minirestauraci než party v tradičním slova smyslu. Macie si všimla, že jsem už přišla, a spěchala

za mnou. Přivítaly jsme se a objaly se. Celá zářila, v očích jí svítily tisíce jiskřiček. Byla nadšená z toho, že se sešlo tolik přátel a příbuzných, aby společně oslavili zásadní krok v jejím životě. Hodně mě těšilo, že do okruhu nejbližších lidí počítá i mě.

Pomalým krokem se k nám blížil Brian. Už jsme se několikrát viděli a podle mě se k sobě s Macie dokonale hodili. Ona překypovala aktivitou, Brian byl naopak pohodář, nikam nespěchal. Krásně se doplňovali.

„Je to tu překrásné,“ vydechla jsem. „Odjakživa jsem se sem chtěla podívat, ale zatím jsem neměla příležitost.“

Brian došel až k nám, objal snoubenku kolem ramen, sklonil se ke mně

a přátelsky mě políbil na tvář. Docela mě tím gestem zaskočil. Nečekala jsem, že se ke mně bude chovat tak vřele. Snažila jsem se na sobě nedat nic znát.

„Rád tě vidím,“ prohodil s nehraným úsměvem. „A docela se mi ulevilo, že už jsi tady. Macie si málem ukroutila krk. Kdykoli si všimla, že přišel další host, hned sondovala, jestli jsi to ty.“

„Ale, Briane!“ okřikla ho Macie se smíchem. Obrátila oči v sloup a podívala se na mě. „Hrozně přehání. Prostě se chci s každým přivítat. Záleží mi na tom, aby se tu nikdo necítil opomenutý.“

Brian pochybovačně vytáhl obočí, ale nehádal se s ní. Měla jsem takový dojem, jako by Macie tušila, že se mezi mnou a Cadenem ten večer něco odehraje. O to víc jsem si připomínala, že při setkání s ním musím zachovat chladnou mysl.

„Moc se mi tu líbí. Těšila jsem se na vás. A na jídlo,“ dodala jsem šibalsky.

„Jsem zvědavá, jak bude vaše oslava probíhat. Moc vám gratuluju.“

„Děkujeme,“ prohodil Brian s úsměvem. „Hlavně doufám, že dneska nebudu muset nikomu pomilionté vykládat, jak jsem Macie požádal o ruku. Potápějící se loď a kopřivka nejsou zrovna dobrá témata pro romantický příběh.“

„Nesmysl, přesně naopak,“ ohradila se Macie. Stoupla si na špičky a dala mu pusu. „Zvládl jsi to dokonale.“ Brian se na ni podíval s hlubokou láskou v očích. Do srdce se mi zabodl ostrý šíp. Mívala jsem pocit, že Caden se na mě kdysi taky dívával zamilovaným pohledem, ale jak hořké bylo moje zklamání.

Brian se na mě upřeně zahleděl. „Potřebuješ něco k pití,“ rozhodl. „Co ti můžu přinést?“

„Jé, děkuju. Můžu tě poprosit o skleničku vína? Beru jakékoli bílé,“ odpověděla jsem.

Macie počkala, až se Brian vzdálí z doslechu, a důvěrně mi oznámila: „Caden ještě nepřišel.“

Ztuhla jsem. Honem jsem nevěděla, co na to říct. Nechtěla jsem ji hrubě odpálkovat, ale potřebovala jsem jí dát na srozuměnou, že se na tohle téma s nikým bavit nehodlám.

„Macie,“ oslovila jsem ji vlídně, „jsi moc hodná, že se mi snažíš pomoct, ale

o Cadenovi se fakt bavit nechci. Možná jsem ti měla říct, co se mezi námi stalo, ale zatím to nejde. Třeba se to jednoho dne změní. I já bych byla ráda. Jsi moje nejlepší kamarádka a moc dobře vím, že bys pro mě udělala, co by bylo v tvých silách, ale teď se o tom bavit nedokážu. Hrozně se bojím, že se…“ Nevěděla jsem, jak tu větu dopovědět. Nakonec jsem se rozhodla, že se budu držet pravdy.

„Bojím se, že se z něj nikdy nevzpamatuju. Děsí mě možnost, že celý život budu toužit po někom, koho nemůžu mít. Musím se sebrat. A to co nejdřív.“

Macie zjihla tvář a soucitně mě poslouchala. „Víš, Lauren, moc mě to mrzí,“ pronesla smutně. „Nedošlo mi, že by to mohlo být tak bolavé. Nechtěla jsem ti ubližovat, promiň. Naopak jsem ti chtěla pomoct.“

Pokusila jsem se o chabý úsměv. „Vždyť já vím. Pomáháš mi. Změníme téma, jo? Dneska máš velkou oslavu, nejsme tu kvůli mně.“

Macie sice přikývla, ale bylo vidět, že si o mě dělá starosti. Brian se vracel s vínem. Macie se hned celá rozzářila.

Ani potom se ode mě nechtěla hnout, jako by se bála nechat mě o samotě. Dovedla mě za svými rodiči. Byli milí a dobrosrdeční jako vždycky. Prohodila jsem pár slov i s dalšími příbuznými a kamarády Macie. Měla jsem výčitky, že se mnou Macie tráví tolik času. Nechtěla jsem, aby zanedbávala ostatní. Kývla jsem bradou k druhé straně místnosti.

„Tamhle je Jessica s Hillary. Půjdu se na ně podívat, jo?“

„Jasně, jdu taky,“ přidala se bez váhání. Zamračila jsem se na ni.

„Macie, nemusíš se o mě bát. Neboj, nerozsypu se. Zvládnu to, opravdu.“ Macie se provinile zarazila. „Tys to na mně poznala?“

Pobaveně jsem se usmála. „To si piš,“ ujistila jsem ji. „Jsi bezvadná kamarádka. Děkuju ti, že se o mě tolik staráš, ale věnuj se i jiným hostům, jo?“

Macie si povzdychla, neochotně přikývla a přemístila se k nově příchozím hostům. Vydala jsem se za Hillary a Jessicou. Vřele mě přivítaly. Měla jsem pocit, že mě rády vidí.

„Kde je Maya?“ zeptala jsem se a rozhlédla se po salonku. „Ještě jsem ji nepotkala.“

„Za pár minut dorazí,“ ujistila mě Hillary. „Na poslední chvíli musela objednat klienta.“

V pátek večer mi Maya vyprávěla o své praxi fyzioterapeutky. Její profese krásně ladila s její pečovatelskou a obětavou povahou.

„Konečně je tady!“ rozzářila se Jessica. Otočila jsem se a hledala člověka, z jehož příchodu měla takovou radost. Postřehla jsem, že se Brian živě baví

s nějakým světlovlasým mužem. Mladík se něčemu smál a mával rukama

na všechny strany. Brian se také rozesmál. Byl mi něčím povědomý, ale nevěděla jsem, kam ho zařadit.

„Kdo to je?“ zeptala jsem se.

„Přece Jason,“ odpověděla Jessica, jako by to bylo nad slunce jasné. „Dlouho jsi ho neviděla, co?“ rýpla si s úsměvem.

Užasle jsem na něj vytřeštila oči. Neuvěřitelně se změnil. Naposledy jsme se setkali v době, kdy jsme s Macie končily školu. Tehdy mu mohlo být asi osmnáct. Pamatovala jsem si ho jako vysokého kluka. Rozhodně ve mně neutkvěly vzpomínky, že by stál za hřích.

Jason se v tom okamžiku podíval naším směrem. Zrudla jsem a rychle odvrátila zrak. Bylo mi trapně, že mě přistihl, jak si ho prohlížím.

„Sakra, viděl mě, že na něj civím,“ povzdychla jsem si Jessice. „Takový trapas.“

„Nezdá se, že by s tím měl problém,“ ozvala se pobaveně Hillary. „Míří totiž rovnou k nám.“

Nasadila jsem úsměv a čekala, až přijde. Jessica na nic nečekala a hrdě se vyprsila, aby mu neunikly její vnady. Vzhledem k tomu, že byla hubená jako vyžle, si musela podprsenku něčím vycpávat. Pobavila mě tím.

„Ahoj, Jasone,“ vítala ho Hillary na dálku. Jessica se k ní přidala, ale nebyla tolik odvážná.

„Ahoj, holky, to je prima, že jste tady,“ prohodil a zaměřil se na mě. „Páni, tebe jsem neviděl celou věčnost. Sharon? Pamatuju si to dobře?“

Významně jsem zavrtěla hlavou. „Kdepak.“ Neměla jsem mu za zlé, že mu moje jméno vypadlo, vždyť jsme se naposled viděli před pěti lety. Tehdy mě bral prostě jako kamarádku své sestry, nic víc. Chtěla jsem mu říct, jak se jmenuju, ale Jason zvedl ruku, abych mlčela.

„Počkej, vzpomenu si. Neříkej mi to.“ Pátravě si mě prohlížel a pak vyhrkl:

„Candy!“

Div jsem neprotočila panenky. „Proboha, copak vypadám jako nějaká Candy?“ Zavrtěl hlavou a s přimhouřenýma očima zkusil: „Bertha?“

Zahrozila jsem na něj, ale v očích mi probleskovaly jiskřičky smíchu.

„Kristepane, to je snad ještě horší. To snad ani není jméno, ale urážka.“ Jason luskl prsty. „Už to mám! Helga.“

Neudržela jsem se a na plné kolo se rozesmála. Nepoznala jsem, jestli si moje jméno opravdu nepamatuje a snaží se to zamaskovat vtipem, nebo jestli to jenom předstírá. Každopádně si mě omotal kolem prstu. Nedivila jsem se Jessice, že

po něm jede.

Podala jsem mu ruku. „Těsně vedle. Jsem Lauren.“

„No jasně, Lauren,“ usmál se a potřásli jsme si rukou. „Naposled jsem tě viděl v šíleném divném klobouku a černém taláru, co? Vypadala jsi jako gotik.“

Hillary zaskočeně povytáhla obočí a se zájmem mě přelétla zrakem. „Jako gotik? To si vůbec neumím představit.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Jason myslí absolventský talár. Byl na slavnostním vyřazení, když jsme s Macie ukončily DePaul.“

„No vidíš, jak si to hezky pamatuješ,“ prohodil. Jessica na nic nečekala a chytila ho za rukáv. Jason se k ní otočil.

„Prý se budeš stěhovat do New Yorku. To je parádní zpráva.“ Fascinovaně jsem sledovala, jak s ním flirtuje a jak mu nenápadně hází jednu udičku za druhou.

Na podobný útok jsem sice odvahu neměla, ale napadlo mě, že inspirace není nikdy dost.

„Možná jo, ale ne hned. Posledním rokem dělám práva. Po škole bych chtěl začít právě tady.“

„Ty studuješ práva? To jsem nevěděla,“ užasla jsem. V podstatě jsem o něm neměla moc informací. Zatím jsem zjistila jen to, že po něm jede Jessica. „Jakou školu?“

„Virginskou univerzitu. Nemůžu se dočkat, až se za rok nebudu muset topit v knížkách a konečně poznám pravý svět.“

„To teda koukám. No, doufám, že si zákony budeš pamatovat líp než jména,“ rýpla jsem si do něj jedovatě. Že bych flirtovala? Nejspíš jsem od ní něco okoukala, ale v žádném případě jsem nehodlala usilovat o muže, na nějž měla zálusk ona.

Po očku jsem se na ni podívala. Netvářila se naštvaně.

Jason na mě mrkl: „Taky doufám.“ Podíval se na Hillary a Jessicu. „Dámy, omluvte mě, prosím, ale hledá mě máti. Předpokládám, že mě chce představit další dceři některé ze svých kamarádek.“ Podíval se na mě a s hranou zdvořilostí pronesl: „Velmi rád jsem vás opět viděl, slečno Sloanová.“ Usmál se a byl pryč.

Zaskočilo mě, že si pamatoval moje příjmení. Došlo mi, že předtím se mnou hrál komedii. Hlavou mi prolétl nápad, že by bylo fajn, kdyby byl o tři roky starší

a bydlel v Chicagu, ale hned jsem jej zaplašila. Ne, nic takového.

„Tak jo, je tvůj,“ pronesla Jessica naoko otráveně. Vzápětí se usmála.

„Cože? Jak to myslíš?“ zeptala jsem se jí tónem, jako bych jí nerozuměla. Ve skutečnosti jsem moc dobře věděla, na co naráží.

„Vždyť s tebou normálně flirtoval. Nechci se stát překážkou ryzí lásky. Anebo bleskového románku.“

Zatvářila jsem se, jako by mě těmi slovy vyděsila. „Neblázni, nechci se s ním vyspat. To by nesměl být takový zajíček.“

Hillary se ušklíbla. „Jessica to zase tolik neřeší, viď?“

„Co blázníš? Vždyť je mu třiadvacet,“ namítla pohoršeně. „Proč si všichni myslíte, že jsem celá natěšená na mateřskou školku?“

„A, slyším, že se bavíte o Jasonovi,“ ozvala se za námi Maya. „Kde je?“ Hillary jí stručně nastínila, co právě proběhlo. Jessica i já jsme jí ustavičně

skákaly do řeči a opravovaly ji. Ještě nikdy jsem si mezi ženami nepřipadala tak příjemně. Měla jsem pocit, jako bych mezi ně zapadala, jako by mě braly. Bylo mi skvěle. Slíbila jsem si, že až se vrátím do Chicaga, nebudu se kolegyň tolik stranit. Třeba se mi poštěstí.

Bavily jsme se o všem možném. Pak se začala podávat večeře. Probíhala v neformálním duchu, neměla stanovený zasedací pořádek. S ostatními

družičkami jsme si sedly prostě tam, kde bylo volno. K našemu stolu si přisedlo ještě pár lidí. Macie s Brianem seděli u stolu v čele, s nimi nejbližší příbuzní.

Snoubenci počkali, až se usadíme, a pak povstali. Místnost se utišila. Čekali jsme na jejich proslov.

„Moc vám všem děkujeme, že jste s námi přišli oslavit zásnuby,“ řekl Brian, usmál se na Macie a pokračoval: „Příběh, jak jsem Macie požádal o ruku, jste určitě slyšeli už všichni. Přiznávám, že jsem měl jiné plány, ale takový je život.

V každém případě neznám jinou ženu, s níž bych chtěl procházet životem, ať má pro mě ve vínku připravené cokoli. Macie pro mě znamená víc než partnerku, životní lásku, nejlepší kamarádku. Ona je hlavní důvod, proč každé ráno vstávám, ona dává mému životu smysl. Je pro mě stejně důležitá jako kyslík a voda.

A nejdůležitější pro mě je, že ona to cítí stejně.“

Macie se rozbrečela. Kolem nás se začalo ozývat popotahování. Brianova slova byla neuvěřitelně dojemná. Bodala mě do srdce jako šípy. Hluboce v nitru jsem také toužila po naplněné lásce. Ani nevím, proč jsem se právě v té chvíli podívala ke dveřím. Stál v nich Caden a upřeně se na mě díval. V uších mi začalo hučet, Brianova řeč odšuměla do pozadí. Atmosféra mezi mnou a Cadenem doslova pulzovala napětím. Musela jsem sebrat všechnu sílu, jinak bych od něj pohled neodtrhla. Brian domluvil. Uvědomila jsem si, že lidé tleskají. Netušila jsem, co pak říkal. Vystřídala ho, ale nevnímala jsem ji. Všechnu energii jsem investovala

do snahy nepodívat se ke dveřím.

Stejně to byla předem prohraná bitva. Znovu jsem se tam po očku podívala. Caden nikde. Měla jsem sto chutí natahovat krk a pátrat po něm, ale důrazně jsem si nařídila, abych se laskavě ovládala.

Po Maciině řeči jsem způsobně zatleskala jako ostatní, i když jsem si nevybavovala jediné slovo. Místnost zahlučela hlasy a začala se roznášet večeře. Jako předkrm se podávala slanina s jablky. Jedla jsem jako robot. Lidé kolem mě nadšeně jásali. Nepochybuju o tom, že jídlo bylo vynikající, ale já měla pocit, že jím piliny. Ucítila jsem, že Caden jde ke mně. Odložila jsem příbor. Srdce mi tlouklo jako splašené. Zastavil se u mého souseda, s nímž jsme se předtím vzájemně představili. Byl to Maciin bratranec. Caden se k němu sklonil a o něco ho požádal.

„Jasně, v pohodě,“ prohodil a vstal.

Caden si jakoby nic sedl vedle mě. Užasle jsem se k němu otočila. Usmíval se na mě, jako bychom byli nejlepší kamarádi. Macie se šeredně spletla. Caden nebyl

na dně, naopak celý zářil a pozoroval mě s jiskřičkami v očích.

„Ahoj, Lauren,“ oslovil mě. Jeho hlas se mnou neuvěřitelně cvičil. Zatím jsem se držela.

„Ahoj,“ odpověděla jsem. Neměla jsem ponětí, co se v takových chvílích říká, proto jsem se schovala za zdvořilostní frázi: „Ráda tě zase vidím.“

„Já tebe taky,“ řekl. Vyznělo to upřímně. Ne, nechtěla jsem tomu věřit. Pokračovala jsem v jídle a tvářila se, jako by mě nic jiného nezajímalo. Ani on.

„Ahoj, Cadene,“ oslovila ho Hillary a zamávala na něj. „To je fajn, žes stihl večeři.“

Caden přikývl a zdvořile se usmál. „Ahoj, Hillary, dlouho jsme se neviděli, že?“

Ostatní ho také pozdravili. Dělala jsem, že to nevnímám, a upřeně zírala před sebe do talíře. Sama jsem nevěděla, jestli bych chtěla vzít nohy na ramena, nebo se mu vrhnout do náruče. Štvalo mě, že se mnou pořád tolik cvičí.

Hillary se s ním pustila do hovoru. Vzhledem k tomu, že jsem seděla mezi nimi, jsem nemohla neposlouchat. Ptala se ho na práci. Caden jí odpověděl, že si dal od focení volno a věnuje se jiným uměleckým činnostem. Stručně jí vylíčil, že

právě pracuje na exponátu pro Muzeum současného umění v Chicagu. Jednalo se o koláž z fotografií a snažil se z nich sestavit třírozměrný obraz. Nejdřív jsem ztuhla, ale pak mi došlo, že moje fotky nemá. Sice mě zklamal, ale v tom, že mi dal všechny fotky i negativy, jsem mu věřila. Zatím jsem se na své fotky nepodívala.

Pořád byly zalepené v obálce a čekaly v šuplíku ve skříňce. Bála jsem se, že na nich poznám, jak mě viděl Caden. To bych nezvládla.

Hned vedle mě seděla Jessica. Rýpla do mě loktem a zašeptala: „Hele, ať je to cokoli, pořádně to chyť a nepouštěj.“

„Cože?“ zašeptala jsem zmateně.

„Caden na tebe zírá jako na zjevení, copak to nevidíš? Hillary ho vůbec nezajímá. Ty máš dneska den. Můžeš si vybírat. Caden, nebo Jason?“ prohodila a šibalsky na mě mrkla. „Anebo se na vybírání vykašli a užij si bombardér

i tříkolku.“

Vyprskla jsem smíchy, ale špatně jsem se nadechla a zakuckala se. Vnímala jsem, jak rudnu. Ucítila jsem, že se mě Caden dotkl na lokti. Se starostlivým výrazem mi podával sklenici s vodou.

„Na, napij se.“

Nestála jsem o to, aby o mě pečoval, ale nechtěla jsem dělat scény. Poslušně jsem se napila a skleničku mu vrátila. „Děkuju. Asi jsem špatně polkla.“

„Co jste si to tam špitaly?“ zeptal se tiše, aby nás nikdo neslyšel. Hillary si mezitím začala povídat s někým jiným.

„Ale nic.“

Caden mi zjevně nevěřil, ale nenaléhal. „Jak se ti žije v Chicagu?“

„Dobře,“ odpověděla jsem. Udivovalo mě, že se dokážeme normálně bavit.

„New York je fajn, ale za tu dobu, co jsem byla pryč z Chicaga, jsem si uvědomila, že ho mám ráda.“

Upřel na mě zvláštní pohled. Nerozluštila jsem ho. Nechtěla jsem nic hrotit, proto jsem navázala na jeho hovor s Hillary: „To je prima, že pracuješ na tom obrazu. Kdy ho chceš dokončit?“

„Zatím nevím. Zdaleka není hotový, a navíc je to pro mě něco úplně nového. V Muzeu současného umění mi naštěstí slíbili, že ho vystaví, až budu chtít. Nechvátají na něj.“

Potřebovala jsem změnit téma, abychom se nedostali k tomu, že výhledově znovu pojede do Chicaga. „Jak se má Millie? Macie říkala, že nemůže přijít, protože je ve Phoenixu.“

„Ano, jela ke kamarádce, která taky nedávno ovdověla. Původně se chtěla na dnešní oslavu vrátit, ale časově jí to nevyšlo.“

„To je škoda.“ Kousla jsem se do rtu. Vzpomněla jsem si totiž, jak mi Macie říkala, že Caden nebere Millie telefony. Ale to se mezitím mohlo změnit. „Voláte si často?“

Uštěpačně se ušklíbl. „Je mi jasné, proč se ptáš. Tuším správně, že máš zákulisní informace?“ Vzápětí posmutněl. „Když jsi odjela, byl jsem dost na dně. Celý život docela bojuju s tím, že neumím přijímat pomoc od druhých.

V posledních měsících se ale v tomhle směru udála velká změna a rozhodující podíl na tom měla právě Millie. Snažil jsem se vyhrabat z bahna sám, ale nakonec mi došlo, že se to prostě nedá a že potřebuju pomoc.“

Tím přiznáním mi vyrazil dech. Navíc se se mnou bavil tak otevřeně, že jsem na něj málem zírala s pusou dokořán.

„To ráda slyším,“ prohodila jsem a napila se vína. Nevěděla jsem si rady, co dál.

„Moc mě mrzí, co jsem ti řekl v Chicagu.“ Naklonil se ke mně a naléhavě dodal:

„Měl jsem nervy v kýblu a v hlavě vysypáno. Nikdy jsem si nemyslel, že bys byla jakkoli poškozená. Jsi silná a krásná ženská vevnitř i navenek.“

Polkla jsem. Najednou mi došla slova. Takového Cadena jsem neznala. „Děkuju. Těší mě, že se ti daří dobře.“

Smutně se pousmál. „Daří se mi líp než předtím, ale dobře rozhodně ne.“

Na jeho dvojsmyslnou poznámku jsem naštěstí nemusela odpovídat, protože číšníci začínali roznášet hlavní chod. Caden se zamračil na hřebenatky na svém talíři a pak si se zájmem prohlédl svíčkovou na mém.

„Co to má znamenat? Proč mě ošidili?“

Byl z toho vedle. Vyprskla jsem smíchy. Překvapovalo mě, že se s ním cítím

v pohodě. „Objednávky se vyřizovaly už předtím, takže svatojakubky si nejspíš objednal Maciin bratranec.“

Bez váhání jsem překrojila steak na půlku a jednu přesunula k němu na talíř.

„Na, vezmi si, stejně bych to celé nesnědla.“ Najednou mi došlo, co jsem udělala.

Zkoprněla jsem. Připadalo mi naprosto přirozené podělit se s ním o jídlo, protože jsme to tak dřív běžně dělávali, třeba když jsme se milovali u něj doma a pak nás hlad vyhnal nejen z postele, ale i z domu, protože kuchyně zela prázdnotou.

Po očku jsem na něj mrkla a doufala jsem, že z toho nebude dělat vědu. Nedělal. „Děkuju,“ zareagoval s úsměvem. Na oplátku mi nadělil pár hřebenatek. Nekomentovala jsem to.

Zvedla jsem hlavu a přistihla Hillary, jak nás pozoruje. Setkaly jsme se pohledem. Tázavě zdvihla obočí. Trhla jsem rameny, jako by o nic nešlo. Naše chování bylo víc než podezřelé. Snažila jsem se to zamaskovat a zapojila se do hovoru u stolu. Caden nelenil a také se přidal.

U dezertu jsme s Cadenem konečně našli alespoň nějakou rovnováhu mezi blízkostí a zdvořilým odstupem. Snažila jsem se držet náklonnost vůči Cadenovi na uzdě, ale intenzivně jsem vnímala, jak moc pro mě jeho přítomnost znamená. Při milování jsme se sblížili nejen na tělesné rovině a jeho přátelství mi moc chybělo. Caden se podle všeho cítil podobně, protože celý večer udržoval příjemnou náladu. Bylo mi s ním krásně.

Po dezertu se hosté zvedli a společenská náplň oslavy pokračovala. Caden podotkl, že by se měl jít pozdravit s Macie a Brianem, a zmizel. Na jednu stranu mě mrzelo, že je pryč, na druhou jsem byla i ráda. Mohla jsem se trochu nadechnout a nechávat v sobě doznívat hezký čas s novým Cadenem. Ale stejně bych byla nejradši, kdybych zase mohla být s ním.

„Mezi vámi něco je, co?“ zaútočila na mě Hillary zvědavě. Nezlobila se.

„Není, ale když byla Macie na prodloužené dovolené, několik měsíců jsem pro něj pracovala. Bylo to fajn,“ pronesla jsem jako připomínku. Samozřejmě na mě začaly dotírat pocity viny.

„To vím, ale nechováte se zrovna jako zaměstnavatel se zaměstnankyní. Kromě toho jsem si nikdy nevšimla, že by se na Macie díval jako na tebe.“

Zrudla jsem až za ušima. Na to nebylo co říct. Maye se mě zželelo, ale její snaha o záchranu mě nakonec spíš utopila: „Nech ji být. Jen se na ni podívej, je rudá jako rajče.“

Hillary pokrčila rameny. „Jenom si dělám jasno. Jestli mezi vámi něco je, v žádném případě se o Cadena nebudu pokoušet.“

Rozum mě nabádal, abych namítla, že spolu nic nemáme, ale představa, že by o něj měla usilovat jiná žena, se mi bytostně příčila. Hillary navíc byla tak krásná, že by jí Caden určitě neodolal.

„Přiznávám, že mezi námi něco bylo, ale už to skončilo,“ připustila jsem neochotně. „Teď jsme jen…“ Zaváhala jsem. Nemohla jsem tvrdit, že jsme kamarádi, i když dneska večer jsme si rozuměli výborně. „Teď se už potkáváme jen náhodně.“

Jessice se rozzářily oči. „Fakt? A co se stalo?“

Hillary ji nevybíravě rýpla loktem do paže. „Přestaň, prosím tě. Lauren se o tom nechce mluvit, copak ti to nedošlo? Nepídím se po detailech, prostě mapuju, jestli mám dát zpátečku.“

Nechala jsem je, ať se dohadují, a šla si pro pití. Nestála jsem o to, aby mě vyslýchaly kvůli Cadenovi, a kromě toho mě zmáhalo, jak snadno přeskakovaly mezi hádáním a vtipkováním. Připadaly mi spíš jako sestry než kamarádky. Jejich blízkost mě vyváděla z míry, nebyla jsem na ni zvyklá.

U číšníka jsem si objednala víno, i když jsem na ně neměla chuť. Zaplavovala mě úzkost a můj žaludek o alkohol zrovna nestál.

„Tak co, Helgo, bavíš se?“ prohodil za mnou Jason. Pobaveně jsem se jeho vtípku zasmála.

„Jasně, díky za optání. Jak ses bavil ty s dcerou kamarádky tvojí matky?“

„Děsně. Neumí mluvit o ničem jiném než o svojí kočce. Mimochodem, víš o tom, že kočky mají dvoje hlasivky a dokážou vyloudit víc než sto různých zvuků?“

„Páni,“ rozesmála jsem se. „To musel být skutečně povznášející rozhovor.“

„To si piš,“ odpověděl, jako by to myslel vážně. „Došlo mi, že kočkám může propadnout i mladá sexy žena.“

Tázavě jsem zdvihla obočí. „Počkej, odjakživa jsem si myslela, že být mladá a sexy je naprostý vrchol.“

Jason zavrtěl hlavou. „Kdepak, kočičí dáma má ještě větší grády.“ Usmál se

a ladně změnil téma. „No tak, Lauren Sloanová, poděl se se mnou o to, co jsi celé ty roky dělala.“

„Nic moc. Pořád bydlím v Chicagu, pořád mám dočasnou práci. Stručně řečeno se hledám o něco déle, než jsem původně předpokládala,“ nadhodila jsem naoko lehkomyslně, ačkoli v mých slovech bylo víc pravdy, než by ho kdy napadlo.

„Aha, v Chicagu? Jeden kamarád studuje práva na Northwesternu. Docela rád bych ho zase někdy viděl.“

Jasonův zájem mě těšil, ale neměla jsem v úmyslu rozvíjet tu pozornost víc. Pouze jsem objevovala taje flirtování a bylo mi fajn. Nechtěla jsem v něm probouzet plané naděje.

„Řekla bych, že ještě lepší by možná byly hodně pravidelné cesty do New Yorku,“ dodala jsem a významně se podívala na Jessicu. Najednou jsem se zarazila. Jessica se totiž mezitím přesunula ke statnému blonďákovi. Tyčil se nad ní jako hora. Smutně jsem se podívala na Jasona. „Anebo taky ne.“

Usmál se. Zjevně ho nezasáhl ani můj nezájem, ani změny Jessičiných plánů.

„Aspoň jsem to zkusil. Líbila ses mi už dřív, když jsme jezdívali za Macie do školy.“

Zrudla jsem jako pivoňka. Štvalo mě, že jsem taková naivka, zvlášť když Jason byl navíc mladší než já.

„Vždycky jsem tě brala jako bezva kluka,“ pronesla jsem a zdůraznila poslední

slovo, aby mezi námi bylo jasno.

Jason se rozesmál a pak už jsme se bavili o obyčejných věcech. Bylo to prima, protože mezi námi byly nastavené hranice a oba jsme věděli, že flirtování v nic jiného nepřeroste. Užívala jsem si lehkost a bezprostřednost. Oproti rozhovorům s Cadenem, při nichž záleželo prakticky na každém slovu, to bylo úplně o něčem jiném.

Zanedlouho si pro něj přišla matka. Jason obrátil oči v sloup a s útrpným pohledem se se mnou rozloučil. Podle všeho ho čekalo seznámení s další potenciální známostí.

„Nezdá se ti, že je k tobě moc mladý?“

Cadenův hlas mě vyděsil. Prudce jsem se otočila. Stál za mnou vedle baru. Ani jsem nechtěla přemýšlet nad tím, jak dlouho nás poslouchal. Zdvihl obočí, ale netvářil se naštvaně.

„Proč? Je jen o tři roky mladší,“ opáčila jsem jakoby nic, ačkoli předtím jsem útočila na Maciiny kamarádky stejnými slovy jako on.

Caden popošel až ke mně. Ovála mě vůně jeho kolínské. Byla nádherně prosycená hřejivou mužností. Bez varování se ve mně probouzely pocity, bez kterých bych se obešla. Postřehla jsem, že nás Macie pozoruje, ale schválně jsem se na ni nepodívala.

„Tři roky je dost. Ale je chytrý, to se mu upřít nedá.“

„Hm, to jo,“ přikývla jsem. Nešlo mi do hlavy, proč se mnou rozebírá Jasona. Laškovala jsem s myšlenkou, že na mě žárlí, ale netvářil se tak. Na druhou stranu se vyptával dál.

„Líbí se ti?“

Zamyslela jsem se. „Naposled jsme se viděli před pěti lety a dneska jsme se párkrát bavili. To na vztah nestačí, nemyslíš?“

Caden trhl rameny. „To nevím. Třeba se ti líbí.“

Povzdychla jsem si. Tu jeho hru jsem hrát nechtěla. „Ne, nelíbí.“

Po mých posledních slovech se tvářil pořád stejně, ale popošel ke mně ještě o kousek blíž. „Stýská se mi po tobě.“

Sevřel se mi žaludek, ale nedala jsem na sobě nic znát. „Cadene, o tomhle se tady bavit nebudeme, ano? Mezi námi to skončilo. Nechci to hrotit. Byla bych ráda, kdybychom se rozešli v klidu.“

Pátravě si mě prohlížel, pohledem se dotýkal každičkého detailu na mé tváři, jako by si je chtěl vštípit do paměti. Natáhl ruku a odhrnul mi pramen vlasů

za ucho. Ten dotyk jsem důvěrně znala. Hrudí mi projela ostrá bolest.

„Lauren, moc dobře vím, že jsem to mezi námi zpackal. Myslíš, že bychom mohli být aspoň kamarádi? Chybí mi naše povídání.“

Zhluboka jsem se nadýchla. Uznávala jsem, že i mně náš přátelský vztah chyběl, ale nebyla jsem si jistá, jestli se můžu kamarádit s někým, s kým se mi vždycky

rozbuší srdce.

„To není dobrý nápad. Podle mě nemůžeme být jenom kamarádi.“

Zatnul zuby. „Co kdybychom to aspoň zkusili? Snažím se nějak vyrovnat s tím, že už spolu nejsme, ale nedokážu tě jen tak vymazat ze života. Jsou chvíle, kdy ti chci zavolat, probrat s tebou svoje projekty, říct ti, co mě během dne trefilo

do nosu. Vždycky se na poslední chvíli zarazím, protože mi dojde, že nestojíš

o to, abych se ti ozýval. Mezi Chicagem a New Yorkem je dvanáct set kilometrů, copak to není dost daleko na to, abychom mohli bezpečně zkusit mít kamarádský, ne intimní vztah?“

Jeho slova zněla lákavě. Možná bychom to mohli zkusit. S tou vzdáleností měl koneckonců pravdu. Díky ní bychom kamarádství ani nemohli obrátit zpátky

v milostný poměr. Povídání s ním mi taky připomnělo, že mi jeho přátelství chybí. Přesto bylo v sázce hodně a vzdálenost by zase tolik neznamenala, kdyby se mi do cesty neustále pletly emoce.

Všechny důvody mluvily proti, ale moje pusa se zařídila po svém. „Dobře, můžeme to zkusit, ale musíme mít pravidla,“ odpověděla za mě.

Trochu se uvolnil. „Jaká pravidla?“

Horečně jsem v mysli nějaká lovila. „Nesmíme si volat moc často. Co třeba jednou za měsíc?“

Caden zavrtěl hlavou. „Ne, to je hrozně málo. Navrhuju třikrát týdně.“

Vyvalila jsem na něj oči. „Cože? Neblázni, to je moc.“ Kousla jsem se do rtu a přemýšlela dál. „Co třeba jednou za čtrnáct dní?“

„Tak přinejmenším jednou týdně,“ rozhodl. „To není na kamarády moc.“

Pátravě jsem se na něj zadívala. Caden se nevinně usmál. Všechno ve mně bylo proti, ale já byla pro. Tušila jsem, že se po hlavě řítím do potíží. Jako by nestačilo, že jsem kývla na kamarádství. „Dobře, jednou týdně.“

„Máme tím pravidla vyřešená?“

„Ne. Další pravidlo je, že se bez varování nezjevíme u toho druhého.“ Odmítala jsem si zopakovat ten šok, kdy Caden bez ohlášení přijel do Chicaga a nakonec doputoval až ke mně domů.

„Beru, ale co až pojedu do Chicaga? Před výstavou tam budu muset párkrát vyrazit. To mi chceš říct, že se ani nebudeme moct sejít?“

Zamyslela jsem se. Na to jsem mu neuměla odpovědět. „No… Nejdřív uvidíme, jak to půjde s těmi telefonáty. Napevno se domluvíme, až budeš vědět, kdy pojedeš do Chicaga.“

„Prima,“ přikývl bez váhání. „Co dál?“

Snažila jsem se zformulovat další pravidlo. Naivně jsem si myslela, že čím víc hranic mezi nás dva postavím, tím snáz se emočně ochráním. „Nebudeme se bavit o vztazích. Není dovoleno vyptávat se toho druhého na jeho intimní vztahy.“

„Jaké intimní vztahy?“ zeptal se naoko běžným tónem, ale všimla jsem si, že

přimhouřil oči.

„Oba určitě časem budeme mít s někým vztah, tak to je normální,“ nadhodila jsem. Chtěla jsem dodat, že jen tak s někým spát není řešení na celý život, ale rozmyslela jsem si to. Tím by naše přátelství nezačalo zrovna dobře. „Podle mě bude prostě nejlepší, když se na tohle téma nebudeme bavit.“

„Hm. Ještě něco?“

„Když to nebude fungovat… kdyby to začalo být neúnosné, ukončíme to

a nebudeme se kvůli tomu hádat. Kromě toho stačí, když to bude chtít ukončit jeden z nás. Druhý se musí podvolit, i kdyby se mu to tisíckrát nelíbilo.“

Caden si ztěžka povzdychl, ale přikývl. „Máš ještě něco?“ zeptal se jedovatě. Ušklíbla jsem se. Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, z mé strany je to všechno.“

Caden mi celý večer dokazoval, že můžeme být přátelé. Byl v pohodě, bavil se s různými hosty, nesnažil se mě mít jenom pro sebe. Sice se ode mě nehnul

na krok, a když si myslel, že ho nevidím, tak si mě po očku prohlížel, ale klapalo to. Sama sebe jsem přesvědčovala, že to bude fungovat, že můžeme být přátelé.

Maciiny kamarádky přestaly vyzvídat, co je mezi námi, a dokonce i Macie už mě nesledovala.

Fascinovalo mě, jak snadno jsem všechny ošálila, včetně sebe samotné.

Kapitola dvacátá šestá

Nejdřív jsem tomu nechtěla věřit, ale naše dohoda fungovala. Najeli jsme na režim nedělních podvečerních telefonátů. První rozhovory byly toporné a nervózní, ale pak už jsem se v našem novém přátelství usadila a těšila se na ně čím dál víc.

Caden naše pravidla respektoval a ani jednou se mě nezeptal na mé vztahy

s jinými muži. Upřímně řečeno by ani nebylo o čem mluvit. Fascinovalo mě, o čem všem jsme si povídali, od nejběžnějších věcí, jako byl každodenní život, po vážná témata. Caden se mi svěřil s obavami, jak veřejnost přijme jeho exponát v Chicagu, já naopak ventilovala strach z toho, že nikdy nepřijdu na to, jak naložit se životem. Caden se mě začal ptát na mé dětství. Řekla jsem mu víc než komukoli jinému.

Zato o jeho rodičích a jejich příběhu jsme se nebavili nikdy. Jednou jsem to téma nakousla, Caden je zametl pod koberec a já se k němu pak už nevracela.

Dva měsíce uplynuly bez jediné chybičky. Potom ale Caden při jednom telefonátu na začátku prosince nadhodil, že poletí do Chicaga.

„Ve čtvrtek mám jednání s ředitelem muzea. Chtěl bych tě vidět.“

„Víš, Cadene, to podle mě není dobrý nápad.“ Opatrně jsem volila další slova.

„Telefony jsou prima, radši bych nechala věci, jak jsou. Funguje nám to dobře, nemyslíš?“

Caden si povzdychl. „Jsme kamarádi, ne?“

„Samozřejmě.“

„No vidíš. Kamarádi se běžně vídají.“

Na to nebylo co namítnout. Snad jen to, že my nejsme běžní kamarádi.

„Nechám si to projít hlavou.“

„Kdy mi dáš vědět? Příští neděli, až budu zase zpátky?“

„Ne. Budu muset udělat výjimku a zavolat ti dřív.“

„Vidíš? Takže pravidla jde změnit,“ připomněl mi uštěpačně. „Uslyšíme se jindy než v neděli. Tím se otevírají dveře dalším změnám, třeba setkání. Počkej, ani se nenaděješ a svěříš se mi, s kým teď chodíš.“

Poslední poznámku jsem nekomentovala. „Zavolám ti v úterý. Potřebuju… potřebuju mít jistotu, že neuděláme nějakou botu.“

„Chodíš s někým?“ zeptal se bez varování. A naprosto vážně.

„Cadene,“ varovala jsem ho. „Dobře víš, že ti na tu otázku neodpovím.“

„No tak, Lauren, chci to vědět. Potřebuju to vědět, než se setkáme.“

„Vždyť ještě ani nevíme, jestli se setkáme!“

Odmlčel se. Pokračoval až po chvilce. Zajíkavým hlasem se mi svěřil: „Lauren, já tuhle hru už dál nedokážu hrát. Nemůžu donekonečna předstírat, že jsme jenom

kamarádi, když právě to je ta poslední věc na světě, kterou bych si přál. Potřebuju tě.“ Polkl a nejistě dopověděl: „Lauren, já tě miluju.“

Zavrtěla jsem hlavou. Co na tom, že mě neviděl. Stáhlo se mi hrdlo, skoro jsem ze sebe nedokázala vyloudit hlásku. „Ne, Cadene, tohle mi nedělej. Neříkej mi takové věci jen proto, že ti chybím v posteli. To je strašně krutý.“

„Tak to není!“ odpověděl naléhavě. Snažil se mě přesvědčit: „Neříkám ti to proto, aby ses se mnou vyspala. Jo, přiznávám, že pořád dokola myslím na to, jaké by to bylo, kdybych byl s tebou. V tobě. Ale to, že tě miluju, je upřímný. Opravdu to tak cítím. Nadávám si, že jsem ti to neřekl dřív, už když jsi mi lásku vyznala ty. Bál jsem se. Jsem pitomec. Bál jsem se, že bych o tebe přišel. Pořád se bojím, že to zkazím a ty zase odejdeš.“

„Co se změnilo? Proč mi to teď můžeš říct?“ zašeptala jsem. V očích mě pálily slzy. „Co je teď jinak, Cadene?“

„Už se nechci bát.“ Skoro jsem ho neslyšela, musela jsem hodně napínat uši.

„Nebaví mě žít bez ustání se strachem, že budu jako táta. Takhle to dál nejde. Lauren, jsi první člověk na světě, který mě bral takového, jaký jsem. Ostatní lidi na mě koukají pohledem mojí minulosti nebo kariéry. Dělal to i Michael. Vím, že mě měl moc rád. Sám bych ho nemohl milovat víc, i kdyby byl můj opravdový otec. Vždycky se ale částečně vinil z toho, co se našim stalo. Byl tátův nejlepší kamarád a vyčítal si, že si dřív nevšiml, co se děje. Občas jsem ho přistihl, že se

na mě dívá se směsicí lítosti a viny. Zato ty… Tys mě s mojí minulostí nespojovala. S tebou můžu být takový, jaký doopravdy jsem. Moc ti toho slíbit nemůžu, ale rozhodně nikdy nebudu jako můj táta.“

Po tvářích mi tekly potoky slz. Chtěla jsem jeho vyznání věřit, ale předtím mi hodně ublížil. Představa, že by si to zase rozmyslel a odstrčil mě od sebe, na mě byla moc. Znovu bych to martyrium nezvládla.

„O to nikdy nešlo, Cadene. Nechci od tebe slib, že nebudeš opakovat tragickou chybu, které se dopustil tvůj táta. Já přece vím, že ty bys to nikdy neudělal.“ Zhluboka jsem nabrala dech a utřela si slzy. „Tehdy pro mě bylo strašně těžké odhalit se před tebou, říct to. Hodně jsem riskovala. A tys mě pak odmítl… Strašně to bolelo. Já… Já už bych to podruhé nedala.“

„Lauren, prosím tě,“ oslovil mě naléhavě. „Dej mi druhou šanci. Dokážu ti, že se to nebude opakovat. Dej mi šanci, aby to mohlo být jinak. Lauren, udělám cokoli, abys mi uvěřila. Řekni mi, co mám udělat, a jdu do toho.“

Do jeho hlasu se slyšitelně vkrádala panika. Měla jsem sto chutí uklidnit ho, ujistit ho, že i já ho miluju. Nejradši bych mu odpustila, ale rozum mě nabádal, abych si to nechala projít hlavou. Na to jsem potřebovala čas. Bez Cadena a jeho naléhání.

„Musím si to promyslet. Teď ode mě rozhodnutí nechtěj. Ozvu se v úterý, jo?“ Caden mlčel. „Dobře. V kolik zavoláš?“ zeptal se ponurým hlasem, jako by sám

sobě četl rozsudek smrti.

„Po práci. Promiň, musím běžet.“

„Hm. Lauren, všechno, co jsem ti řekl, myslím vážně. Slib mi, že se nad tím zamyslíš.“

„Slibuju,“ zašeptala jsem. Už teď jsem věděla, že každičká minuta, který uplyne do konečného rozhodnutí, pro mě budou krutá muka.

Rozloučili jsme se. Byla jsem jako zkoprnělá. Odehrávala se ve mně lítá bitva, srdce se pralo s rozumem. Moc ráda bych Cadenovi okamžitě odpustila a opájela se jeho vyznáním, jenže už jednou jsem nebyla dost opatrná a šeredně se spálila. Zatím jsem nedokázala posoudit, jestli mi vyznal lásku, protože hrozilo, že o mě přijde, nebo že mě skutečně miloval.

Ztěžka jsem vstala, přešla ke skříňce, otevřela šuplík a vytáhla obálku s fotkami. Rozechvělými prsty jsem ji otevřela a vyndala snímky. Držela jsem je v rukou poprvé. Doslova mi vyrazily dech. Nechtělo se mi ani věřit, že ta roztoužená

a vášnivá žena na fotkách jsem opravdu já. Byla nespoutaná, oddaná touze a rozkoši.

Zaskočilo mě, že na většině fotek byla hlavně moje tvář. Naléhavý, napjatý výraz byl prodchnutý krásou. Takhle jsem sama sebe nikdy neviděla. Pevně zavřené oči, zardělá tvář a pootevřené rty představovaly ženu, která se nechala ovládnout svými touhami a dokázala je prožít bez zábran a obav.

Upřímně řečeno jsem nedokázala posoudit, jestli vlastně jsem taková. Chtěla jsem, ale netušila jsem, jestli to půjde.

Nemám ponětí, jak jsem těch pár dalších dní přežila. Nemám ponětí, co jsem v práci prováděla, ani s kým jsem se bavila a co jsem říkala. Bez ustání jsem byla v myšlenkách u Cadena. Trýznila jsem se váháním, jestli mu dát druhou šanci, nebo ne. V úterý večer jsem mu podle dohody zavolala, i když jsem pořád netušila, co mu odpovím.

Okamžitě hovor přijal, ani nestačilo doznít první zazvonění. „Ahoj, Lauren,“ vydechl. „Málem jsem zešílel.“

Nadýchla jsem se a spustila: „Hodně jsem o tom přemýšlela a pořád nevím, Cadene. Podle mě by bylo nejlepší, kdybychom si o tom promluvili osobně.“

„Bezva, beru,“ odpověděl s úlevou.

Caden se se mnou chtěl sejít hned ve čtvrtek ráno po příletu do Chicaga, ale přemluvila jsem ho, aby počkal do večera. Připadalo mi lepší, abych pak nemusela do práce, a on mezitím absolvuje jednání. Chtěl si ještě povídat, ale já rychle ukončila hovor. Chtěla jsem si od něj zatím udržet odstup.

Do čtvrtka jsem byla jako v mátohách. Nadřízená naštěstí měla spoustu jednání, takže mě nezastihla ve stavu zchvácené mysli. Ve čtvrtek odpoledne mi zavolala Macie. Zaskočilo mě to, protože věděla, že jsem v práci. Samozřejmě jsem tušila proč. V kostce jsem jí nastínila, co se mezi námi s Cadenem stalo. Chtěla se

dozvědět i podrobnosti, ale nenaléhala. Pověděla jsem jí i o naší telefonické dohodě. Během té doby, co jsem přikývla na schůzku, jsme se neslyšely. Jako asistentka ale věděla, kdy a kam Caden odlétá.

„Ahoj, Macie,“ pozdravila jsem ji. Doufala jsem, že se mě nechystá vyslýchat.

„Ahoj. Promiň, že tě ruším v práci.“

„Nic se neděje, co bys potřebovala?“

Macie zaváhala. „No, nejvíc ze všeho chci mít jistotu, že jsi v pohodě. Určitě víš, že Caden je v Chicagu.“

„Ano, dneska večer se máme sejít.“

„Přísahala jsem si, že ti do vztahu s ním nebudu kecat, ale musím ti říct, že

od té mé oslavy je jako vyměněný. Nikdy předtím neměl tak dobrou náladu. Přímo srší energií. Poslední dny je tak dobře naložený, až se to s ním nedá vydržet.“

Projela mnou horečná vlna radosti, ale nedala jsem to do telefonu znát.

„Chceme se pobavit o tom, jestli by nám vztah vůbec mohl fungovat.“ Macie samým nadšením zatajila dech. Radši jsem rychle pokračovala: „Zatím jsme

u možností, Macie, o nic víc nejde. Nejsem si jistá, jestli chci tu hrůzu znovu riskovat.“

„Chápu, že nemám nadhled, ale Caden je z tebe celý paf. Od té doby, co ses odstěhovala, skoro nikam nechodí. A nenápadně se mě na tebe vyptává. Bývá to až komické.“

Poslední dvě věty jsem nevnímala. Uvízla jsem na té části o tom, že nikam nechodí. Bylo mi jasné, že bych se na nic neměla vyptávat, protože jsme měli dohodu o tom, že se nebudeme pídit po tom, s kým ten druhý chodí, ale nedalo mi to.

„Co to znamená, že skoro nikam nechodí?“ zeptala jsem se jakoby nic, ale srdce mi bušilo jako splašené. Macie mlčela. Určitě si vyčítala, že o tom začala.

„Nic jsem neřekla, jo?“

„Macie!“ Už to téma nakousla a já se ho nehodlala vzdát. Nutně jsem potřebovala vědět, co Caden ve volném čase dělá. A s kým. „Řekni mi to.“

„V podstatě není co,“ odpověděla rychle. „Minulý týden byl někde s Michelle, ale podle mě jí měl plné zuby, protože mu nedá pokoj. Asi si s ní chtěl promluvit z očí do očí, aby mu konečně dala pokoj.“

Michelle. Tak Caden s ní byl na večeři, a mně tvrdil, že myslí jenom na mě. Nevěřila jsem, že by se s ní scházel čistě proto, aby jí dal najevo, že jí má plné zuby. Vždyť jí ani nebral telefony. Jediná možnost byla, že ji skutečně chtěl vidět.

„Kdy to bylo?“

„V pátek.“ Macie vytušila, co se mi honí hlavou, a pohotově dodala: „Proboha, Lauren, nepřičítej tomu žádnou váhu. Neměla jsem ti to říkat. Caden myslí jenom na tebe. Pořád o tobě mluví. Takového ho neznám. O nic nešlo, nebylo to rande.“

Jenže Macie netušila, že mi dva dny po schůzce s Michelle řekl, že mě miluje.

Nemohla jsem se neptat, jestli se spolu vyspali. Užíval si a mně pak tvrdil, že na mě myslí, kudy chodí? Nebylo to spíš tak, že mi lhal, jako když tiskne, a ona ho mezitím drbala na zádech? Nemá od ní náhodou na zádech vášnivé rýhy

od nehtů? Z té nekonečně bujné představivosti se mi začínalo dělat fyzicky zle.

„Musím jít,“ oznámila jsem Macie. Samotnou mě zaskočilo, jak rozhodně to znělo.

„Tak jo. Ale, Lauren, nedělej z jedné pitomé schůzky dalekosáhlé závěry. Nestojí to za to, věř mi.“

„Macie, jsi hodná, že máš o mě takovou starost, ale tohle je to nejmenší.“

Lhala jsem. Pro mě to byl bod zlomu. Zvažovala jsem, že Cadenovi dám druhou šanci, ale teď mi docházelo, že pochyby byly naprosto na místě.

Namluvila jsem Macie, že jsem v pohodě, a rozloučila se s ní. Vřel ve mně vztek, zaplavovala mě lítost. V jednu chvíli jsem mu chtěla zavolat a setkání zrušit.

Nakonec jsem usoudila, že bude nejlepší, když mi to vysvětlí z očí do očí.

Vrátila jsem se z práce a netrpělivě na něj čekala. Dotíraly na mě pochyby, jestli jsme se neměli sejít někde jinde. Říkala jsem si, že by nebylo vhodné, abychom naše soukromé záležitosti probírali někde v restauraci, proto jsem ho pozvala

k sobě. Teď mi ale docházelo, že jsem se tak postavila do hodně křehké pozice. Uvědomovala jsem si, že jakmile vkročí na mé teritorium, ubude mi spousta síly.

Ozval se zvonek. Prudce jsem sebou trhla. Stiskla jsem tlačítko a odemkla vchodové dveře. Snažila jsem se nepanikařit. Bála jsem se, že příští okamžiky definitivně předurčí můj další život. Znělo to hrozně.

Zanedlouho zazvonil u dveří. Nechvátala jsem. Velké očekávání, které mě doprovázelo už od rána, se po rozhovoru s Macie o té zatracené Michelle proměnilo ve zmatek. Pořádně jsem nevěděla, co prožívám. Otevřela jsem dveře. Caden se na mě usmíval od ucha k uchu. Zmatek ve mně sílil. Z jeho pohledu sálala naděje. A já ho přitom hodlala odmítnout. Už teď jsem se cítila provinile. Smůla. Neměl se scházet s Michelle.

„Ahoj, Cadene,“ přivítala jsem ho. Chtěla jsem se chovat neutrálně, ale nakonec jsem si připadala jako robot. „Pojď dál.“ Ustoupila jsem, aby mohl projít. Srdce se mi zhouplo. Caden mi totiž přinášel kaly. A velkou obálku.

„Moc jsi mi chyběla,“ usmál se a objal mě. Ztuhla jsem. Na to jsem nebyla připravená. Na jednu stranu jsem ho taky chtěla obejmout, na druhou jsem od něj potřebovala být co nejdál. Zaskočeně couvl. „Co se stalo?“

„Posaď se,“ vybídla jsem ho. Na otázku jsem mu neodpověděla. Bylo těžké dívat se mu do očí. Raději jsem se otočila a šla napřed do obýváku.

„Na, ty jsou pro tebe,“ prohodil a podal mi květiny.

„Děkuju.“ Vzala jsem si je od něj a neobřadně je odložila na konferenční stolek. Vypadaly ztraceně, zapomenutě. Připomněla jsem si, že vzhledem k okolnostem mohl být rád, že jsem mu je nemrštila do tváře. Významně jsem se podívala

na obálku. „Co to je?“

„Překvapení.“ Zaskočeně se podíval na květiny. „Nezdá se, že bychom vykročili tou správnou nohou, nemyslíš? Proč mám pocit, že mi něco uniklo?“

Povzdychla jsem si. Na slovní přestřelky jsem neměla náladu. Celý život jsem za něco bojovala a už jsem toho měla plné zuby. Naskočila mi otázka, jestli mám vůbec právo zlobit se na něj, protože technicky vzato jsme byli kamarádi. Šel s ní na rande předtím, než mi řekl, že mě miluje. Sedla jsem si a ukázala na pohovku.

„Zkusme to probrat jako lidi,“ navrhla jsem. Svlékl si kabát a posadil se vedle mě.

Tázavě zdvihl obočí. „Počkej, nečekal jsem, že tu bude probíhat lítý boj.“

Pokrčila jsem rameny. Nechtěla jsem prozradit Macie. Zatím jsem ani nedokázala posoudit, jestli její informace bude důležitá.

Caden si povzdychl, jako by čekal na útok. „Přemýšlela jsi nad tím, co jsem ti řekl v neděli?“

„Samozřejmě.“ Pátravě jsem pozorovala jeho tvář. „Pořád to platí?“

Schoval moji ruku do dlaně a stiskl ji. Upřel na mě zklamaný pohled. „Opravdu mě znáš tak málo a myslíš si, že se dokážu během několika dní zamilovat

a odmilovat?“

„Těžko říct, Cadene. S tebou nikdy nevím, na čem jsem. Předtím jsi mě celou dobu přesvědčoval o tom, že láska je víceméně zbytečná, ba dokonce nežádoucí, a teď ti mám najednou věřit, že sis to rozmyslel?“

Odkašlal si. „To, co jsem ti v neděli řekl, myslím vážně. Opravdu jsem se bál. Nakonec jsem ale usoudil, že nedopustím, aby mi strach dál ovládal život. Možná ti připadá absurdní, že jsem ve vztahu k tobě začal mluvit o lásce. Upřímně řečeno to slovo zdaleka nevystihuje, co k tobě cítím, to nedokáže popsat žádné slovo.

Kdykoli jsem s tebou, začínám věřit, že šťastné konce nejsou jen pro jiné. Došlo mi, že šanci mám i já.“

Jeho vysvětlení znělo lákavě. Chtěla jsem mu věřit, ale zároveň jsem se bála.

„Proč ke mně cítíš něco jiného než ke všem těm ženám, se kterými jsi chodil? V čem jsem jiná než Michelle? Nebo Lissa?“

Caden užasl. „Vždyť jsi úplně jiná než ony. Už jsem ti řekl, že ty mě jediná dokážeš vidět takového, jaký doopravdy jsem. Neřešíš moji pozici ve světě umění ani rodinu s tou její tragickou minulostí. Ale to zdaleka není všechno. Miluju tě, protože to prostě jinak nejde. Chci s tebou strávit celý život a nedokážu si představit, že bych s tebou nebyl. Teď nemůžu pochopit, jak jsem bez tebe mohl existovat, jak jsem vůbec mohl fungovat předtím, než jsem tě poznal a než se všechno začalo točit kolem tebe. K takovému životu se nechci vrátit. Nikdy.“

Neovládla jsem se a naplno se rozbrečela. Štvalo mě, že jsem se dozvěděla o té schůzce s Michelle. Kdybych o ní nevěděla, všechno bych mu odpustila a mohli bychom začít od začátku. Rozhodla jsem se, že to vybalím na rovinu. „Cadene,

když tvrdíš, že mě tak miluješ, můžeš mi vysvětlit, proč ses minulý týden scházel s Michelle?“

Zamračil se. „Kdo ti to řekl?“ Najednou sevřel rty. „Macie?“ Vztekle jsem si utřela slzy. „Na tom nezáleží. Odpověz mi.“

Caden si ztěžka povzdychl. „Lauren, jestli si myslíš, že to bylo rande, tak se pleteš. Michelle je mi srdečně ukradená. Ani ona už o mě nestojí. Začala chodit se slavným uměleckým agentem a je do něj zamilovaná až po uši. Na schůzce byli oba, protože hledám někoho jiného místo Josepha.“ Svraštil obočí. „Proto ses

na mě hned mezi dveřmi mračila? Kvůli Michelle?“

Chtěla jsem mu věřit. V hloubi duše jsem i předtím doufala, že ta schůzka

s Michelle bude mít pádný důvod. Moje pochyby každopádně odrážely pocit, že nejsem pro Cadena dost dobrá. Jako vždycky se ve mně probouzela nejistota.

Chtě nechtě jsem si musela přiznat, že hlavním důvodem váhání je strach, že vztah s Cadenem nezvládnu.

Neodpověděla jsem. Vzal mi tvář do dlaní. „Lauren, věříš mi, že s Michelle nic nemám?“

„Věřím.“ Nelhala jsem. Sice mi řekl plno věcí, které mě zranily, ale lhář nebyl. Nikdy mi nelhal.

„A věříš mi i to, že tě miluju?“ zeptal se něžně.

Přikývla jsem. V srdci se střetly strach a naděje. Tušila jsem, že v dalším okamžiku podstoupím největší riziko v životě.

„Lauren, miluješ mě?“ zašeptal.

„Ano, Cadene, miluju tě,“ zašeptala jsem. Cítila jsem, jak se mi chvějí rty.

Něžně se usmál a láskyplně mi pohlédl do očí. „V tom případě není o čem mluvit. Víc nepotřebujeme.“

Znovu jsem se rozbrečela. Caden se sklonil a políbil mě. Jemně a něžně laskal mé rty svými. Zabloudil mi na tvář a slíbal slzy.

„Lauren,“ zašeptal mezi polibky. „Miluju tě. Miluju tě tak moc, až jsem z toho vedle. Moc mě mrzí, že jsem to předtím zkazil. Slibuju ti, že podobnou hloupost v životě neudělám a že se se mnou budeš mít jako v bavlnce. Moje srdce ti bude patřit do té doby, než vydechnu naposled.“

Přitáhla jsem ho k sobě a začala ho naléhavě líbat. Na rtech jsem cítila slanou chuť svých slz. Caden prohloubil polibek, a než jsme se nadáli, líbali jsme se hladově a vášnivě jako kdysi. Doba odloučení a strach, že o toho druhého přijdeme, v nás rozdmýchávala spalující oheň naléhavosti.

Zabořila jsem mu prsty do vlasů a zatnula je. Položil mě na pohovku a lehl si na mě. Zajel mi rukou pod triko a přes látku podprsenky mě začal hladit. Prudce oddychoval. Začal mě náruživě líbat na krku, putoval ještě níž. Stáhl mi podprsenku a vzal bradavky mezi prsty. Cítila jsem, jak vlhnu. Caden zintenzivnil tlak a tiskl mě tak pevně, až jsem nic jiného nevnímala.

Vyhrnul mi halenku a vtiskl mi polibky mezi prsa. „Lauren, řekni mi… řekni, že mě miluješ.“

Vzal mi bradavku mezi zuby a lačně ji začal sát. Prohnula jsem se v zádech.

„Miluju tě,“ zasténala jsem. „Moc, Cadene.“

Prsty se mě dotkl mezi stehny a přes džíny jemně zatlačil do pulzujícího místa. Byla jsem šílená vášní.

„Jak dlouho?“ zašeptal a dál mě rty dráždil na rozpálené kůži. „Jak dlouho mě budeš milovat?“

Tlak mezi stehny se zvýšil. Rty přeputoval ke druhé bradavce a věnoval jí stejně pozornou péči. Nedočkavě jsem házela hlavou ze strany na stranu, ničilo mě, že kvůli oblečení nemůžeme k sobě. Vášeň mě doslova spalovala. Opouštěla mě kontrola.

„Navždycky!“ vykřikla jsem. „Budu tě milovat napořád, Cadene. Prosím tě, nemuč mě. Moc tě chci.“

Zdvihl se, pevně mě chytil a vyhoupl mě do náruče. Bez dlouhých řečí zamířil do ložnice a něžně mě položil na postel. Pohlédl na mě očima plnýma touhy

a přetékajícíma láskou. Navzdory naléhavosti vášně se pousmál. „Pohodlně se uveleb, mám ti totiž co vynahrazovat.“

Fascinovaně jsem ho pozorovala, jak se svléká. Napětí ve mně rostlo, bylo až nesnesitelné. Vyprahle jsem se kochala jeho nahým tělem. Byl nádherný, silný. A dokázal mě milovat něžně.

Shýbl se a připravil mě o halenku a podprsenku. Pohled na mou nedočkavost mu dělal náramně dobře. Nevydržela jsem a bleskově si svlékla džíny i kalhotky.

Byla jsem nahá, jen pro něj. Vztáhla jsem k němu paže. Objala jsem ho kolem krku a přitáhla k sobě.

„Pojď ke mně,“ zašeptala jsem.

Uvelebil se mezi mými koleny. Tvář měl celou napnutou. „To si piš, Lauren,“ zašeptal. „Ani nevíš, jak se těším. A budu se s tebou pak milovat celý život.“

Nedočkavě a naléhavě mě políbil. Instinktivně jsem pootevřela ústa a naše jazyky se konečně mohly znovu setkat. Nedočkavě jsem mu jazyk sála a naléhavě jsem Cadena líbala. Moc mi chyběl, potřebovala jsem se jím znovu dosytit. Caden hrdelně zasténal. Jeho polibky nabraly na intenzitě. Bylo cítit, že začíná ztrácet sebeovládání. Kromě nás dvou nic jiného neexistovalo.

Vyšla jsem mu vstříc boky. Horečně jsem se tiskla k jeho nedočkavé erekci. Chtěla jsem víc. Hned.

Kousek jsem se od něj odtáhla. Oba jsme prudce oddychovali. „Cadene, pojď ke mně, nemůžu dál čekat,“ zaškemrala jsem.

„Ne, teď ne,“ namítl a znovu se ponořil do polibků. Líbal mě na celém těle, sál mi bradavky, jeho horké rty mi putovaly po břiše až na samý vrchol blaha. „Vidím, jak jsi vzrušená, nejradši bych si tě taky vzal hned, ale nejdřív si tě chci pořádně

vychutnat.“

Uchopil mě za boky a pevně mi je přitiskl k posteli. Zničeně jsem zasténala. Nemohla jsem k němu blíž, nešlo to. Olízl mě pár centimetrů od tepajícího vzrušení. Byl takový kousek ode mě… a přesto daleko.

„Cadene, za chvíli se z toho zblázním. Proč mě trápíš?“ Snažila jsem se dostat se boky blíž k jeho ústům, ale držel mě jako v kleštích.

„Nechci nikam chvátat,“ pronesl hrdelním hlasem. Propaloval mě ohnivým pohledem. Prudce se mi zdvihala hruď, dýchala jsem stále mělčeji. „Chci si tenhle okamžik zapamatovat až do konce života. Jak se díváš, jak sténáš, jak voníš a jaká jsi, když se tě dotýkám. Chviličku vydrž a budu vědět i to, jak chutnáš.“

Jeho slova mě hypnotizovala. Sklonil hlavu. Zavřela jsem oči a při prvním dotyku jeho jazyka na mém přirození jsem táhle zasténala. Lízal mi vlhké pysky, vychutnával si mě, jako by se mě nemohl nasytit. Nedovedl se odtrhnout

od nateklého poštěváčku, neustále na něj dorážel jazykem. Vzrušení mě přímo zahlcovalo. Bála jsem se, že víc nesnesu.

Napětí ve mně rostlo jako blížící se výbuch. Měla jsem pocit, že zešílím.

„Panebože, Cadene! Už nemůžu. Prosím tě!“

„O co prosíš, Lauren? Pověz mi to,“ zavrněl. Otevřela jsem oči. Upřeně se na mě díval. Rty i bradu měl lepkavé od mojí vlhkosti. Při samotném tom pohledu jsem málem vyvrcholila.

„Saj mi poštěváček,“ zaprosila jsem zlomeným hlasem. „Udělej mi to pusou a jazykem. Prosím, prosím.“

Ani jsem nestačila dovyslovit poslední hlásku a Caden se mi zabořil mezi stehna. Sál mě s takovou vehemencí, až jsem vykřikla. Vzápětí mi zanořil dva prsty do tepající vlhkosti a jeden přitiskl k přední stěně podbřišku. Tělo se mi vzepjalo

a začalo pulzovat jako smyslů zbavené. Orgasmus mě zachvátil úplně celou.

A neustával. Nedokázala jsem odhadnout, jak dlouho jsem se svíjela v křeči vášně. Nakonec jsem se vyčerpaně zhroutila. Na nic jsem neměla sílu.

Caden neváhal a polibky si proklestil cestičku zpátky k mým rtům. Nenechal se odradit mým vyčerpáním, útočil na mé smysly o sto šest. Ani jsem se nenadála

a znovu ve mně rozdmýchal touhu. Hlavou mi prolétla otázka, jestli naše milování bude vždycky takové.

„Hrozně ráda tě líbám, když mi to uděláš pusou,“ zašeptala jsem, když naléhavost ustoupila a Caden mě něžně políbil.

Přetočil se na bok, jednou rukou mi přejížděl po stehně a stále mě líbal.

„Proč?“ zeptal se mezi polibky.

„Protože se mi líbí, jak po mně chutnáš. Je to tak erotické, že se vždycky hned vzruším.“ Zasněně jsem se usmála. „Nevím, jak to děláš, ale dokonale ve mně probouzíš dračici.“

Caden se zasmál a upřeně mi pohlédl do očí. Náhle zvážněl. „Chci tě celičkou,

se vším, co k tobě patří. Miluju tě, Lauren.“

Od okamžiku, kdy ta slova vyslovil poprvé, jako by se jich nemohl nabažit

a opakoval je stále dokola. Moje štěstí s jeho slovy rostlo. Nemohla jsem se jich nasytit.

„Taky tě miluju, Cadene.“ Sklonil se ke mně a znovu mi chtěl dát pusu, ale já ho rázně odstrčila a zlomyslně se na něj smála. „Pozor, teď jsem na řadě já.“

Čekal, co mu provedu. Přitiskla jsem mu rameno na postel. Nakonec si lehl. Obkročmo jsem si na něj sedla a začala mu dlaněmi přejíždět po svalnaté hrudi. Byl silně vzrušený a netušil, čím ho budu trápit. Přejela jsem svou vlhkostí po jeho erekci.

Automaticky mě chtěl uchopit za boky. Zahrozila jsem na něj. „Nikam nespěchej, fešáku. Teď tady velím já.“

Caden zasténal. Znovu a znovu jsem se o něj třela, přejížděla jsem po celé jeho délce. Snažil se zvedat boky a nasměrovat penis ke mně, ale hbitě jsem uhýbala.

„Lauren, vždyť mě umučíš. Chci k tobě, hned.“

„Kdepak, ještě ne. Nechci nikam chvátat,“ vrátila jsem mu jeho výrok. „Chci si tě vychutnat.“

Natočila jsem se, abych k němu snáz mohla. Vzala jsem penis do ruky a pevně ho sevřela. Začala jsem ho škádlit, lízat po stranách, ale žaludu jsem se ani nedotkla. Zatnul ruce v pěst a upřeně se mi díval do očí.

„Lauren, já z toho zešílím,“ procedil skrz zatnuté zuby.

Začala jsem ho hladit po celé délce. „Co bys chtěl, Cadene? Pověz mi to, no tak.“

V očích mu zajiskřilo. Viděla jsem, že se musí hodně ovládat, aby nepřevzal vládu, ale nakonec se zjevně rozhodl, že se mi podvolí, a nechal mě, ať si s ním dělám, co uznám za vhodné.

„Vezmi mě do pusy,“ zasténal. „Chci, abys mě cucala, až z toho budu úplně mimo.“

Moc mě zajímalo, jestli se cítil stejně vzrušený jako předtím já, když jsem mu řekla, co od něj chci. Samotné jeho přání mě neskutečně vzrušovalo.

„A pak?“ zeptala jsem se rozechvěle.

„Chci ti vystříknout do pusy,“ pronesl zastřeným hlasem. „Chci se dívat, jak polykáš každou kapku.“

Zasténala jsem a lačně lízala vlhkou tekutinu. Caden bojoval se sebekontrolou, hlasitě sténal a svíjel se. Snažila jsem ho vzít co nejhlouběji do pusy. Sála jsem ho a lízala jako posedlá.

Najednou mě chytil za paže a tahal mě od sebe pryč. Zavrčela jsem. Snažila jsem se mu vytrhnout, protože jsem byla odhodlaná dát mu takovou rozkoš, jakou on poskytl mně.

„Lauren,“ zasténal a chytil mě za hýždě. „Hrozně moc ti chci vystříknout

do pusy, ale potřebuju být v tobě, dovol mi to, prosím tě.“

Bezmocně jsem ho poslechla. Sama jsem si nepřála nic jiného. Sedla jsem si na něj a nasměrovala špičku k sobě. Caden mě chytil za boky tak pevně, až to

zabolelo, ale držel se a další krok nechával na mně. Podle jeho výrazu jsem viděla, že se ovládá z posledních sil.

Nadzdvihla jsem se, dotkla se špičky a pomalu jsem dosedávala. Cítila jsem, jak mi hlavičkou rozevírá stydké pysky a proniká do mě. „Panebože!“ vykřikla jsem. Zanořil se do mě celý, celou mě zaplnil. Dlouhá doba, která uplynula od našeho posledního milování, však byla znát, moje tělo si na něj znovu potřebovalo přivyknout. Bála jsem se udělat další pohyb. Co když ho celého nepojmu?

„Cadene, jsi velký. Mám strach, že to nezvládnu.“

Caden mě sevřel ještě pevněji, ale nehýbal se. „Neboj, lásko,“ uklidňoval mě.

„Nechvátej, hezky pomalu. Nemusím do tebe celý.“

Ve tváři se mu mísila nezkrotná touha a něžnost. Víc jsem nepotřebovala.

Jedním přírazem jsem na něj dosedla plnou vahou. Projela mnou bolest a ruku

v ruce s ní rozkoš. Nahlas jsem vykřikla. Caden zasténal, ale nehýbal se. Čekal, až si na něj zvyknu.

Oba jsme prudce oddychovali. Po chvilce jsem se začala pohybovat.

Nepříjemný tlak brzy odezněl a oba nás pohltila touha. Ani jsem se nenadála

a přirážela jsem jako smyslů zbavená. Caden při každém přírazu nadzdvihl boky. Prsty mi dráždil poštěváček. Přidávala jsem na tempu. Místností se neslo pleskání prudkých srážek našich těl, sténání a výkřiky. Jednou rukou mi začal dráždit prsa a ztopořené bradavky a druhou mě vzrušoval na poštěváčku. Dráždění

v kombinaci s hlubokým a prudkým přirážením mě přivedly k vyvrcholení. Nekontrolovaně jsem vykřikla. Moc jsem se neorientovala. Přestala jsem se pohybovat a prohnula se v zádech. Cítila jsem, jak se kolem něj stahuju.

Jakmile jsem se vzpamatovala a popadla jsem dech, podívala jsem se

na Cadena. Vlasy jsem měla všude. Caden mě pozoroval s láskou a vzrušením v očích.

„Nikdy jsem nepoznal tak krásnou ženu,“ zašeptal. „Napadlo mě, že zkusím fotit ženy při orgasmu, protože je to pomíjivý okamžik, ale nikdy mě nenapadlo, že je to hluboký zážitek, který se dá ukotvit v realitě a který je spojený se skutečnou, milovanou ženou.“ Po těch slovech mě popadl za boky a znovu začal přirážet.

Nořil se do mě celou délkou.

„Miluju tě,“ zašeptal naléhavě a vyvrcholil. Cítila jsem, jak do mě stříká, jak ve mně tepe. Pevně jsem ho v sobě sevřela. Měla jsem pocit, jako bychom se spojili a splynuli v jedinou bytost.

Caden se rozplácl na posteli. Prudce se mu zdvihala hruď. Natáhl ke mně paže

a přivinul mě do náruče. Byli jsme propojení tělem i duší. Nejradši bych tak zůstala navždycky.

Pohladil mě po břiše. „Bereš antikoncepci?“ zeptal se opatrně.

„Hm,“ přikývla jsem a políbila ho do koutku rtů.

Zamilovaně se na mě podíval a dál mě hladil. „Podle mě je nejvyšší čas, abys ji vysadila. Byl bych totiž moc rád, kdybys co nejdřív otěhotněla.“

Otevřela jsem pusu, ale žádný zvuk ze mě nevyšel. Nevěděla jsem totiž, jestli mám souhlasit nebo se bránit. Stejně jsem neměla čas na přemýšlení, protože mě začal líbat. Celý zbytek noci mi ukazoval, jak hodlá své plány naplnit, pilulka nepilulka.

Kapitola dvacátá sedmá

Je až absurdní, jak moc se život může změnit za pouhý rok. Před rokem by mě ve snu nenapadlo, že bych mohla být šťastná jako blecha a vést naplněný život.

Caden mi navrhl, abych se co nejdřív vrátila do New Yorku, ale já trvala na tom, že nás pár měsíců vztahu na dálku nezabije. Milovala jsem ho a věděla jsem, že

i on to se mnou myslí upřímně, ale dala jsem přednost mírnějšímu tempu. Vydrželi jsme to tři týdny. Sice jsme se vídali každý víkend, ale stejně to nešlo.

Jela jsem k němu na Vánoce a už jsem se nevrátila.

Na naše první Vánoce nikdy nezapomenu. Vydali jsme se za Millie

do Greenwiche. Pozvala spoustu příbuzných a přátel, její dům překypoval dobrou náladou a štěstím. Uklidnila jsem se, protože jsem viděla, že se jí daří dobře a není sama. Na Michaela jsme vzpomínali s láskou a nostalgií, naopak lítost a bolest

ve vzpomínkách neměly místo.

Macie dala Cadenovi výpověď, protože se rozhodla, že začne studovat zdrávku. Bylo to její velké přání, ale nikdy se k tomu kroku neodhodlala. Pozice asistentky se tedy uvolnila pro mě, ale mám takový dojem, že nakonec jsem začala já komandovat jeho.

Caden stále pracuje na svém budoucím exponátu pro muzeum. Myslím si, že až umělecký svět uvidí, co stvořil, zešílí. Poslední kolekcí mu vyrazil dech. Nikdo

totiž nečekal, že by přestal fotit. Cadenovy kresby uhlem přitahují lidi jako magnet, na jeho výstavách se dveře netrhnou. Sobecky připouštím, že můj nejoblíbenější obraz je můj portrét. Caden mi ho daroval ten večer, kdy za mnou jel do Chicaga. Výraz, který se mu podařilo zachytit, mě vždycky vezme za srdce. Mísí se v něm smutek a naděje, odráží se v něm mé celoživotní zkušenosti a odvaha vyjít vstříc novým nadějím.

Pro Cadena je pořád těžké mluvit o tom, co se stalo toho osudného večera, kdy jeho otec zavraždil matku a pak si vzal život, ale nečekám, že by to někdy mělo být jinak. S takovou tragédií se člověk nikdy nesžije. Přesto se mi každý den otevírá

o kousek víc. A víc věří i sobě. Od okamžiku, kdy jsem se přesvědčila, že mě miluje, moji důvěru v něj nic neskolí. Ani teď, ani jindy.

Moje fotky teď visí v ložnici ve třetím patře. Odhodlání, že co nejdřív otěhotním, si skutečně vzal za své, a dokonce objednal firmu, aby přebudovala celé třetí patro. Když truhlář vešel do ložnice, protože si potřeboval přeměřit stěnu kvůli skříním, Cadena málem trefilo. Choval se jako posedlý a vmžiku strhal se stěny všechny moje fotky. Pobaveně jsem se rozesmála a připomněla mu, že by měl být dávno zvyklý na to, že se celý svět dívá na jeho fotky nahých žen. Namítl,

že na žádné z nich nebyla jeho budoucí manželka.

Pořád dokola mu připomínám, že chci otěhotnět až po svatbě. Přeju si, abychom všechno udělali ve správném pořadí, jak se má. Caden se s tím samozřejmě nesmířil a snažil se mě přemluvit. Jednou z možností byla svatba v co nejbližším termínu, ale i tentokrát jsem se rozhodla, že nebudu chvátat. Kromě toho mám plno práce s přípravou Maciiny svatby a nehodlám ji o nic okrádat.

S Cadenem přece máme pro sebe celý zbytek života.

V den Maciiny svatby jsem byla blahem bez sebe. Družičky pomáhaly Macie s přípravami v hotelu.

„Proč se zahazuju s Harrym?“ posteskla si Jessica a zamyšleně se na sebe dívala do zrcadla. Nechápala jsem, co si na těch dlouhých černých vlasech pořád upravuje. Každý vlas totiž vzorně spočíval na svém místě.

Hillary obrátila oči v sloup. „Musíš mu taky něco dovolit, víš?“ prohodila uštěpačně. „On za to, chudák, nemůže, že mu ještě nebylo osmnáct a ty jsi bezmála nymfomanka.“

Rozesmála jsem se. Jejich hašteření mě už neděsilo. Po návratu do New Yorku mě holky vzaly do party a od té doby jsem si na jejich styl zvykla a bylo mi s nimi fajn. Sice jsem nechápala, kde se v životě bere tolik nekonečných darů, ale nebránila jsem se.

„Já vím,“ zavrčela Jessica. „Nechápu, proč musel zbýt na mě.“

„Neblázni, nikdo po tobě nechce, abys s ním strávila celý den, ne?“ připomněla jsem jí. Právě jsem pomáhala Macie zkrotit neposlušné vlny ve vyčesaných vlasech. „Při obřadu budeš hezky stát vedle něj a je to.“

„No právě,“ zavrčela. „Stejně bych radši Dominika.“

Dominic byl Brianův bratranec a Jessičin nejnovější objekt zájmu.

„Jestli chceš, klidně se s tebou prohodím,“ nabídla se Maya. Právě ona dostala do dvojice Dominika.

„Tak to teda ne,“ rozohnila se Hillary. Při svatebních přípravách musela zasáhnout víckrát, protože Macie se snažila každému vyjít vstříc a ochotně souhlasila s každým návrhem. „Rozřazovali jsme se podle výšky. Harry je pro Mayu příliš malý.“

Jessica si něco bručela pro sebe, ale nehádala se. Čekala jsem, že bude bojovat za to, aby byla s Maciiným bratrem, ale ani nemukla. Všechny jsme tušily, že mezi Hillary a Jasonem zaručeně něco je. Hillary nám podezření vyvracela, přesto se Jessica mezi ni a Jasona nechtěla motat.

Hillary dokončila líčení. Macie se k nám otočila a Jessica rázem změnila výraz.

„Holky, co tomu říkáte?“ zeptala se Macie napjatě. „Půjde to?“

Byla překrásná. Nejkrásnější na ní ale nebyly bílé šaty, elegantní make-up ani vyčesané vlasy, které zdůrazňovaly její štíhlý krk, nýbrž velké očekávání

a nepředstíraná láska k muži, za nějž se hodlala provdat na celý život.

I Hillary vhrkly slzy do očí, a to bylo co říct. Snažila se to zamaskovat, ale prokoukly jsme ji.

„Jsi nádherná, moc ti to sluší,“ pronesla jsem dojatě. Snažila jsem se nebrečet, aby se mi neroztekla líčidla. Holky jednohlasně přikyvovaly.

„Vidíš, a za dva měsíce budeš na mém místě ty,“ usmála se Macie.

Byla to moc milá připomínka. Na svoji svatbu jsem se hrozně moc těšila, ale z dnešního dne jsem Macie nehodlala ukrást ani minutu.

„Moc se těším, ale dnešek je tvůj, Macie.“

Macie zavrtěla hlavou. „Ne ne, je pro mě a všechny lidi, které mám ráda, takže je i pro tebe, Lauren. Můžu být šťastná právě proto, že i ty se máš z čeho radovat.“

Podívala se na nás. „Mockrát vám děkuju za všechno, co jste pro mě udělaly. Vůbec netuším, co bych si bez takových bezvadných kamarádek počala.“

Hillary ji okřikla, aby si ty sentimentální řeči nechala na potom, jinak se všechny rozbulíme a zničíme si make-up. Někdo zaklepal na dveře. Maya šla otevřít.

„Doufám, že to není Brian,“ zvolala cestou ke dveřím. „Ženich nesmí vidět nevěstu před obřadem.“

Pootevřela dveře a vykoukla. „Dobrý, je to jen Caden.“

Pro mě nebyl žádné „jen“. V obleku mu to neuvěřitelně slušelo. Vypadal jako elegantní světák. Skoro jsem se chtěla štípnout, abych se ujistila, že se mi to nezdá a že ten muž je opravdu můj.

„Copak bez ní nevydržíš ani pět minut?“ zabručela Jessica. Už si z nás dělaly legraci, že jsme jako siamská dvojčata. Nepodařilo se mi jim vysvětlit, že trávíme čas i zvlášť. Holky měly svoji hlavu.

„Vydržím, ale mám se zeptat, jestli je všechno v pořádku. Limuzíny čekají, dámy.“

Macie nadšeně vyjekla. Rozběhly jsme se pro věci a řítily se ke dveřím. „Vezmu ti kytku,“ houkla jsem na Macie. Caden mě mezi dveřmi chytil za ruku.

„Počkej, Cadene, budeme zdržovat!“

„Nebudeme. Chci jen jednu pusu,“ namítl a bez varování si mě přitáhl

do náručí. Žádoucně mě políbil. Dělala jsem, co se dalo, abych nerozdrtila kytku.

Konečně jsme se od sebe odtrhli. Zalila mě krásná vlna štěstí. Caden se na mě zamilovaně podíval. „Moc ti to sluší.“

„Ani ty nejsi k zahození,“ prohodila jsem s rozzářenýma očima. Překvapilo mě, že Brian požádal Cadena, aby mu šel za družbu, ale na druhou stranu proč ne. Caden byl spolehlivý kamarád a k Macie se vždycky choval pěkně. Měla jsem velkou radost, že budeme ve dvojici spolu.

„Naše svatba bude za šedesát osm dní.“

„Páni, člověk by si skoro myslel, že střiháš metr,“ rozesmála jsem se.

„To si piš, do naší svatby počítám každičkou minutu. Nemůžu se dočkat, až v kostele plném kal půjdeš uličkou přímo ke mně.“

Pohladila jsem ho po tváři. „Jsem ta nejšťastnější holka na světě,“ zašeptala jsem. Milovala jsem ho celým srdcem. „Jsem ráda za tu náhodu, která mi všechno štěstí v životě naspořila až pro tebe, stála za to.“

Caden šibalsky zavrtěl hlavou. „To nebyla náhoda, ale osud, lásko. Prostě jsme byli stvořeni jeden pro druhého.“

Jeho romantická duše mě vždycky dojala. Stoupla jsem si na špičky a políbila ho.

Cadenovi pak došlo, že skutečně ostatní zdržujeme. Provinile se na mě usmál. Popadla jsem ho za ruku a táhla k výtahu.

Byl to překrásný den. Byla jsem u toho, když se moje nejlepší kamarádka provdala za muže svých snů, a po mém boku stál můj budoucí manžel. Je mi jedno, jestli mi Cadena do cesty přivedla náhoda nebo osud. Hlavně že jsme se našli a že jsem v jeho náručí konečně získala domov.