Prolog

Léto 1713

Hřebec se hnal tryskem temnou nocí. Duncan zaklonil hlavu a zhluboka vdechoval t ěžkou v ůni vřesu. Volná látka kiltu v prudkém větru divoce tloukla do holých kolen. Krev mu v řela opojným pocitem volnosti a svobody.

Za ním se hnalo tucet v ěrných muž ů klanu spole čně s jedním uprchlíkem. Byla to nebezpe čná cesta, na jejímž konci by na n ě mohla čekat anglická oprátka.

Všechny svaly m ěl napnuté a ch řípí se mu chv ělo vzrušením. Každým pórem nasával omamnou sílu moci. Dusot kopyt zn ěl v jeho uších jako volání sirén, které ho ohlušovalo natolik, že nevnímal možné nebezpe čí.

Náhle se před ním objevil Hadriánův val.

Zahalena v st říbrném sv ětle m ěsí čních paprsk ů vypadala kamenná zeď jako ošklivá jizva hyzdící tvá ř milované zem ě.

Přikr čil se t ěsn ě k uším zp ěněného o ře a zašeptal tajemná slůvka. Zví ře divoce zaržálo a mohutným skokem zdolalo nelehkou p řekážku.

Sm ěr Anglie.

- 1 -

Z prsou se mu dral divoký bitevní pok řik, který však musel potla čit, aby tak neupozornil na sv ůj příjezd a neohrozil tak celou akci.

Skupinka bojovník ů se řítila p římo k zvin ěným pahork ům. Duncan se najednou cítil jaksi nesv ůj. Jako by se juigIl ětí démoni schovali pod mohutné kameny a odtud pichlavýma o čima zírali na skotské vetřelce.

Sm ěšné, pomyslel si Duncan a rychle ze sebe set řásl nepříjemný pocit. Pozorn ě se zadíval jižním smérem k opuštěné skupince zakrslých b řízek. Pozvedl ruku a bezhlesn ě tak zastavil své muže. Pod stehny cítil chv ění vy čerpaného h řebce.

Zanechal své muže tam, kde byli, a sám se vydal k temnému lesíku. Zpoza mrak ů vykoukl bledý m ěsíc a ozářil sv ěže zelené výhonky mladých lístk ů bělokorých b říz, které se v no čním v ětru divoce třepotaly a vykreslovaly na trávníku podivuhodné a tajemné obrazce.

Najednou se ozvalo tiché zapraskání suchých větvi ček. K ůň nastražil uši a Duncan rychle sáhl sm ěrem k pasu, kde m ěl pistoli.

Ze stínu v ětvovívystoupila drobná postava až po paty zahalená v dlouhém plášti. Hřebec zaržál a divoce hrábl kopytem. Duncan odjistil pistoli. „Kdo je to?”

Postava zalapala po dechu a vystrašen ě se schoulila do pláštěnky. „Adriena Birminghamová,” hlesla rozt řeseným hlasem. „P řišla jsem sama, jak jste mi vzkázal.”

Duncan schoval zbra ň. Ta mali čká se už p řed osmi lety stala jeho nejlepší p řítelkyní. Bylo to tehdy, když cestu k oltáři vystlala okv ětními plátky rudých růží, a

- 2 -

pak se slzami št ěstí v o čích p řála novomanželům mnoho št ěstí do spole čného života.

Sesko čil z kon ě. „Jsem rád, že ses kone čně nau čila poslušnosti.”

Jednou rukou ji objal v pase a p řitáhl si ji blíž. Adriena se usmála. „To jsem mohla v ědět, že jste to vy, pane.”

Významn ě pozvedl obo čí a s p řehnanou galantností jí vysekl hlubokou poklonu. „Váš služebník, vzácná paní.”

,,Služebník?” řekla nevěř ícn ě a pozorn ě si ho prohlédla od rudého šátku převázaného přes obli čej, zpod n ěhožvykukoval pramen blond vlas ů, až ke špi čkám pevně utáhnutých vysokých bot. „Je snad možné,” zapochybovala posm ěšným tónem, „že by neblaze proslulý Pán Hranic mohl být n ěč í služebník?”

Duncan pyšn ě zvedl hlavu: „Máš pravdu. Bylo by to stejn ě nesmyslné jako to, že tvá d ůvěř ivá matka si vzala toho bastarda.”

„Ach, kdybyste jen v ěděl,” a po t ěch slovech si z tváře stáhla kapuci a odkryla tak škaredou ránu pod okem. „Bije m ě!”

Duncana se zmocnil známý pocit beznad ěje a nenávisti. Však jednoho dne Aubrey Townsend, baron Sinclair, zaplatí za všechno zlo a bezpráví, které spáchal. Duncan Kerr v masce Pána Hranic se o to postará osobně. Ale dnešní noci ješt ě nenastal ten správný čas.

Te ď nemohl ud ělat nic jiného, než ji p řátelsky obejmout a poskytnout jí alespo ň částečně pocit bezpe čí. Pevn ě ho objala kolem krku a usedav ě se

- 3 -

rozplakala. Jak tak objímal m ěkké ženské tělo, v mysli mu vytanuly dávné vzpomínky. Draly se napovrch jako pichlavé v ětvi čky v řesu. Šípy ozdobené r ůžovými mašlemi. Svatební den. První tanec. Poh řeb.

Adriena se vzlykáním vysvětlovala: „Když jsem odmítla jít do postele s tím tlustým soudcem, baron nechal zav řít mého Charlese. A řekl, že ho pustí až tehdy, až splním své povinnosti. A jestli ne, tak že ho pov ěsí. Pak m ě ztloukl a zamkl m ě v pokoji.”

Duncan slyšel v dív čin ě hlase naléhavost a strach z toho, co by mohli ud ělat jejímu milému, p řesto se zeptal: „Jsi si jistá, že Charles je tím pravým muž em, s kterým chceš z ůstat celý život?”

„Ano. Šla bych s ním t řeba i na konec sv ěta.”

Duncan ji odtáhl, pevně ji chytil za ramena a zkoumav ě si ji prohlížel. Je dost zralá na to, aby skute čně v ěděla, co chce? Snad ano. „Nebude to lehké, Adrieno.”

Usmála se na něj podivn ě dosp ělýma ženským úsm ěvem. „Já vím. Ale je to právě to, po čem toužím celým svým srdcem.”

„Tak tedy dobrá. Nebudu tě zbyte čně odrazovat. Jsi už dosp ělá a sama nejlépe víš, co pro tebe bude nejlepší.”

Přiložil dlan ě k úst ům a zahoukal jako sý ček. Na to znamení se z hlou čku muž ů odpoutal vysoký jezdec a pobídl svého kon ě sm ěrem k b řezovému háji.

„Adrieno?” zavolal potichu.

„Charlesi?”

- 4 -

A pak už si milenci š ťastn ě padli do náru če. Vášnivě se objímali, líbali se a p řísahali si v ěč nou a nehynoucí lásku.

Duncan je pozoroval se smutným úsm ěvem na tváři. Zdali on n ěkdy potká dívku, která by ho milovala natolik, aby se kv ůli n ěmu vzdala svého domova i svých rodi čů ? A jestli mu to není souzeno, pak prosí Boha, aby zchladil tu vášeň, která koluje v jeho krvi.

Nasadil si na hlavu široký klobouk a vytáhl kožený váček s mincemi, který m ěl p řipevn ěný k opasku. Přistoupil k milenc ům a vložil váček do dlan ě mladého muže. „Dob ře se o ni starej. Tohle vám alespoň trochu vypom ůže v za čátku. Doufám, že ti je jasné, že se do Anglie už nikdy nesmíte vrátit?”

„To nevadí. Za čneme nový život daleko za mo řem,” odv ětil Charles.

„Budete muset. Nic jiného vám ani nezbývá. Tohle je pro št ěstí,” a k pen ězům p řidal ješt ě starodávnou římskou minci. „A te ď si už posp ěšte. Odliv ne čeká. Donese vás přímo na Barbados.”

Charles pevn ě sev řel podávanou dlaň. „Náš první syn bude mít tvé jméno, pane, a jestli Bůh dovolí, tak i tvé dobré srdce.”

Duncan se usmála otočil se k Adrien ě. Myslel na svou ženu, která zem řela p řed sedmi lety. Byly si tak podobné. Jak jinak, vždy ť byly sestry.

Zachvátil ho silný pocit melancholie. Adriena si stoupla na špi čky a políbila ho na tvář. „Prosím, dohlédni namalou Alpin. Nedovol baronovi, aby zničil její duši nebo ješt ě h ůř .”

Duncan zt ěžka polkl. „Slibuji.”

- 5 -

Už tuhle mali čkou nikdy neuvidí. Už nikdy jí z prstu nevytáhne třísku a v potoce pro ni nenaloví duhové pstruhy. Už nikdy mu nikdo ne řekne brat ře mého srdce. Ale je tady ještě jedna nevinná duše, která bude pot řebovat jeho ochranu.

S ho řkosladkým pocitem uspokojení se díval za drobnou postavou, jak odjíždí a navždy se vzdaluje z jeho života.

Přidal se k n ěmu Angus MacDodd, zástupce vůdce klanu. V padesáti letech byl Angus ještě stále schopný mocn ě držet sv ůj me č a p řemoci nejednoho zdatného nep řítele. A taky dokázal vyřezat nejlepší plachetnici v celém Kildaltonu. „Dnešní noci sis op ět vysloužil královnin hněv, pane. Vsadím se o co chceš, že ten mizera Sinclair si zase bude st ěžovat.”

Duncan se jen usmál. „Nem ůžeme si p řece dovolit ztratit dobrou pov ěst, drahý p říteli.”

„Tentokrát na nás určit ě pošle vojáky,” prorokoval Angus.

Duncan pomyslel na zestárlou a často churavou vládkyni. „Ale ne, ud ělá přesn ě to, co d ělá vždy.”

„A jak jí odpovíš, pane?”

„Op ět ho budu muset podplatit nebo p řelstít.”

A po t ěch slovech pobídl Duncan Armstrong Kerr svého kon ě a vydal se na zpáte ční cestu k hrabství. V mysli se snažil p ředstavit si, jak asi bude vypadat další oficiální posel královny Anny.

„Svatá Ninian,” zaklel, „jist ě to bude další pakostnicí prolezlý šlechtic s prázdnou pen ěženkou a ješt ě prázdn ější hlavou.”

- 6 -

Kapitola 1Kapitola 1 Kapitola 1Kapitola 1

Podzim 1713

„Svatá Margareto,” zvolala Miriam, „asi to bude tupý Skot se spletenými copánky v ne česaných vlasech a s dechem páchnoucím levným pivem.”

Alexis Southwardová tázavě pozvedla obo čí. „Znamená to snad, že mi kone čně povíš, co tady vlastn ě d ěláme?”

„Máme se tu potkat s tvrdohlavým Skotem, který neví, na kterou stranu hranic pat ří,” vyšt ěkla vztekle Miriam.

„Nezbývá nám nic jiného než doufat, že je alespoň trochu rozumný. Moc dob ře vím, jak nenávidíš, když tě muži p řezírají a tvé poslání neberou vážně. Ale podle toho, jak jsi ho p řed malou chvílí popsala, nedělám si valné naděje.”

„Také tímto úkolem nejsem zrovna nadšená.” Miriam trhla oprat ěmi a vedla kon ě k otvoru v Hadriánově valu. Kola p řeplněného vozu pod tíhou nákladu zaskříp ěla. Dvoj čata, Saladin a Salvador, se uvelebila na tr ůnu z kufr ů a krabic s parukami a rozhlížela se po okolí. Za nimi jel další ko čár, který vezl jídlo a nápoje. Tucet muž ů, kte ří doprovázeli podivnou skupinku, se více než o jejich bezpe čí zajímal o napin ění svých bezedných žaludk ů. Miriam byla však p ředem ujišt ěna, že jediné nebezpečí, které by jim mohlo cestou hrozit, je v t ěsné blízkosti Nottinghamského lesa.

- 7 -

Když se však v noci utábo řili a vypustili fenku Verbatim, ani tam se nemuseli ni čeho obávat. Jakmile se nezvaný vet řelec st řetl s ohromným černým zví řetem, které na n ěho hr ůzostrašn ě vr čelo a cenilo ostré tesáky, i ten nejneohroženější bandita se dal na rychlý út ěk zpátky do lesa.

Te ď Verbatim b ěžela v čele pr ůvodu a s nosem přilepeným t ěsn ě k zemi ukazovala bezpe čnou cestu.

Miriam se rozhlédla kolem sebe. Skotsko. Její domov. Dlouho poh řbené vzpomínky se náhle vynořily jako fata morgána v nekonečných pouštích Arábie. Zachv ěla se. Už nebyla v diplomatických službách. královny Anny. Náhle viděla sebe samu jako malou čty řletou hol čičku. Místo polorozpadlé kamenné zdi, která se koupala v teplém světle zapadajícího podzimního sluní čka, se p řed ní rozprostíralo zasn ěžené údolí, jehož bílé stráně byly pot řísn ěny krví jejího klanu.

„Miriam?”

Oto čila se. Alexis ji pozorovala s chápavým úsm ěvem. Z pomn ěnkov ě modrých o čích se daly vy číst znaky sympatie. Pobídla svého kon ě a podávala Miriam dlouhé kožené rukavice.

Jemn ě stiskla p řítelkyni ruku a řekla: „Nejsou tady žádní démoni, má drahá. Jsou to jen vzpomínky. Krásné i ty zlé. Sama si musíš vybrat, na které chceš vzpomínat rad ěji.”

Miriam jen ml čky p řikývla. V srdci cítila smutek a melancholii. Již dvacet let byla Alexis její matkou, sestrou, p řítelkyní, u čitelkou podle toho, jak bylo zapot řebí. Plynn ě mluvila devíti jazyky a čtrnácti

- 8 -

dokázala hbitě nadávat. A p řesn ě tomu nau čila i Miriam. Spole čně podnikly dlouhou cestu z přepychového carského dvoru až do exotických paláců Persie. Byly tak sehrané, že b ěhem jediné hodiny se dokázaly sbalit a vydat se do sousední zem ě nebo t řeba i p řes celý kontinent tak, jak práv ě královna pot řebovala. Alexis byla jednou s nejdůvěryhodn ěj- ších osob a Miriam jí mohla s klidem sv ěř it i to nejpikantn ější státní tajemství.

„Díky,” zašeptala Miriam a s povd ěkem stiskla podávanou ruku.

„Tak,” řekla Alexis, „a te ď mi kone čně vysv ětli, pro č by Její veli čenstvo posílalo hv ězdu své diplomacie vyjednávat s hloupým Skotem?”

„Její veli čenstvo by mé poslalo třeba i do pekla,” procedila Miriam skrze za ťaté zuby.

„Asi ses s ní nem ěla dohadovat,” řekla Alexis mate řským tónem.

„Ale já jsem se s ní nedohadovala,” bránila se Miriam.

„Ne? Tak pak ty pomluvy jsou opravdu ošklivé. Nech m ě hádat, jak to asi bylo. Její veli čenstvo řeklo, že je na čase, aby ses vdala, a ty ses jí to samoz řejm ě pokusila vymluvit, ale tentokrát se ti to asi moc nepovedlo. Myslím, že t ě královna zná až p říliš dob ře, než aby se nechala oklamat tvou brilantní vý řečností. Takže ti to nakonec musela na řídit a ty ses neovládla, a proto te ď jedeme do Skotska.”

Miriam strnule sed ěla v sedle a zvažovala, zdali má Alexis říc ť skute čný d ůvod, pro č se s královnou nepohodly. Již roky žádala Annu, aby sjednala

- 9 -

spravedlnost a potrestala zlo čince, kte ří vyvraždili její rodinu. A královna to celé ty dlouhé roky odmítala. Ale tentokrát se Miriam nenechala odbýt a roz čílila svou paní natolik, že se za čala bát o její zdraví. Anna se však vzchopila a vyhrožovala, že ji zasnoubí s ministrem baltského území.

Rozhodla se, že odhalí jen kousek z pravdy. N ěco si snad m ůže nechat i pro sebe. „Vždycky jsem s ní mohla mluvit na rovinu. Stejn ě jako muži, kte ří jsou v jejích službách. Chtěla bych vid ět alespo ň jednoho z nich, který by si nechal p řikazovat, kdy a s kým se má oženit.”

„Máš pravdu. Ale takhle ztratit hlavu a dokonce se s ní dohadovat Nevím jestli to byl ten správný tah.”

Miriam byla dot čena královninou nespravedlností. Proč se královna rozhodla zabývat zrovna jejími osobními záležitostmi. Copak nemá na dvoře dost urozených dam, kterým by mohla domluvit výhodný sňatek? Ona o n ěco takového nestojí. „Necht ěla jsem Její veli čenstvo urazit. Jen jsem jí p řipomn ěla, že dojednávat obchodní sňatky je má specialita, ne její. Nem ůže po mn ě chtít, abych se rozp ůlila. V jednu chvíli m ě pošle do Utrechtu, abych tam ukon čila válku se Špan ělskem, a vzápětí na to o čekává, že se budu tetelit blahem, když mi dohodí vhodného manžela.”

Na tváři starší ženy se mihl smutný úsm ěv. „Ono se jí není co divit. Vždy ť ty žádného jiného nápadníka nemáš. A mládí, má milá, je tak krátké. Ani se nenad ěješ a tvá krása uvadne jako utržené poupě r ůže.”

„No, a pak už snad kone čně budu mít pokoj.”

- 10 -

„To není k smíchu. V p ětadvaceti už pomalu ztrácíš vyhlídky na vhodného partnera.”

„Ha! Tob ě je osma čty řicet a když se p řed tebou naparoval ten statný Francouz, pý řila ses jako mladá panna.”

Alexis Southwardová, vévodkyně z Challenbroku, si poklidn ě upravovala záhyby na svém sametovém cestovním plášti. Odkašlala si a řekla: „Gervais, to bylo velmi p říjemné povyražení. Snad ti nemusím připomínat, že jeho syn byl jak to jen nejlépe říc ť ochoten ukrátit tvůj dlouhý čas.”

„To bych rad ěji šla s posledním nuzákem z ulice.” „Honte a toi! Copak takhle mluví dáma!”

„Já vím. Ale vždy ť ten kavalír necht ěl mé srdce, a dokonce ani mé tělo. Cht ěl jen n ějaké informace, které by mohl vhodn ě použít proti královn ě.”

„Snad,” p řisv ědčila neochotn ě Alexis, „ale jestli jen budeš vzdychat touhou po vysn ěném rytíři Lancelotovi, který si jen t ěžko najde cestu do tvé postele, nevdáš se nikdy.”

Nad hlavami se jim v pravidelném tvaru přehnal houf divokých husí. V dálce se smutn ě ozýval k řik osamoceného ptáka. Zapomenutý milenec, pomyslela si Miriam. V ěděla, že se její pošetilé sny nemusí nikdy vypinit, ale jen proto se jich nemíní vzdát. Nevezme si muže, ke kterému necítí žádný respekt. A také ji musí dokázat porazit v šachu ale ne příliš často.

„Znovu sníš o rytí ři Lancelotovi?”

„Tak už se ne čerti, Lexie. Stejn ě na tom nic nezm ěníš.”

- 11 -

Alexis jen uražen ě pokr čila rameny. „Tak mi alespo ň řekni n ěco o tom tvrdohlavém Skotovi.

Miriam si vzpomn ěla na katastrofální audienci u královny a znovu se musela pokárat, že se nechala tak unést. Ale cítila se tolik uk řivd ěná. Vždy ť od Anny očekávala pochvalu za to, jak bravurně zvládla situaci v Utrechtu, a místo toho na ni čekal postarší manžel. Není se co divit, že tak vyjela. No a te ď se zas nem ůže divit, že jede do bohem zapomenuté díry, aby tam svedla nudnou bitvu s pon ěkud p řihlouplýma nemytým Skotem.

„A kdybys náhodou selhala,” upozornila ji královna, „nedoufej v to, že se p řípad Campbell ů někdy dostane p řed soud. Musím říc ť, že stejn ě nechápu, proč se tolik snažíš š ťourat se v dávné minulosti.”

Vzteky nep říčetná Miriam se v tu chvíli nedokázala ovládnout. „Možná proto, že vaši rodiče nebyli povražd ěni!”

„Jak se opovažuješ!” zasíp ěla panovnice. „Bu ď ujednáš mír na hranicích se Skotskem, nebo se provdáš za ministra, jehož sídlo je na dalekém Baltu. A to je mé poslední slovo.”

Miriam se p ři té p ředstav ě schoulila t ěsn ěji do svého cestovního pláště. Zhluboka se nadechla a vychutnávala si čerstvý podzimní vzduch, který již von ěl p říslibem zimy. Rad ěji z ůstane chvíli ve Skotsku. Bude jen dob ře, když panovnici sejde z o čí. A beztak si sama pot řebuje odpo činout od anglických intrik a politika ření. Zima strávená ve Skotsku vypadá

- 12 -

jako jediné řešení jejího problému. Jen jestli vydrží pohled na sníh?

Ale ano. Vždy ť už není malá holka. Uvelebí se před teplým krbem, žaludek si naplní t ěžkým vínem a v klidu bude snít o svém hrdinovi, který jednou ranou utíná hlavy pekelným p říšerám, a p řitom klidn ě zvládne slovní potyčku t řeba i se samotným Sokratesem.

Z blízkého lesa se ozývalo milostné troubení jelena, který se svými mohutnými parohy snažil upoutat pozornost n ěžných laní. Verbatim se chv ěla touhou, aby mohla vyrazit po jejich stop ě, ale na to byla p říliš dob ře vycvi čená. Bystré laně se daly na divoký úprk zanechávajíc za sebou nešťastného jelena. Lesní velikán zvedl hlavu a vydal ze sebe hrdelní zvuk, v kterém se odrážela veškerá beznaděj a tíse ň osamoceného tvora. Lan ě se zastavily a s o čima up řenýma k samci koketn ě poškubávaly ocásky. Když jelen ud ělal n ěkolik krok ů jejich sm ěrem, trhly sebou a znovu se daly na útěk.

Verbatim se nevzrušen ě vrátila k p ůvodnímu prohledávání skotského terénu.

„Také bych si nechala líbit n ějaké to nevinné dvo ření, co ty na to?” ozvala se Alexis.

„Dvo ření? Byla jsem sem vyslána, abych udržela mír na spole čných hranicích, ne abych plánovala zásnuby.”

Alexis p řevrátila oči k nebi a neš ťastn ě si povzdechla: „Božínku, vždy ť to byl jen žert. Opravdu musíš všechno brát tak smrteln ě vážn ě?”

„Ach tak. Žert.”

- 13 -

Humor nikdy nebyl Miriaminou silnou stránkou. Trápilo ji to. Ráda by se připojila k lehkým konverzacím na dvo ře a použila n ěkterý z t ěch dvojsmyslných vtip ů, které tak často slýchávala, ale jaksi jí to nešlo. Dokázala svou výmluvností porazit kdejakého řečníka, ale být zábavná, to se jí zrovna nadvakrát nedařilo.

Náhle Miriaminu pozornost upoutal voják, který se držel v u ďivé vzdálenosti. Prudký vítr cloumal s bílým pérem na klobouku a pon ěkud vybledlá uniforma dávala již jen tušit p ůvodní lesk a slávu.

„Kapitáne Higginbothame,” zavolala Miriam, „nep řidáte se k nám?”

Sed ěl vzp římen ě v sedle svého kon ě a jen odmítav ě zavrt ěl hlavou. Byl hladce oholen jako kn ěz p ři ned ělním kázání a jeho kožené boty a pouzdro na kord byly vycíd ěny do vysokého lesku. Bodejť ne, vždy ť jejich lešt ění v ěnoval celou polední pauzu.

„Rad ěji z ůstanu tady, sle čno Miriam. Pošlu vojáky nap řed, aby oznámili váš příjezd,” odv ětil se sklopeným zrakem.

Jak b ěžné, pomyslela si Miriam. A jak potupné. Ale vždy ť si už na upjaté chování u dvora mohla dávnou zvyknout. Mile se usmála a řekla: „To je od vás velice pozorné, kapitáne. Ale stejně si myslím, že tentokrát jsme mohli zapomenout na protokol a jednoduše je jen tak p řekvapit.”

Když už otevíral ústa, aby protestoval, Miriam ho předb ěhla: „M ůžete si být jistý, že až budu mluvit s vaším strýcem lordem Drummondem, nezapomenu se mu zmínit o vašem galantním chování a udatnosti v

- 14 -

boji. Opravdu jsem byla p řekvapena. Dokonce ani carova osobní stráž by nemohla podat p řesv ědčiv ější výkon.”

Kapitán si nervózn ě pohrával s rukavicemi a pevn ě zatnul zuby. Bylo jasné, že s takovým nevhodným chováním nesouhlasí.

Alexis se rychle snažila zachránit situaci: „Samoz řejm ě, že budeme neustále ve vašem doprovodu, ma capitane .”

„Jak si p řejete, madam,” odm ěř en ě p řikývl a oto čil se zpátky ke svým vojákům, aby zrušil své p říkazy.

„Nu?” ponoukla Alexis svou spole čnici.

„Nu co?” Miriam p ředstírala, že neví, o co jde.

„Pro čpak d ěláš právě s tímhle úkolem takové tajnosti?”

S úkolem? pomyslela si Miriam. Lépe řečeno s potížemi. „Ale Lexie. Jaképak tajnosti. Vždy ť už jsem ti všechno řekla. Královna toho na m ě vysypala tolik najednou, že už ani nevím, co jsem ti řekla a co ne. Prost ě si myslí, že jsem na pouhou ženu až p říliš vý řečná, a tudíž m ě poslala do téhle díry, aniž by mi cokoliv blíže vysv ětlila.”

Alexis ze sebe vyplivla nadávku, kterou se naučila ješt ě na klín ě svého otce. „N ějak rychle má královská sest řenice zapomn ěla, že jsi svou vý řečnost získala právě v jejích službách. Když t ě posílala na nebezpe čné výpravy, bylo jí jedno, jestli jsi nebo nejsi pouhá žena.”

„Já vím,” p řitakala Miriam, a p řitom myslela na dlouhé roky, které strávila v královniných službách. Její u čň ovská léta u dvora začala již p řed dávnou

- 15 -

dobou. Od svých p ěti let, když se stala sirotkem, často dělala posla mezi tehdy mladou princeznou Annou a princem Georgem. Byly to smutné vzkazy, především těsn ě p řed jeho smrtí. „ Říkala, že jelikož znám její myšlenky tak dob ře, je zbyte čné, aby plýtvala svým královským dechem a vysv ětlovala mi jakékoliv informace týkající se zdejšího problému.”

Alexis tiše hvízdla. „To musela být po řádně naštvaná.”

„Nejspíš ano.” Miriam se zastavila a zaujat ě pozorovala horizont. „Tón jejího hlasu byl zna čně výmluvný.”

„Je divné, že t ě nenechala rovnou popravit. I když musím říc ť, že t ěch tvých hebkých kade ří by bylo škoda.”

Kompliment p řítelkyn ě alespo ň trochu zmírnil Miriaminu špatnou náladu. Ale stejně se nemohla odhodlat k tomu, aby Alexis řekla pravdu o skute čném důvodu, který královnu tak roz čilil. „Když mi řekla, že mě provdá za ministra Baltského území, odpov ěděla jsem, že to se rad ěji provdám za krále Ahmeda a dobrovoln ě vstoupím do jeho harému.”

Alexis se významn ě usmála. „Moc dob ře ví, jak nesnášíš chladné podnebí.”

,,Ano. Proto jsem se rozhodla rad ěji stáhnout zbran ě a ustoupit. A tak jedeme k hranicím.”

„Vždy ť ty si s tím n ějak poradíš. Máš už n ějaký plán?”

Miriam byla o svém nep říteli vždy dokonale informována, ale o Skotovi nevěděla ani co by se za nehet vlezlo. „Ne. V ůbec nevím, kde za čít.”

- 16 -

„Jen se neboj, mé dít ě. Však ty na n ěco p řijdeš. Te ď mi rad ěji řekni, co ses od Jejího veli čenstva dozv ěděla o tom Angli čanovi?”

„Celkem nic. Jmenuje se Aubrey Townsend, baron Sinclair. Byl to jeden z t ěch, kte ří sepsali petici proti tomu Skotovi. Obvi ňuje ho z únosu a z krádeže. Jo, a abych nezapomn ěla, p řikázala mi, abych nejdříve navštívila toho Skota.”

„To je zvláštní. Jako by tomu Angličanovi nev ěř ila. Vždy bývá velmi opatrná, aby snad nedala najevo, s kterou stranou sympatizuje. Možná toho Skota zná. Nebo -” Alexis se zablýsklo v o čích, „jsou n ějak sp řízn ěni.”

„To asi ne. Je náčelníkem klanu Kerr ů. Nedovedu si p ředstavit, že by mohli mít n ěco spole čného se Stuartovci. Ti by jim nepodali ani hrnek vody.” Když si všimla Alexiina úšklebku, rychle se za čala omlouvat: „Promi ň, Lexie.”

Alexis jen mávla rukou. „To nic. Jak se ten chlápek jmenuje?”

„Duncan Armstrong Kerr, hrab ě z Kildaltonu.”

„To zní velmi skotsky a slibn ě. Existuje n ějaká paní hrab ěnka?”

„Už ne. Je vdovec. Alespo ň to říkal hostinský od Zelené láhve.”

„To je zajímavé, má drahá.”

Miriam si musela dlaní zaclonit o či, aby ji neoslepilo zapadající slunce a oto čila se k p řítelkyni. „Pro m ě, pro tebe nebo pro zdárné vyřešení našeho problému?”

- 17 -

Alexis prstem ukázala na Miriam. „Samozřejm ě pro tebe.” Rozhlédla se po roztroušených kopcích a dodala: „Možná, že právě n ěkde tady na tebe čeká tvůj vysn ěný rytí ř Lancelot. A když ne on, tak legendární Pán Hranic, o kterém vyprávěli v hostinci u Zelené láhve. Vždy ť kdo jiný by t ě mohl svést než záhadný muž se zahalenou tváří? Op ředl by t ě tajemným kouzlem a vodil t ě spletitými uli čkami lásky a “

Alexis ješt ě nesta čila dokon čit své poetické blouzn ění, když si Miriam všimla v ětřící Verbatim. Stála s nastraženýma ušima na blízkém vrcholu a tichounce vr čela.

„Po čkej tady,” pobídla kon ě ke klusu a rychle zdolala nevysoký kopec. Na vrcholku se zastavila ohromena prudkým závanem dusivého kouře.

V údolí pod sebou uvid ěla doutnající zbytky oho řelé domkářské chalupy. P řilehlé pole bylo lemováno čerstvými hroby. Zmocnil se jí silný pocit deprese a smutku. Byly zma řené životy d ůsledkem náhodného požáru nebo snad problémů, které zde m ěla vy řešit? Tak či onak byl to hr ůzný pohled.

Jestliže se ukáže, že právě ta druhá alternativa je pravdivá, pak bude k nastolení zdejšího míru pot řebovat veškerou svou diplomatickou vý řečnost a lstivost. Unaven ě zav řela o či a uvid ěla p řed sebou obraz Duncana Armstronga Kerra - starého zatrpklého Skota, který tyranizuje široké okolí a který se ji bude snažit p řesv ědčit všemi možnými i nemožnými prost ředky o své pravd ě.

- 18 -

Jaké však bylo její p řekvapení, když muž, který jim o hodinu pozd ěji vyšel v ústrety, vypadal úplně jinak, než si ho ješt ě p řed chvílí p ředstavovala.

Stála v přijímacím pokoji Kildaltonu, a tak trochu si p řipadala jako naivní podvedený hlupák.

Oble čen v krátkých kalhotách a vestě zelené barvy, s nakade řenou dlouhou parukou a s brýlemi, jejichž skla byla siln ější než okenní tabule v kostele, vypadal spíše jako p řihlouplý šašek než jako vznešený pán.

„P řinesla jste n ějaké pávy?” zeptal se dychtivě a v zelených o čích ukrytých za tlustými skly mu tancovaly jisk řičky nad ěje.

„Pávy?” opakovala zmatená Miriam a rychle se snažila získat ztracenou rovnováhu.

Alexis ukrytá za zády své přítelkyn ě se potichu pochechtávala, zatímco Salvador se Saladinem stáli jako p řimražení a s otev řenými ústy hled ěli na podivné zjevení.

Miriam dloubla do Lexie a hlavou pokývla sm ěrem k chlapc ům. „Mám dojem, že ses cht ěla oh řátu ohně. Nezapome ň s sebou vzít i dvoj čata.”

Alexis p řikývla a odvedla chlapce ke krbu ve vzdálené části pokoje.

Miriam se oto čila zp ět a zeptala se: „Kde jsme to skon čili?”

„U páv ů. Snad jste nep řinesla bažanty, že ne?” zjištoval vylekaným tónem. „Ti nedokáží chytat ryby . Bylo by to jako nosit další uhlí do Newcastlu.”

Najednou se z nepochopitelného důvodu rozesmál. Vysoká paruka mu divoce poskakovala na hlavě a na

- 19 -

zelenou vestu se z ní vysypala hrst šedého prachu. Potácivým krokem se pomalu blížil k Miriam.

Vyd ěšen ě hled ěla na jeho boty. Každá byla jiná.

„Asi jste si m ě s n ěkým spletl,” řekla klidným hlasem a s ú častí se na podivného človí čka usmála. „Já žádné pávy nemám.”

Zamra čil se, vypadalo to, jako by o n ěč em usilovn ě přemýšlel. Náhle se však usmála nadšen ě zatleskal. „Takže vy jste cestující. No, to je úžasné.”

Přistoupil blíž k Miriam a s p řátelským gestem k ní natáhl ruku. „Dovolte mi, abych se p ředstavil. Jsem Duncan Kerr, osmý hrab ě z Kildaltonu.”

Jemn ě stiskla podávanou ruku. Náhle se zarazila. Na dlani muže byly mozoly. Její logické myšlení jí říkalo, že tady n ěco nehraje. Jak p řišel k takovým mozol ům? Škubáním pe ří? To sotva. Pro č m ěl roztržitý, tém ěř bláznivý šlechtic ruce tvrd ě pracujícího nádeníka?

Hrab ě povolil sev ření a s hlavou sklon ěnou na stranu si ji zv ědav ě prohlížel. Jako by na n ěco čekal, pomyslela si. „Ó pardon. Jmenuji se lady Miriam MacDonaldová.”

„Takže vy jste Skotka?”

Ať se snažila sebevíc, nedokázala od n ěho odtrhnout zrak. Co to jen vidí v t ěch zelených o čích skrytých za tlustými skly? Inteligenci? Její dob ře vyp ěstovaný instinkt jí radil, aby se m ěla na pozoru. Nenechá se oklamat. Moc dobře ví, že jeho výhoda je v domácím prostředí a v zasv ěcení do celého problému.

- 20 -

„Ot če!” ozval se za ní d ětský hlásek. Oto čila se a uvid ěla malého chlapce, který se hnal p řes pokoj p římo k hrab ěti.

Skotský kilt m ěl p řepásán koženým opaskem, na kterém byl p řipevn ěn mohutný me č. T ěžká zbraň s nep říjemným řin čením drkotala o kamennou dlažbu.

„Jsou tady vojáci,” oznamoval roztřeseným hlasem. „Angli čtí vojáci! Musíme se bránit,” a po těch slovech se snažil tasit me č, který se mu však zamotal do širokého plédu. Jediné, čeho chlapec docílil, bylo to, že si zbraní vykasal kilt a obnažil tak bílou zadnici a hubené nohy.

Hrab ě poklekl k chlapci, a když mu upravoval oble čení, cosi mu zašeptal do ucha.

Čím déle Miriam sledovala místní pom ěry, tím více v ní vzr ůstal pocit ned ůvěry. N ěco tady není v po řádku. Jak by mohl takový pomatený člov ěk velet klanu? A co ta obvinění o únosu a ostatních zlo činech?

„Lady Miriam,” náhle p řerušil tok jejích myšlenek, „tento nevychovaný chlapec je m ůj syn Mal -“

„Ot če!” rozk řikl se chlapec. „Už zase!”

„Tak tak, už zase. Omlouvám se.” Z kapsy vytáhl kousek ušmudlaného papíru a p řiblížil si ho k silným brýlím. „Ach ano. Už vím! M ůj syn Rob Roy.”

Nyní se chlapec spokojen ě usmál a ob řadn ě se uklonil.

Miriam s ned ůvěrou hled ěla na hrab ěte. Je možné, že si nedokáže zapamatovat ani jméno svého vlastního syna? Zvláštní. Rovn ěž se uklonila a pronesla ob řadným hlasem: „Jsem pot ěšena, pane Rob Royi.”

- 21 -

Chlapec n ěco zašeptal otci. Miriam si je prohlížela a hlavou jí ví řily divoké úvahy. Podle královny Angli čan tvrdil, že práv ě tento Skot je v ůdcem nebezpe čné bandy zlod ějů a násilník ů. Cítila, že je bezradná.

Znovu si vzpomn ěla na hádku s královnou a teď teprve trpce litovala, že nedržela sv ůj ostrý jazyk na uzd ě. Kdyby se dokázala lépe ovládat, nemusela by te ďstát před takovým problémem.

Měla by si v klidu sednout s hrab ětem a položit mu několik otázek. Pak by m ěla to samé ud ělat s jeho anglickým sousedem a nakonec mezi nimi sjednat mír. Ano, tak by to m ěla ud ělat. Ale na co se vlastn ě má zeptat? Bude si muset zahrát na detektiva a přijít tomu všemu na kloub.

Kapitola 2Kapitola 2 Kapitola 2Kapitola 2

Duncan stál uprostřed místnosti a díval se za odcházející dívkou. Bože, je opravdu nutné, aby se musel chovat jako idiot? P řes silné dioptrické čočky vypadala jako tmavá rudá čmouha. Až te ď, když si ji prohlížel s brýlemi spušt ěnými na špi čku nosu, mohl uznale ohodnotit p řednosti karmínového p řeludu. Ale ten její impulzívní odchod nev ěstí nic dobrého.

Pro č tak rychle vyšla ven? A pro č mu vlastn ě neprozradila d ůvod své návštěvy na Kildaltonu? Ne,

- 22 -

ne, to není oby čejná křehká žena. Má co dělat s uznávanou hvězdou anglické diplomacie.

Ale bohužel, její nyn ější úkol byl p ředem odsouzen k nezdaru. Sjednat mír ve zdejším kraji je pro ni zcela nemožné. A tentokrát jí nepom ůže ani její zb ěhlost ve výmluvnosti. Duncan Kerr se se svým anglickým sousedem musí vypo řádat sám. Ale nejdříve ji musí přesvědčit o své nevinn ě. Jinak ji odsud nedostane.

Škoda jen, že se nepoznali p ři jiných okolnostech. Vážil si žen, které nem ěly jen hezkou tvářičku a sv ůdnou postavu, ale dokázaly se s muži m ěř it svou bystrostí a d ůvtipem. A jestli je její pov ěst pravdivá, pak má co do čin ění s pravým mistrem vý řečnosti.

Musí být p říjemné vést diskusi s někým, kdo má plet podobnou okv ětním plátkům r ůže a o či, které jisk ří jako diamanty. A když by jim zrovna došla řeč, mohl by její smyslné rty zam ěstnat n ěč ím zcela jiným.

Musí si o n ěm myslet, že je pomatený. Ale co se dá dělat? Jak lépe by se jí mohl zbavit? Všechno má přece perfektn ě promyšlené.

Usmál se na svého synka a zatáhl za hedvábnou šňů ru, aby p řivolal služebnou.

Chlapec oble čený do kiltu byl práv ě v živé debat ě s dv ěma chlapci z družiny lady Miriam. Byla to zajímavá dvojice. Jeden byl tmavý jako Maur a jeho černé o či a kudrnaté vlasy prozrazovaly jeho africký původ. Druhý chlapec m ěl urozený profil a olivovou pokožku špan ělských grand ů. P řesto m ěli oba chlapci něco spole čného: úplně stejnou rýhu na čele a mezeru mezi p ředními zuby.

- 23 -

Pro č by si královský diplomat bral s sebou na cestu dva malé chlapce? Duncan se vydal jejich sm ěrem, aby se s nimi pozdravil.

Avšak d říve, než se k nim dostal, se ve dve řích znovu objevila lady Miriam. Duncan okamžit ě zapomn ěl, co cht ěl vlastn ě ud ělat.

Pohybovala se s jistou grácií, na tváři sebev ědomý úsm ěv. Co zajímavého mohla na jeho dvo ře zjistit, že se jí tak rychle zvedla nálada? O loajálnosti svých lidí vůbec nepochyboval.

Duncan znovu nasadil sv ůj nacvi čený výraz omezeného chudáka a pomalu se belhal k Miriam. „N ěco jste zapomn ěla? Mohla jste poslat sluhu.”

Na tváři se jí objevil vychytralý úsm ěv. „To jsem mohla, lorde Duncane. Ale zapomn ěla jsem vám představit své p řátele.”

Jak nenáviděl tenhle ohledupiný tón v jejím hlase. Však kdybys ním ležela nahá v posteli, její hlas by zn ěl úplně jinak. Když si p ředstavil, jaké by to asi bylo, v očíchmu nebezpe čně zablýsklo. Ale musí se ovládat. Te ď není ta správná doba na sp řádání milostných hrátek. Musí si dát pozor, nebo ho ta chytrá šibalka převeze.

„Oni jsou dvoj čata, ot če,” vysv ětloval synek, stále ješt ě oble čený do neohraban ě p řepásaného kiltu. „A je jim dvanáct.”

Lady Miriam si stoupla mezi chlapce a objala je kolem ramen. „Pane, dovolte, abych vám p ředstavila Salvadory a Saladina Cortéze, nejlepší písa ře v celé Evrop ě. Džentlmeni, tohle je lord Duncan, hrab ě z Kildaltonu.”

- 24 -

Chlapci se uctiv ě poklonili, p řesn ě podle p řísného protokolu na královnině dvo ře. Duncan jen pot řásl hlavou a všiml si další podobnosti mezi chlapci: skvrny od inkoustu a skromnosti.

Přihlouple zamrkal, tak se to p řeci slušelo na blázna, a zeptal se: „Písaři? To musí být nudné zam ěstnání. Já sám jsem měl odjakživa problémy s těmi nesmyslnými klikyháky na papíře. Lituji, že jsem jim v ůbec v ěnoval sv ůj drahocenný čas. No řekn ěte sami, džentlmeni, copak není na sv ětě p říjemn ější zábava? Třeba chytat ryby?”

Kdyby chlapci mohli vraždit pohledem, Duncan by tu již jist ě ležel mrtvý. Saldin jen zamra čen ě odfukoval a Salvador odmítavě kroutil hlavou.

Duncan se v duchu usmála řekl: „Doufám, že už jste se seznámili s mým synem Mal -“

„Rob Royem,” vsko čil mu do řeči Malcolm.

Duncan by ho nejrad ěj p řehnul p řes koleno. Samoz řejm ě, že m ůže nenávid ět své jméno, odmítat je, ale ne, ksakru, p řed královniným poslem. Bude si muset se svým tvrdohlavým synem ješt ě jednou promluvit.

Náhle do místnosti vešla hospodyně. Když uvid ěla svého pána v přestrojení, vyjeven ě z ůstala stát a hled ěla na n ěho s otev řenou pusou. Pak rychle sáhla po cípu zástěry a p ředstírala, že kýchá, aby tak ukryla smích, který se jí dral z prsou.

„Vítám vás na hradě Kildalton, sle čno,” řekla uďivým hlasem paní Eliotová. „Právě jsem p řipravila váš pokoj. Jestli chcete, m ůžu vám ho ukázat.”

- 25 -

Duncan p řemýšlelo pokojích, které nechal p řipravit pro své hosty. Všechny byly spojeny dlouhou chodbou, z které se do jednotlivých ložnicí vcházelo maskovanými dve řmi. Tak m ůže nepozorovan ě vyslechnout veškerou konverzaci a zkontrolovat korespondenci ur čenou do Londýna anebo tu, která naopak z Londýna dojde.

Hluboce se uklonil a řekl: „Pak mi tedy dovolte, abych vám popřál dobrou noc.”

Malcolm se vydal se svým neprakticky velkým me čem po schodišti do horního patra a ochotn ě se nabízel, že ukáže ložnici chlapc ům i ostatním dámám.

K Duncanov ě p řekvapení se lady Miriam usadila v pohodlném k řesle blízko krbu. „P řidáte se ke mně, lorde Duncane?” zeptala se nevinným tónem a zvídav ě si svého hostitele prohlížela.

Jedním okem mrkl na hodiny a netrp ěliv ě p řešlápl z nohy na nohu. Za mén ě než hodinu se jeho muži shromáždí u Hadriánova valu a budou tam čekat na svého v ůdce, aby je p řevedl na anglickou stranu, odkud si vezmou zp ět odcizené stádo ovcí. Měl by pomstít i smrt svých domká řů , ale sv ědomí mu nedovolilo, aby povraždil nevinné nájemce půdy, i když to byli Angli čané. V hloubi duše doufal, že se všechno odehraje v naprosté tichosti a že tak zabrání zbyte čnému krveprolití.

Duncan se posadil naproti lady Miriam. „Mohli bychom to zkrátit?” zívl. „Mám v ložnici nachystanou hromádku sovího peří, kterou musím ješt ě dnes vy čistit.”

- 26 -

Jako by ho ani neslyšela, zaujat ě obkreslovala prstem linii d řev ěných ozdob na op ěradle k řesla. „Je to skv ělý pocit. Kone čně pry č z ko ňského sedla.”

Takové plané žvanění. Na to te ď opravdu nemá čas. „Jist ě jste nejela celou cestu až z Londýna?” zeptal se. Nesmí dát najevo, že ví, kdo je a pro č p řijela.

Šedé o či si ho zvídav ě prohlížely. „Ale samoz řejm ě. Ráda jezdím na koni. Stejně tak i lady Alexis.”

Zv ědavost na Miriaminu p řítelkyni p řevážila Duncanovu vrozenou taktnost. „A kdo ona vlastn ě je?”

Aniž z n ěho spustila šedivé o či, řekla: „Alexis Southwardová.”

Na n ěco takového nebyl p řipraven. Alexis Southwardová byla jednou z nejskandálnějších os ůbek na anglickém dvo ře.

„Ale m ě p řekvapila jiná věc,” pokra čovala Miriam. „Když jsme p řijeli, nevid ěla jsem na hradbách žádné vojáky, a vzápětí na to jich tam je dobrá padesátka.”

K čertu s ní. Tak proto m ěla tak nasp ěch. Aby slídila po okolí. To d ěvče je vychytralé jako starý jezevec. Ale ješt ě se uvidí, kdo tady bude mít navrch. Duncana Kerra jen tak n ěkdo neporazí. „Musím říc ť, že ani nevím. Budu se muset zeptat t ěch urostlých mladík ů, co je trénují. Možná že jsme m ěli vždy tak hodn ě strážných. Kdo ví? Ale spíše ne. Víte, my jsme mírumilovní lidé. Jsem p řesv ědčený, že pod naší st řechou jste v bezpe čí.”

„Uvidíme.”

To by jí snad pro dnešek mohlo sta čit. Jeho muži už na n ěho netrp ěliv ě čekají. Když ji tak pozoroval

- 27 -

přes silná skla svých brýlí, usoudil, že to d ěvče si s ním chce hrát. Tak proč ne? „Kéž bych i já mohl,” povzdechl si.

Miriam p řekvapen ě zamrkala a podívala se na Duncana. „Co kdybyste mohl, pane?”

Znovu si dramaticky povzdechl a upravil si komické brýle na ko řeni nosu. „Vid ět. Kéž bych mohl vid ět alespo ň z poloviny tolik, co ostatní lidé. Modlím se k bohu, aby mého syna nikdy nepotkala tak nep říjemná věc, jako je slepota.”

Miriam za čala kone čky prst ů bubnovat o d řev ěné op ěradlo. Celým pokojem se rozléhalo nervózní klepání. Duncan se v duchu usmál. Takže není tak vyrovnaná a klidná, jak předstírá.

Všimla si jeho pohledu a p řestala. „Vojáci z mé družiny z ůstanou p řes noc ve vaší zbrojnici. Ráno se vydají zp ět do Londýna.”

Duncan by byl nejrad ěji, kdyby s t ěmi nabub řelými anglickými vojáky odešla i ona. „Je mi líto, že mus íte odejít tak brzy.”

,,Ó, ale já neodcházím.”

Zamra čil se a nesouhlasn ě zakroutil hlavou. „Ale my nejsme vybaveni na zábavu mladých sle čen. Jediné, co vám můžeme poskytnout, je st řecha nad hlavou a postel. Tady jste ve Skotsku. A já mám svou práci. Nevím, jestli tady nebudete překážet.”

„Slibuji, že vám nebudu na obtíž.”

Silné brýle poskytovaly úchvatný výhled do hlubokého výst řihu, kde se dmula nádherně tvarovaná ňadra. N ěžn ě r ůžová pokožka p římo sváděla k pohlazení. Nakonec to není tak špatné hrát si na

- 28 -

poloslepého omezence, pomyslel si Duncan a pině vychutnával svou převahu. „Kdo vás pak doprovodí dom ů?” zeptal se. „Nem ůžete p řece cestovat sama. To je p říliš nebezpe čné.”

„Já vím,” smutn ě se usmála. „Vid ěla jsem tu farmu a hroby.”

Jak se k čertu dostala tak daleko od cesty? Takže co ješt ě ví? Vid ěla farmu, hroby, dokonce i jeho muže.

Miriam ho probodávala pohledem. Jednou se musí prozradit. Ale Duncan nedal na sob ě nic znát. Žádné emoce nebo snad lítost nad zem řelými lidmi. „Už zítra budou na farm ě nové ovce. M ůj správce se o to postará.”

Tázavě pozvedla obo čí. „Takže v t ěch hrobech jsou pochovány ovce? Aha, už je mi to jasné. A ty mozoly jste si ud ělal, když jste je zahrabával, že ano?”

Připadal si jako na procházce v ostružiní. Stačil jediný chybný krok, a už se zapletl do ostrých šlahoun ů. „Byly to dobré ovce, masité plemeno. Nebyly sice tak chytré jako ryby, ale p řesto jich je škoda. Vezm ěme si nap říklad skotského lososa. Ten se nenechá jen tak lehce napálit jako hloupé ovce. Přesto měly svou cenu.”

„ Často kladete k říže ke hrob ům pošlých ovcí?”

Duncan se poškrábal v paruce a řekl: „Tím si nejsem tak docela jistý. Ale jak jsem řekl, byla to hodnotná zvířata. Možná právě proto. Myslím si, že je lidé mají rádi, a proto se o ně starají tak, jako já se starám o své ryby. Už jsem vám vykládalo tom duhovém pstruhovi, kterého jsem chytil poslední májový den? Byl tak velký, že se na n ěho lidé chodili

- 29 -

dívat až z takové dálky, jako je Carlisle. Paní Eliotová ho servírovala s krémovou omáčkou, která byla prostě božská.”

„Ne. Ješt ě jste mi nevypráv ěl o rybách. Ale kdybyste byl tak laskav,” řekla tichým hlasem, „mohl byste mi prozradit, kdo zabil ty domkáře. Cítila bych se mnohem bezpe čněji.”

Bezpe čněji? Lže s takovou dokonalostí, kterou by jí mohla závidět dokonce i vévodkyn ě z Perthu. „Byl to m ůj soused. To on je zodpov ědný za to, co se stalo. Je to hrozný zlo řád. Před čtrnácti dny ukradl mého nejlepšího páva a uvařil si ho. Držte se od n ěj dál.”

„To myslíte Aubrey Townsenda?”

Když zná jeho jméno, tak jistě zná i zbytek. Pro č jednoduše ne řekne, pro č vlastn ě p řišla? Ať ne čeká, že se jí zeptá. Vždy ť ho koneckonc ů nejvíce zajímají jeho ryby.

„Mám dojem,” pokračovala Miriam, „že má titul baron Sinclair.”

Duncan nemohl zabránit tomu, aby se jeho rty nezkroutily odporem.

„Tady mu říkáme baron H řích. Lady jako vy by s ním nem ěla z ůstávat o samotě. Takže to vidíte, rad ěji byste m ěla odjet spole čně s vašimi vojáky.”

Miríam ani nemrkla a jen se zeptala: „A jak říkají vám?”

Připadal si jako malý chlapec, kterého p řistihla přísná chůva, kterak krade kousek cukroví. Nucen ě se usmál a odpověděl: „V ětšinou mi říkají - lorde. Ovšem jen ti, kte ří m ě nevid ěli v akci. Pak mi říkají génius. Jsem nejlepším rybářem v celém Skotsku.”

- 30 -

„Jsem si jistá, že jste, lorde.” Mimod ěk založila ruce pod prsa, čímž ješt ě víc stla čila své dv ě nádherné polokoule, které teď p římo p řekypovaly ven ze čtvercového výst řihu jezdeckých šat ů. Jednoduchý rubín na tenkém zlatém řetízku zapadl do sladkých hlubin výst řihu. Jak rád by byl na jeho místě.

„Vy se mu mstíte? Chcete ho sám potrestat?” zeptala se.

Duncan zrudl. „Já?” zeptal se udiveným tónem. „Vy si m ě skute čně dovede p ředstavit, jak s me čem v ruce objíždím hranice? Nehled ě na to, že by mi ho m ůj syn asi ani nep ůjčil.”

„V tom máte pravdu,” řekla zamyšleným tónem a zvídav ě si ho prohlížela.

Nejrad ěji by ji vzal stranou a zlíbal ty nádherně tvarované rty. Pak by si jistě p řestala lámat svou krásnou hlavinku, kdo vlastně je. Ale bohužel takové pot ěšení mu musí být odep řeno. Vždy ť je zapot řebí, aby p řed ní vypadal jako neschopný a omezený hlupák. Pak ur čit ě odejde.

Neomalen ě zívl a protáhl si své dlouhé ruce. „Omlouvám, se, ale nejsem zvyklý tak dlouho ponocovat. A dnes jsem opravdu unavený. Celý den jsem brousil háčky a p řipravoval si svou rybářskou výbavu.”

Miriam vstala ze svého k řesla. „Pak mi tedy odpusite, že jsem vás zdržela, lorde. Koneckonc ů budeme mít ješt ě spoustu času promluvit si.”

Duncan roz čilen ě vysko čil. „Nerozumím vám.” „Jsem si jista, že brzy pochopíte.”

- 31 -

Šokovaný Duncan si kone čně uv ědomil, že podcenil její zkušenost v diplomacii. Sinclair si post ěžoval královn ě a ona nemeškala a poslala na n ěho svého nejlepšího vojáka. Rudovlasé děvče, které bez váhání pošle pryč své stráže a klidn ě se usadí v jeho domácnosti na - na neurčito. „A co bude s kavalérií? Přece se kolem nem ůžete potulovat bez doprovodu?”

„Jen si ned ělejte starosti. Já se o své bezpečí dokážu postarat sama. Ale teď bych vás už nerada zdržovala. Pokud si dob ře vzpomínám, v ložnici máte ješt ě n ějaké soví peří, které čeká na vaše zručné ruce.”

Když se Duncan nehýbal z místa, nabídla mu své rám ě. „M ůžeme jít spole čně a vy mi ukážete m ůj pokoj.”

Poslušn ě se chopil její paže, i když m ěl sto chutí rad ěji zakroutit jejím krkem. V celém k řes ťanském sv ětě nemohla být prohnan ější a lstiv ější ženská než tahle vytrvalá Miriam MacDonaldová. Proč se nem ůže dát jednoduše podplatit tak jako ostatní královnini úředníci? Duncan Kerr se s ní bude muset utkat v rovném boji. Ale dnes v noci na něj čeká důležit ější práce. Pomsta.

Miriam se zády opřela o t ěžké dubové dveře své ložnice. P řes tenkou látku cítila chlad železné závory. Tiše naslouchala šoupavým krok ům hrab ěte, které se pomalu vzdalovaly v dlouhé chodbě.

Pouhá hodina nevázaného tlachání s pánem hradu ji vy čerpala více, než kdyby hledala vhodné argumenty k sjednání míru mezi židy a křes ťany.

- 32 -

„Už to nech být, Miriam. Jinak se ani po řádně nevyspíš.” Alexis se zatím p řevlékla do no ční košile a dlouhého županu. Tmavé vlasy m ěla spleteny do mohutného copu, který jí voln ě visel p řes rameno. „Tak jen poj ď. Pom ůžu ti svléknout se.”

Po čtrnácti dnech primitivního táboření a uboze vybavených hostinc ů vypadala rozestlaná postel tak lákavě, že jí Miriam nemohla odolat. Miriam se lehce dotkla nadýchaných pé řových polštá řů a slastn ě vzdychla. „Máš pravdu, jako vždy.”

Sundala si bl ůzku a nechala Alexis, aby jí rozvázala pevně utažené š ňů ry korzetu.

„Kde jsou dvoj čata?” zeptala se Miriam a povolila ozdobný špendlík, který držel pohromad ě záplavu rudých kade ří.

„Vedle mého pokoje,” kývla hlavou k pootev řeným dve řím.

Po jejich levé stran ě stál mohutný st ůl z lešt ěného mahagonového d řeva, který byl osv ětlen st říbrným dvanáctiramenným svícnem. Na levé straně, hned vedle krbu bylo umíst ěno oválné zrcadlo, před kterým stál proutěný koš až po povrch napln ěn vo ňavým dřevem, ko řením, v řesem a sušenými kv ěty. Prot ější st ěnu vypl ňovaly dv ě sk řín ě na šaty a toaletní stolek s jemným mýdlem a m ěkkým ru čníkem. Okna byla zatažena dlouhými saténovými záv ěsy, na kamenné podlaze ležely teplé ru čně pletené rohože s vyšitým zářivým sluncem, symbolem klanu Kerr ů.

Po dlouhých m ěsících strávených uprostřed chladného p řepychu, kterým se obklopovala evropská

- 33 -

šlechta, jí tento prostý skotský hrad p řipadal podivn ě známý a útulný. Právě n ěco takového potřebovala.

Přes nahé tělo si natáhla bílou noční košilku a posadila se na stoli čku p řed zrcadlem, aby jí Alexis mohla roz česat dlouhé vlasy.

„To je p říjemné,” p ředla slastn ě Miriam. K ůže na hlav ě ji po dlouhém cestování neuv ěř iteln ě pálila.

„Taková no ční koupel by p řišla vhod, co říkáš? Ale už je pon ěkud pozd ě, abychom burcovaly služebnictvo.” Alexis si zívla a st říbrným h řebenem za čala roz česávat zaprášené Miriaminy vlasy.

Miriam zam ěř ila zkoumavý pohled sm ěrem k mohutnému svícnu. Její únava náhle zmizela.

„Co se d ěje?” zeptala se Alexis.

Miriam popošla ke svícnu a ukázala na ho řící knot. „Ta sví čka musela být zapálena nejméně p řed dv ěmi hodinami. A my jsem p řijeli teprve p řed hodinou. Nezdá se ti to zajímavé? A podívej na ten pokoj. Luxusní mýdlo, vonné kv ěty, bílé povlečení, jako by o nás věděl. Ale jak? A pro č potom p ředstíral, že si myslí, že jsme náhodní cestující?”

Alexis založila ruce v bok a p řes p řiv řená víčka se výhr ůžn ě dívala na svou p řítelkyni. „Doufala jsem, že aspo ň v noci dáš pokoj. Mimochodem, hrady na venkov ě často poskytují p říst řeší cestujícím. Copak jsi ješt ě neslyšela o skotské pohostinnosti?”

Miriam nemohla spustit zrak z mihotajícího se sv ětla sví ček. „Ale samoz řejm ě, že slyšela.”

„No, a kdo ti řekl, že sví čky nebyly zapáleny už před naším p říchodem?”

- 34 -

„Hostinská. Dob ře si na to vzpomínám. Vešla do haly a řekla, že práv ě p řichystala naše pokoje.”

„Ach, Miriam,” povzdechla si Alexis. „Dát ti dostatek času, našla bys chybu i v desátém přikázání.”

Miriam jen pokr čila rameny. „Jedním jsem si jista - pár maličkostí tady prost ě nesedí.”

„Tak dobrá,” Alexis odložila h řeben. „Ale jestli musím poslouchat tvoje úvahy, rad ěji bych p ři tom sed ěla blíž ho řícímu krbu.”

Miriam se na Alexis kajícn ě usmála a řekla: „Omlouvám se. Vím, že jsi prochladlá a unavená a já“

„Nesmysl,” odv ětila ironicky Alexis. „Jsem tak čiperná a odpočatá, jako bych právě vysko čila z pohodlné postele.” Chytla Miriam kolem ramen a lehce ji vytáhla ze židle. I když byla skoro o hlavu menší než Miriam a tém ěř dvakrát tak stará, v rukou m ěla sílu zdatného chlapa. „Ale moc dob ře vím, že kdybych na tebe nedohlédla, nedostala by ses do postele nikdy. Celou noc bys p řemýšlela a bloumala po hrad ě jako slídivá liška,” dodala se šibalským mrknutím a na tváři se jí usadil mate řský úsm ěv napin ěný láskou a oddaností.

Miriam ji objala a políbila na hebkou tvář. Pak se spole čně posadily na rohožku p řed plápolajícím krbem s nohama založenýma na turka a s hlavami spikleneck y sklon ěnými dohromady. Byly jako dv ě malá d ěvčátka, která kula pikle proti přísné ch ůvě. Nejprve Miriam řekla Alexis o vojácích, kteří se po jejich p říjezdu záhadně objevili na hradbách.

- 35 -

„A já jsem si říkala, pro č jsi tak rychle vyb ěhla ven. Myslela jsem si, že hledáš boudu pro Verbatim.”

„Ne, ale ješt ě že jsi mi to p řipomn ěla. Hned ráno se budu muset po n ějaké podívat.”

Alexis se na tváři usadil lehký úsm ěv. „Vzpomínáš si na ty dny v Rouen, když cht ěl vévoda Burgundský provádět špionáž p římo z tvé postele?”

Miriam se jen ušklíbla. „Neš ťastník. Místo toho, aby ze m ě vyloudil kýžené informace o nev ěst ě pro svého syna, p ředevším tedy o jejím v ěnu, sta čil jediný pohled na Verbatim ležící u mé postele, a tém ěř hodinu mumlal omluvy za své nep řístojné chování.”

„Jestli si dob ře vzpomínám, v té choulostivé situaci ti p řikývl na vše, co sis jen zamanula.”

Miriam hrd ě zvedla hlavu. „Žena pot řebuje k životu víc než jen plané sliby dvo řících se džentlmen ů.”

„Vždy jsem d ůvěř ovala tvým schopnostem, má drahá.”

„To je dob ře. Vypadá to, že je budu brzy pot řebovat.”

Z venku se ozvalo tiché zaržání. Miriam přisko čila k oknu a kvapn ě rozhrnula záv ěs. Zrovna v tu chvíli se na obloze objevil velký bou řkový mrak, který zaclonil bledý m ěsíc osv ětlující nádvoří.

„Vidíš n ěco?” cht ěla v ědět Alexis. „Je tam tma jako v pytli.”

Miriam se snažila svým ost řížím zrakem pro říznout oponu tmav ě modré noci. Pod okny se rozprostírala velká zahrada. Přitiskla tvář na chladné sklo a najednou to uvid ěla. Temné stíny se pohnuly. „Tam,”

- 36 -

zašeptala vzrušeným hlasem a ukazovala Alexis místo , kde p řed chvílí zahlédla mužskou postavu.

„Nic nevidím.”

Miriam se podobala jaguárovi, který čeká na vhodný okamžik, aby mohl zaúto čit. Opravdu n ěkoho vid ěla nebo to byl jen stín temného mraku, který pomalu plul po obloze? M se snažila sebevíc, už nic nevid ěla.

Přesto jí její neomylný instinkt říkal, že vid ěla muže, který se tajn ě plížil z hradu.

„Jestli tam n ěkdo byl, už je stejn ě pry č,” řekla Alexis a vedla Miriam, zp ět ke krbu. „Asi to byla služebná, která se vydala na dostaveníčko s podkoním.”

„Kolik je hodin?” zeptala se Miriam.

„Už je po desáté.”

Miriam se usadila na podlahu a co nejrychleji se snažila srovnat si všechny d ůležité informace.

„Tak tedy dobrá,” řekla s povzdechem Alexis. „ Řekni mi, co t ě trápí.”

Miriam se své p řítelkyni sv ěř ila se všemi nesrovnalostmi, kterých si všimla jak na hrad ě, tak v chování hraběte, a když kone čně skon čila, knot sví čky byl kratší minimáln ě o další hodinu.

Alexis pozorn ě naslouchala, a pak řekla: „Máš pravdu, že mnoho v ěcí, kterých sis všimla, jaksi nepasuje dohromady. Ale stejn ě si myslím, že te ď bys to m ěla pustit z hlavy a kone čně jít spát. Vždy ť budeš mít ješt ě dost času, abys to všechno vy řešila.”

- 37 -

„Máš pravdu,” p řitakala Miriam. „Zítra musím hrab ěti řict, kdo vlastn ě jsem a pro č jsem p řijela. Ale te ď mi ješt ě řekni, co si o n ěm myslíš ty.”

Alexis si dlaní uhladila hedvábnou látku županu. „Navzdory tvému mín ění já mám zato, že je to velmi roztomilý člov ěk. A neškleb se. Budeš mít vrásky ješt ě dřív, než ti bude t řicet.”

„Dobrotivé nebe! Pro č bych se nemohla mra čit?”

„Když nedokážeš najít zalíbení v odvážných mužích činu, t řeba t ě n ěč ím ohromí právě hrab ě. Já osobn ě si myslím, že je daleko lepší než tlustý velvyslanec, který mluví plynnou n ěmčinou.”

„O svém život ě si rozhodnu sama a m ůžu t ě ujistit, že své stáří strávím někde daleko, kde bude celý rok dostatek slunce.”

„Ale co když najdeš svého Lancelota práv ě tady?”

Miriam zasténala. „V ůbec nechápu, jak si m ůžeš myslet, že by jím mohl být zrovna hrab ě z Kildaltonu?”

„Ten jeho chlapec. Jak se vlastn ě jmenuje? Rob Roy?” Alexis se usmála. „Už jsi n ěkdy vid ěla dít ě, které by potřebovalo milující matku víc než práv ě on?”

„O chlapci jsem zatím nep řemýšlela. Spíš si myslím, že je n ěco divného na hrab ěti. Vypadá jako idiot, ale já bych přísahala, že za t ěmi tlustými skly skrývá nejen inteligenci, ale i vnitřní sílu.”

„Víš co je zvláštní?” řekla Alexis a natáhla ruce k teplému ohništi. „Že n ěkteré ženy mají podivný instinkt, kterým i za krátkou dobu dokáží odhalit muže, jenž se jim snaží lhát. Mn ě se také zdá, že není takový, jakým se snaží být.”

- 38 -

Miriam si unaven ě zívla. „Hned ráno si s ním musím promluvit. Ty klidn ě spi t řeba až do devíti.”

„To je od tebe velice milé,” usmála se Alexis.

„A až se probudíš, d ůkladn ě si promyslíme náš plán.”

Nic nebylo tak, jak si to Miriam p ředstavovala. Když se probudila, pod dve řmi našla zasunutý kus papíru, na n ěmž bylo d ětskou rukou napsáno jméno Roger.

Ke své hrůze zjistila, že hrab ě nikdy nevstává p řed polednem, a tak si krátila dlouhý čas chutnou snídaní a teplou lázní. Pak si vysušila vlasy a jen tak lelkovala, zatímco Alexis dohlížela na vybalování jejich zavazadel.

Když jí služebná oznámila, že hrabě kone čně vstal z postele, oblékla si jednoduché šaty z perleťov ě šedé viny, p řes které si p řehodila vestu z červeného saténu. Okouzlena p řirozenou lehkostí venkova si vlasy jen tak převázala rudou stuhou. Pak už sestoupila po schodišti a zaklepala na dubové dveře.

„Dále.”

Miriam otev řela dve ře a uviděla hrab ěte sed ět u obrovského stolu, který p římo p řekypoval háčky různých velikostí a ostatními rybá řskými pot řebami. Byl oble čen úpin ě stejn ě jako v čera jen s tím rozdílem, že tentokrát vystavoval na odiv místo bílé paruky br čálově zelenou. Bohatá záplava um ělých kudrlin hrab ěti zakrývala tém ěř celá ramena. Miriam si vzpomn ěla na královský obraz Alexiina otce, který v minulém století zavedl na dvo ře módu pánských paruk.

- 39 -

Hrabě zvedl o či od stolu a čekal. „Poj ďte dál, lady Miriam. Jen se neostýchejte.” Poté kone čně vstal a vyšel jí naproti.

Jeho syn, op ět oble čen ve skotském kiltu, který držel pohromad ě snad jen kožený opasek, odložil rozev řenou knihu a zv ědav ě se díval na Miriam. Tmavé nemyté vlasy m ěl na krku stáhnuty koženým řemínkem.

Miriam doufala, že bude s hrab ětem mluvit v soukromí, a tak jen velice špatn ě skrývala svou nelibost. „P řeji vám dobré ráno, lorde. I tobě Rob Royi.”

Chlapec vzpurn ě vystr čil bradu. „Jmenuji se Roger. Dokonce jsem ti i poslal dopis. Copak ty jsi ho ne četla?”

Vzpomn ěla si na kus utrženého papíru, ale ani její schopnost logického uvažování si nedokázala dát dohromady, že Rogerem je Rob Roy. Zcela vyvedená z míry se oto čila k hrab ěti.

S rukama založenýma na prsou se potuteln ě usmíval. „M ůj syn nesnáší své pravé jméno.”

Hošík vydal podivný zvuk. „Ha, Malcolm, to je strašné jméno.”

Miriam nechápavě hled ěla z jednoho na druhého. Pro č vlastn ě hrab ě nenosí vycpané nárameníky tak, jak to žádá poslední móda, a proč nechá chlapce r ůst jako dříví v lese?

Hrab ě si povzdechl a řekl: „Je to jméno králů.” ,,Malcolm. První,” vztekle vyšt ěkl chlapec. „Prost ě to jméno nebudu používat.”

- 40 -

„Jen st ěží si m ůžeme vybírat jména, která se nám líbí, chlap če.”

„Ale ano. Já m ůžu. Budu se jmenovat Roger. Podle Rogera Bacona.”

Hrab ě obrátil o či ke stropu. Masivní čočky nezv ětšovaly jen jeho o či, ale i dlouhé řasy. P řes tlustá skla vypadaly jako tmavé v ějí ře. Pod tou strašnou parukou musel mít asi tmavé vlasy, podobn ě jako jeho syn. Vypadá celkem k světu, pomyslela si Miriam, ale pak se rychle zarazila. M ěla by se zam ěř it na důležit ější v ěci.

„Omluvte nás,” řekl hrab ě. Popošel blíž ke svému synovi a cosi mu zašeptala do ucha.

Malcolm navztekan ě poposko čil. „To ne, ot če. Roger Bacon m ěl milenku a i když nebyla tak krásná jako ta tvoje, ur čit ě byla taky hezká. A jmenovala se Duha.”

Spole čnost sice šlechtic ům schvalovala, aby si vydržovali milenky, ale kde vzal hrab ě dostatek času a především prost ředk ů na to, aby se jí mohl dvo řit?

„Mýlíš se, synu.”

Chlapec si dupl. „P řísahám, otče.” Hnal se ke stolku, na kterém nechal rozev řenou knihu. „ Četl jsem to. Podívej se sám.”

Hrab ě zrudl. Str čil nos do rozev řené knihy a četl. „Asi jsi to špatn ě pochopil. Roger Bacon byl teolog, františkán. Řekl, že teologie je milenkou všech v ědc ů. Zabýval se studiem duhy a úhlem odrazu sv ětla. Necht ěl se chlubit svou mužnou schopností zaujmout ženu.”

- 41 -

Chlapec zamra čen ě naslouchal svému otci a pak řekl sklí čeným hlasem: „Chceš říc ť, že nikdy nepoužil nástroj svého mužství? Nikdy?”

,,Obávám se, že teď není p říliš vhodná doba na tak choulostivou diskusi.”

Chlapec se podíval na Miriam. Aby skryla své pobavení, zam ěř ila myšlenky na krále Ahmeda III. a na jeho kulturní oživení Ottomanovy říše.

Malcolm to nemohl pochopit. „Myslíš tím, že bych nem ěl o své mužné zbrani mluvit před dámou?”

Hrab ě souhlasn ě poplácal chlapce po rameni.

„P řesn ě tak, Rogere.”

„Nu dobrá,” a se vznešeným gestem velkovezíra zav řel roze čtenou knihu. „Ale Roger jsem jenom dneska. Zítra si najdu zase jiné jméno. A pozítří další. Budu to d ělat tak dlouho, dokud nenajdu jméno, které se mi opravdu zamlouvá. Až budu mít bratra, rad ěji mu jméno vyberu sám.”

Hrab ě zbledl, ale jeho hlas byl stále stejn ě klidný a vyrovnaný. „Nemáš n ěco d ůležitého na práci?”

„Ano. A bude to boj na život a na smrt!”

Když hrab ě promluvil na Miriam, zaujat ě p ři tom sledoval špi čky svých bot. „Omlouvám se vám. Tráví příliš mnoho času s vojáky.”

„S t ěmi, kte ří bedliv ě st řeží hradby?”

„Jste velmi všímavá, lady. A jestli mohu říc ť, tyhle šaty vám, náramně sluší. Jejich barva je jedine čná.” Co to plácá? Chce jí tak neohrabaně složit poklonu anebo ji chce znovu zmást? Je to velmi zajímavý člov ěk. „D ěkuji, lorde. Doufám, že budeme mít chvíli času, abychom si promluvili o baronu Sinclairovi.”

- 42 -

Hrab ě po čkal, až se Miriam usadí do nabízeného křesla, a vrátil se na své místo za velikým stolem. „Pro č po řád chcete mluvit o tom ničemovi? Jeho surové zp ůsoby nejsou zrovna vhodným tématem pro diskusi s dámou. M ůžeme mluvit t řeba o…“ hrab ě se poškrábal na bradě. „O mód ě!”

Miriam zav řela o či a v duchu po čítala do desíti. „Já bych ale rad ěji mluvila o Sinclairovi.”

„Pro č?”

Jak jen mohla Alexis tvrdit, že je roztomilý. Snad přihlouplý, ale rozhodn ě ne roztomilý. „Protože on je váš soused a stěžoval si na vás.”

Omluvn ě se usmál a na širokém čele se mu usadila hluboká vráska. „Spor mezi dvěma muži na opa čných stranách hranic je poněkud drsn ější záležitost, než aby mohl sloužit jako téma hovoru mezi jemn ě vychovanými dámami. Jak jste se o n ěm dov ěděla?”

„Nev ěř ím, že nevíte, kdo jsem a pro č jsem p řijela,” vztekle vybafla Miriam.

„Snad jsem vás neurazil,” řekl tém ěř pla čtivým tónem a roztržit ě se p řehraboval v hromádce peří. „Jsem jen pouhý vesnický balík, a tudíž si zaslouží m trochu shovívavosti. Prosím tedy, pou čte m ě.”

Miriam nabyla podez ření, že ani všichni řečtí učenci by nebyli schopni pou čit Duncana Armstronga Kerra. Velice pomalým a tichým hlasem řekla: „Jmenuji se Miriam MacDonaldová. Jsem vyslancem-“

„Ale ano, už je mi všechno jasné,” vyk řikl hrab ě a radostn ě se p řitom plácl do čela. „Poslal vás sem hrab ě Mar. Musím vás ale zklamat. Má odpověď z ůstává

- 43 -

stále stejná. Rozhodně se nep řidám na stranu. jakobín ů. Politika m ě p římo d ěsí.”

Zatímco se hrab ě z Kildaltonu vyznával ze své nenávisti k politice, Miriam počítala do sta.

„Dovolte mi dokon čit v ětu, lorde. Jsem vyslána královnou, abych zde vyjasnila určité záležitosti. Baron Sinclair vás žaloval za vandalství, únos, zlod ějství a za újmu na zdraví.”

Hrab ě se poškrábal na hlav ě. „Újmu na zdraví? Já? Snad tomu nev ěř íte? Řekl by cokoliv, jen aby pošpinil mou slušnou pov ěst.”

„A práv ě proto jsem tady. Abych zjistila pravdu.”

„Ale pro č by Její veli čenstvo posílalo ženu? Ne že bych m ěl n ěco proti ženám. Samičky mají obzvlášť jemné peří.”

„Protože to je má práce,” procedila skrze zaťaté zuby. „Pat řím do diplomatických kruh ů Jejího veli čenstva.” Hrab ě úžasem otev řel ústa a zády se opřel o op ěradlo křesla. „Nu, jsem ohromen. Myslel jsem, že vás vyslal hrabě Mar, abyste mi popletla hlavu a zm ěnila tak mé rozhodnutí. Musel jsem vás přivést do rozpak ů.”

Klidn ě si o ní mohl myslet, že je t řeba i tane čnicí v perském harému, Miriam to bylo jedno. „Už dost o mn ě. Jsem tady, abych si vyslechla vaši verzi oné stížnosti. Takže tedy m ůžeme za čít.”

Duncan se v duchu usmál. Dostal ji přesn ě tam, kde ji cht ěl mít. Až jí vylí čí sv ůj strastiplný život s anglickým sousedem, sbalí se i se svým doprovodem a odjedou p římo za královnou. A kdyby tak barona poslali do v ězení, jeho život by se kone čně dostal zp ět

- 44 -

do zab ěhlých kolejí a on by se mohl v ěnovat záležitostem, na které mu teď nezbývá p říliš času. Prvním na řad ě by byl pon ěkud nevychovaný a tvrdohlavý sedmiletý uli čník.

„Pane. Ješt ě jsem tady,” p řerušila ho z úvah Miriam.

„Ale ano, samoz řejm ě. Jen jsem si říkal, jestli náhodou nebudete potřebovat ty vojáky, které jste ráno poslala pry č?”

„Ne. Rozhodn ě ne. Jsem p řesv ědčena o tom, že vše se dá vyřešit diplomatickou cestou, bez zbyte čného krveprolití.”

Znechucen svou vlastní neup římností řekl: „Ani vám nemohu vypovědět, jak jsem vám vděč ný za tak mírumilovný postoj.”

„A te ď se už, prosím, nezdržujte. Nerada plýtvám vaším drahocenným časem.”

Když si chvili čku popovídají, alespo ň nebude mít čas slídit po hrad ě a jeho muži si budou moci v klidu odpo činout po v čerejší jízd ě za hranice, pomyslel si Duncan. „Nemám ještě p řed tím, než za čnu, nechat zavolat vaše písa ře?” zeptal se.

„To nebude zapot řebí,” zpražila ho opovržlivým pohledem. „Nikdy nic nezapomenu.”

CeIkem, rád by do těch jejích vzpomínek nakoukl. Třeba by se rád dozvěděl, kdo ji nau čil tak vkusnému lad ění barev. A po kom vlastn ě zd ědila tak nádhernou záplavu rudých vlasů? Bože, jak ty hedvábné kučery musí nádherně kontrastovat s bílým polštá řem.

Když si p ředstavil, jaké to musí být, dotýkat se t ěch hebkých pramen ů, zachv ěl se touhou. Miriamina

- 45 -

spole čnost na hrad ě se mu za čala zamlouvat. Pro č si neužít trochu toho rozptýlení? „Obávám se, že vý čet Sinclairových h řích ů nám zabere víc než jedno krátké odpoledne.”

Přejela ho chladným pohledem, který jasn ě říkal, že jen st ěží v ěř í jeho vyprávěč ské schopnosti, jenž by zabrala víc než čtvrt hodinku. „Já nepospíchám.”

Duncan si odkašlala za čal vyprávět: „Jeho muži jen tento rok vypálili už tři farmy. Byl to strašný zápach. V potoce s pstruhy to nad ělalo nepo řádek. A všechna bílá prost ěradla jsou te ď šedá.”

„Kolik bylo mrtvých?”

„ Čty ři. A taky řekl svým rybá řů m, že v řece Tyn ě můžou lovit lososy. Neš ťastná stvoření. Kde te ď mají klást jikry?”

„Ano, to je strašné. Pokra čujte.”

„Podle libosti krade dobytek. Ten ne řád m ěl tolik drzosti, že ukradl nové stádo jalovic, které můj správce teprve p řed týdnem nakoupil v Aberdeen.” Roztržit ě se za čal p řehrabovat v papírech na kraji stolu. „Kdesi tady mám ještě potvrzení o doprav ě. Je tady strašný nepo řádek. V ěci nikdy nejsou tam, kde jsem je nechal. To je mrzuté -“

„To nevadí. Najdete ho pozd ěji.”

Duncanovi p řistálo na špičce nosu malé pírko. Nervózn ě pot řásal hlavou, aby se ho zbavil. Dokonce i vystr čil spodní ret a hlasit ě foukl, ale nic naplat. Miriam znovu za čala bubnovat kone čky prst ů. Chytil pírko mezi dva prsty a p řistr čil si ho blíž k brýlím, aby ho mohl lépe prozkoumat. P řes obrou čky tajn ě

- 46 -

pozoroval Miriam. Jak je možné, že se tak skv ěle ovládá? Jak rád by jí ukázal muže, kterým skutečně je.

Místo toho se omluvn ě zašklebil a řekl: „Schovám si ho pro zvlášť vypaseného pstruha,” a str čil pírko do zásuvky.

„Co mi m ůžete říc ť o únosu?”

Duncan si vzpomn ěl na Adrienu a na její poslední nadšený dopis. Charles koupil plantáž v Barbadosu. Čekali spolu dít ě.

„Lorde únos.”

„To je tak trochu výmysl. Baronovi vojáci utekli s našimi nejlepšími ošet řovatelkami v čel. Bylo to ješt ě před tím, než uzrál jetel,” na chvíli se odmlčel a smutn ě pokyvoval hlavou. „Letos jsme m ěli velmi špatnou úrodu.”

„Pomstil jste se mu n ějak?”

Byla to snad nad ěje, co vid ěl v jejích o čích? Snažila se chovat chladn ě a vyrovnan ě, ale kdesi hluboko uvnit ř tlouklo vášnivé a romantické srdce. Bylo tom p řesv ědčen. Jak rád by prolomil ten její tuhý kruný ř a dal volný pr ůchod uv ězn ěným cit ům. Ale nesm ěl. Jeho povinnosti v ůč i lidu klanu byly důležit ější než jeho osobní zisk. Takže se znovu zašklebil jak hlupák a řekl vysokým hlasem: „Já? To snad nemyslíte vážn ě? Ne. Dal jsem svým lidem zrní ze sýpky a po řídil jsem nová včelstva.”

„Vy se nikdy nemstíte?” zeptala se podez řívav ě.

Absolutn ě up římným hlasem odpov ěděl: „Duncan Armstrong Kerr je u čenec. Bojuje s perem a inkoustem, ne se zbran ěmi a s kulkami.” Hrab ě smutn ě

- 47 -

sklonil hlavu. „Pohled na krev ve mn ě vzbuzuje nevolnost.”

„Ano, jist ě. Je zde ješt ě n ěco, co bych m ěla v ědět?”

Sed ěla tam nehybn ě jako socha. Ani si nemohl vzpomenout, jestli ji v ůbec n ěkdy vid ěl mrknout. Dobrotivý bože, i samotní kn ěží by se od ní mohli u čit trp ělivosti. Na chvíli zaváhal, jako by si nebyl jistý, jestli se jí má svěř it i s dalšími nepravostmi konanými na Kildaltonu.

„Prosím, jen se neostýchejte. Jsem zde, abych vám pomohla.”

A on byl zatracený král Francie. Jak m ůže tahle sebev ědomá krasavice vyřešit problém, který vznikl již před staletími, když nenasytní Sasové vtrhli do Skotska? Ta slabá žena, která právě sedí na tr ůně, se pokouší urovnat spor, který nevy řešili ani její daleko siln ější p ředch ůdci, a pravd ěpodobn ě ho nevy řeší ani následovníci. Myslí si, že když to nedokázali statní muži, dokáže to ona se svýma krásnýma o čima a bujným poprsím?

„M ůžete pokra čovat, lorde Duncane. Co se mohlo stát tak strašného, že o tom ani nechcete mluvit?”

Do místnosti vstoupila paní Eliotová. „Omlouvám se, pane. P řinesla jsem vám a slečně Miriam trochu jable čného vína.”

To bylo p ředem domluvené znamení. Hlídka zaznamenala nezvané návštěvníky sm ěrem od Sinclairova panství. Do hodiny budou na hrad ě. Jestli nechce, aby ho jeho nep řátelé uviděli jako slabomyslného šaška, musí zmizet. To, že musí práv ě

- 48 -

te ď opustit lady Miriam, se mu ani trochu nezamlouvalo.

Po chvíli však p řišel na skv ělé řešení. „Necht ěla byste vid ět okolí hradu? M ůžeme si vzít ko čár a víno si vypijeme cestou. Ukázal bych vám Hadriánův val a taky stovky motýl ů, kte ří poletují okolo řeky. Mohli bychom strávit příjemné odpoledne, co říkáte?”

V šedých o čích to zajisk řilo a na dokonalé tváři se rozhostil up římný úsm ěv. „To by bylo skv ělé. Mohu vzít sebou i p řítele?”

Duncan byl spokojený. „Samoz řejm ě. Jen doufám, že nebude krásn ější než já. Abych na n ěho nemusel žárlit.”

Miriam zmaten ě zamrkala. „Ale já jsem myslela svého hlídacího psa. A ona je fena.”

Duncan se v duchu dusil smíchy. Takže tahle chytrá a všímavá lady Miriam s úchvatnou postavou nemá smysl pro humor.

Ješt ě p řed tím, než tahle kráska opustí Skotsko, Duncan ji nau čí smát se. A možná ji naučí i jiným věcem. Kdo ví?

Kapitola 3 Kapitola 3Kapitola 3Kapitola 3

S pláštěm voln ě p řehozeným p řes rameno a s Verbatim radostn ě poskakující okolo stála Miriam uprost řed nádvoří a čekala na svého hostitele. Ovzduší bylo napln ěno zvuky a v ůněmi venkova. Pivnice se ot řásala chraplavým smíchem a zp ěvem, který

- 49 -

doprovázelo melodické klepání kovářovy kovadliny. Všude okolo se proháněly d ěti.

Malé stádečko černohubých ovcí zoufale be čelo a snažilo se dostat p řes d řev ěné oplocení na zelený koberec sv ěží trávy. Divoký v ětřík si pohrával s Miriaminými vlasy a chladivými prsty ji hladil po tvářích. Od stájí se nesla příjemná vůně sena.

U brány stála hrstka vojáků od ěna do kilt ů s rodovými znaky Kerr ů. Kde byli ostatní? Rozhlížela se po nádvoří a náhle si všimla Malcolma. Divoce kolem sebe mával dřev ěným me čem a štítem a snažil se přemoci uschlý pa řez v rohu nádvoří.

Doufajíc, že najde n ěco na tom míst ě, kde v čera v noci zahlédla podivné stíny, vydala se k zadní části hradu. Kolemjdoucí ji radostn ě zdravili, jako by se už někdy p řed tím vid ěli. Díky hr ůzn ě vypadající Verbatim se však nikdo neodvážil p řijít blíž. Škoda. Třeba se od nich mohla n ěco dozv ědět.

Přes nádvoří se drkocal vratký povoz napln ěný rašelinou. Jako dít ě se ráda dívala do sv ětélkujícího mosazného koše, který byl naplněn vonným otopem.

„Nesmíš chodit tak blízko, zlatí čko,” volávala na ni její ch ůva.

Miriam ucítila u srdce prudkou bolest. Chudák ch ůva. Pro č jen musela zem řít?

Verbatim nedo čkav ě trhla vodítkem.

Zhluboka se nadechla a jako už po stokrát, rychle zaplašila všechny bolestné vzpomínky. V rohu nádvoří stála věž s podivnou branou ve tvaru rybího ocasu. Stoupla si na nevysokou zídku a snažila se zorientovat.

- 50 -

Rozhlížela se po oknech až kone čně zahlédla zelené závěsy, které visely v její ložnici.

Potom objevila p řikr čené d řev ěné dveře do zahrady. Sáhla po mosazné klice a ta kupodivu snadno povolila. Namazané panty nevydaly sebemenší zvuk. „Poj ď se mnou,” šeptem poru čila fen ě a brankou prošla do zahrady.

Přes látku šatů cítila horkost zví řecího dechu. Uklid ňovalo ji v ědomí, že tady p řece jen není sama. Pohledem bleskov ě prozkoumávala nevelkou zahrádku.

Místo jako stvo řené pro milostné dostaveníčko, pomyslela si, když uvid ěla fontánku uprostřed níž stály tři nahé nymfy s mramorovými džbány, z kterých prýštila pr ůzra čná voda. Dokola byly rozestavěny dřev ěné lavičky, jejichž op ěradla byla bohat ě vy řezána do tvar ů psího vína a divokých kv ětů. Stejný kv ětinový motiv se opakoval i na mozaikových obrazech umn ě zhotovených na t řech kamenných zdech, jež kouzelné místo chránily před zrakem nepovolaných. Jako čtvrtá ze ď sloužil samotný hrad. Naproti stálo šest římských amfor osázených ko řením. Vzduch byl provon ěn v ůní bazalky, tymiánu, fenyklu a levandule. Mezi fontánou a hradní zdí byl vkusn ě vytvo řen kv ětinový záhon znázorňující znak rodu Kerr ů: zářící slunce. Plameny byly vysázeny z jasně žlutých m ěsí čků, kdežto st řed tvo řily n ěžné sedmikrásky.

Verbatim trhla vodítkem, tmavý čenich p řilepený těsn ě k zemi. Miriam se vydala sm ěrem, kterým ji vedl neomylný čich její spole čnice a nemýlila se. Fena objevila tajné dveře do hradu.

- 51 -

Komu mohl sloužit vchod p římo z hradu? Je možné, že se tady v čerejší noci tajn ě plížil Duncan Kerr?

Verbatim zaškrábala na dveře zak ňourala.

„Tiše, holka,” ok řikla ji Miriam.

Zkusila otev řít dve ře. Byly zam čené. V noci se vrátí a jestli bude mít štěstí, potká se s tím, kdo tajný vchod používá.

Pro dnešek to sta čí. Spokojen ě se vrátila na nádvoří. P řed stájemi už čekal otev řený ko čár zap řažený párem grošáků. Na kozlíku sed ěl hrab ě a v rukou držel p řipravené opratě. Miriam si ješt ě nevšimla, jak je ve skute čnosti vysoký a jak má široká ramena. Vypadal jako hrdý král, který obhlíží své území. Takhle z dálky se dokonce zdál být hezký.

Když ji uvid ěl, mlaskl na kon ě a popojel jí v ústrety. Z blízka to byl zase ten starý známý podivín s tlustými skly brýlí a s napudrovanou parukou.

Lidé, kolem kterých projížd ěl, se zastavovali a s čepicemi v rukou vesele zdravili svého pána. Někte ří na n ěj dokonce hlasit ě pok řikovali.

Oni ho snad mají rádi. Miriam nemohla pochopit, jak si tak excentrický muž dokázal získat jejich lásku a úďu. Copak skute čně obdivují jeho zru čnost v ryba ření a volnou výchovu syna? I když pro č ne? A co se tý če výchovy d ětí, vždy ť hrab ě nebyl jiný než ostatní šlechtici. Žádný z nich se o své d ěti moc nestará. Dokud jsou malé, nechají je v rukou p řísných ch ův, které pozd ěji vyst řídají suché gardedámy a odměř ení učitelé. To kdyby ona m ěla d ěti, milovala by je a

- 52 -

respektovala. Byly by smyslem jejího života a věnovala by jim všechen volný čas.

Slunce se odráželo v silných brýlích a Miriam se snažila p ředstavit si jej jako neohroženého v ůdce v čele krvela čné tlupy banditů. Nešlo to.

Když kone čně dorazil k Miriam, odložil oprat ě a sesko čil na zem. Na sob ě m ěl dlouhý kabátec, krátké zelené kalhoty a prosté střevíce. Na hlav ě m ěl krátce st řiženou bob ři čepici, kterou krášlila oškubaná paví péra. Muselo to být už hodn ě dávno, kdy naposledy zdobily pta čí pe ří.

Byl tém ěř na dva kroky od Miriam, když Verbatim vycenila tesáky a výhružn ě zavr čela. Z davu lidí se ozvaly pod ěšené výk řiky. Hrab ě se zastavil a hlasit ě polkl. „Je nebezpe čná?”

Miriam škubla vodítkem a p řikázala feně, aby si sedla. Usmála se a řekla natolik hlasit ě, aby to slyšeli i všichni ostatní: „Pro ty, které zná, je zcela neškodná. Půjčte mi svou rukavici.”

Velmi pomalu si sundal pravou rukavici a podával ji Miriam. Vzpomn ěla si na mozoly na jeho dlaních. „Už jsou v po řádku?”

„Co?”

„Mozoly na vašich rukou, pane. Hojí se?”

Lidé zv ědav ě popošli blíž, aby lépe slyšeli.

Hrab ě p řekvapen ě pozvedl obo čí. „Opravdu máte dobrou pam ěti.” Pak jen mávl ledabyle rukou. „To nic nebylo. Paní Eliotová mi na ně dala obklady.”

Miriam p řidržela rukavici fen ě p římo p řed čenichem. „P řítel.” Verbatim s o čima up řenýma na hrab ěte za čala vrt ět ocasem.

- 53 -

Přihlížející obdivn ě vydechli a hlasit ě dávali najevo svou libost k chytrému zvířeti.

Miriam vrátila rukavici. „Chce, abyste ji podrbal, pane.”

Hrab ě nev ěř ícn ě natáhl ruku a pomalu se přibližoval ke zví řeti. Pravd ěpodobn ě o čekával, že ho fena kousne. „Je to docela okouzlující bestie. V jistém slova smyslu.”

„Také si myslím,” p řitakala Miriam a podrbala psa za ušima. „Hodná holka.”

Verbatim vyšt ěkla a hrab ě bleskurychle usko čil. Diváci řvali smíchy a znamenit ě se bavili nad přestavením svého pána.

Hrab ě se narovnal a prsty si p řísn ě upravil brýle, které mu mezitím spadly až na špi čku nosu. „To by už sta čilo. Jist ě máte každý dost své práce. Nezapome ňte, že každým dnem o čekávám nové pávy.” Poté se otočil k Miriam. „M ůžeme jít, madam?”

„Samoz řejm ě, lorde. T ěším se, že budeme pokra čovat v našem rozhovoru.”

Duncan si spílal, že na chvíli zapomn ěl na její lstivou povahu. Její falešná starost o jeho zdraví ho vyvedla z rovnováhy.

Já nikdy nic nezapomínám.

Ješt ě stále zamra čený jí pomohl do ko čáru. Byl mile p řekvapen její drobnou postavou a p říjemnou vůní. Jeho krásná malá diplomatka používala exotický parfém, který mu p řipomínal čerstvý ranní vánek v horách. Posadil se vedle ní, přičemž nezapomn ěl klopýtnout o schodek. S touto všímavou spole čnicí musí hrát svou roli velmi opatrně a d ůkladn ě.

- 54 -

Verbatim se elegantn ě uvelebila na zadním sedadle.

Duncan trhl oprat ěmi a obrátil povoz. Když projížd ěl rozestupujícím se davem, uv ědomil si, že jeho lidé by zasloužili pod ěkováni za to, že klidn ě přihlíželi jeho podivnému zjevu i zbab ělému chování a nijak ho neprozradili. Angus je už sta čil pou čit o tom, jak se mají chovat. Vyjel chvíli p řed nimi, aby na jeho podivnou návštěvu p řipravil i ostatní farmáře. Prohlídka by m ěla prob ěhnout bez jakýchkoliv problém ů.

Okamžit ě jak projeli zdmi hradu, Miriam zavelela: „Verbatim, b ěž.”

Pes hbit ě sesko čil z ko čáru, nos přilepil k zemi a systematicky za čal mapovat terén. Její lesklý, zlatorudý kožich se matn ě leskl v podzimním slunci.

Pohodln ě usazený v otev řeném ko čáře se Duncan spokojen ě usmíval. Byl to skv ělý plán. Odpolední sluní čko p říjemn ě h řálo a královnin oblíbenec byl zcela v jeho moci. A než tento den skon čí, bude přesv ědčena o tom, že on i jeho lidé jsou zcela nevinní, a co víc, bezbranní p řed ukrutností a podlostí barona Sinclaira. S tím se vrátí zpátky ke královně. Baron Sinclair bude podle práva odsouzen a poslán tam, kam pat ří. A život, p ůjde dál.

„Trénovala jste ji sama?” zeptal se ne čekan ě Duncan.

„Ani to moc nepot řebovala. Má to v krvi. Nevadilo by vám, kdyby přespávala v mém pokoji? Slibuji, že nebude d ělat problémy.”

- 55 -

Když jí to ud ělá šťastnou a kone čně p řestane slídit po hrad ě, pro č ne? „Prosím, chovejte se jako doma.”

„D ěkuji. Všimla jsem si, že v psinci máte n ěkolik teriérů z údolí Aire a vrh foxhound ů.”

Podíval se na ni a usmál se. „Skutečně? Takže to jsou teriéři a foxhoundové?” opakoval skoro jako Malcolm, když se snažil zapamatovat si nová slova. „Podle m ě to jsou otrhaná stvo ření a jen b ůh ví, co mají v t ěch svých kožiších. Žádný z nich není tak elegantní jako vaše Verbatim.”

„Zapomn ěla jsem, že p řed honem dáváte přednost ryba ření.”

Věděl, že je to jen další lež. Ona p řece nikdy nic nezapomíná.

„Verbatim vypadá dost rychlá na to, že by mohla předb ěhnout t řeba i kon ě.”

„D ěkuji za uznání. Je opravdu skvělý b ěžec. To otec vás naučil takhle řídit ko čár?”

Duncan ztuhl. Její pokus o nové téma by mu opravdu vyhovoval, jen si nemusela zvolit zrovna jeho otce. Kenneth Kerr byl hrubý a neurvalý člov ěk, který na svého syna nikdy nem ěl dost času ani trp ělivosti.

Zamlaskal na kon ě a řekl: „Ne. Je mi to líto, ale nikdy jsme spolu moc dob ře nevycházeli. Byl to divný spole čník. Rad ěji by prošel celé Skotsko p ěšky, než aby sedl do ko čáru. Vždy m ěl svou pravdu.”

„On také bojoval s baronem Sinclairem?”

Duncana by zajímalo, jestli si tenhle okouzlující úsm ěv cvi čila p řed zrcadlem. Copak ho chce svést? Nebo se ho znovu snaží oklamat bezstarostným tlacháním, aby z něho dostala p řiznání jeho viny?

- 56 -

Tém ěř se hlasit ě rozesmál. Bude si na ni muset dávat pozor. Vždy ť ona si myslí, že je p řipitom ělý omezenec. „Také? Snad si nemyslíte, že bych n ěkdy klesl na baronovu úrove ň? Dobrotivé nebe! Vždy ť mn ě je jakékoliv násilí cizí. Dávám přednost poklidnému ryba ření, což vy už asi víte, že ano? Už jsem vám říkalo galoši, kterou jsem omylem pokládal za lososa?” Tvář se mu zkroutila do p řipitom ělého úsm ěvu. „Zakousla se mi do háčku a necht ěla povolit. Zni čila mi nejlepší návnadu. Říkal jsem jí t řepotavý zázrak. Trvalo mi celý den, než jsem vyrobil novou.”

„Je to od vás p ěkné, že jste jí dal jméno.”

Up řen ě pozorovala grošáky, ale Duncan moc dob ře věděl, že to nejsou kon ě, o Icom. p řemýšlí. Dal by cokoliv, aby jen na chvíli mohl nakouknout do jejích myšlenek. „Dostal jste jméno po svém otci?” zeptala se.

„Ne. M ůj otec nikdy netrp ěl p řemírou sentimentu. Byl to pravý v ůdce klanu. Drsný a neohrožený chlapák. Mám dojem, že vám by se rozhodně líbil. Jeho lidé mu říkali Velký Nájezdník.”

„Takže on kradl?”

„Dokonce i poslední noc p řed svou smrtí.”

„Kolik vám bylo, když váš otec zem řel?”

Samoz řejm ě že p ředpokládal, že dojde i na soukromé dotazy, ale daleko raději by je kladl on, a ne naopak. Nap říklad velmi by ho zajímalo, pro č se ješt ě nevdala? Zradil ji snad n ěkdo? Nebo byla milenkou vysoce postavené osoby? Jsou její bradavky růžové a jak by asi reagovaly na jeho dotek?

„Jestli je vám toto téma nepříjemné, pane”

- 57 -

Duncan se násilím přinutil myslet na n ěco jiného. „Ale v ůbec ne, lady. Bylo mi dvacet a zrovna jsem byl v Řím ě.” Když na n ěho Miriam nechápavě pohlédla, dodal: „Vždy jsem byl velkým obdivovatelem akvadukt ů. Nap říklad v Itálii jsou hojně používány pro zásobování pstružích potoků.”

„Ach tak. Už je mi to jasné,” pokývala hlavou a jakoby jen tak mimochodem se zeptala. „Nevíte náhodou, proč vás baron obvinil ze zlod ějství?”

„Pro č? No to je p řece jasné. Obvinil m ě, aby zakryl své vlastní skutky. Ale já vím, že někdo s tak obrovskou zkušeností a znalostí v ěci se tím nenechá oklamat.”

S ned ůvěrou si ho prohlížela. Duncan se v duchu usmíval. Vše se odvíjí p řesn ě podle jeho plánu.

Polední slunce zm ěnilo její o či na dva zářící drahokamy a hedvábné vlasy v proud tekoucího zlata. Nosík a tváře m ěla lehce poprášeny světlým pudrem nejspíš proto, aby zakryla drobné pihy, které mu připomínaly rozsypané ko ření. Jak rozkošné. Možná by se m ěl také napudrovat. V ůz narazil na vy čnívající kámen a Duncan obrátil svou pozornost zpět k řízení povozu a ke h ře na hlupáka.

„Kam vlastn ě jedeme?” zeptala se.

„Stavení MacLarens ů jste už myslím vid ěla - nebo alespo ň to, co z n ěho zbylo. Chcete navštíviti ostatní farmy? Asi byste si ušpinila ruce.”

„Ne. Nemám zájem vidět další vyho řelé chalupy a čerstvé hroby. Ale ráda bych si promluvila s několika farmáři. Samoz řejm ě že to není proto, že bych vám nev ěř ila, lorde.”

- 58 -

Na takovou žádost byl p řipraven. S ohledem na její pov ěst, která ji předcházela, Duncan moc dobře v ěděl, že nejen že nikdy nic nezapomíná, ale také nikdy nikomu nic nev ěř í, dokud se o pravdivosti jeho tvrzení nep řesv ědčí sama.

„Jsem polichocen, lady Miriam. Je vid ět, že m ě považujete za natolik schopného, abych vás dokázal oklamat. Mluvíte skotsky?”

„Ano. Nemusíte si se mnou d ělat žádné starosti. Dokáži se domluvit s místními lidmi sama. Ale o čem jste tak dlouho p řemýšlel? Trápí vás snad něco?”

Líbila se mu ta hra na ko čku a na myš. „A, sle čno Miriam. Vy m ě opravdu p řece ňujete.”

„Když mi to nepovíte, budu si myslet, že p řede mnou n ěco tajíte.”

Duncan se rozhodl, že bude nejlépe, vrátí-li se k běžnému tématu. „Když to tedy musíte v ědět Přemýšlel jsem, jestli pes umí chytat ryby.”

Zatvářila se jako malé dítě, které poprvé v životě kouslo do citrónu.

Duncan se omluvn ě usmál a řekl: „Vždyt jsem vám říkal, že to je hloupost. Ale v ěř ím, že vy mi odpustíte. Nevím čím to je, že musím neustále myslet na rybolov. Možná proto, že to je tak skv ělá zábava. Neustále se snažím vymýšlet stále nové a nové techniky. V tomto jsem skute čný myslitel.”

Miriam si ho jen skepticky m ěř ila nev ěř ícným pohledem. Dobrotivý bože, copak tahle ženská se nikdy nesm ěje?

„To vám tedy v ěř ím,” komentovala jeho p řiznání Miriam.

- 59 -

Navštívili dv ě dobytká řské a tři ov čí farmy. V každé chalup ě byli mile uvítáni a pohošt ěni chlebem a sýrem. Angus odvedl skv ělou práci. Ženy si stěžovaly na zlo činy páchané Sinclairem, zatímco muži seděli se za ťatými p ěstmi a pokaždé, když padlo baronovo jméno, vztekle jimi třískali do stolu. Hospodyn ě obletovaly kolem Duncana, jako by nebyl schopen postarat se sám o sebe. Skoro každý se zmínil o strašlivé ráně osudu, která ho donutila nosit tak silné brýle. Muži ho nazývali svatým mužem a spasitelem, a ženy mu ne řekly jinak než gentleman. Požehnané Skotsko. Jeho lidé byli skv ěli.

Ovšem až na Lettii Melvillovou.

Pozd ě odpoledne zastavili u chalupy Melvillových. Finlay, šlachovitý pastý ř, který p řišel o ruku, když bránil své stádo před útokem Sinclairových muž ů, si hned vzal Duncana stranou. Zatímco p ěl chválu na nádhernou fenu, Duncan po očku sledoval Miriam. Ta si velmi zaujat ě povídala s Finlayovou ženou Lettii, o či neustále upřeny na Duncana.

„Ale ano,” řekla lady Miriam tím samým tónem, který používal Malcolm v den svých narozenin. „Samoz řejm ě že chápu a dokáži ocenit p řednosti vašeho pána.”

„Tím si m ůžete být jista stejn ě tak, jako že dobrý katolík jí každý pátek rybu, lady.” Na kolenou pohupovala malého synka a s up římným úsm ěvem pokra čovala v lí čení Duncanových schopností. „Až ze samotného Aberdeenu se k nám sjíždějí pani čky, aby si vychutnaly jeho schopnosti,” a šibalsky p řitom mrkla okem.

- 60 -

,,Nerozumím,” zarazila se lady Miriam. „Chcete říc ť, že s ním chodí lovit ryby?”

Finlay se hlasit ě rozchechtal.

Lettie se jen uculila a rychle vysv ětlovala. „Ó, náš pán je známý, že dokáže na jeden háček chytiti n ěkolik mladých sle čen i zkušených a urozených dam. A všechny potom trpí na zlomené srdce.”

Miriam se prudce oto čila a nechápavě se podívala na Duncana. Ne řekla sice nic, ale z jejího pohledu se dala vy číst otázka: „Ten sm ěšný človí ček a sv ůdce žen?”

Jestli je v posteli stejn ě tak dobrá jako ve vý řečnosti, pak by se oba zcela nazí svíjeli v divokém objetí a k řičeli rozkoší. Ta p ředstava roznítila v Duncanovi potla čovaný žár. Živ ě ji vid ěl, jak leží na jeho prachové matraci, její vlasy pokrývají bílé polštáře a štíhlé ruce ho k řečovit ě objímají. Jeho mužství se za čalo dmout touhou.

Je na čase, aby pokra čovali v cest ě.

Když se vrátili do ko čáru a vyrazili sm ěrem k Hadriánovu valu, Miriam řekla: „Zdá se, že jste si m ěli s Melvillem co říc ť.”

Duncan se musí nau čit ovládat své tělo a myslet na povinnosti. Zatajil dech tak prudce, až celý zrudl.

„Jenom se nesty ďte. Klidn ě mi o tom rozhovoru můžete říc ť.” Pozorn ě se na n ěj zadívala. „Ach, vy se červenáte?”

Duncan sklonil hlavu a ze všech svých sil se snažil vypadat rozpa čit ě. „Ó, má drahá. N ěco takového p řed vámi prostě nem ůžu opakovat. To nebyla vhodná konverzace pro delikátní ouška mladé dámy.”

- 61 -

Miriam vzdorovit ě zvedla bradu. „To posoudím sama.” Kdyby jen v ěděla, jak se Duncan baví, rad ěji by se na nic neptala. Zr ůžoví jako pivo ňka nebo zrudne jako r ůže? Skoro se styd ěl za to, jak si z ní tropí blázny, ale co se dá dělat? Musí svou roli dohrát až do konce.

„Finlay cht ěl, aby jeho honící pes pokryl vaši Verbatim no, až bude ten správný čas,” plácl Duncan. Na tváři se jí usadil p řekvapený výraz a jemná pokožka rozkvetla do kouzelného r ůžového odstínu. „Aha.” Mistr herec ú činkující ve své vlastní h ře ješt ě dodal: „Tak jsem vám to řekl a vy si ted budete myslet, že jsem nevychovanec. A já jsem p řitom jenom cht ěl s vámi spolupracovat.” Co by jen dal za jedinou noc spolupráce s jejím svůdným t ělem.

Odkašlala si a řekla: „Nic se ned ěje. Vždyť sem se na to ptala sama. Máte dočista pravdu. D ěkuji vám za vaši spolupráci.”

Duncan by se divil, kdyby v ůbec n ěkdy pochopila, že si z ní d ělá legraci. Asi by s tím m ěl alespo ň na chvíli p řestat, ale bylo to p říliš lákavé. Snad se ve svém životě s n ěkým takovým ješt ě nikdy nepotkal.

Miriam se se zájmem rozhlížela po okolí. „Pro č jsou farmy na vaší stran ě hranice menší?”

Ta se teda rychle vzpamatovala. A to mu jí bylo skoro líto. Podíval se na ni p řes tlustá skla svých brýlí a odpov ěděl: „Muži prost ě nezvládnou obd ělávat více půdy.”

„Tak pro č jim nepomáhají i ostatní z rodiny tak, jak jsem to vid ěla na polích barona Sinclaira.”

- 62 -

Kdyby byla o baronovi skute čně dob ře informována, něco takového by snad ani nemohla říc ť. Pokud ovšem v ůbec n ějaké informace dostala. Proto se jen opatrn ě zeptal: „Vy toho muže znáte?”

Oto čila se za psem, který se vydal po stop ě. „Doru čil na vás do Londýna stížnost.”

Zase jenom vytáčky. Je v ůbec možné, že by věhlasná lady Miriam, hvězda královniny diplomacie, mohla být tak nep řipravená a neinformovaná? Dokonce ani nev ěděla, že se baron p řest ěhoval do pohrani čí teprve p řed osmi lety. Vždy ť se ptala, jestli jeho otec okrádal barona. Duncan se musel dozvědět, kolik toho tedy ví. „Stížnost?”

„Už jsem vám to říkala. Krádež, vandalství, únos, újma na zdraví.”

Duncan si vzpomn ěl na Adrienu. „To je k smíchu. Víte v ůbec, že v červnu nabídl jednomu vysoce postavenému soudci svou nevlastní dceru za to, že smete ze stolu mou žalobu na n ěj?”

„To je právo a povinnost otce postarat se o své dcery. I když nevlastní.”

Myšlenka na Adrienino první dít ě, které právě nosila pod srdcem, Duncana pon ěkud uklidnila. „Nanešt ěstí ten muž už jednou ženatý je. Ta dívka mu měla sloužit jen na pobavení.”

Miriam se zachmu řila. O chvíli pozd ěji řekla: „Mohl byste mi řícť n ěco o zvyklostech domkářů ?”

Je v ůbec n ěco, co by ji šokovalo? Možná že to zjistí Pán Hranic. Snažil se p ředstavit, jaký život asi vedla, když má takové zkušenosti. Není se co divit, že královna Miriam MacDonaldovou chválí a velebí. Ale

- 63 -

pro č ji tedy nezasv ětila do zdejších problém ů? Musí to zjistit. Pot řebuje jen trochu více času.

„Ti domkáři, lorde,” pobídla ho.

Vůz se pomalu kodrcal po polní cest ě, kola sk řípala, postroje cinkaly. ,Sinclair zdírá ze svých nájemníků k ůži. D ěti z Kildaltonu ráno nejsou na poli, protože chodí do školy.”

Překvapen ě se na n ěho podívala. „Všechny?”

„V ětšina. Máme tady školu i u čitele - nic sv ětoborného, jak řekl jeden z mých p řátel, ale děti se aspo ň mají kde nau čit číst a psát. Stejně si ale myslím, že jejich oblíbený p ředm ět je p řírodopis. A taky to je pro n ě to nejd ůležit ější.”

Mávla rukou sm ěrem do údolí, kde ležely domky se slam ěnou st řechou. „Takže farmy v Kildaltonu prosperují?”

Necht ěl jí říc ť o tom, jak spole čně se svými nájemci musí tvrdě pracovat, aby zlepšili zem ědělskou techniku a vyzkoušeli nové druhy plodin. Místo toho se rozhodl pro útok. „Žádný z farmářů v blízkosti zdi se nemá tak dobře, jak by si skute čně zasloužil. A m ůžou za to Sinclairovy nájezdy.”

„Má baron také školu?”

Duncan se musel ovládat, aby zastřel sv ůj hn ěv. Prudce pohodil oprat ěmi, a pak, p ředstíraje nonšalantnost, řekl: „To opravdu netuším. Mám svých starostí až nad hlavu. Už jste vid ěla místní ruiny? Stojí na nádherném místě, které si vybrali Římané. Jako dítě jsem byl t ěmi sutinami prost ě okouzlen.”

- 64 -

Úsp ěšná diplomacie si vyžaduje jisté ústupky na obou stranách. Duncan chvíli čekal a doufal, že to Miriam pochopí a bude s jeho postojem souhlasit.

„Pak jste tedy musel mít velmi zajímavé d ětství.” Znovu se zamyslel nad jejím životem. Co se stalo s klanem MacDonald ů, do kterého náležela? Kde vlastně vyrostla? Na nic z toho se však nemohl zeptat, pon ěvadž nebyl v takovém postavení, aby si mohl dovolit d ůvěrné otázky ke královnině oblíbenkyni. Proto jen prohodil: „Ano, velmi zajímavé.”

V dálce se před nimi objevil Hadriánův val, ke kterému vedla klikatá cesta napolo zarostlá bujným kapradím.

„Tady, hned p řed námi pozůstatky brány,” řekl. Miriam sesedla z vozu a p řistoupila ke staré studni. Nahnula se p řes její okraj a zavolala: „Haló”

Duncan z ůstal ve voze a jako zhypnotizovaný hled ěl na její štíhlé kotníky a nádherně tvarovaná lýtka. Ale zdálo se, že má příliš úzké boky. V tichosti ji naléhav ě žádal, aby se zohnula ješt ě alespo ň malinký kousek.

Přidal se k ní i pes. Nastražil uši a s hlavou naImutou na stranu zíral do temné studny. „Poslouchej, Verbatim,” usmála se na psa. „Slyšíš tu ozv ěnu?”

Verbatim za čala divoce mávat ohonem. Vypadalo to, že se jí nová hra líbí.

Duncan se k nim zezadu nepozorovan ě p řiblížil, pomocí dlaní vytvo řil jakýsi kornout a hlasit ě houkl: „Baf.”

- 65 -

Pes zak ňučela rychle usko čil na bok, zatímco lady Miriam ztuhla. „Jak zábavné, lorde. Verbatim, máš volno.”

Pes se radostn ě rozb ěhl po okolí a Miriam se oto čila k Duncanovi.

Jeho srdce za čalo zmaten ě tlouc ť. Vid ěl p řed sebou obraz ženského kouzla nebo nevinné panenskosti? Čím vlastn ě byla? Pán Hranic by to jist ě zjistil.

Bože, jak hodn ě ji cht ěl.

„Rekn ěte mi n ěco o té studni.”

Pro č si cht ěla vykládat o hloupé studni?

Duncan cítil bolestnou touhu v každi čkém svalu. Jak dlouho tohle trápení potrvá? Vždyť p řece není ze železa. Tichým hlasem řekl: „Byla postavena roku 120 našeho letopo čtu, ale již za dvacet let byla zni čena.”

„Kdo ji zni čila kdo ji pak opravil?” zeptala se a očima pozorn ě studovala tvar uložených kamen ů.

Duncan ji hltal pohledem. „Skoti. A stavitel jménem Severus ji znovu opravil. Kdysi to tady sloužilo jako tvrz, a tudíž bylo studny zapot řebí. Římští vojáci sem p řiváželi své rodiny.”

Pak ji vzal kousek dála ukázal jí místo, kde kdysi objevil poklad. Když ho tehdy dovezl dom ů, všichni se mu jenom smáli, protože šlo o bezcenné tretky. Pozorn ě mu naslouchala, dokonce se sv ěř ila i se svým pokladem - hrne čkem na čaj a n ějakou klikou.

„Jednou,” řekl Duncan, „když jsem se jako oby čejn ě probíral zdejšími odpadky, objevil jsem vázu nesmírné hodnoty, která musela patřit samotnému Hadriánovi. Tehdy mi bylo osm a nemohl jsem se do čkat, až díky tomuto objevu získám slávu a nesmírné

- 66 -

bohatství,” zasmál se tak prudce, až se mu roztřásla ramena. „Táhl jsem tu těžkou v ěc dom ů a skoro celý den jsem ji čistil, až jsem kone čně zjistil, že to je oby čejný hlin ěný hrnec na worcester.”

Naklonila hlavu a pozorn ě si ho prohlížela velkýma očima. „Jak se tomu m ůžete smát?”

Jak jí má odpovědět, aniž by zaklopýtl? P řestal být pozorný a vydal se tak na nebezpe čný led.

„V osmi letech vás to p řece muselo mrzet a taky jste se za sv ůj omyl jist ě styd ěl,” řekla vážným hlasem.

„Ano, máte pravdu,” p řipustil. „Ale tehdy ten hrnec vid ěl jenom Angus a ten m ě nikdy nezradil.”

Jeho o či byly vábeny jejím pohledem. „Ten urostlý mladík? Myslela jsem. si, že své vojáky neznáte jménem.”

Duncan za čal litovat, že ji v ůbec vzal na vyjíždku. Byla p říliš bystrá a stačila chvilka nepozornosti, a už ho m ěla.

„Lidé se často zrazují,” řekla. „To byste m ěl mít neustále na pam ěti.”

Pro č ten záhadný tón? Jako by ho cht ěla varovat.

Duncan neodpov ěděl. Zahlédl Miriamina psa, jak zab ěhl na druhou stranu zdi. „M ěla byste si zavolat toho psa zpátky,” řekl. „Jsou tam jezevci a hadi.”

Rukou si lehce zajela pod vlasy a nadzvedla je z krku. Z kapsi čky si vytáhla kapesník a otírala si šíji. „Jen se nebojte. Verbatim se had ům vyhne a jezevci pro ni nejsou nebezpe ční. A o n ě se taky nemusíte bát. Nezabije je. Jenom je vy čenichá a pak si s nimi pohraje.”

- 67 -

Duncan se za čal obávat, že by pes mohl najít i tajnou skrýš Pána Hranic. Vstal. „No, ale stejn ě by mohla p řijít k nep říjemným ranám. Rad ěji si ji zavolejte.”

Pomalu se p řiblížil k psovi a vid ěl, že jeho obavy byly na míst ě. Verbatim chvíli splašen ě pobíhala s nosem p řilepeným k zemi, a pak, kousek vedle tajného vchodu, za čala hrabat.

Se zatajeným dechem Duncan. vyk řikl: „P řesta ň hrabat!”

Verbatim zvedla hlavu a nechápavě hled ěla na Duncana. O chvíli pozd ěji se už znovu v ěnovala své bohulibé činnosti.

Duncan nev ěděl, co má dělat, a tak za čal vyhrabanou hlínu házet zpět do jámy. Celkem bezúsp ěšn ě.

Lady Miriam kone čně hvízdla a jedno sto liber živé váhy se šťastn ě rozb ěhlo ke své paní. Pes b ěžel tak rychle, že ho málem srazil na zem. A bohužel tak rychle, že mu nestihl vytrhnout cíp tmavého hedvábí, který mu tr čel z tlamy.

Duncanovi p řestalo na chvíli tlou ď srdce. Ten pes našel šátek Pána Hranic. Jak mohl být tak nepozorný a ztratit ho? Sakra, to te ď nebylo d ůležité. Rad ěji by se měl zamyslet nad tím, jak to vysv ětlí lady Miriam. Ten šátek patří n ějaké žen ě. Asi to bude truchlící vdova. Ano, to bude nejlepší. Vždy ť takových je tady víc než dost.

Miriam p řece nem ůže v ědět, komu ten šátek patří. Zhluboka se nadýchla jeho srdce za čalo op ět tloucť v pravidelném rytmu.

- 68 -

Pes našel oby čejný tmavý šátek. No a co?

A jestli se bude chovat tak splašen ě, Miriam na něho up ře ty své nádherně šedé o či a bude z n ěho tak dlouho tahat rozumy, až se nakonec svou vlastní nepozorností prozradí. Musí se chovat p řirozen ě. V duchu se usmál a na slovo přirozen ě rychle zapomn ěl. Duncan Kerr se p řece ve své roli hlupáka vůbec nemusí chovat p řirozen ě.

Poskakujíc z jednoho kamene na druhý se pomalu vrátil ke staré studni. Vytáhl svůj vlastní kapesník a za čal si z nohavic čistit bláto. K jeho překvapení si všiml, že lady Miriam uvázala šátek na psí krk a hlasit ě ji za čala chválit, jak jí to sluší.

V o čích jí svítily uli čnické jisk řičky. „Podívejte, lorde. Že jí to sluší?”

Znal ji teprve od minulého večera, ale už i tak moc dob ře v ěděl, že lady Miriam nedává často svým cit ům volný pr ůchod. A otev řená konverzace s ní je téměř nemožná. Musí pokra čovat ve své roli blázna.

Široce se usmál a ruce si založil v bok. „Nejd řív jste m ěla ten šátek nechat vyčistit. Kdo ví, co za individuum ho m ělo na krku.”

Na tváři se jí mihl prosebný výraz. „Verbatim má tak málo času na hraní. Nebu ďte takový škarohlída neni čte jí radost.”

Bylo to t ěžké, ale Duncan musel vytrvat. „Pak vám tedy nemohu dovolit, abyste ji vzala se sebou na hrad. Mohla by tam zavlécť n ějakou infekci.”

Její uvoln ěný výraz zmizel. Pokývala hlavou a rozvázala šátek. „Samozřejm ě, lorde. Nemusíte se bát. Hned jak p řijdeme dom ů, sama ten šátek vyperu.”

- 69 -

Duncan si p řipadal jako ne řád. Nejraději by tomu zatracenému psu koupil šátek v každé barvě duhy - ud ělal by cokoliv, jen aby Miriam vrátil do očí ta šťastná světýlka.

Cestou dom ů se ji snažil pobavit vymyšlenými historkami o rybách, ale bylo to stejně beznad ějné, jako kdyby cht ěl polepšit barona Sinclaira.

Duncan se v duchu proklínal. To on sám od sebe odehnal tu usm ěvavou ženu a dovolil, aby místo ní op ět nastoupil chladný diplomat.

Tak se alespo ň snažil uchlácholit své sv ědomí. Vždy ť ona je tady, aby proti n ěmu získala pádné důkazy. Pro č by tedy na ni m ěl brát ohled? Nečeká snad, že by anglická justice byla b ůhvíjak spravedlivá? Sama se rozhodla pro takový život. Až tu dod ělá svou práci, zase se sbalí a pojede někam jinam, kam ji pošle královna.

Bude lepší, když se od ní bude držet dál.

Po ve čeři vklouzne do tajných chodeb a postaví se přímo za její šatník. V tichosti bude naslouchat a pozoroval, co se bude dít. Ona se o tom nikdy nedozví.

Uklidn ěn vlastními argumenty se poplácal po břiše. „Paní Eliotová dneska p řipravuje jelení kýtu na brusinkách. Tu mám rád. Samozřejm ě že nejrad ěji mám ryby, ale člov ěk je nem ůže jíst každý den. A taky bude zákusek. Asi ovocný koláč se šleha čkou.”

Jeho neustálé brebentění nakonec vyvedlo Miriam z míry. Dokáže pochopit, že je pon ěkud zvláštní, a ani ho za to neodsuzuje, ale copak nem ůže být alespo ň na chvíli zticha? „To zní slibn ě. Mám ráda zvěř inu.”

- 70 -

„Výborn ě. Jen doufám, že ještě dnes dorazí m ůj páv. Ano, určit ě ho dnes p řivezou. Víte n ěco o chování pávů?” Hlasit ě se zasmál a nevypadalo to, že by čekal odpov ěď . „Je to nádherná podívaná. Pávi se před svými družkami nat řásají a chlubí se svými nádhernými péry. Já o tom vím své, víte? Já je už řadu let pozoruji.”

Když se blížili k hradní brán ě, cht ělo se jí k řičet. A když se k nim p řiblížil pastevec, který držel v rukou chcíplého psa, málem to i udělala.

„To ud ělali baronovi muži, m ůj pane.” Z o čí starého muže se řinuly slzy. „Nemuseli p řece zabíjet mého starého Barlee. Dal jsem jim kuřata a všechny žaludy, které jsem chtěl prodat.”

„Ubohý muži,” řekl hrab ě.

Miriamino srdce p řetékalo žalem nad tím starým mužem a jeho mrtvým psem. „Co budete d ělat?”

Duncan nevinn ě zamrkal a řekl: „Najdu mu jiného psa. Cht ěla byste mi pomoci n ějakého najít?”

Roz čilená takovou zbabělostí nedokázala ani odpov ědět. Místo toho sesko čila z vozu a odvedla Verbatim do psince, aby ji tam mohlo jedno z dvoj čat vykoupat.

Pozd ě v noci stála u svého okna a hled ěla dol ů do zahrady. Za ní u krbu pod řimovala čerstv ě vykoupaná a dostate čně nakrmená Verbatim.

Bo ční dve ře se otev řely a vešla Alexis. „Ješt ě nemáš dost té samoty?”

Miriam zahanben ě sklopila hlavu. „Je mi líto, že jsem p řed tím na tebe tak vyjela, ale nedokázala jsem

- 71 -

se ovládat. Po tom šíleném brebentění jsem pot řebovala trochu klidu.”

„Omluva se p řijímá.” Alexis si klekla vedle Verbatim a pohladila ji po dlouhých uších. „Každý, kdo pracuje tak tvrd ě jako ty, má ob čas nárok na trochu špatného humoru.”

Miriam si neš ťastn ě povzdychla. „Mám dojem, že bych nepoznala humor, ani kdyby mi lezl pod sukni.”

„Pro č jsi ješt ě oble čená? Nejdeš spát?”

Sv ětlo sví čky se zachv ělo. Divné, pomyslela si Miriam. Nevšimla si, že by na hrad ě byl pr ůvan. „Nem ůžu p řestat myslet na toho starého mrtvého psa.”

Alexis pohladila Miriam po vlasech. „Jestli ti to nějak pom ůže, hrab ě poh řbil toho mrtvého psa a pastevci slíbil, že mu dá jiného.”

„Jak šlechetné!”

Alexis se usmála. „On není tv ůj sir Lancelot, Miriam. Ale nem ěla bys k n ěmu být nespravedlivá.”

„Vždyt já ho neodsuzuji.”

„Já vím. A on má obrovské štěstí, že královna poslala právě tebe. M ůžu ti pomoci s šaty?”

„Ne. Ješt ě se p ůjdu podívat do zahrady.”

„P ůjdu s tebou.”

„Díky, ale ne. Vezmu si Verbatim.”

Pes najednou vyšt ěkla vyskočil na nohy. Nastražil dlouhé uši a krátce zavětřil. Po chvilce se vydal k otev řenému šatníku a str čil dovnit ř hlavu.

Plamen sví čky se znovu zachv ěl.

Alexis se zamra čila. „N ěco se d ěje. Že by duchové?”

- 72 -

„Ale jdi.” Miriam p řešla p řes pokoj a otev řela dve ře šatníku doko řán. „Co je tam, holka?” zašeptala psovi.

Psí hlava zmizela mezi pov ěšenými sukn ěmi a ve černími šaty. Když d ůkladn ě o čichala každi čký kousek Mirianina šatníku, vycouvala zpátky a s očima up řenýma na sk říň se posadila.

Snad už posté si Miriam p řála, aby Verbatim mohla mluvit.

„P ůjdeme se projít?” zeptala se. Pes radostn ě zakroutil ocasem a hlasit ě št ěkl.

Miriam vzala vodítko a sv ůj plášti. „Nemusíš na nás čekat,” řekla sm ěrem k Alexis.

„To by m ě ani nenapadlo.”

Dvoj čata nelenila a podle p říkaz ů své paní dopodrobna prošmejdila a popsala celý hrad. Miriam te ď podle jejich zápisk ů a nákres ů lehce našla cestu k zadnímu schodišti, a poté vyšla dve řmi, které sousedily s psincem. Ve vzduchu byl cítit déš ť a m ěsíc clonil bou řkový mrak.

Podél zdi byly umístěny lou če, které osv ětlovaly cestu hlídkujícím strážím. Miriam napo čítala dvacet ozbrojených voják ů.

Jako by šla jen na krátkou večerní procházku, Miriam se pomalu vydala k brance do zahrady. Opatrn ě se rozhlédla vpravo i vlevo, jestli ji n ěkdo nesleduje, sklonila se a rychle prošla brankou.

Ješt ě nebyla ani v polovin ě zahrady, když v tom uvid ěla vysoký temný stín. Srdce jí za čalo divoce bít.

Stál poblíž obrovských amfor, které teď vypadaly jako malé kv ětináče s kytkami.

- 73 -

Verbatim zavr čela.

Miriam zatáhla za vodítko a otočila se zpátky ke dve řím.

Stín se pohnul. „M ě se nemusíš bát, d ěvče.”

Ten hlas m ěl bohatý místní p řízvuk a v Miriam vyvolal podivné chv ění. Náhle uslyšela sk říp ění kamínk ů pod jeho nohama.

Hlasit ě polkla. „Kdo jsi?”

„P řítel, který ti nechce ublížit,” řekl skotsky.

Když byl už jenom dva kroky od ní, Miriam uvid ěla, že má na hlav ě široký klobouk, jehož krempa je úmysln ě posunuta do obli čeje tak, aby snad ani náhodou nemohla odhalit jeho totožnost. Snažila se tedy alespo ň rozeznat rodové barvy jeho tartanu, ale marn ě.

„Co tady d ěláš?” zeptala se.

Hlasit ě se rozesmál. „Na to samé jsem se cht ěl zeptat právě tebe.”

Miriam se najednou cítila hloup ě a ohrožen ě, a tak řekla: „Jdu vyven čit svého psa, který, jen tak mimochodem, je velmi ostrý a nebezpe čný.”

„Nevypadá p říliš nebezpe čně.” P řičapl si na bobek. „Mn ě p řipadá jako milé zvíře.”

V matném sv ětle si všimla dlouhého péra za jeho kloboukem. Byl to snad kavalír? N ěkdo z hrab ěcích host ů?

„Zví řata m ě milují,” a natáhl ruku k Verbatim.

„To ne!” vyk řikla Miriam a rychle couvla zpátky, ale k jejímu p řekvapení pes ani nezavr čel.

„P ůsobím úplně stejn ě na všechny ženy.”

- 74 -

Byl vysoký, m ěl široká, mužná ramena a hluboký sametový hlas. Miriam zašeptala: „ Řekni mi, kdo vlastn ě jsi?”

Hluboce se uklonil a řekl: „Jsem Pán Hranic.”

„Kdo?”

„Pán Hranic. Neříkej, žes o m ě ješt ě neslyšela?”

Vzpomn ěla si na p říb ěh, který jí vypráv ěl hospodský od Zelené Láhve. Tvrdil, že Pán Hranic je jenom legenda. „A co d ěláš tady?” zeptala se.

„Jsem vždycky tam, kde je m ě zapot řebí. Ty, děvče, vypadáš, že patříš k MacDonald ům.”

Miriam celá ztuhla. Nikdo nikdy nemluvil o její rodin ě. „Skute čně?”

„Ano.” P řistoupil blíže a dotkl se jejích vlas ů. „Jsou jako tekuté zlato. Jistě pat říš k MacDonaldúm.”

„Jsem lady Miriam.”

„To ne. Ty musíš být d ěvče z Vyso činy,” řekl zast řeným hlasem.

Vzpomn ěla si na domov. Sn ěhem pokrytá údolí. Potoky krve. Malé d ěvče, které se bezcíln ě potulovalo zamrzlou krajinou. V o čích ji za čaly pálit horké slzy. Popotáhla.

„Nepla č, d ěvče. Na pláč je dnes p říliš krásn ě.”

Pak ji chytil za ramena a Miriam v jeho o čích uvid ěla n ěmé pozvání.

- 75 -

Kapitola 4Kapitola 4 Kapitola 4Kapitola 4

Duncan zadržel dech. Vrhne se mu ochotn ě do náruče? Nechová se jako darebák a nehraje s ní příliš ne čestnou hru?

Pozoroval ji p řiv řenýma o čima. V matném sv ětle dokázal rozeznat jenom linii jejích rtů. Ani se nesmála, ani nemra čila. A ješt ě jedné v ěci si všiml. A ť už v denním sv ětle, nebo v no ční tm ě, Miriam MacDonaldová byla po čertech krásná ženská.

Už se více nedokázal ovládat. Něžn ě škubl jejími rameny a řekl: „Tak poj ď, d ěvče. Je čas, abych t ě přivítal jako řádný Skot.”

„Já nechci. Neznám tě.”

Když stál v tajné chodbě za šatníkem, slyšel Alexis, jak říkala, že Miriam hledá svého Lancelota. Duncan se zamyslel, co by asi v takové chvíli řekl galantní rytí ř. „Jen se podívej do svého srdce, d ěvče. Ty víš, kdo jsem.”

Popošla kousek blíž. Duncan ji kone čně držel v objetí. Cítil její ženskou v ůni, tváří se zlehka dotýkal jejích hedvábných vlas ů, vnímal sv ůdné k řivky jejího těla.

V b řiše cítil dob ře známou touhu po ženském těle, ale Miriam MacDonaldová nepatřila jemu. V ěděl to. Přesto ji p řitiskla řekl: „Jsi celá prok řehlá. Potřebuješ zah řát.”

„Oby čejn ě se cizinc ům nevrhám do náruče. Dokonce ani nem ůžu poznat barvy tvého plédu.”

„Já nejsem cizinec. Ne pro tebe.”

- 76 -

Přišel tedy, aby získal její d ůvěru, aby ji okouzlil, odhalil její tajemství. Ale podle prstu, kterým opa trn ě nadzvedávala jeho klobouk se zdálo, že i ona má své úmysly.

Od fontány bylo slyšet chlemtání vody. Verbatim měla dost svých starostí. Zjevn ě m ěla dojbm, že si její paní poradí sama.

„Cítíš se se mnou v bezpe čí, že ano, Miriam?” zeptal se n ěžn ě.

Miriam se nepatrn ě nap římila, a i když si tím Duncan nebyl p říliš jistý, zdálo se, že ho hodnotí. „Jsi velmi vst řícný, Pane Hranic. Jaké je tvé skutečné jméno?”

Speciální boty přidávaly jeho výšce n ěkolik palc ů a mohl si tak dovolit, dotýkat se bradou hedvábných vlas ů na temeni její hlavy. Omamná v ůně, která vycházela z jejího horkého těla, ho zcela zbavovala smysl ů. Rychle se snažil vymyslet si n ějaké jméno, ale v dané situaci to bylo značně obtížné. jan. Ale te ďmi kone čně řekni, co p řivádí tak krásnou dívku z Vyso činy do pohrani čí?”

Jako by náhodou přejela dlaní po jeho kiltu. Ucítil ten dotek dokonce i p řes tlustou vin ěnou látku.

„Musím tady n ěco urovnat,” řekla.

Je vid ět, že se nic nezm ěnilo. Miriam stále hrála svou roli chladné diplomatky. Proč by tedy i on nemohl být chladný a vypo čítavý? Jemn ě zmá čkl její levou ruku. „Vidím, že nemáš snubní prstýnek. Tak proto jsi sem p řijela?”

„Ne. Já se nechci vdávat.” A po chvíli dodala: „Te ď ješt ě ne.”

- 77 -

„Ale m ěla bys mít aspo ň muže. Aspo ň by t ě za dlouhých zimních ve čer ů trochu zah řála dal ti dítě.” Miriam se od n ěj odtáhla. „Jsi nezdvo řilý.”

No, po řád je to lepší, než být tím hlupákem, kteréhohraje p řes den. „Musíš m ě omluvit. Vyrost jsem na vesnici, a tudíž nemám uhlazené chování jako muži u dvora. Ale stejn ě mám pravdu.”

„Jsi farmář?”

„Ano.” Napadaly ho samé nesmysly. „Mám prasečí farmu,” řekl s hrdým výrazem ve tvá ři.

,,Myslela jsem si, že prasata žijí v chlívcích.”

Pane bože, ta snad ví všechno. „Co ty bys tak mohla v ědět o sviních?”

„Moc ne. Tvé žen ě nevadí žít na prase čí farm ě?”

„Ješt ě jsem nenašel d ěvče, které by chtělo m ě - nebo má prasata.”

„Jednou se jist ě n ějaká najde.”

„Lichotíš mi.”

„To nemám zapotřebí. Já si jenom myslím, že jsi celkem pohledný muž.”

Duncan málem vyprskl smíchy. „To rád slyším. Odte ď budu ve svém snažení ješt ě usilovn ější.”

„Chceš si najít manželku tady na Kildaltonu? Snad nějakou služebnou?”

S absolutní jistotou, že jeho narážku nepochopila řekl: „P římo na hrad ě ne.”

„Tak pro č jsi potom tady?” zeptala se.

„Ó, žena, která nerada plýtvá slovy,” povzdechl. „Jak skv ělé a vzácné.”

„Muž, který nedokáže odpov ědět jednou v ětou,” odsekla nasupen ě. „Jak zajímavé a okouzlující.”

- 78 -

,,Vždy ť stojím v kv ětinové zahrad ě, v náručí svírám nádhernou ženu a ty se mě ptáš, co d ělám?”

„Ha! Klidn ě bych mohla být škaredá a švidratá a ty bys to stejn ě nemohl v ědět. Vždyt je tma jak v pytli.” „Máš pravdu. Te ď je tma, ale vid ěl jsem t ě p řes den u Hadriánova valu.”

Vymanila se z jeho objetí. „Neviděla jsem t ě tam.” Připadal si jak tane ční mistr, který práv ě bruslí na tenkém led ě. „To jsi ani nemohla. Pozoroval jsem t ě dalekohledem. Tvé vlasy zářily v poledním slunci jako tekuté zlato.”

„Jak poetické, sire Iane.”

Pozorovala ho s neskrývaným zájmem. Náhle se ho zmocnil podivný nepokoj. Po čkat. Ona p řece nem ůže vědět, že nosí paruku a šátek, aby tak ukryl plavou barvu svých vlas ů. Ani že si obo čí za černil oho řelým uhlíkem. A okraj klobouku mu sahal až do o čí. Vždy ť ho nepoznala ani jeho p řítelkyn ě Adrienne. Takže cizí žena, jakou je Miriam MacDonaldová, prostě nemá šanci. „Máš ráda poezii, děvče?”

„Ano. Jsi velmi vysoký.” Obdivný tón v jejím hlase prozradil, že má ráda vysoké muže. Zpoza oblak vykoukl bledý m ěsíc a jeho st říbrné paprsky se zlehka dotkly její tváře. „Nem ůžu rozpoznat tv ůj tartan. K jakému klanu patříš?”

Má až p říliš dlouhý nos, pomyslel si zasmušile. To je proto, že ho neustále strká, kam nemá. Klidně si může projít všechny klany Skotska, a stejn ě nenajde rodové barvy, které na sobě nosí Pán Hranic. D ůvod je zcela jednoduchý. Duncan si je sám vymyslel. „Myslím si, že nikdo nem ůže znát všechny rody.”

- 79 -

„Já ano. Mám velmi dobrou paměti.”

,,Poj ď a sedni si ke mn ě.” Dovedl ji k lavi čce poblíž fontány.

Když se usadili, zeptala se ho: „Tak řekneš mi, pro č slídíš okolo hradu?”

„Já tady neslídím. P řišel jsem na návštěvu.”

Miriam se nap římila a ruce si složila do klína. „Jsi jeho p řítel?”

Její otázka zněla tak nenucen ě, jako kdyby se ptala na cestu. do Londýna, avšak náhlá ztuhlost prozradila, že odpové ďje pro ni velmi d ůležitá.

„Duncan je mým milým p řítelem, i když n ěkdy pravda trochu zvláštním,” řekl opatrn ě.

„Znáte se dob ře?” zeptala se.

„Asi ne tak moc dob ře, jak jsem si myslel. Nikdy mi totiž o tob ě ne řekl.”

Bože, jestli je v posteli stejn ě tak dobrá jako ve slovních poty čkách, musí jí tam dostat. Ta představa ho zasáhla tak nečekan ě jako blesk z čistého nebe. „Jsem jenom oby čejný venkovan a o ryba ření se moc nezajímám.”

„Tak pro č jsi tady? P řinesl jsi mu pávy?”

Duncan zaklonil hlavu a hlasit ě se rozesmál. „To tedy ne. Mou specialitou jsou prasata, ne ti jeho pávi, s kterými každého neustále otravuje.”

,,Sty ď se, Iane. Nem ěl by ses lordu Duncanovi vysmívat jen proto, že je jiný než ty.”

Aha! Takže tudy cesta nevede. Vypadá to, že nad tím starým popleteným lordem drží ochrannou ruku. „Jen jsem se smál p ředstav ě, že bych na své prase čí farm ě choval párek páv ů.”

- 80 -

„A jak to víš, že hrab ě o čekává dva pávy?”

Byla po čertech bystrá. Ale Duncan Kerr není o nic horší. „Pro č jsi tak podez řívavá? Je snad logické, že chce pár. Duncan ty ptáky prostě miluje. Nejrad ěji by je m ěl všude kolem sebe.”

„Když jsi nedovezl pávy, pro č jsi p řišel?”

„To teda opravdu nevím, pro č bych ti to říkal. Duncan je m ůj d ůvěrný p řítel.”

„Jestli je tv ůj d ůvěrný p řítel, pak o n ěm asi víš hodn ě v ěcí, že ano? Nad sklenkou dobrého vína se lidem často rozváže jazyk.”

K čertu, ta ženská snad nemá žádné zábrany. „To sotva. Hrab ě moc často nepije. A i kdyby, já nejsem žádná drbna.”

„Díky, žes mi to řekl. P řivezla jsem z Evropy několik lahví výborného vína, ale našt ěstí jsem mu je ješt ě nedala. Možná bys mi mohl poradit, co má hrab ě rád,” a důvěrn ě se p řitiskla blíže.

Ta ženská by snad dokázala přemluviti kámen. Duncan v ěděl, že ho svádí jen proto, aby z n ěho dostala požadované informace, a celkem rád na její hru přistoupil. „Ješt ě ti je zima?”

„Trochu. Rad ěji bych už m ěla jít.”

Slušelo se, aby řekla n ěco takového, ale v životě Pána Hranic nem ělo dobré vychování místo. Ne když měl královnu svých p ředstav p řesn ě tam, kde ji cht ěl mít.

Objal ji kolem ramen, p řitiskl na svou stranu a oba je zahalil do jeho pláště. „Ješt ě je brzo, Miriam. M ě se nemusíš bát. Zajímám se jen o to, proč jsi p řijela do pohrani čí.”

- 81 -

„To by t ě k smrti nudilo.”

„Krásná žena m ě nikdy nenudí. Klidn ě m ůžeš být upfímná, Miriam. Jen mi řekni, co té sem p řivádí?” „Znáš barona Sinclaira?”

,,Ano, toho muže znám.” Snažil se mluvit klidným tónem, ale málem se mu to nepoda řilo. Jeho nenávist k tomu člov ěku byla p říliš velká.

„Pak bych ráda znala tv ůj názor na jeho žalobu na hrab ěte.”

V kladení léček by mohla soupe řit se samotným mistrem pytlákem. Duncan se snažil alespo ň trochu odvrátit její pozornost, a tak ji začal n ěžn ě hladit po rameni. Dokonce i p řes silnou látku rukavic cítil teplo její k ůže. Cht ěl by se jí dotýkat holýma rukama, ale kdyby si sundal rukavice, jist ě by si všimla mozol ů na jeho dlaních.

„Celkem chápu, že nechceš mluvit o nep řátelích lorda Duncana,” a rukou se d ůvěrn ě dotkla jeho stehna. „Ale musíš mi v ěř it. Je opravdu d ůležité, abych toho o jejich sporu v ěděla co nejvíce.”

Když cht ěla n ěco v ědět, byla tak milá a tak pritulná,že jí Duncan prostě musí odpov ědět. Ale jak? Chvíli se zamyslel, a pak řekl: „Ti dva nikdy nenajdou pokoje. Ne do té doby, dokud jeden z nich nezem ře.”

„Vím, jak d ůležité pro tebe musí být, aby tady konečně nastal mír. Vždy ť kdo jiný by si to mohl p řát, než drobný rolník, který žije ve stínu svých pán ů? Opravdu baron vypálil farmu. MacLarense?”

„Jo, bastard,” Duncan procedil mezi zuby.

„Tak je to pravda.” Miriam znovu pohladila Duncana po stehn ě. Cítil, jak jeho nap ětí roste, jak se

- 82 -

jeho t ělem za čínají ší řit viny rozkoše. Jestli tu ruku posune ješt ě kousek výš, dotkne se p římo jeho nejcitliv ějšího místa. „Tob ě taky n ěkdy ublížil?”

„On” Duncan se na chvíli odml čel, aby tak předstíral váhavost, a doufal, že se ho znovu dotkne. Tolik toužil po jejích dotecích.

„Je vid ět, že jsi opravdový p řítel,” řekla tichýma sv ůdným hlasem. „Jsem si jistá, že hrab ě tvou oddanost náležitě odm ění a jist ě t ě dokáže ochránit před nájezdem mužů barona Sinclaira?”

Ta ženská je prostě skv ělá. Jak lehce dokáže každého obalamutit svými sladkými řečičkami. Samoz řejm ě se nezapomn ěla zmínit o té sm ěšné prase čí farm ě, jen aby našla n ěco, čím by ho mohla popudit proti Duncanovi. Copak by mohli jeho vojáci celé dny a noci hlídkovat na jedné farm ě?

„Jestli mám spinit své poslání, musím znát i tvou roli, Iane.”

Svatá dobroto! Vždy ť ona je úlisná a prodejná jako královská konkubína. Není se co divit, že Angličané vždy získají ty nejlukrativn ější obchodní smlouvy. Kdyby dostala šanci, Miriam MacDonaldová by dokázala přim ěti samotného krále Francie, aby setřel prach z jejích st řevíc ů. Ale Duncan Kerr je p říliš chytrý, než aby se nechal napálit.

Položil své dlan ě na její drobné ru čky a řekl: „Chci ti v ěř it, d ěvče,” a pomalu sunul jejich ruce vzhůru. „Ale hrab ě by mi nikdy neodpustil, že jsem ho zradil.”

Miriam stáhla ruce dolů k jeho kolen ům. „Jsem přesv ědčena o tom, že i on chce mír.”

- 83 -

„Každý v pohrani čí chce mír, ale nikdo neví, jak ho získat.” Jak mluvil, znovu posunoval ruce nahoru. „Je to jako pohrávat si se soudkem střelného prachu, to mi věř .”

Jemným tlakem vyprostila prsty z jeho objetí a pomalu je sunula ke kolen ům. „Nemusíš se bát, Iane. Vím, co d ělám.”

To on také. Už pon ěkolikáté ji chytil za ruku a opatrn ě ji tla čil vzh ůru. „ Říkala jsi”

„Jsem tady, abych ti pomohla - jestli mi to ovšem dovolíš. Jen pomysli na to, jak by to bylo skv ělé, kdybychom pracovali spole čně.”

„To by bylo opravdu báječné.” Hlavn ě v jedné posteli, pomyslel si Duncan.

„Budeme muset být velmi opatrní,” řekla.

Ješt ě dva palce a dotkne se práv ě toho místa, kde Duncan tolik toužil cítit její prsty. Mohl by si ji vzít hned tady na lavi čce. Taková představa mu zcela zatemnila mozek. Vykasal by její sukn ě až do pasu, dlouhé bílé nohy by se pootevřely v erotickém pozvání, cítil by její ženskou v ůni, její vlhkost. A pak by si ji posadil na sv ůj klín, a zatímco by se na n ěm v pravidelných intervalech pohybovala, on by mohl nerušen ě sát r ůžové hroty jejích ztuhlých bradavek.

„Vím, že jsi ve velice t ěžké situaci.”

Z hrdla mu vyšel slabý sten. Hlasit ě polkl a řekl: „ Ťežké je slabé slovo.”

„Prosím, Iane, v ěř mi. Budu pracovat s velkou opatrností a diskrétností.”

„Diskrétnost. Ano, tu budeme potřebovat.”

„Nemusíš se bát. Hrab ě se to nikdy nedoví.”

- 84 -

Znovu se vrátil do reality. Tentokrát však byl obětí své vlastní touhy a svých erotických p ředstav. A ona netouží po ni čem jiném než po informacích. Není to její chyba. Vždy ť koneckonc ů proto sem i p řijela.

Ach, bože, on ji nem ůže milovat. M ůže si to jen představovat. Sám se postavil do role svůdce, jehož chtí č nebude nikdy napin ěn. Kdo ale mohl tušit, že žena, jako je Miriam MacDonaldová, v n ěm dokáže vyvolat tak silný žár.

„Na co myslíš?” zeptala se.

Plácl první hloupost, která ho napadla. „Že jsem ješt ě nikdy žádné žen ě nev ěř il.”

„To je v po řádku. Já jsem také ještě nikdy žádnému muži zcela nev ěř ila. Takže co nám brání, abychom se dohodli, ty a já?”

Napadla ho škodolibá myšlenka. „Pro č by ne. Mám rád dohody. Od nepam ěti se každá dohoda mezi mužem a ženou ve Skotsku ztvrzuje polibkem.”

Nechápavě se na n ěho podívala. Její rty byly až příliš blízko t ěm jeho. „Ale takovou dohodu jsem nemyslela”

„To se nedá nic d ělat.” Malinký kousí ček se naklonil a tém ěř se dotýkal jejích rt ů. Cítil horkost jejího dechu. N ěžn ě se p řitiskl na její rty, a jak předpokládal, odtáhla se. „Pšst,” zašeptal, „polib m ě.”

Vytrhla ruce z jeho objetí a zap řela je do jeho prsou. „Nech m ě jít.”

Něžn ěji p řitáhl zpátky. „Ty chceš, abych tě políbil. Tak se tomu nebra ň.”

Nesouhlasn ě zat řásla hlavou. „Ne. Špatn ě jsi m ě pochopil.”

- 85 -

Dokonce i v chabém m ěsí čním osv ětlení vid ěl, jak je zmatená. „Skutečně?” zašeptal. „Pro č jsi potom dávala svou ruku na má kolena? Proč jsi m ě hladila?”

Rychle se vymanila z jeho objetí a vysko čila na nohy. „To bylo jen p řátelské gesto. Nikdy jsem tím nemyslela nic takového.”

Pomalu vstal a zády ji zatlačil k vysoké zdi. „Takže když jsi m ě vzrušovala, to bylo jen p řátelské gesto?”

Rukama ho tla čila dál od sebe. „To jsem nechtěla.”

„Ale d ělala jsi to. A líbilo se ti to stejn ě jako mn ě.” Naklonil se dop ředu a celou svou vahou ji p řitiskl ke zdi. „Chceš snad zapírat?”

„Ano. Chci říc ť, já jenom”

„Jenom co?”

Zhluboka se nadechla a vyhrkla: „Královna m ě sem poslala, abych urovnala spor mezi hrab ětem a baronem Sinclairem. Jsem členem jejího diplomatického týmu.”

„ Často svádíš muže, abys dosáhla svého?”

„V ětšina muž ů, s kterými jsem až doposud jednala, nebyli nevychovaní darebáci.”

Duncana se zmocnil vztek. „Tak m ě dob ře poslouchej, má malá diplomatko. Jediný muž, který ti může pomoci, jsem já.”

Zpupn ě vystr čila bradu. „Na to, že máš prase čí farmu, jsi velmi sebev ědomý.”

„Ano, to jsem.” Však on tuhle chytrou hlavinku zdolá. Žádný strach. „A stejn ě tak jistý jsem si i tebou, Miríam MacDonaldová.”

„Co tím myslíš?” zeptala se nenucen ě.

- 86 -

Veškerá jeho skrytá touha se teď zm ěnila ve zlost. „Chceš, abych t ě políbil. A m ůžeš to zapírat, jak je ti libo, ale své city stejn ě neutajíš.” Jednou rukou ji zezadu chytil za vlasy a druhou jí položil na prsa. „Tvé srdce bije pro m ě.”

Miriam na n ěho hled ěla široce rozev řenýma o čima. „Mýlíš se.” Chytila ho za záp ěstí a snažila se zbavit jeho doteku. Nejen že její srdce pro n ěho bije, ale tlu če s takovou silou, že má sto chutí vrhnout se mu p římo do náruče. Zmocnila se jí hladová touha.

„Možná že se tak m ůžeš chovat k t ěm naparáděným panák ům u dvora,” řekl. „Ale u nás tě tvé lstivé intriky p řijdou draho. Jsi ochotna zaplatit?”

„Co mám, zaplatit? Já přece nic nekupuji. Pro č bych m ěla být ochotná za n ěco platit?”

Naklonil se nad ní jako temný bou řkový mrak. Na horním rtu se mu t řpytily malé kapičky potu. Byl to důkaz touhy, kterou v sob ě musel potla čovat. Miriam se ve svém životě už nejednou setkala s tak silným mužským chtí čem, ale vždy ho dokázala zvládnout svým hn ěvem a jednozna čným odporem, ale te ď to bylo jiné.

Nejlepší bude, když se vzdá. „Dob ře. P řiznávám, že myšlenka na to, že bys m ě políbil, se mi líbila. Ale tys m ě svedl, zatímco já jsem si myslela, že to je jen přátelské gesto.”

Hled ěl na ni vášnivým pohledem. „Muž, který by odolal tvé kráse, by musel být slepý.”

„Ale to tys m ě svedl.”

„Byla to vzájemná přitažlivost, d ěvče.” P řitiskl se blíže k jejímu ženskému t ělu. „A ješt ě stále trvá.”

- 87 -

Touha a chaos jí zcela omámila a bránila v rozumném uvažování. Ze všech sil se snažila zbavit těchto pocit ů, aby mohla pokra čovat ve své práci. „Kdybys mi odpov ěděl na mé otázky, mohli bychom se p řestat vzájemně obvi ňovat a rad ěji za čít s”

„Se svlékáním šatů?” zašeptal chraplavým hlasem. Šok zcela ovládl její mysl, kdežto t ělo ochotn ě reagovalo na jeho nemravný návrh.

„Chceš m ě.” Prsty v kožené rukavici zlehka p řejel po ztuhlých bradavkách. „P řiznej to.”

Plácla ho po ruce. „Jediné, co chci, je tvá spolupráce.”

Spokojen ě se usmál. „Jsem ti zcela k dispozici.”

„A jakou cenu budu muset zaplatit?” zeptala se. „Spíše bych tomu říkal odm ěna.”

„Takže abych to pochopila správn ě. Vým ěnou za informace, které m ůžou, nebo také nemusí zajistit mír v pohrani čí, musím od tebe p řijmout laskavost, kterou si ty ukojíš své mužné choutky?”

Široce se usmál. „Nikdy jsem se o politiku moc nezajímal. Nech si svou diplomacii pro n ěkoho jiného, Miriam. MacDonaldová. Já chci ženu.”

Cítila, jak se jí chv ějí kolena. Žádný muž si nikdy nedovolil jednat s ní takovým zp ůsobem. Vždycky se k ní chovali velmi u ďiv ě a ohledupin ě. Ale oni cht ěli spojenectví s Anglií.

„Co se stalo? Že by naše malá diplomatka ztratila řeč?” Dívala se na jeho chv ějící se ch řípí. „Chci, abys byl rozumný.”

Přitiskl svou tvář na její a t ěsn ě do ucha jí zašeptal: „A já tě chci položit p řed sv ůj krb a slyšet tvé oblíbené

- 88 -

verše. Chci v ědět, jako barvu máš nejraději. Chci znát tvé sny a stát se jejich součástí. Chci tě chránit, laskat a konejšit tvé potřeby.”

Miriam nemohla popadnout dech. „A jak m ůžeš vědět, že n ěco takového chci i já? Vždyt jsme se sotva poznali.”

„A jak si orel najde svou celoživotní družku?”

„Prost ě je vede jejich zví řecí pud.”

Duncan zaklonil hlavu a za čal se hlasit ě smát. „Svatá prostoto, Miriam MacDonaldová, když se zbavíš té své dvorní upjatosti, dokážeš být i zábavná.”

Zábavná? No vypadá to, že rozesmát Pána Hranic nedá žádnou velkou práci. A o zvířatech toho asi taky moc neví - samoz řejm ě krom ě prasat. Ale stejn ě ji tím pot ěšil.

„Poj ď ke mn ě, lásko, a ukaž mi více z toho MacDonaldského humoru.”

I když pokušení bylo p říliš silné, ona tady má svůj úkol a musí ho spinit. Ale bylo to tak příjemné, nechat se zlákat jeho přirozeným kouzlem.

Nakonec p řece jen zvít ězila povinnost. Jestli v Kildaltonu neusp ěje, královna jí nikdy nepom ůže najít vrahy její rodiny. „Snad n ěkdy jindy. Byla jsem tady poslána z jiných d ůvod ů. Nem ůžu dávat p řednost svým pocit ům a touhám.”

„A tvá zodpov ědnost k Anglii ti nedovolí stýkat se s takovým ne řádem, jako jsem já. Jsem ti dobrý jen na to, abys ze m ě vytáhla všechno, co vím o hrab ěti a baronovi Sinclairovi.”

„Nepopírám. Je to má práce.” Ta slova jí zhořkla na jazyku.

- 89 -

Duncan uvolnil své objetí. „Škoda. Neshody mezi Angli čany a Skoty nem ůžeš nikdy vy řešit, d ěvče.” Něžn ě ji pohladil po vlasech a oto čil se k odchodu. Lang mae yer lum reek.”

Přání mnoha štěstí v jejím rodném jazyce ji chytlo za srdce. Rozb ěhla se za ním. „Po čkej.”

V rychlosti blesku se oto čila chytil ji za ruce. „Co se stalo?”

„Ješt ě neodcházej.”

„Z ůstanu, ale jenom z jediného d ůvodu.” P řitiskl ji k sob ě a zašeptal: „Pro tohle.”

Obklopil ji svým teplem. Uzav řel ji ve své náruči, jako silné stromy ochraňují ute čence v hustých lesích. Našla u n ěj útěchu, kterou hledala snad celý život.

Když se jeho rty dotkly jejích, cítila, jak jí celý m tělem projela divoká vina rozkoše. By1 to nádherný a ne čekaný pocit, který Miriam zcela ovládl.

„Jediný dotek tvých sladkých rt ů by každého muže přivedl k šílenství,” šeptal vzrušeným hlasem.

Probd ěné noci naplněné dív čím sn ěním se te ď zm ěnily na skute čnost. Chv ějící se touhou se p řitiskla k jeho pevnému tělu, prsty se dotkla silné brady a cítila jeho nap ětí, když otev řel ústa a jazykem vnikl do její hebkostí, aby tak ješt ě podnítil její hlad po slastných dotecích. Jejich jazyky tan čily primitivní tanec, který od nepam ěti rozdmýchával plamenné pocity. Slyšela rytmické bubnování starodávných bubnů, které jako by bušily na její duši. Zaklonila hlavu a zcela se pol ožila do jeho náruče. Necht ěla nic jiného, než se líbat a dotýkat a milovat. Necht ěla myslet, cht ěla jen cítit.

- 90 -

A on jí v tom mile rád pomáhal. Svýma rukama ji hladil po celém těle, objímal její štíhlý pás, tiskl její zade ček ke svému ztvrdlému mužství. Jednou rukou našel ztuhlý hrot bradavky a n ěžn ě ho hladil, zatímco druhou ji chytil pod zade čkem a pomalu se za čal pohybovat v rytmickém tempu, které Miriam přivádělo k šílenství. Ze rt ů se jí vydral p řidušený výk řik a její touha jí odnášela na k řídlech rozkoše n ěkam daleko, daleko

Náhle ji Duncan přestal líbat. Tichou nocí se ozývalo jeho p řerušované dýchání. Nebo to snad bylo její? Otev řela o či a uvid ěla ho, jak si ji prohlíží. Celé tělo ji bolelo touhou.

Tiše zaklel, posunul si klobouk hloub ěji do čela a cizím hlasem řekl: „To byla tvá ukázka královské diplomacie?” A oto čil se k odchodu.

Otev řel branku do zahrady, jednou rukou se op řel o dřev ěné roubení a s kloboukem vraženým hluboko do čela se za ní oto čil. Cht ěla říc ť n ějakou strašn ě dojemnou frázi. N ěco, co by ho donutilo vrátit se zpátky k žen ě, která na něho nikdy nezapomene.

Najednou však pochopila, že navzdory nes četnému školení v diplomacii neví nic o romantice. To poznání ji bolestn ě zasáhlo. „Uvidím t ě ješt ě n ěkdy?” zeptala se.

„Nebylo to poprvé, co jsme se potkali,” odpov ěděl nevzrušeným hlasem.

„Jak t ě poznám? Je tady velká tma. Nevím, jak vypadáš.”

„Nemusíš se bát. Poznáš m ě. Jen jestli na to máš dost odvahy a času?”

- 91 -

Čas, toho te ď m ěla až p říliš. „Ale ano, času mít budu. Chci tady z ůstat celou zimu.”

Duncan se nap římil. Bledé m ěsí ční sv ětlo na chvíli ozářilo jeho tvář. „Dobrotivé nebe, potom nám pomáhej bůh.”

Prošel brankou tak rychle, jako když se černá inkoustová skvrna vsákne do papíru. Jeho odevzdaná modlitba z ůstala v její mysli stejn ě jako jeho pevné objetí.

Celé tělo ji pálilo po jeho vzrušujících dotecích. Najednou ucítila v dlani vlhký psí čenich. „No, jo, holka. Vypadá to, že i ty ses do n ěj zamilovala.”

Když se Miriam vydala na zpáteční cestu do své ložnice, ješt ě stále se nedokázala zbavit p ředstavy temného cizince. A když se vysvlékala v soukromí svého pokoje, cítila na sob ě jeho spalující pohled. Ta představa ji vzrušila natolik, že se její t ělo za čalo chv ět touhou. A dokonce když vklouzla pod čistou pe řinu, připadala si stejn ě omámen ě, jako kdyby ležela v jeho náručí. A i když zav řela o či, slyšela jeho srde čný smích a vzrušený dech.

Nebude lehké od Pána Hranic dostat požadované informace, ale to neznamená, že to nebude p říjemné. Zima strávená v pohraničí bude pro ni výzvou, kterou mile ráda podstoupí. S úsměvem na rtech Miriam kone čně upadla do spánku.

S hlasitým nadáváním si to Duncan rázoval přes stáj. Koně na n ěho nechápavě upíraly své velké hluboké o či. Dokonce i radostný pozdrav jeho oblíbeného h řebce nemohl zmírnit jeho vztek.

- 92 -

Prošel kolem dve ří do psince a zastavil se v temném koutě, odkud vedlo zadní schodišt ě.

Jako dít ě se tady častokrát schovával, ai už s hrdě vzty čenou hlavou a s Římským pokladem ve svých dlaních, nebo se slzami v o čích a s podlitinami na dětských nohou.

Byl tady i tehdy, když zem řela Roxana. A te ď je tady, protože Miriam zranila jeho duši.

Zpod dve ří do vedlejší místnosti vycházel slabý paprsek sv ětla. Duncan do nich str čila d řev ěné dveře se lehce otev řely.

Za velkým stolem tam sed ěl Angus MacDodd, v ruce m ěl kost ěný n ůž a brousek. Rozlehlá místnost sloužila jako jeho soukromý pokoji jako zbrojírna. Celá jedna zeďbyla pokrytá ostrými kopí a kušemi. Na druhé stran ě visely ochranné štíty s erbem. Kerr ů. V rohu místnosti byly na hromad ě staré a rozbité zbran ě, které čekaly na opravu nebo byly použity na náhradní díly.

Angus odložil n ůž na okraj stolu a pomohl Duncanovi sundat jeho dlouhý plášti. „Tak se mi zdá, že s ní to bude zajímav ější než s t ěmi pakostnicí prolezlými lordy, které nám královna posílala. Byli tak hladoví na každou minci, že nedalo ani moc práce je podplatit.” D ůkladn ě složil plášti a uschoval ho v okované truhlici.

Duncan si sundal klobouk a odhodil ho na st ůl. „Zajímav ější?” A podával zbytky oblečení Angusovi, který je schovával do sk řín ě. „Ta je chytrá jako liška. Dokázala by obalamutit i samotného Marca Bruta.”

Angus se ušklíbl. „Já bych spíše řekl Claudia.”

- 93 -

Duncan si stáhl rukavice a přihodil je k ostatním věcem. „Toho by zhltala d řív, než by sta čil pozdravit.”

Angus se vrátil do své židle u stolu. Mihotavé sv ětlo z lucerny barvilo jeho vlasy i vousy do tmav ě rudé barvy. Zamračil se a řekl: „Takže to vypadá, že ji Pán Hranic nevystrašil.”

„Nevystrašil?” Duncan za čal vztekle p řecházet po místnosti. „Asi jsem ji podcenil, Angusi.”

V o čích starého vojáka to zablýsklo. „Ale chlap če, vždyt je to jenom žena.”

„Jo,” zabru čel Duncan. „Ale ta naše malá diplomatka je tak prolhaná, že by dokázala přesv ědčit nejednoho muže, aby se honil dokole čka jako pes za svým vlastním ocasem. Už se v ůbec nedivím, že se ješt ě nevdala. Kdo by si taky vzal takovou dra čici?”

Angus zap řel nohu do sousední židle a jedním pohybem ji posunul k Duncanovi. „M ůžeš být rád, že se nechce vdávat. A sedni si.”

Duncan si sedl obkro čmo na židli a ruce si op řelo její op ěradlo. „Jediné, na co myslí, je, jak m ě obalamutit. A musím říc ť, že je natolik prohnaná, že každý muž musí litovat, že se s ní kdy potkal.”

„Nechceš snad říc ť, že je prohnan ější než ty?”

„Ne. Prost ě je jenom chyt řejší než ostatní ženské.” „Takže je to pro tebe výzva. Nemýlím se?”

Duncan se jen usmál.

„Dobrá,” pronesl Angus. „Právě n ěco takového pot řebuješ. P řesp říliš dlouho si hraješ na ochránce. Tu a tam potřebuješ n ějakou zm ěnu. A nic tak nedokáže vzpružit chlapskou duši jako rudovlasá ženská s jiskrou v t ěle.”

- 94 -

„No jasn ě. Vždy ť tady p řece máme málo Angli čan ů,” řekl ironickým hlasem.

„Ale ona je ješt ě po řád Skotka. Odkud je? Ze Skye?”

Duncan jen pokr čil rameny. „Líbání s ní m ě zam ěstnalo natolik, že jsem se zapomn ěl zeptat.”

„Tak? Z Pána Hranic se stal kavalír? Tu máš,” a hodil Duncanovi ru čník. „Na čele máš černou šmouhu.”

„Opravdu?” řekl Duncan a pomalými pohyby si otíral tmavé saze. Využil krátké přestávky a v mysli si znovu p řehrál tu nejkrásnější část jejich schůzky, kdy jí jazykem rozev řel ústa a kdy se náruživě p řitiskla k jeho t ělu.

„Dáš si n ěco k jídlu?” zeptal se Angus.

„Ani nevím.” Duncan odevzdan ě zvedl ruce. „Jsem příliš vy čerpaný a zmatený a ani nemám na nic chuti.” „Co tak n ěco k pití?”

Angus naplnil korbel a podával ho Duncanovi. Kvasnicové pivo pomalu klouzalo do vyprahlého hrdla a mísilo se s chutí Miriam MacDonaldové. P ři té vzpomínce znovu ucítil toužebný žár a snažil se ho zchladit lahodným mokem, ale marn ě.

Angus nalil i sob ě a sedl si vedle Duncana. „A co bude s tím blekotajícím starým hrab ětem?”

„To byl teda nápad. Hlavn ě s t ěmi nemožnými brýlemi.”

„V tom p řestrojení náhodou vypadáš báječně. Každý to říká. Lidé z Kildaltonu se takhle už dlouho nepobavili. Naposledy snad za života tvého d ěde čka. Byl to dobrý zeman, stejn ě jako ty.”

- 95 -

„No jo,” houkl Duncan. „D ěd byl sice čtverák, ale pochybuji, že by ze sebe d ělal p řed n ějakou ženskou takového blázna jako já.

„Tak si to tak neber, hochu.” Angus se naklonil blíže, mozolnatý ukazová ček zvednutý k nebes ům. „Však je to jen do časné. Ale uznej sám. Copak se opravdu nebavíš?”

„V tuto chvíli je mi opravdu líto, že jsem se odsoudil do role toho blekotajícího blázna. Pokaždé, když m ě vidí paní Eliotová, nem ůže se ovládnout a za čne se smát. Snaží se to zakrýt náhlým záchvatem kýchání, ale mn ě je to úpln ě jasné. Jediný člov ěk, který se mi tady nesm ěje, je lady Miriam.”

„Cht ěl bys jí do postele?”

Duncanem znovu projela vášeň. „Kdo by necht ěl? Už jsi ji vid ěl?”

„Jo, je fakt p ěkná. A taky chytrá, jak jsi říkal.” „Miriam MacDonaldová by ve vý řečnosti porazila i Caesara.”

Angus se zamyšlen ě podrbal ve vousech na brad ě. „Máš p řed sebou nelehký úkol, chlap če. A jako naschvál právě te ď se Sinclairovi muži rojí kolem hranic jako křižáci kolem Svaté zem ě.”

Ochrana vlastních lidí p řed nájezdy Sinclairových muž ů se pro Duncana stala každodenním úkolem. „Musíme se jí zbavit,” řekl odhodlan ě. „D řív, než se Sinclair odhodlá k tomu nejhoršímu.”

Angus položil svou t ěžkou ruku na Duncanovu. „Opravdu si myslíš, že se pokusí unést tvého syna?”

„Jsem si tým jistý,” řekl Duncan. „Kdyby si myslel, že mu to pom ůže, vzk řísil by z mrtvých t řeba i

- 96 -

Malcolmovu matku. P řítomnost naší krásné diplomatky m ůže jeho ďábelské úmysly jen podpořit. Obávám se, že Miriam MacDonaldová uvěř í tomu bastardovi stejn ě jako ostatní královnini vyslanci.” P ři té p ředstav ě, se Duncanovi stáhl žaludek.

Angus se za ťatou p ěstí bouchl do prsou. „Baron Hřích nikdy Malcolma nedostane.”

Duncan si povzdechl. „Co když to Miriam bude vid ět jinak.”

„Dneska jsem se o ní dozv ěděl pár věcí, které by nám mohly být užite čné,” řekl Angus.

V Duncanovi vzplála nová naděje. „Tak povídej.”

„Podle lady Alex se s baronem Sicnlairem ješt ě nikdy nesetkaly. Dokonce ani vlastn ě neví, co se tady děje. Královna je poslala splnit úkol a nedala jim žádné informace.”

Duncan se spokojen ě usmál. Takže se potvrdilo jeho podez ření, že Miriam o jejich sporu vlastn ě nic neví. „A tohle všechno ti řekla lady Alexis jen tak?”

„Ale no tak, chlap če, copak si myslíš, že už jsem úplně k ni čemu?” Angus se op řel o židli, v o čích výraz mužné pýchy. „Je p ěkn ě rostlá, abys v ěděl. A nosí se stejn ě hrd ě jako její otec.” Angus se pok řižoval. „B ůh opatruj jeho ubohou duši. Jenom jsem se jí zeptal, jestli nemá nepříjemný pocit, když stojí vedle muže Sinclairova nevelkého vzrůstu?”

„M ůj ty bože, takhle si ji dobírat. Vždy ť on je hotový obr.” Duncan se plácl po stehn ě. „A co ti na to řekla?”

Angus se usmála řekl: „Laskav ě sklonila sv ůj povýšený nos, podívala se na m ě a řekla, že dob ře

- 97 -

vychovaná a inteligentní žena nesoudí muže podle jeho nedostatku ve vzr ůstu. Kdybych se z ní nesnažil dostat nějaké informace o Sinclairovi, myslel bych si, že mluví o mn ě.”

„Tak se mi zdá, že ta dáma s tebou flirtovala.” Duncan si p ředstaval dob ře rostlou Alexis vedle tohoto dobrosrde čného muže, který byl vždycky p říliš zaneprázdněn výcvikem mladých chlapc ů, než aby si našel ženu.

Angus pochopil jeho pohled a usm ěvavý výraz na tváři se rozplynul. „Ne, hochu. Nemyslím si, že by lady Alexis se mnou flirtovala.”

„Pro č ne?”

„To jaksi není možné. Vždy ť ona je princezna stuartovna a je jedno, na které straně postele se zrovna narodila. Nebudu kolem ní obletovat jako chlípný kanec.”

A p řesn ě tak se musí zachovat i on. Pro blaho svých lidí a bezpe čnost svého syna musí jednou provždy p řestat s t ěmi nemravnými myšlenkami. „To je dobrá rada, Angusi.

„Ale lady Miriam t ě dokáže vzpružit. Vidím to v tvém pohledu” a o čima sjel kousek níže. „Vidím to všude.”

Duncan ztuhla vztekle procedil skrze zuby: „Jsem vdovec, ne mnich.”

„Jenom si hlídej své srdce, hochu. To, co říkal m ůj bratr o lady Miriam MacDonaldové, je čisto čistá pravda. Ona není schopna žádného citu - rozhodně ne takového, jaký hledáš.”

- 98 -

Duncanem projela vina zklamání. „Tak co ještě říkal?”

„P řísahal, že to ví z d ůvěryhodných zdroj ů, a to od jedné služky z Londýna. Ta holka MacDonalová je prý chladná jako ryba. A prý v ní není ani špeti čka vášně nebo snad n ějakého jiného citu.”

Duncan si vzpomn ěl na chuti smyslných rt ů, které se tak povoln ě pootev řely, a na ten rozkošný pocit, když cítil hebkost jejího jazyka mezi svými zuby. V e slabinách znovu ucítil prudkou touhu. Jak rád by v ní rozdmýchal všechny utajované vášn ě, donutil ji, aby ho prosila, aby nep řestával, křičela by rozkoší. Ne. V sázce je příliš mnoho. Jeho lidé, jeho syn. Nikdy nesmí zjistit, kdo je Pán Hranic.

„Nechceš k tomu n ěco říc ť?” zeptal se Angus.

„Jo.” Duncan jediným hltem dopil pivo a prudce třískl korbelem o d řev ěnou desku stolu. Postavil se a řekl: „Není to pravda.”

Kapitola 5Kapitola Kapitola Kapitola 555

,,P řece tu nem ůžeme z ůstat celou zimu,” řekla Alexis.

„Musíš tolik k řičet?” zašeptala Miriam a vydala se po širokém schodišti p římo dol ů do haly.

Služebná právě drhla podlahu. Jeden z jejích chlapc ů čistil krb, zatímco druhý p řinášel novou zásobu rašeliny. Miriam pokračovala v cest ě.

Alexis, která pospíchala za svou paní, se ani nestihla p řezout, a tak tady poletovala v domácích

- 99 -

ba čkorách. „To nem ůžeš, Miriam. Královna se bude zlobit.”

„A te ď se snad nezlobí?” V ůně čerstv ě upe čeného chleba vedla Miriam ke klenuté chodbě. V b řiše jí hlasit ě zakni čelo. „Bože, to mám ale hlad.”

Alexis ji zezadu chytla za rameno. „ Řekni, že to je jenom legrace.”

„Já si nikdy ned ělám legraci, a ty to víš.”

„Asi mi n ěco uniklo,” řekla Alexis. „Co se stalo včera ve čer? A p ředem t ě upozor ňuji, že je p říliš brzy na to, abych hádala.”

„Pak je mi líto.”

„Mám já to s tebou kříž,” lamentovala Alexis. „Po čkej, že by” nadšen ě popadla Miriam za ruku. „Už vím. To kv ůli tomu muži, kterého jsi potkala v zahrad ě, že ano? Kdo to je?”

Miriam se usmála a řekla: „Farmář. Má prasečí farmu a cht ěl m ě svést.”

Alexis zakroutila hlavou a nev ěř ícn ě se podívala na Miriam. Tvářila se p řesn ě jako její otec na ú ředních portrétech.

„Ty jsi dovolila pasákovi sviní, aby tě políbil?”

Miriam si v duchu vybavila obraz temného cizince. V mysli se jí st řídaly zcela protich ůdné pocity. V jednu chvíli ji t ěšila konejšil h řejivými sloví čky a teplými dlan ěmi, a druhou ji zastrašoval svými nestoudnými návrhy. Moc dobře si uv ědomovala, že velký vliv na jeho chování m ěly právě její dotazy na hrab ěte, ale nev ěděla pro č. Možná že byli s hrab ětem p ředem domluveni. To by pak vše vysv ětlovalo. Ale copak by

- 100 -

mohl p ředstírat vášeň, která se zmocňovala jeho t ěla, když ji políbil?

„Musíš mi o tom všechno říc ť,” dožadovala se Alexis.

Miriam byla v rozpacích a tak jen zašeptala: „Pozd ěji, Alexis, pozd ěji,” a pokra čovala v cest ě za vonícím chlebem.

Ke své radosti konečně dorazila do místnosti, kde u stolu stála těžko polapitelná hospodyn ě a krájela obrovský bochník do zlata upe čeného chleba. Na prostých vin ěných šatech m ěla uvázánu bílou plátěnou zástěru, která už byla od častého praní místy zna čně ošunt ělá, avšak ěistá a řádně naškrobená.

„Dobré ráno, paní Eliotová,” pozdravila Miriam a posadila se k dlouhému stolu.

Na tváři staré ženy se objevil milý úsm ěv. „Pamatujete se, jak se jmenuji, lady Miriam? D ěkuji.”

Miriam se už dávno p řesv ědčila o tom, že její pam ěti má na lidi blahodárné účinky. „Není za č. To tady tak krásně voní tenhle chleba?”

Paní Eliotová posunkem ruky poslala služebnou pro talí ře. „Ano. Co si dáte k pití, lady?”

„Jestli mohu prosit, tak mléko s medem.”

Alexis se posadila vedle své společnice a řekla: „A já bych si dala trochu vína.” Když jí hospodyn ě nabízela krajíc čerstvého chleba, jen ohrnula nos a zakroutila hlavou. „D ěkuji, ale já takhle brzy po ránu nemohu jíst.”

Miriam si chléb potřela silnou vrstvou másla s medem a s chutí se do n ěj zakousla. I když m ěla v úmyslu jídlo pochválit, ať už bude jakékoliv kvality,

- 101 -

opravdu se nemusela p řemáhat. Slastně p řiv řela o či a labužnicky si vychutnávala chutnou snídani.

Paní Eliotová se zeptala: „Mohu pro vás ještě n ěco ud ělat, má paní?”

Miriam doufala, že by mohla hospodyni stáhnout k rozhovoru a nenápadně z ní dostat n ějaké informace o farmáři, který si říká Pán Hranic. Teď’ k tomu m ěla skv ělou p říležitost. „Možná ješt ě kousí ček pe čeného vep řového masa.”

Hospodyn ě se p řestala usmívat a najednou m ěla spoustu práce s otíráním drobků ze stolu. Vypadá polekan ě nebo prost ě jen nemá ráda návšt ěvy? Hrab ě přece říkal, že nebývá p říliš zábavná. „Je mi líto, paní, ale dneska vep řové nemáme,” řekla. „Ale je tady solená šunka nebo ovesná kaše.”

Miriam jen pot řásla hlavou. „Dala bych si tedy kousek šunky.” Když jí po chvíli hospodyn ě naservírovala talí ř s masem, řekla: „Jaká nádherná šunka. Musíte mít na Kildaltonu skv ělého chovatele prasat. Vzkažte mu mé díky.”

Paní Eliotová se zamračila. „Ta šunka je od řezníka. Vy řídím mu to.”

Miriam prstem ot řela kapku medu, která začala stékat z okraje chleba a strčila si ho do pusy. „On má svá vlastní prasata? To je zajímavé.”

„Myslím, že ne,” řekla paní Eliotová. „Donesu vám ještě trochu mléka.”

Miriam cítila, že její p říležitost jí uniká mezi prsty a tak řekla: „Alexis, vzpomínáš si na toho podivného Francouze, který choval prasata ve své vlastní ložnici?”

- 102 -

Alexis z ůstala na chvíli ml čet. Pak se zhluboka napila ze své sklenice s vínem a p řitakala. „Tehdy jsi říkala, že jeho hrad smrd ěl jak prase čí chlív.”

Miriam se usmála a otočila se k paní Eliotové. „Dovedete si to p ředstavit? Chovat prasata v ložnici?”

Hospodyn ě se na ni p řísn ě podívala a řekla: „Na našem hrad ě prasata nenajdete.”

„No ty s paznehty ur čit ě ne,” zamumlala Alexis do svého poháru.

Miriam ji ignorovala a pokra čovala ve svém útoku. „To já p řece vím. Ale potkala jsem tady jednoho z vašich chovatel ů prasat.”

„Opravdu?” divila se hospodyn ě.

„Ano. Říkal, že se jmenuje Ian. Nebo také Pán Hranic.”

Paní Eliotová vytřeštila o či, pak zabo řila obli čej do své zástěry a za čala kýchat s takovou svérázností, že málem vrazila do dveří, kterými utíkala pry č z místnosti.

„M ěla by ses styd ět,” řekla Alexis a zírala na zabouchnuté dveře.

„Musím se o n ěm n ěco dozv ědět. Ten Pán Hranic zná hraběte i barona. Mohl by nám být užite čný.”

Alexis pot řásla hlavou. „Je to h řích pracovat takhle brzy po ránu.”

Miriam se však nenechala jejím hartusením odradit. Zrovna jí cht ěla popsat barvy Ianova tartanu, když Alexis sykla: „Pššš!”

Paní Eliotová se vrátila do místnosti. V očích m ěla slzy a nos m ěla červený jako vl čí mák. „Omlouvám se, paní. To d ělá tohle roční období.”

- 103 -

Miriam s ní nem ěla slitování a pokračovala dál. „Zrovna než jste odešla, cht ěla jste mi říc ť n ěco o tom farmáři, který si říká Pán. Hranic.”

Hospodyn ě se za čala nebezpe čně ot řásat a raději si před obli čejem p řidržela svou zástěru. „Já se v ětšinou s farmáři nestýkám. Chodím nakupovat na tržnici.” Její hlas zn ěl podivn ě cize.

„Ale znáte ho, že jo?”

„Ano,” za čala se znovu dusit a celou tvář si ukryla do zástěry. „Kousek odtud máme stádo sviní. Jmenuje se to tam Sweeper Heath,” a vyb ěhla z místnosti.

Miriam radostí až posko čila. Takže tajemného Pána Hranic přece jen našla. P ůjde ho navštívit hezky za denního sv ětla.

„A máš ho,” řekla Alexis. „A te ď se vydáme na malou exkurzi za prasaty.”

Miriam si už v duchu plánovala svou bojovou strategii, kterou použije proti Pánu Hranic, když řekla: „Máš pravdu. Ale nejd říve zajdeme za tkalcem.”

„Rad ěji se ani nebudu ptát proč,” a s královským gestem odevzdan ě mávla rukou. „Vždy ť p řece vždycky, když jdeme na návšt ěvu ke sviním, nejd říve zajdeme na kus řeči za tkalcem.”

Miriam se nechápavě podívala a řekla: „P řece jsme u sviní ješt ě nikdy nebyly.”

Alexis si jen povzdechla. „Nemám to lehké. A to jsi byla tak bystré dítě.”

Duncan rychle sáhl po černé paruce a p řiplácl si ji na hlavu. Dnešní den cht ěl na radu paní Eliotové strávit s Malcolmem, poněvadž chlapec svou roli

- 104 -

nevychovaného fracka hrál až příliš ochotn ě a přesv ědčiv ě. Avšak díky svému no čnímu dobrodružství musí své otcovské povinnosti odložit a místo toho se te ď bude honit za Miriam, která všechno bere až p říliš vážn ě.

Vždy ť si ten p říb ěh vymyslel, aby si tropil žerty z Miriam a z jejího chabého smyslu pro humor. Ale všechno se to n ějak zvrtlo a minulé noci byl za hlupáka spíše on. Cht ěl ji p řece zesm ěšnit a místo toho tam vrkal jako mladý holub.

Ozvalo se rázné zaklepání na dveře.

„Vstup jen na vlastní nebezpe čí,” zabru čel Duncan.

Dovnit ř vešel Angus. Jeho husté vlasy m ěly tvar helmice, kterou te ď držel v rukou. „Co se d ěje, pane?”

Duncan se snažil ovládat. P řece si sv ůj vztek nevybije na chudáku Angusovi. „Pamatuješ si, co jsem ti říkal o setkání s lady Miriam?”

„Ano, m ůj pane. Pamatuji si každi čký detail.” Rty se mu zkroutily v marné snaze nerozesmát se. „Nejd říve ses snažil vystrašit ji, ale pak se to n ějak zvrtlo, a ty sám jsi vzplanul neukojitelnou touhou, což bylo dob ře vid ět. P řiznal ses jí, že jsi Pán Hranic a pasák vepřů , a pak, když jsi zjistil, že nedokážeš ovládat svůj chtí č, jsi vypil dv ě pinty piva.”

„Jak je to možné,” řekl Duncan nebezpe čně tichým hlasem, „že vévoda z Cromarty si dokázal získat loajalitu a respekt svého lidu?”

Angusovi to nezbedn ě zajisk řilo v o čích a odpov ěděl: „To já nem ůžu v ědět, pane.”

Navzdory nep říjemné situaci, do které se Duncan dostal, se musel usmát. „Tak se zdá, že naše veselá

- 105 -

diplomatka dnes ráno zpovídala paní Eliotovou, a dělala všechno možné, jen aby se n ěco dozv ěděla o zdejším stádu prasat.”

Angus hlasit ě zaklel a zeptal se: „A co s tím budeš dělat?”

„Zakroutím jí tím p ěkným kr čkem.”

„Jsem si jistý, že p řijdeš na n ějaký lepší plán.”

„Na taktiku, Angusi. To je to vhodné slovo.” Duncan vzal ze stolu symbol svého rodu a s jeho pomocí si upevnil tartan na levém rameni. „Totiž všechno, co se tý če té malé prohnané čarod ějnice, si vyžaduje promyšlenou taktiku. Je až p říliš mazaná.”

„Ano, pane. Jist ě je až p říliš mazaná. Ale řekl bych, podle toho, jak se tady parádíš, že ji chceš okouzlit svýma nohama v kiltu. Musím říc ť, že ta paruka tomu dodává opravdu mužný nádech.”

„Doufám, že se mi nechceš vysmívat?” Duncan došel k zrcadlu, a když uvid ěl sv ůj obraz, tiše zaúp ěl.

„Ne, to bych si rozhodn ě nedovolil.”

Stáhl si sm ěšnou paruku z hlavy a odhodil ji do kouta místnosti. „Vždy ť se není čeho bát. Teď je už na cest ě ke svému pasá čku vep řů .”

„Ne, to není.”

„Pravd ěpodobn ě obchází okolí hradu a snaží se najít n ěkoho, kdo má více než dv ě prasata.”

„Ne, nesnaží.”

„Dneska ráno jsem zašel k její ložnici a slyšel jse m její plán. Co co jsi říkal?”

„ Říkal jsem, že žádná prasata nehledá.”

„Jak to m ůžeš v ědět?”

- 106 -

„Protože nem ůže být na dvou místech najednou.” Duncan se nervózn ě zeptal: „Tak kde teda je?”

„U tkalce. Potkal jsem ji práv ě, když jsem šel za te-bou.”

Duncan si ho nechápavě prohlížel. Pak v rychlosti ch ňapl po své paruce a dlouhými kroky si to namí řil rovnou ven ze dve ří. Ješt ě se sta čil oto čit a zavolat: „Zajdi ke skute čnému pasákovi vepřů , a řekni mu, že jestli se tam objeví n ějaká rudovlasá cizinka, a bude se ptát na Pána Hranic, tak ať jí poví”

„Co jí má pov ědět?”

Duncan se zhluboka nadechla řekl: „At jí řekne pravdu.”

Helma s t řísknutím spadla na zem. „Co?”

„Jenom to ud ělej,” trval na svém Duncan.

Angus zvedl ze zem ě svou helmu. „Jak si p řejete, pane. Rád bych byl u toho, až se to dozví.”

Duncan už otev řel dve ře. „D ěkuji ti, Angusi. A nemusíš se bát. Až se vrátím, řeknu ti, jak na to reagovala.”

„Pane,” řekl Angus s potutelným úsm ěvem na tváři. „Zapomn ěl jste si vzít brýle.”

Tkalc ův krámek byl naplněn zatuchlým zápachem vlhké vlny, který však vyvažovala ho řká vůně lišejník ů a ostatních rostlin, jenž se používaly pro obarvení látek. Pro Duncana to bylo místo, kde v dětství trávil nejednu volnou chvíli. Nikdy nezapomene na ten pocit hrdosti a pýchy, který se ho zmocnil, když ho pan Murdoch poprvě zabalil do kiltu rodových barev.

- 107 -

Díky p říjemným vzpomínkám zcela zapomn ěl na sv ůj vztek. A když uvid ěl Miriam MacDonaldovou, jak stojí uprost řed místnosti a nahýbá se nad bednou s látkami, musel se usmát. Zpoza závěsu ve dve řích se ozývaly hlasy a lomoz z ulice, ale Duncan se nemohl soust ředit na nic jiného, než na ženu stojící kousek od něho.

Byla tak zabrána do své práce, že málem přepadla přes okraj hluboké bedny. Duncan ze svého místa u dve ří s libostí pozoroval záplavu roztomilých spodni ček lemovaných krajkami, které nosila pod bled ěmodrými sametovými šaty. Díky silným brýlím, které mu teď sloužily jako lupa, rozpoznával jemný vzorek na hedvábných pun čochách a dokonce i růžovou barvu pokožky pod nimi.

Jak rád by svými prsty pomalu prozkoumával místa, která i teď z ůstávají ukryta jeho pohledu. Postupoval by od, útlých kotník ů, p řes nádherně tvarovaná lýtka a pevná stehna až k tomu nejcitliv ějšímu místu její rozkoše. Prsty by vklouzl do jejího hedvábného hnízdečka, n ěžn ě by se s ní mazlila dráždil ji tak dlouho, až by k řičela rozkoší.

„Dobré ráno, lorde.”

Duncan se oto čila uvid ěl Alexis Southwardovou, která stála kousek opodál a měř ila si ho se všev ědoucím úsm ěvem na tváři.

Sakra! P řistihla ho, jak hltá Miriam zamilovaným pohledem.

Rychle se vzpamatoval a řekl: „Dobré ráno. Máte krásný pléd.”

- 108 -

„Stejn ě, jako ten váš,” odpověděla a uznale si ho prohlížela od špi ček u botou až k paruce.

Nejist ě p řešlápl z nohy na nohu. Z nějakého neznámého důvodu si te ď Duncan p řál, aby m ěl pod svým kiltem kalhoty. Ale to by vypadalo dost hloup ě. Jen v t řeskutých mrazech si dovolil vzdorovat tradici. Pro č ho jen napadla taková hloupost? Prost ě ho ta žena překvapila, nic jiného. Musí se vzchopit a znovu získat svou chladnou hlavu, aby mohl Miriam doprovodit k jejímu pasákovi vepřů .

Vysekl Alexis hlubokou poklonu a řekl: „Je to od vás velmi milé, vaše milosti.”

„Prosím, říkejte mi Lexie. Svá pouta s vévodou z Challenbroke jsem zp řetrhala již p řed mnoha lety. Te ď se považuji za oby čejnou ženu.”

Z místnosti se ozval Miriamin hlas. „Ha! To bych cht ěla v ědět, v kolika oby čejných ženách koluje královská krev?”

„Díky mému otci” řekla Alexis, „v mnoha.”

Miriam se zamra čen ě podívala na svou p řítelkyni. „ Honte a toi,” řekla. „Takhle bys nem ěla mluvit.”

Alexis pozvedla obo čí. „ Touché, mom amie. A te ď bys m ěla dostát dobrým mrav ům, které jsem tě u čila, a pozdravit se s naším hostitelem.”

Miriam otev řela ústa a zase je zav řela. Podívala se na Duncanovu paruku řekla: „Dobré ráno, lorde. Dnes ráno jste vstal velmi brzy.”

Pro č se mu nepodívala do o čí? Že by ho poznala? Znovu se cítil, jako kdyby tu stál úplně nahý. Musí se rychle vrátit do své role přihlouplého hrab ěte. „Kdybych si mohl vybrat, v ěř te, že bych nevstával. Ale

- 109 -

mám mnoho práce s přípravou svého rybářského náčiní. P říští týden se chystám na lososy.”

Alexis popotáhla a rozkašlala se.

„Co to máte?” zeptala se Miriam.

„To je Malcolm ův nom du jour. Na druhou stranu jsem si napsal seznam v ěcí, které musím nakoupit.”

Miriam se vrátila zpátky k bedně s látkami. „Jak se má náš malý Llewelyn?”

„M ůj syn je právě te ď velmi zaneprázdn ěn,” odpov ěděl Duncan. „Zkouší si, jaké to je, být waleským králem.” A hlavn ě pokouší mou otcovskou trp ělivost, pomyslel si Duncan.

„No to je skv ělý zp ůsob, jak ho pou čit o historii,” řekla nadšen ě Miriam. „To byl váš nápad, lorde?”

Nic netušící muž by te ď byl jist ě nadšen Miriaminou pochvalou, ale Duncan už v ěděl své. Ta ženská nikdy nic neříká jen tak. „Ano, lady. Ale mám obavu, že jako otec jsem selhal. Jen si p ředstavte, že nedokáže ulovit ani lososa. Vybrala jste si tu n ěco pěkného?”

Chvíli na n ěho ohromen ě zírala a pak řekla: „Alexis cht ěla nový pléd. Jen jsem jí pomáhala vybrat něco vhodného.”

A Duncan Kerr bydlí v prase čím chlívku. N ěco v té krabici hledala. Popošel blíž a nahnul se p řes okraj. Na hromad ě tam bylo naskládáno snad tucet tartan ů. Rukou se dotkl jednoho z nich. Byl ješt ě teplý, jak si ho Miriam tiskla k hrudi.

Asi bude lepší, když jí řekne pravdu. „Musím se vám přiznat, že jeden od druhého nerozeznám. Postavte p řede mne krabici s háčky, a hned budu

- 110 -

doma. Tohle mi p řipadá jako hromada barevných hader.”

„Ale Miriam ne,” řekla Alexis zp ěvavým hlasem. „ Řekla bych, že je expert v rozpoznávání rodových barev, že ano?”

Miriam se sebev ědom ě usmála. „Ale Lexie. Lorda Duncana to p řece nem ůže zajímat.”

„Ale to ne,” ohradil se Duncan. „Už si ani nepamatuji, kdy naposledy na našem hrad ě byla tak krásná dáma, jako jste vy, lady Miriam. Zajímá mě vše, co se vás nějak dotýká.”

„Jste velmi milý.”

Alexis tedy pokra čovala: „Sta čí jí jediné mrknutí na barvy kiltu a už ví, o jaký rod se jedná. Ve své hlav ě nosí p řesnou mapu Skotska a okamžit ě dokáže každý rod za řadit do jeho místa p ůvodu. Je tím doslova posedlá. Dokonce už jako malé dítě se bavila touto zálibou.”

Duncanovi se zdálo, že v těch slovech slyšel varování. „Je vid ět, že jste až neuv ěř iteln ě chytrá, lady Miriam.”

„Ale to nic není.”

Náhle mu myslí prolétla zrádná myšlenka. Je chyt řejší než já. Naservíruje královně mou hlavu na st říbrném podnosu. „Já jsem se kilty nikdy nezabýval.”

Natáhla se k němu a lehce ho chytila za ruku. „Lorde, váš hlas zní n ějak divn ě. Nejste nemocný?”

Byl tak zmatený, že dokonce zapomn ěl mluvit vysokým hlasem p řihlouplého hrab ěte. „Ne,” řekl. „To je to haggies, které jsem m ěl na snídani.” Poté se jí

- 111 -

podíval p římo do o čí a řekl: „Jen doufám, že nedostanu větry.”

Alexis se rozkašlala. „M ůj ty bože, snad ne?”

„Pro č to jíte, když vám to ned ělá dobře?” zeptala se Miriam.

„Protože” Te ď se do t ěch nesmysl ů zamotal. „Protože to kucha řka uva řila. Rad ěji bych si dal nasoleného sled ě, ale už jsem dlouho nebyl na rybách.”

Miriam zírala na kožešinu z jezevce, kterou m ěl připevn ěnou na své brašn ě. „A já jsem si myslela, že celé dny nic jiného neděláte.”

A sakra, zase ho nachytala. Rychle se nahnul do bedny a vytáhl jeden z tartanů. „ Řekn ěte mi tedy n ěco o tomhle plédu.”

Jediným pohledem mrkla na látku a řekla: „Murrayov ě z Atholu.”

A také je velmi podobný tomu, jaký nosí Pán Hranic. Tak to tady hledala. „Jejich barvy se mi vždycky zdály nevýrazné a mdlé.”

„Myslíte? M ě se celkem líbí,” řekla se zasn ěným výrazem.

Duncan se musel kousnout do rtu, aby se nerozesmál. „Teď si vybavuji, že v loni v lét ě, když jsem byl ryba řit na jeze ře Loch Ness, jsem vid ěl podobné barvy. Po čkejte, byl to rod Ne, to ne. Asi jsem se musel mýlit.”

V Miriaminých o čích to zablysklo. „Jak se ten rod jmenoval?”

,,Vždyt je p řece všechny znáš,” prohodila Alexis.

Prohlížel si Miriam p řes zv ětšovací skla brýlí. Tolik cht ěla znát rodové jméno Pána Hranic. Ale

- 112 -

Duncanovi se už nejednou poda řilo vyhnout se odpov ědi a povede se mu to i tentokrát. „Mám dojem, že jsem jejich jméno zapomn ěl. Ale není se co divit, vždy ť musím myslet na tolik v ěcí. Možná když m ě necháte chvíli přemýšlet, tak si t řeba vzpomenu.”

Miriam popošla kousek blíž. „Pochází ta rodina tady n ěkde z okolí?”

„Na to si teda nemohu vzpomenout, ale vím, jak vypadala ta látka.”

„Ale ano, to já vím také. Nemohou být třeba z Armstrong Moor nebo t řeba ze Sweeper Heath?”

Aleluja! Nachytala se. Zvedl ukazovák a řekl: „Sweeper Heath. Jak jsem jenom mohl zapomenout? Vždyť práv ě tam se chystám.”

„Pro č?”

Znovu si musel vymyslet n ěco hodn ě hloupého. „Pro prase čí št ětiny.”

„Prase čí št ětiny?”

,,Ano,” řekl nevzrušen ě a sklopil o či ke svému seznamu. P řitom ale zpod brýlí pozoroval její reakci. „Je to jeden z nejd ůležit ějších element ů pro výrobu správné návnady. Ale jedině když je z levého ucha kojící svin ě. No, i když srst mo řských lachtan ů je stejn ě tak d ůležitá. A já žádnou nemám. Ale tkadlec říkal, že bych ji možná mohl nahradit kousky barvené viny. Myslíte si, že by ryby mohly poznat ten rozdí l?”

„Ta vlna by jim mohla zp ůsobit v ětry,” řekla Alexis vážným hlasem.

Duncan m ěl co d ělat, aby se nerozesmál. „Nemyslím si, že by ryby”

- 113 -

Miriam zpražila Alexis nazlobeným pohledem a pak se obrátila k Duncanovi. „Ráda bych šla s vámi. Nevadilo by vám to?”

Tím svým nevinným pohledem Duncana nem ůže obalamutit. Ani jako by náhodným dotekem, když se lehce op řela o jeho paži. Na horním rtu se mu objevily kapi čky potu. Brýle za čaly pomalu klouzat ke špi čce nosu. Rychle si je nasadil zp ět a otočil se k Alexis. „P ůjdete s námi? Mohla by to být p ěkná procházka. Cestou bych vám ukázal svá nejlepší místa k rybaření.”

Alexis se rozesmála. „D ěkuji vám za pozvání, ale rad ěji ne. Slíbila jsem dvoj čat ům, že jim dám lekci v šermování.”

„Šermování?” Duncan údivem zvedl obo čí. „Myslíte opravdovými me či?”

„S kordy, pane,” usmála se Alexis. „S dlouhými, štíhlými, ostrými a smrteln ě nebezpe čnými kordy.”

Stejnými jako jazyk Miriam MacDonaldové, pomyslel si Duncan. „Jak je libo, vzácná paní,” uklonil se ob řadn ě Duncan. „Jen bych vás cht ěl požádat, jd ěte cvi čit do zahrady. Kdybyste zane řádili pokoje od krve, paní Eliotová by se strašn ě roz čílila a nakonec bychom byli bez ve čeře.”

„Lexie si dá pozor, lorde Duncane,” ujiš ťovala ho Miriam. „Je to už dávno, kdy naposledy n ěkoho propíchla svým kordem. Že mám pravdu, Lexie?”

Alexis tasila pomyslnou zbra ň a dvorn ě se uklonila. ,,Te ď m ě omluvte, lorde,” řekla Alexis a vyrazila ke dve řím. „Po ránu nikdy nebývám ve své kůži. Jen klidn ě b ěžte sami a pozdravujte ode m ě

- 114 -

prasata. Jenom si cestou dejte pozor na barona Hříchu.”

Dve ře se za Alexis zav řely a Miriam se zeptala: „Nem ůže se nám po cestě nic stát?”

„Samoz řejm ě že ne,” řekl Duncan. „Vezmu s sebou jednoho z vojáků.”

„Ale když jsme jeli k Hadriánovu valu, tak jsme přece jeli sami.”

„Prosím, lady Miriam,” zaúp ěl Duncan. „Nep řipomínejte mi tu strašnou chybu, které jsem se dopustil. Už jsem si vyslechl hodinové kázání od jednoho strašného chlapa.”

„Myslíte od Anguse MacDoddyho?”

„Ano. Kéž bych m ěl vaši schopnost zapamatování si.”

Miriam pyšn ě zvedla hlavu. „Takže kdy p ůjdeme?”

Duncan p řemýšlel, kolik času bude Angus pot řebovat, aby zpracoval farmáře ve Sweeper Heath. „Asi tak za hodinu. Setkáme se na zahrad ě. Stejn ě se pot řebujete p řevléknout.”

„Co je špatného na mých šatech?” zeptala se.

Všechno, pomyslel si Duncan. Ten hluboký výst řih, úzce střižený pás, barva, která se odráží v jejích o čích. „Na návštěvu k prasat ům jsou p říliš pěkné.”

„Máte pravdu. Vezmu si n ěco vhodn ějšího.”

Cítil se jako vít ěz. Kone čně hraje podle jeho pravidel.

- 115 -

Kapitola 6 Kapitola 6Kapitola 6Kapitola 6

O čty řicet p ět minut pozd ěji stála Miriam připravená v květinové zahrad ě. Za patami se jí držel Malcolm, od ěný v dlouhé tunice a bosý. Celou tvář měl pomalovanou keltskými symboly a v rukou držel luka šípy. Vzrušeným pohledem sledoval d ění vedle fontány.

Bylo slyšet ostré cinkání dlouhých rapírů, které se mísilo s t ěžkým oddechováním a zarputilým fun ěním. Alexis, oble čená v kožených kalhotách a kožené vestě, právě zru čně odrážela Saladin ův prudký útok.

Na kamenných zdech okolo zahrady posedávali zv ědaví diváci a sázeli na vítěze. Dokonce i vojáci se přišli podívat na neobvyklý zápas a na ukázku šermí řské zru čnosti.

Miriam si prohlížela muže a napo čítala jich p ět z rodu Kerr ů, t ři z rodu Anustrongú, dva Elioty a jeden byl dokonce z rodu MacMillan ů, ale černou a zelenou barvu, kterou vid ěla na tartanu Pána Hranic, tam nenašla. Zmocnil se jí pocit deprese. Neš ťastn ě zav řela oči a alespo ň v duchu si p ředstavovala jeho ostré rysy, planoucí pohled a pevnou linii rt ů.

Jestli mluvil pravdu a žije na prase čí farm ě, pak je přece zcela zbyte čné, aby ho hledala mezi obyvateli hradu. P řesto si nemohla pomoci a d ůkladn ě pozorovala každi čkého muže, který se ocitl v její blízkosti.

- 116 -

V davu to zahu čelo. Alexis právě svým kordem přišpendlila Saladina ke zdi. Ostrou špi čku zbran ě mu tiskla p římo k hrudi. Saladin vyk řikl bolestí.

„Vzdej se, chlap če,” vybízela ho Alexis.

Saladin zatnul zuby a nevydal ze sebe ani sl ůvka.

Přihlížející obdivn ě pokyvovali hlavami a souhlasn ě pobrukovali, avšak když se Saladin hbit ě uhnul a vyklouzl z nebezpe čného sev ření, za čali mu nadšen ě provolávat slávu. Lítý boj pokra čoval.

Salvador, který stál spolu s Verbatim poblíž dřev ěných vrátek zvolal: „M ůj brat ře! Jen jí ukaž, jaký jsi chlapec!”

„Jo, ukaž jí!” k řičel Malcolm.

Miriam využila všeobecného rozruchu a nepozorovan ě proklouzla za římskými amforami. Jestli budou tajné dveře odem čeny, mohla by se podívat, kudy chodí Pán Hranic do hraběcího pokoje.

Stoupla si zády ke dveřím do hradu a po hmatu se snažila najít kliku. Z úzké štěrbiny, kde se setkávalo dřevo s kamenem, cítila závan chladu.

S o čima up řenýma na Malcolma se modlila, aby měla št ěstí, a poda řilo se jí otev řít tajný vchod. Pomalu vsunula prsty do št ěrbiny a prudce škubla.

Dve ře se otev řely. Hurá! Zbývá jí patnáct minut. S vít ězoslavným úsm ěvem vklouzla dovnit ř. Rozhlédla se a zmaten ě z ůstala stát. Tma. Naprostá tma. Srdce jí za čalo zb ěsile tlou ď. Z dálky se ozývaly tlumené výk řiky souboje.

Zv ědavost a nedostatek času ji popoháněly kup ředu. Kdyby pronikla do labyrintu tajných chodeb, mohla by v nich po čkat na p říští návštěvu Pána Hranic.

- 117 -

Prsty pomalu ohmatávala chladné kamenné kvádry a opatrn ě postupovala do nitra spletitých chodeb. Náhle se dotkla malého kousku kovu. Hřebík? Ne. Byl to malý klí ček. Ani se nesnažila uvažovat o svém dobrém vychování a rychle ho vstrčila do kapsy. Poslepu pokra čovala dál ve svém pátrání.

Několikrát pevně zav řela o či, ale vždy, když je znovu otev řela, kolem sebe nevid ěla nic jiného než černo černou tmu. Asi po dvaceti metrech chodba ústila do nevelkého výklenku, v kterém našla dve ře. Bylo zam čeno. Zkusila klí č, který vytáhla z kapsy, ale marn ě. Šla dála vedle objevila další dve ře. A pak další a další, ale všechny byly pevn ě zam čeny a klí č k žádným nepasoval.

K čertu! Jak má zjistit, co tady Pán Hranic pohledával, když ani nem ůže najít vstup do chodeb?

Natáhla ruku a snažila se nahmatat zeď na druhé stran ě chodby. Práv ě v tom okamžiku, když pod prsty kone čně ucítila chladný kámen, se v chodb ě objevilo sv ětlo.

Ztuhla a tém ěř bez dechu sledovala muže, který se objevil v blízkých dve řích.

Hrab ě z Kildaltonu.

Čert aby ho vzal! Copak musí být tak dochvilný? Tet řevi pe ří, které m ěl za kloboukem, se tém ěř dotýkalo stropu. Z profilu se nezdál být tak p řihlouplý. Vážný výraz mu dodával na inteligenci a snad i na kráse. Jestli to vůbec bylo možné.

Obrátil se, aby za sebou zavřel dve ře.

Rychle vsko čila do jednoho z výklenku a p řilepila se ke dve řím, které p řed chvílí zkoumala.

- 118 -

Zatajila dech a pozorovala, jak se blíží jejím sm ěrem. V uších jí zn ěl tlukot vlastního srdce.

Proplul kolem ní jako temný stín na ješt ě temn ějším pozadí. Jeho kroky byly tak jisté a klidné, jako by tudy procházel už nejméně tisíckrát.

„Kde je ten zatracený klí č?” klel.

Z venku se ozýval bujarý hluk. Hrab ě zaváhal

Jestli se vrátí, tak ji tam určit ě objeví. Zmocnil se jí pocit strachu a beznad ěje. I se svým chabým mozkem jist ě pochopí, že tady slídí. Musí zmizet.

Dříve, než si to mohla rozmyslet, sáhla po dveřích, kterými p řed chvílí vstoupil hrab ě. Zhluboka se nadechla a vstoupila do neznáma.

Když zjistila, že stojí v chodb ě vedle hlavního sálu, kone čně se jí ulevilo. Rychle seb ěhla z masivního schodišt ě a prošla hlavním vchodem. Když se vydala po cest ě, která vedla zpátky do zahrady, zvesela si prozp ěvovala.

Veselou melodii si pobrukovala i tehdy, když jí hrab ě pomáhal z ko čáru a chystal se ji představit skute čnému farmáři, který se jmenoval Ian. V té chvíli jí však písni čka zamrzla na rtech.

Před Miriam stál ohnutý sta řík, který v ruce žmoulal ušmudlanou čepici, a odhalil tak lesklou lysinu.

„Jak se máte, Iane?” zeptala se.

„Stejn ě dob ře jako ten v řes v červnovém slunci, paní,” odpov ěděl s bezzubým úsm ěvem.

Musí to být jeho otec, pomyslela si Miriam a zklaman ě se vydala na prohlídku prase čí farmy. Všude se povalovaly okrouhlé snopy slámy a uprostřed toho

- 119 -

stál proutěný d ům s doškovou st řechou, která se téměř dotýkala zem ě. Kousek dál stála stodola a prasečí chlívky, kolem kterých se v bahn ě lín ě povalovala velká smradlavá prasata.

Hrab ě se lehce dotkl jejího ramene. „Není vám dob ře, lady?”

Miriam se vzpamatovala. „Ne, ne, hrab ě. V ůbec ne. Je to velmi p ěkná, osvěžující procházka.”

Významn ě popotáhl nosem a řekl: „Osv ěžující, to je silné slovo. Zachoval jsem se jako idiot, když jsem vás vzal s sebou. Paní Eliotová mi vždy říká, že nesmím myslet jen na ty své ryby. M ůžete mi odpustit?”

Jeho starost ji alespo ň trochu pot ěšila. „Ale já jsem opravdu v po řádku.”

Povytáhl obočí a řekl: „Nem ěla byste mi lhát. Vypadáte rozrušeně.”

Ráda by se zbavila jeho přehnané starostlivosti. „Už na to, prosím, nemyslete. Já miluji venkov.”

Kone čky prst ů se dotkl její tvá ře a zeptal se: „Vy jste nem ěla na snídani haggis, že ne?”

„Ne, lorde. M ěla jsem šunku a d ěkuji vám za vaši starost.”

„Jsem rád, že jste nejedla haggis. Mohla byste dostat v ětry.”

Miriam se skoro p řestala ovládat. „Rad ěji se podívám, jestli Verbatim nehoní prasata. Omluvíte mě?” A aniž by čekala na odpovéď, oto čila se a rychle odešla.

„To je dra čice, o které jste mluvila?” zeptal se farmář a hlavou kývl sm ěrem k Duncanovi.

- 120 -

S hlavou vzty čenou jako královna v parádním pr ůvodu tam sed ěla zrádná Verbatim a lísala se k Duncanovým nohám.

„Vypadá to, že mám novou přítelkyni,” řekl hrab ě a poplácal fenu po hlavě. „Ješt ě v čera to vypadalo, že by si m ě nejrad ěji dala k ve čeři.”

Verbatim radostn ě k ňučela a pošvihávala ocasem. Miriam ji nepoznávala. To je ta bestie, před kterou utíkají i otrlí zlod ěji? „Asi poznala, že jí nechcete ublížit,” řekla a rukou si plácla o stehno. Verbatim na chvíli zaváhala, ale pak přece jen uposlechla povelu své velitelky a Duncana opustila.

„P řišel jste si pro št ětiny, pane?” zeptal se farmář. ,,Vždyti víš, že se bez nich neobejdu. Na co bych p ak vábil své nejlepší úlovky?”

Vypadalo to, že se Ian každou chvíli rozchechtá. „Máte pravdu, m ůj pane. A to by byla škoda,” hlasit ě zamlaskal a pohladil si b řicho. „Musím říc ť, že krom ě vep řové pečen ě neznám lepší lah ůdku než uzeného lososa.”

„Máš úpinou pravdu, Iane. Zrovna dneska ráno říkala lady Miriam naší hospodyni, že by si dala kousek vep řového.”

„Opravdu? To rád slyším. Jestli máte chuti, ještě tam kousek zbylo,” nabízel ochotn ě farmá ř.

„Ne, d ěkuji,” rychle odmítla Miriam. „Cht ěla bych se zeptat, váš syn vám s prasaty nepomáhá?”

„Syn?” Farmář se zmaten ě podíval na hrab ěte.

Duncan hlasit ě polkl. „Ian nemá syna. V loni v lét ě mu, jeho manželka utekla s jedním potulným komediantem. Od té doby je sám.”

- 121 -

Miriam se zmocnila panika. Kde ho má tedy hledat? „To je mi líto,” řekla. „Ale v ěř ím, že zbytek rodiny vám pomáhá. Vaši bratranci a sestřenice - ostatní farmáři.”

„V Kildaltonu nikdo jiný prasata nechová.”

Takže ten zpropadený chlap jí lhal. P řipadala si hloup ě. Nechala se napálit jako nějaká nezkušená škola čka.

„Kone čně se vám vrací zdravá barva, lady,” řekl Duncan. „To asi d ělá ten venkovský vzduch.”

„Nedáte si trochu vody, paní?” zeptal se Ian.

To je skvělý nápad, pomyslela si Miriam. Je to jediná příležitost, jak si s farmářem promluvit o samot ě. Oto čila se k hrab ěti a řekla: „Kdybyste byl tak laskav, lorde. Sklenice vody by mi jist ě p řišla vhod.”

Na chvíli zaváhal. Copak hrabě bere svou úlohu ochránce tak vážně? Že by ji ani na chvíli necht ěl spustit z dohledu?

„Po čkejte tady,” řekla oto čil se ke studni, kde vojáci napájeli koně.

Když byl kone čně z doslechu, řekla: „Iane, ur čit ě tady v okolí každého znáte, nemám pravdu?”

„Jo, celý sv ůj život jsem odtud nevytáhl paty, takže tu znám každý kámen a i každého človí čka,” pyšn ě přitakal.

Miriam se v duchu zasmála. Konečně n ěkdo, s kým bude lehké po řízení. „Takže asi znáte chlapíka, který si říká Pán Hranic?”

Farmář ukázal o čima k Duncanovi, který práv ě nabíral vodu. „Ne,” zaúp ěla. „Dobrotivé nebe, já nemyslím hrab ěte, ale Pána Hranic.”

- 122 -

„Myslíte toho, co si o n ěm vykládají všechny ženské z širokého okolí? Toho chlapa, který dokáže zlomit každé dív čí srdce?”

Miriamino vlastní srdce bilo jako na poplach. Pro č by se tedy m ěla divit jeho pov ěsti kavalíra. „Te ď si vzpomínám, že člov ěk, který mi o n ěm vyprávěl, se zmínil, že snad má určité mužské kouzlo.”

S jedním okem p řiv řeným farmá ř zašeptal: „ Říkal vám o jeho zvláštním tartanu a o jeho klobouku s tmavým pe řím?”

Miriam rozrušen ě polkla. „Ano, myslím, že ano.”

„A že se objevuje jen v noci a má bohatý skotský přízvuk?”

Miriam si vzpomn ěla na melodický hluboký hlas a celá se zachvěla. „Ano, to vypadá na n ěho.”

„A on sám říkal, že je Pán HraniďJste si tím jistá?”

„Ano, jsem si zcela jistá! Eh, mé zdroje se o něč em takovém zmiňovaly. Vid ěl jste ho n ěkdy?”

„Vid ět ho?” farmář nechápav ě zakroutil hlavou. „Nikdo ho p řece nem ůže vid ět.”

Miriam ucítila hluboké zklamání. „Skutečně? A pro č by ne?”

Starému muži to v o čích nebezpečně zablýskalo. „Protože ho už p řed více než sto lety zabili Angli čané.”

To nedávalo smysl. Miriam byla v koncích. „Pak tedy musíme mluvit o n ěkom jiném. Ten muž se jmenuje Ian.”

Farmář si z opot řebované čepice set řel kousek slámy. „Říkal, že je pastevcem z Barley Burn?”

- 123 -

„Ne. Chová prasata.” Miriam si p řipadala, jako by se to čili po řád dokolečka a nemohli se dobrat pravdy. „Proto jsem si myslela, že vy ho budete znát.”

„Ale jo, já ho znám,” přikývl farmá ř a díval se na hrab ěcí vojáky, kteří sed ěli ve stínu strom ů. „Známo něm spoustu krásných p říb ěhů. P řišel dokonce i za mou bábou. Tehdy jí bylo sotva patnáct a celý život vzpomínala na jeho uhran čivý pohled. Řekl jí, že je bednář z Whitley Bay a spole čně strávili nejednu vášnivou noc.”

„To ale nem ůže být ten samý muž.”

„Vy pocházíte rodem z Vyso činy, nemýlím se, má paní?”

„Ano. Pat řím k MacDonald ům.”

„Myslel jsem si to,” a pohledem spo činul na jejím levém rameni. „Podle vašich vlas ů. Potom chápu, proč k vám přišel. Vždycky si vybere jednu krásku, a tu potom navšt ěvuje.”

Miriam byla do čista bezradná. „Jste velmi laskavý, že jste mi o n ěm n ěco řekl.”

„Ale to nic. Jenom nechápu, pro č jste vážila tak dlouhou cestu, když jste se mohla zeptat p římo našeho vzácného pána. Ale stačí, když se dostanete do potíží a Pán Hranic si vás najde sám.”

Miriam si nebyla jista, které zjištění ji víc ohromilo. Jestli to, že muž, kterého v čera potkala na zahrad ě, je duch, nebo to, že Duncan Kerr má respekt a obdiv svých poddaných. N ěco tady nehraje a ona zjistí co.

„O jakých potížích to mluvíte?” zeptala se.

- 124 -

Farmář se znovu sehnul ke své čepici a d ůkladn ě ji studoval. „Mluvím o t ěch potížích, které Skotsko sužují již dlouhá léta.”

„Myslíte nájezdy žoldáků a vypalování farem?” cht ěla v ědět Miriam.

Ian kývl hlavou ke studni a řekl: „Tady už p řichází náš pán. Raději se zeptejte jeho. Ten o tom bude v ědět víc.”

Hrab ě p řicházel s miskou vody v jedné ruce a se sklenicí v druhé. „Pro vás a pro psa.” Nabídl jí sklenici a misku položil p řed Verbatim.

„D ěkuji,” řekla Miriam.

„O n ěco jsem p řišel?” a pohledem si m ěř il farmáře. „Vypadáš n ějak zni čen ě, Iane. Stalo se n ěco?”

Sklenice ledové vody studila Miriam v dlaních. „Bavili jsme se o Pánu Hranic.”

Se sdílným úsm ěvem řekl: „Každý v Kildaltonu o něm zná nějaký humorný p říběh. Já sám je velmi rád poslouchám. Má první chůva mi tvrdila, že ji obdaroval v ětvi čkou v řesu a neustále ji nosila zap ředenou ve vlasech. No, moc dlouho vlastn ě ne. Jenom do té chvíle, než ji m ůj otec poslal pry č, protože vykládala malému chlapci strašidelné příb ěhy.”

„Potkala jsem se s mužem, který si říká Pán Hranic, a m ůžu vás ujistit, že to rozhodn ě nebyl duch.”

Shovívav ě se usmál. „Jak rozkošné. Budete mít nádherný p říb ěh, který jednou budete vypráv ět vašim dětem a potom i vnou čat ům.”

Jeho pon ěkud výsm ěšný tón ji popudil. „Já se nikdy nenechám unášet představami, lorde.” A když někdy trochu ano, rozhodn ě to není jeho v ěc.

- 125 -

„Pak jsme sp řízn ěné duše. Pohádky a romantické priběhy m ě nudí až k smrti. Daleko rad ěji mám historické p říb ěhy nebo články o moderním pojetí chovu zví řat a p ěstování nových zem ědělských plodin.”

„Rozhodn ě vás nebudu odvád ět od vašich zajímavých článků a vykládat vám n ějaké duchatské příb ěhy.”

„Jste velmi milá, lady. Pro nás, obyčejné venkovany, jste až p říliš dobrá. Co si myslíš ty, Iane?”

Farmář nervózn ě p řešlápl z nohy na nohu. Copak se to sluší, aby on vykládal svůj názor na urozenou paní? „Rad ěji bych m ěl jít nakrmit svin ě.”

Duncan ho pevn ě chytil za rameno. „To je skv ělé. Při té p říležitosti m ůžeme oškubat n ěkterým zví řat ům jejich št ětiny.” Oto čil se k odchodu, ale pak se zarazil. „Nechcete se k nám p řidat, lady? Asi nejsem zrovna nejgalantn ější hostitel.”

Už jednou vid ěla jak mu čili kací ře a víckrát o tu zábavu nestála. „Ne, děkuji vám. Raději z ůstanu kousek dál.” Vzala ze zem ě misku a spolu s Verbatim se vydala ke studni.

Neušla ani pár kroků a pomalu si za čala uv ědomovat, že z ní ud ělali úplného hlupáka. Vzdyt na ni použili p řesn ě tu taktiku, s kterou se ona ve svém povolání velmi často setkávala. Namluvit jí nějaké historky o duších. Pcha! Moc dob ře ví, že Pán Hranic je muž z masa a krve.

Ona si ho najde. Vždy ť má klí č k tajným dve řím a je p řece mistrem ve vy čkávání a pozorování. Jestli farmář mluvil alespo ň z části pravdu, pak by se m ěl

- 126 -

Pán Hranic objevit právě v tom okamžiku, kdy baron pošle své muže na Kildalton. A ona si na to po čká.

Zpovzdálí pozorovala hraběte a farmáře, kte ří se pomalu blížili k chlív ům. Duncan byl vyšší než Ian, ale to ona také. Ale ještě n ěč eho si všimla. Vypadá to, že Duncan Kerr skrývá pod svým sm ěšným od ěvem pěkn ě rostlou postavu. Červeno-zelený kilt, který m ěl dneska na sob ě, odhaloval silné nohy, které se zdály být na muže, jenž celý den tráví navazováním pe ří na háčky, velmi svalnaté a pevné. M ěl široká ramena a úzké boky a jeho kožená brašna a opasek s krátkou dýkou mu dodávaly na dojmu mužnosti.

Musela se usmát. Vždy ť moc dob ře ví, že její obdiv nezískal ten muž, ale jeho skotský od ěv. Už od dětství obdivuje rodové kilty a pevné kožené brašny. A královský dv ůr se Skoty jen hemží. Dokonce i zavalitý Argyll vypadá ve svém nenáviděném skotském kiltu důstojn ě a mužn ě.

Lord Duncan p řátelsky objal farmáře kolem ramen a ten mu n ěco zaujat ě vykládal. Jako v odpové ď se na něj hrab ě jen usmál a pokýval hlavou. Bože, je zajímavé, jak dokáže skotský kilt zm ěnit každého chlapa.

Zmatená svými vlastními úvahami se k němu rad ěji oto čila zády. Je až obdivuhodné, jak si dokázal získat respekt a uznání svých vojáků a i poddaných. No, uvidíme, co o n ěm říká jeho nepřítel? Jen co se s baronem Sinclairem setká, pak jistě bude všemu lépe rozum ět. A potom jí už nic nezabrání v tom, aby oba muže usmí řila a kone čně sjednala klid a mír.

- 127 -

Verbatim zašt ěkala, usko čila kousek bokem, a znovu zašt ěkala. „Dobrá, holka,” řekla Miriam. „B ěž najít n ějaký klacek.”

Š ťastná Verbatim se rozběhla k blízkému jeřábu, v jehož stínu odpo čívali vojáci. Když jeden z nich uvid ěl mohutnou fenu, jak se řítí p řes dv ůr p římo k nim, popadl silnou v ětev a natáhl ji před sebe jako ochranný štít. Verbatim zakroutila ocasem a vrhla se p římo proti vojákovi. V letu chňapla ostrými zuby po klacku, na míst ě se oto čila a pyšn ě se vracela k Miriam.

Kdyby mu tak hloup ě nenalet ěla, mohla zrovna na míst ě zjistit, kdo vlastn ě byl ten no ční návštěvník a co pohledával na hradě. Vždy ť celý sv ůj dosavadní život ned ělala nic jiného, než vytahovala informace z muž ů, kte ří byli mnohem a mnohem chyt řejší než jakýsi Pán Hranic. Farmář. Pcha! S každi čkým hodem klacku se Miriam cítila čím dál tím víc ponížen ější a uražen ější. Takový vesnický buran a dovolí si zahrávat s ní, s Miriam MacDonaldovou!

Duncan stál poblíž chrochtajících prasat, ale jeho pozornost byla zcela soust řed ěna na královninu vyslankyni. Asi ji roz čilil tou poznámkou, že aspo ň bude mít co vyprávět svým d ětem a vnou čat ům. Svírala sklenici s vodou tak siln ě, až jí kotníky na prstech do čista zb ělely. Díky tomu si všimli poran ěných kone čků prst ů.

Kdyby se potkali za jiných okolností, jist ě by se zachoval jako pravý kavalír a ty drobné ranky by utišil svými polibky. A pak by spole čně utišili žár, který jim ob ěma sžírá duši.

„To jsme ji teda napálili, pane,” řekl Ian.

- 128 -

Duncan myslel na její skv ělou pam ěti a na schopnost vnímání sebemenšího detailu a odv ětil: „Jen si nebu ď tak jistý, p říteli. Ona není jako ti ostatní.”

Ian se naklonil k jedné ze sviní a podrbal ji za ušima. „Myslíš si snad, že jsem slepý a hluchý? Já přece vidím, že není stejná jako ti obtloustlí komisaři, které nám sem neustále posílá královna. Konečně dostala rozum a poslala n ěkoho kloudného.”

Duncan si vzpomn ěl na její kulatá ňadra a na zp ůsob, jakým líbala a p řitakal: „Máš pravdu. Kone čně poslala n ěkoho kloudného.”

„Co s ní budeš d ělat?”

Duncan si odehnal z mysli p ředstavu Miriam ležící v jeho náruči a řekl. „Nezáleží na tom, co bych s ní cht ěl d ělat, ale co musím.”

Ian vyškubl svini pár štětina podával je Duncanovi. „Nebude lehké zapomenout na takovou krasavici.”

Duncan se suše zasmála řekl: „To asi ne. Ale pokusím se.”

„Nechápu, pro č si královna myslí, že to MacDonaldovic d ěvče dokáže to, co se tob ě nepoda řilo. Vždy ť ses p řece snažil s tím ne řádem nějak rozumn ě dohodnout. Vsadím svou nejlepší prasnici proti soudku džinu, že se jí to nepovede.”

Jeho oddanost Duncana pot ěšila. I když musel uznat, že v hloubi duše si p řece jen p řál, aby se to Miriam povedlo. Byl t ěmi v ěč nými poty čkami vy čerpaný. „Dobrá. P řijímám tvou sázku, Iane. Ale teď se rad ěji zase stanu tím p řipitom ělým hrab ětem.”

„Jdeš na to dob ře, pane. Jako by ses takovým narodil.”

- 129 -

Duncan podrážd ěně zamru čela str čil si prase čí št ětiny do kapsy. Náhle ucítil něco šupinatého. Pohnulo se to. Vytáhl ruku a na dlani mu ležel vypasený čolek. Malcolmova práce. O tom není pochyb.

S myšlenkou na k řížový výslech svého syna Duncan sp ěšn ě pobízel kon ě ke klusu.

Asi po p ěti minutách jízdy Miriam prohodila: „Ten farmář je váš dobrý p řítel, že ano?”

Duncan se na chvíli odml čel. Najít vhodnou odpov ěď, kterou by použil naprostý hlupák, to nebylo jen tak jednoduché. „Je to št ědrý chlapík. Nikdy mu není líto pro m ě oškubat své nejlepší svin ě.”

„Co byste d ělal, kdyby baron vypálil jeho farmu?” Duncan afektovan ě ohrnul nos. „Já nejsem Lancelot,” zakvílel vysokým hlasem. „Velmi d ůrazn ě protestuji proti takovému jednání, ale nejsem ten typ, který by se zbraní v ruce bránil své poddané.”

,,Ale mohl byste si k tomu p řece n ěkoho najmout.”

„A to taky d ělám,” a prstem ukázal na okolní vojáky. „Tihle urostlí chlapíci jsou tady, aby nás chránili.” Miriam si ho zvídavě prohlížela. „Kdo poh řbil mrtvého psa a ovce?”

Je to ale vychytralé stvo ření. „Dobrotivé nebe, já ne! Já mám mnoho práce. Musím všechno podrobně sepsat a pak to poslat místnímu policejnímu soudci.”

„Kdo je to?”

„Avery Chilton. Znáte ho?”

„Jestli se nemýlím, tak pochází z Yorku.” Miriam si prohlížela poni čené prsty, které si včera od řela o kamenné kvádry. „Je to nevelký, celkem podsaditý

- 130 -

člov ěk. Má hnědé vlasy a podlouhlý obli čej s červenou bambulí místo nosu. Šnupá tabák skoro neustále. Má rád hrášek, koláčky a francouzské brandy. Jeho manželka se jmenuje Mirabelle.”

„Takže ho znáte velmi dob ře.”

„Ne. Setkali jsme se spolu jen jednou a to asi p řed třemi roky. P řijel do Londýna pro svou dceru. Byla na návštěvě u vévodkyn ě z Richmondu. Zú častnila jsem se ob ěda, který se uskute čnil na její po čest.”

Skv ělá pam ěť ! Kdyby se dala použít jako st řelivo, Miriam by zcela jist ě vyhrála každou bitvu.

Chilton je lovec, ne rybář. Takže mi z řídkakdy mluvíme o n ěč em jiném, než o úředních v ěcech.”

Miriam jen pokr čila rameny. „Kde je te ď?”

„Asi u barona H říchu. Jsou to velcí kamarádi. Jezdívají spole čně na lovy. St řílejí ptáky a všechno, co se jim dostane do cesty. Není se co divit, že soudce vždy rozhodne v baron ův prosp ěch.”

,, Říkal jste, že práv ě jemu posíláte své stížnosti. Máte nějaké záznamy o vaší korespondenci?”

„Samoz řejm ě. Co se tý če proh řešk ů na mých lidech jsem v jejich zaznamenávání stejně pe člivý jako ve svých zápiscích o zvyklostech ryb. Jednou bych cht ěl napsat článek o rozmnožování lososů.”

„Ráda bych se na to podívala.”

Duncan zcela p řesn ě v ěděl co tím myslí, ale stejn ě se neubránil a řekl: „Jak je libo, ale tento týden to nep ůjde.”

„Pro č ne?”

Vůz posko čil na kamenité cestě a Duncanova paruka se posunula na stranu. „Protože tento týden tam

- 131 -

ryba ří baronovi muži. Nem ůžu vám dovolit podstoupit takové riziko. Dokonce ani kv ůli losos ům.”

„Myslela jsem vaše záznamy o korespondenci,” řekla trp ělivým hlasem.

„Och, jsem to ale hlupák. Doufám, že se na m ě nezlobíte.”

„Samoz řejm ě že ne. Jenom jsme se špatn ě pochopili. Ale pro č vlastn ě nechcete, aby baronovi muži ryba řili na řece?”

„Pro č nechci?” Duncan se musel vší silou ovládat, aby nevybuchl. Zatnuté p ěsti se mu t řásly vzteky. „Celá řeka je na území Kildaltonu, ale jak se zdá, baron H řích neuznává hranice a ani zákon.”

Miriam pohladila Verbatim, která se klátila na vedlejším sedadle. „Aha.”

Zbytek cesty ani jeden z nich nepromluvil jediné sl ůvko. Když projeli hradní branou Kildaltonu, Angus se odpoutal od rozrušené skupiny farmářů a dlouhými kroky sp ěchal k vozu.

Duncan byl rád, že už je doma, ale když uvid ěl vojákův výraz, znovu se ho zmocnila potla čovaná zlost. N ěco se muselo stát. A taky že ano.

Angus se znepokojen ě podíval na Miriam a řekl: „Mohl bych s tebou mluvit o samot ě, pane?”

Pak p řistoupil blíže k vozu a naklonil se k Duncanovi. „Tak co se stalo? Pro č jsou tady všichni farmáři?”

„Byl tady baron. Když t ě nenašel doma, v klidu se rozlou čil a odcházel dom ů. Ale na zpáteční cest ě se jeho muži zastavili na farm ě Lindsay a odjeli s po řádným nákladem vlny.”

- 132 -

Betsy Lindsayová, která stála uprostřed hlou čku, se se slzami v o čích vydala k vozu. „Ó, pane. Moje malá Mary Elizabeth,” na říkala žena neš ťastn ě. Ruce m ěla samou mod řinu. „Je pry č! Když p řijeli vojáci, strčila jsem ji do stodoly a na řídila jí, aby ani nedutala. Ti bastardi ji tam museli najít a odvléď ji s sebou.”

Duncan ovlivn ěn tíhou situace úplně zapomn ěl na svou roli a instinktivn ě sesko čil z vozu, rozp řáhl ruce a objal pla čící Betsy v náručí.

„Pane!” ozval se Angus varovným hlasem a znovu ukázal pohledem na Miriam, která stála opodál a všemu p řihlížela.

Duncan zašeptal: „Nepla č, Betsy. My ti to d ěvče najdeme. Musíš mi v ěř it.”

Rozzlobený dav svorn ě p řitakával. Muži mávali vidlemi a jejich výhr ůžky se mísili s ženským povzbuzováním. Duncan se zhluboka nadechla naoko se na bou řící dav rozk řikl: „Copak tady musíte takhle vřískat? Nemáte na práci nic lepšího? A co ty, Angusi? Pro č neporu číš svým muž ům, aby kone čně slezli z hradeb a vydali se za t ěmi zbojníky?”

„Ale co bude s tou malou hol čičkou? Copak nebudete nic d ělat?” ozvala se rozho řč en ě Miriam.

Betsy ustoupila stranou a se zájmem se podívala na Miriam. „Manžel říkal, že prost ě odešla. Víte, ona se ráda potuluje po okolí. Ale m ůj ty bože, vždy ť má teprve t ři roky.”

Miriam p řistoupila blíže. „Nemáte kousek jejího oble čení, paní Lindsayová? N ěco, čeho se Mary Elizabeth dotkla.”

- 133 -

Betsy se v o čích objevila jisk řička nad ěje. „Její šál. Zapomn ěla si ho vzít.”

„Chudák malá, to jí asi musí být zima,” řekl Duncan.

„Slunce je ješt ě hodn ě vysoko. Jen žádné strachy,” řekla Miriam. Odstr čila Duncana z cesty a objala ženu kolem t řesoucích se ramen. „Vaše dcera bude zpátky ješt ě p řed slunce západem.” Ukázala prstem na Verbatim. „Vidíte toho psa, paní Lindsayová?”

„Co má tenhle pes do čin ění s mojí malou, ztracenou hol čičkou?”

„No, tenhle pes zachránili vévodu Orleánského, když ho unesla banda cikán ů. Slyšela jste o tom?”

Betsy nechápavě hled ěla na Miriam a d řív, než mohla cokoliv odpov ědět, Miriam řekla: „Verbatim vystopovala jejich tábor a Jeho výsost byla v bezpečí dopravena zpátky k rodině. Když dáme Verbatim očichat šál tvé dcery, můžeme si jen sednout do tohoto ko čáru a vydat se za fenou, která nás zavede až k Mary Elizabeth.”

On ěmělý Duncan hled ěl na čerstvý p říval slz, který se objevil na tvářích Betsy. Jak rád by se zbavil svého sm ěšného p řevleku a hned se vydal po stop ě malé Mary.

Betsy hled ěla na psa a pak se obrátila k Miriam. „B ůh vám žehnej, paní.”

Miriam se opovržliv ě podívala na Duncana. „Te ď mě omluvte, lorde. Prosím, řekn ěte lady Alexis, že jsem šla najít to neš ťastné dítě. Jak se zdá, nikdo jiný se tady k tomu nemá.”

- 134 -

Vysko čila do vozu a s hlavou vysoce zvednutou klidn ě po čkala, až si k ní p řisedne Betsy. Pak mlaskla na kon ě a vyjela z nádvo ří.

„Rad ěji z ůsta ň tady, pane,” řekl Angus. „Pojedu za nimi.”

Duncanovi se zdálo, že mu nohy p řirostly k zaprášené cestě. „Zatracen ě, nejsem zvyklý vyhýbat se svým povinnostem.”

Angus zmáčkl Duncana za rameno. „Každý p řece ví, že se nikdy nestáhneš zpátky a nenecháš ostatní, aby za tebe d ělali tvou práci. Ale tentokrát jsi neměl na výb ěr. P řece nedovolíš té královské holce, aby se dozv ěděla pravdu?”

Duncan si pozorn ě prohlížel tvá ře svých lidí. Vid ěl v nich pochopení a tichý souhlas. „Kdyby n ěkdo ublížil Miriam, Betsy nebo Mary Elizabeth, bude mít co do čin ění se mnou.”

„Bude pro m ě ctí, p řivést ti je zpátky,” přísahal Angus a zvolal na podkoního, aby mu p řivedl kon ě. Pak se vydal za záchranou výpravou.

Duncan se uchýlil do své pracovny. Tam dal kone čně pr ůchod své zlob ě. Strhl si nenáviděné brýle a mrštil jimi o podlahu. Ty se odrazily o m ěkkou rohož a přistály na obrubě krbu. Pak si sundal klobouk i s parukou a hodil je do rohu místnosti. P řistoupil ke karaf ě s brandy a p římo ze sklenice si mohutn ě přihnul. Potom za čal nervózn ě p řecházet po pokoji.

Nástěnné hodiny svým tikáním odpočítávaly líně se vlekoucí čas. Ne činnost ho tém ěř ubíjela. Však on baronovi nez ůstane nic dlužen. Dnešní noci pozná sílu Pána Hranic.

- 135 -

V lesklých čočkách brýlí zahlédl svůj obraz. Sv ětlé vlasy padaly v divoké zm ěti až na ramena. Pokr čená košile se mu vykasala zpoza kiltu a voln ě vlála kolem bok ů. Vypadal jako nelítostný Skot, p řipravený hájit své panství.

Ta myšlenka mu p řinesla jen ho řký úsm ěv na rty a bodavou bolest v srdci. To on by m ěl vést své muže do záchranné akce. A ne Miriam MacDonaldové.

Co má ta ženská vůbec co strkat nos do jeho v ěcí? Jak by jí v tom jen mohl zabránit? Byla příliš mazaná. Šmíruje tady.

Jako závan čerstvého vzduchu si Duncan vzpomenul na chyb ějící klí č v tajných chodbách. A co ty její poškrábané prsty? Malcolm tvrdil, že během zápasu v zahradě stála t ěsn ě vedle n ěho, ale pak najednou zmizela.

Všechno za čalo do sebe zapadat. P řistoupil k polici, kde m ěl uschovány náhradní klíče, a pomocí jednoho z nich odemkl d ůkladný mechanismus, který otev řel tajné dveře mezi krbem a knihovnou, napln ěnou tlustými svazky knih.

S pochodní v ruce se vydal dlouhou chodbou, až kone čně dorazil ke dve řím, za kterými byl východ do zahrady.

Po kolenou prohledával místo, kde m ěl uschován klí č, ale ten nikde nebyl. Co však našel, byl zlomený nehet.

Takže se nemýlil. S pocitem dob ře vykonané práce se vrátil do své pracovny, kde se s lahví v ruce usadil před plápolající krb.

- 136 -

O n ějakou dobu pozd ěji uslyšel hluk vojáků a po chvíli do pracovny vtrhl Malcolm.

,,Poj ď honem, tati. Nebudeš v ěř it tomu, kdo právě projíždí branou.”

Kapitola 7 Kapitola 7Kapitola 7Kapitola 7

I když Duncan m ěl své podezření, zeptal se: „Kdo?”

„Uvidíš sám.” Malcolm chytil Duncana za ruku a táhl ho ven. „Budeme se spolu dívat z v ěže.”

Dovlekl otce až ke dve řím do v ěže, které s námahou otevřel. Pak se vydali po to čitých schodech nahoru. Pro chlapcovy krátké nohy však byly stupně příliš vysoké. „Nikdy to nestihneme,” zt ěžka oddechoval.

„A co nestihneme?”

Malcolm se zastavil a neš ťastn ě rozhodil rukama. „No p řece neuvidíme, co se tam d ěje.”

„To máš pravdu.” Duncan se sehnul pro svého syna a vzal ho do náruče tak, jako ho nosil jako malé dítě. „Ale pevn ě se drž,” řekl a p řitiskl Malcolma v náručí.

Malcolm se zazubil a pohodln ě se uvelebil v Duncanov ě silném objetí. „Musíš rychle utíkat. Rychleji než Rob Roy, když ho pronásledovali zrádní Angli čané.”

Po p ětihodinovém vyčkávání na Miriamin návrat ud ělal pohyb Duncanovi jen dob ře, a tak s výskajícím

- 137 -

synem v náručí lehce vyb ěhl až na v ěž. Kopl do dve ří a stanul v chladné noci.

V dálce bylo slyšet provolávání slávy. Duncan i s Malcolmem se nahnul p řes masivní zdivo st řílny. P řed branou tam ve špalíru stáli nadšení lidé a svými pochodn ěmi osv ětlovali cestu. A stále přibíhali další a další, až se nádvo ří za čalo podobat planoucímu slunci, které vysílalo své zářivé paprsky daleko do okolí.

„Tati, není to nádhera?”

Náhle dav ztichl. Napjaté tušení viselo ve vzduchu jako bou řkový mrak t ěsn ě p řed dešt ěm. Z dálky se přibližoval cinkavý zvuk postroj ů. Duncan se v duchu modlil: jen aejsou všichni v po řádku.

Vtom se v kuželu sv ětla objevil Angus. K ůň se leskl potem, ale na tváři starého vojáka byl šťastný úsm ěv. „Podívej, tati!”

Za Angusem se vyno řila fena, hlavu vysoce zvednutou, s ocasem rozevlátým jako fábory.

Lidé s mávajícími pochodněmi znovu za čali provolávat slávu.

„Tam je lady Miriam!” vyk řikl Malcolm. „A s sebou veze i Mary Elizabeth s její matkou.”

„Opravdu,” pronesl uleh čen ě Duncan, když zam ěř il pohled na otev řený ko čár a na ženu, která držela oprat ě. Rozcuchané vlasy jí ve sv ětle pochodní zářily jako gloriola.

Duncana se zmocnila závist spojená se zlou předtuchou. To on m ěl vést záchranný tým a ne sed ět v závětří jako stará baba. Jako zeman m ěl k lidem Kildaltonu ur čité povinnosti. A jako muž m ěl jet v čele svých voják ů a te ďpyšn ě stát p řed svým lidem, který

- 138 -

by mu provolával slávu. Ale krutý osud to zařídil docela jinak.

„Co se stalo, tati?” zeptal se Malcolm, kterého udivil výraz na otcov ě tvá ři. „Ty se zlobíš?”

„Ne, synu.” Z nádvo ří se za čalo ozývat opakované skandování. Duncan skoro vykřikl: „Nem ůžu být šťastn ější.” Baron bude litovat toho dne, kdy dovolil svým žoldák ům, aby z panství Kildaltonu unesli malé dít ě. „Mary Elizabeth je velmi kurážná, nemyslíš?”

Malcolm se nesouhlasn ě zašklebil. „Je to ješt ě dít ě.

A krom ě toho, holky jsou upišt ěné a nedokáží uchovat žádné tajemství. A nakonec z nich vyrostou hubaté ženské, které když dojde ke skutečnému nebezpe čí, vezmou nohy na ramena. Holka nem ůže být kurážná.” Praštil se pěstí do prsou a dodal: „Rozhodn ě ne tak jako mužský.”

„Kdo ti to říkal?”

„Prost ě si to myslím.”

„Mám dojem,” řekl Duncan p řísn ě, „že poslední dobou n ějak moc p řemýšlíš. A taky jsem si všiml, že tajn ě posloucháš vojáky.”

Chlapec obrátil hlavu a pozoroval právě p řijížd ějící ko čár.

„D ěvčata mohou být stejn ě tak kurážná jako chlapci,” řekl Duncan.

Malcolm jen trucovit ě vystr čil bradu.

„Malcolm?”

„Llewelyn. A chci dol ů.”

„Chci dol ů,” Duncan napodoboval chlapcovo kňourání. „Kdo se te ď chová jako malé dít ě?”

Chlapec ztuhl. „Já nejsem malé dítě.”

- 139 -

„Pak bu ď rozumný. Když t ě te ď pustím na zem, nic neuvidíš. A jen se tam podívej.” Duncan ukázal prstem ke ko čáru, kde stála Miriam a jistě ko čírovala sp řežení. Betsy Lindsayová mávala okolnímu davu a šťastn ě objímala mali čkou Mary Elizabeth. „Nemyslíš si, že lady Miriam musela být odvážná, když se vydala za Mary Elizabeth?”

Chlapec neochotn ě p řikývl. „Jo, ale Angus šel s ní. Cht ěl jsem jít taky, ale on mi to zakázal. Prý bych prokázal baronovi výbornou službu, kdybych se mu sám vydal do jeho špinavých pa řátů.”

Duncan se vážn ě podíval na svého syna a řekl: „Angus m ěl pravdu. Ale uhýbáš od tématu. Lady Miriam nikdy neutíká, mám, pravdu?”

„Ne. Saladin říkal, že ko čírovala celou cestu až z Londýna.” Podíval se na svého otce a s rozzářenýma očima se zeptal: „Pojedeme taky n ěkdy do Londýna?”

„Ano, a všechny naparád ěné dámy u dvora tě budou líbat na čelo a štípat t ě do červených tvá řiček.”

Chlapec se rychle chytil za tváře. „To jim nedovolím. A ani jim nikdy neukážu nástroj své mužné touhy,” řekl to tak vážn ě, jako by n ěco takového byla samoz řejmá věc.

Duncan si povzdychl. Už dávno si všiml, že je jeho syn neposlušný a že zcela b ěžn ě používá vulgární výrazy. „Synu,” za čal opatrn ě.

„Podívej?” p řerušil ho Malcolm a ukázal na nádvoří.

Přes chlapcovu hlavu uvid ěl Miriam, jak vede kon ě k maštalím. Lidé z hradu obklopili ko čár a nadšeně ji vítali. Vzp ěnění kon ě se postavili na zadní a hlasit ě

- 140 -

zaržáli. Angus pohotov ě p řisko čil k povozu a pevn ě chytil kon ě za uzdu. Stáhl je zp ět na zem a rychle se je snažil utišit.

Studený vítr, který si pohrával s Duncanovými vlasy mu p řipomn ěl, že paruku nechal dole v pracovn ě. Najednou nev ěděl, co má dělat.

Miriam stála na nádvoří a zkoumav ě si prohlížela přítomné diváky, zatímco Malcolm nahnutý přes úzkou st řílnu hlasit ě volal její jméno a mával rukama.

Duncan se stáhl zpátky, aby ho nemohla vidět. Musí se vrátit do pracovny dřív, než se tam objeví Miriam. Postavil chlapce na nohy a řekl: „A te ď už b ěž sám, chlapče.”

„Ne.” Malcolm zk řížil ruce na prsou a vzdorovit ě hled ěl na svého otce. „To mi p řece nem ůžeš ud ělat.”

Duncana se zmocnil vztek. Chytil chlapce za ramena a rázně s ním zat řásl. „Tak se mi zdá, že ti něco d ůležitého uniklo, m ůj nevychovaný p říteli.”

„Já nejsem tv ůj p řítel. Jsem tv ůj syn.”

„Takže by sis m ěl dob ře uvážit, jak se ke mn ě budeš chovat.” Oto čil Malcolma ke schodišti a řekl: „B ěž!”

Když spole čně dob ěhli ke dve řím do pracovny, Duncan zavolal na paní Eliotovou: „Kdyby se po mn ě ptala lady Miriam, řekn ěte jí, že jsem zaneprázdn ěn navazováním háčků. A že nechci být rušen.”

Hospodyn ě se usmála. „Ano, pane.”

Duncan str čil Malcolma do pracovny a ukázal na křeslo poblíž krbu. „Sedni si, synu.”

„Ne. Ty si tady budeš navazovat ty svoje há čky. A já chci jít za ostatními na nádvoří.”

- 141 -

„Je mi líto. Sedni si.”

„Ale“

„Sednout!”

Malcolm sklopil hlavu a pomalu se šoural p řes pokoj, až se usadil v k řesle svého otce. Duncan se posadil naproti n ěmu.

„Kde máš svou práci o Llewelynovi?”

Malcolm si pohupoval nohama. „Nemám.”

Duncan musel v duchu po čítat do deseti. „Ty jsi ješt ě v ůbec nic nenapsal, že ano?”

„Ne. Byl jsem se podívat na ten zápas,” řekl, jako kdyby na sv ětě nebylo nic d ůležit ějšího.

„Znáš naši dohodu. Bu ď dokon číš svou práci ještě předtím, než p ůjdeš do postele, nebo budeš celý týden používat své vlastní jméno.”

Chlapec se rozk řičel. „Celý týden! Ne. To nikdy neud ělám. N ěco takového po mn ě nem ůžeš chtít.”

Duncan se už p řestal ovládat a zařval: „Sedni si!”

Malcolm sko čil zpátky do křesla. Tolik se podobal své matce. Když si to Duncan uv ědomil, jeho vztek vychladl. Kdyby tak m ěl matku i otce, nemuseli te ď řešit takové problémy. Copak svou vzpurností nedává najevo, že mu chybí mate řská láska?

Duncan ztišil hlas a řekl: „Tak se mi zdá, že jsi zapomn ěl, kdo tady porou čí. Vyrostl z tebe nevychovaný a drzý spratek. Ješt ě jednou se mi pokusíš odmlouvat, a já ti p řísahám, že ti až do smrti budu říkat tvým jménem.”

Chlapec hlasit ě polkl a zvedl hlavu. O či m ěl piné slz. „Je mi to líto, pane.”

- 142 -

Duncanovi se bolestn ě stáhlo srdce a nejrad ěji by se svým hubováním p řestal, ale byl si dob ře v ědom toho, že je to jen pro Malcolmovo dobro.

Zvedl jeden prst a pokra čoval: „Tak za prvé. Už nikdy se nebudeš zmi ňovat o svém nástroji mužné touhy.”

Malcolm si h řbetem ruky ot řel slzy a p řikývl na souhlas. „Nikdy, pane. Slibuji.”

Duncan zvedl druhý prst. „Už mi víckrát nebudeš odmlouvat - ani když jsem v p řevle čení.”

Malcolm popotáhl. „Nebudu, pane.”

„Už žádné další díry do soukromých dámských místností.”

Chlapec údivem otev řel pusu a zeptal se: „Kdo ti o tom řekl?”

„To je jedno.”

Malcolm zahanben ě sklopil hlavu a p řikývl. „P řísahám.”

„Už žádný další mlok v mém kiltu.”

Malcolm se nevinn ě usmál. „Kdybych m ěl bráchu, nemusel bych si hrát s mloky.”

Duncan už dávno snil o manželce a o velké rodině, ale to nemusí Malcolm v ědět. „Kdybys m ěl bratra, musel by ses s ním d ělit o všechny hra čky.”

„To já budu, tati,” sliboval chlapec nadšen ě. „P ůjčím mu všechny lod ě i vojáky.”

Duncan se láskyplně usmál na svého syna. „Delám, co m ůžu, chlap če. A te ď mi podej paruku a brýle. Lady Miriam nevydrží čekat celou noc, aby m ě vid ěla.”

- 143 -

Duncan vysko čil z k řesla a po kolenou se rozb ěhl přes celý pokoj. Duncan si nasadil paruku a natáhl ruku pro brýle.

„M ůžu ti je nasadit?” zeptal se Malcolm.

„Jak je libo, ale opovaž se m ě štípnout do nosu.”

Když stál Duncan p řed zrcadlem a kontroloval, jestli je vše v po řádku, Malcolm řekl: „Vím o lady Miriam, tajemství.”

Duncan se se zájmem naklonil blíže. „Jaké?”

Malcolm pyšn ě zvedl hlavu. „Saladin a Salvador přísahalí, že šermuje ješt ě lépe než lady Alexis. A také má kožené kalhoty. M ůžu mít kožené kalhoty?”

Duncan si p ředstavil její dlouhé nohy obepnuty v jelení k ůži a hlasit ě polkl. „P ůjdeme navštívit koželuha.”

Malcolm se smutn ě usmál. „Jsi p říliš zaneprázdn ěn tým neustálým navazováním háčků.”

Od té doby, co p řijela Miriam, nem ěl Duncan na svého syna p říliš času. Cítil se provinile. „A víš pro č?”

„Aby si královna myslela, že jsi hlupák.”

„P řesn ě tak.” Duncan pohladil chlapce po hlav ě. „Mám tě rád, synu.”

Malcolm se na n ěho podíval a řekl: „Já tebe taky, tati. A slibuji, že si hned te ď ud ělám ten úkol.”

Duncana zaplavil náhlý pocit lásky a pýchy. „Já vím, synku. Jak vypadám?”

„Sm ěšn ě. Paruku máš nakřivo.” A natáhl se, aby ji spravil.

Duncan využil chlapcovy zranitelné pozice a polechtal ho. Malcolm zapišt ěl a snažil se usko čit, ale Duncan byl p řece jen zru čnější a znovu ho dloubl mezi

- 144 -

žebry. Svalili se na podlahu, kde se pustili do pot y čky jako dv ě d ěti.

Duncan málem přišel o svou paruku, a když se ji snažil p řidržet na hlav ě, Malcolm v jediném okamžiku vysko čil a obkro čmo se mu posadil na prsa. „Te ď t ě polechtám zase já,” vykřikoval chlapec a snažil se zabo řit prsty Duncanovi mezi žebra.

Rozplácnutý na zádech, s brýlemi sesunutými na špi čku nosu Duncan divoce kopal nohama a vyhazoval zadkem ve snaze set řást ze sebe Malcolma. Přehnan ě fun ěl a křičel: „Vyhrál jsi. Jsem poražen a vzdávám se.” Malcolm zabo řil ostrá kolena do Duncanových bok ů a zvolal: „Vzdáváš se svému pánu Llewelynu Fawrovi, králi Walesu?”

S p ředstíraným ná řkem Duncan sliboval: „Vzdávám se, Vaše jasnosti. Vzdávám. se.”

A právě v tom okamžiku se otev řely dve ře a v nich stála lady Miriam. „Omlouvám se, ale asi jste neslyšel mé klepání” Míriam zůstala stát s otevřenými ústy. Duncanovy nohy i jeho mužné vybavení bylo po lítém boji zcela odhaleno. Na tváři se jí objevil n ěžný rum ěnec. „Promi ňte mi.” A po t ěch slovech se na míst ě oto čila a utekla.

Zahanbená Miriam letěla dol ů po schodišti a zastavila se až p řed dve řmi salónku. Srdce jí zmaten ě tlouklo.

Dobrotivá svatá Margareto, pod tím kiltem byl nahý. Už n ěkolikrát viděla mramorovou sochu nahého muže a obdivovala výbornou práci zru čného um ělce. Prohlížela si italské fresky a maurské mozaiky. Ale vid ět klasické um ělecké podání ztvárněné v chladném

- 145 -

kameni a nahého muže z masa a krve, to bylo n ěco úpin ě jiného. Ty sochy se zdály být tak nevinné, n ěžné. Kdežto hrab ě vypadal jako nebezpe čný dobyvatel. Dokonce i Lancelot, kterého často vídávala ve svých snech, nebyl tak dob ře vybavený.

Nebude se te ď dívat na Duncana Kerra jinýma očima? Je možné, že by v n ěm mohla vid ět muže? Zatím v ní probouzel mnohé city, jen ne ty ženské.

A byl vždycky nahý? Dokonce i když ji potkal u tkalce a pak, když ji doprovázel na prasečí farmu? Ta možnost s ní ot řásla. Hluk, který p řicházel zpoza dveří, ji vytrhl. Alexis a dvoj čata jsou uvnit ř. Musí se rychle zbavit nestoudných myšlenek.

Přitiskla si dlan ě na ho řící líce a rychle za čala myslet na barona Sinclaira a na jeho poslední nájezd na Kildalton. Zachráněna v dob ře známých vodách vešla do pokoje.

Saladin, s hlavou omotanou v turbanu, a Salvador, s vysokým Alexiiným čepcem, sed ěli v rohu pokoje a u nohou jim ležela vy čerpaná Verbatim. Alexis v módních šatech z tmavého sametu sed ěla na jedné z nádherně vy řezávaných židlí, které obklopovaly masivní krb.

Na mramorové římse krbu stály dva šestiramenné svícny s lojovými sví čkami. Mihotavé sv ětlo oza řovalo pozlacený rám obrazu, z kterého se usmíval Kenneth Kerr. Po místnosti byly rozestav ěny prout ěné košíky s vonnými bylinami, které prosycovaly vzduch příjemným aroma.

„Co se stalo?” zeptala se Alexis od roze čtené knihy. Miriam znovu zasáhl nevysvětlitelný pocit

- 146 -

zmatenosti. Došla ke stolu, kde ležela kyti čka sušeného rozmarýnu. „Co by se m ělo stát?”

„Vypadáš tak no, chvíli se mi zdálo, že máš nějaké potíže. Vid ěla jsi hrab ěte?”

Miriam si v duchu vybavila p řesn ě to místo na jeho těle, které vid ěla docela p řesn ě. Penis. Dobrotivé nebe, ona vid ěla jeho penis. A hled ěla na n ěho v posvátné hr ůze. N ěco tak velkého snad ještě nevid ěla.

Svaly v žaludku se jí bolestn ě stáhly. Nabrala si hrst sušených lístk ů a rozet řela je v dlani. „Ano, vid ěla. Hráli si s Malcolmem na podlaze.”

„Hrab ě?” Alexis odložila knihu a nev ěř ícn ě se podívala na Miriam. „To je divné. Nikdy jsem si nevšimla, že by se o chlapce zajímal.”

Miriam náhle ucítila nutkavou potřebu chránit ho. „Tak? V ětšina rodi čů se o své d ěti p říliš nestará. A ti dva se spolu váleli na podlaze a lechtali se.”

Alexis se podívala na dvoj čata, kte ří hladili spící Verbatim po kožiše. „A taky je divné, jak jsou oba odlišní. Ale v ěř ím, že sis sama všimla, že Malcolm je bou řlivý a nespoutaný, kdežto jeho otec je tichý a pasivní.”

„P řed chvílí si byli docela podobní. Ale je pravda, že Malcolma po řádně neznám.” Chlapec jí pomohl otev řít o či a te ď vid ěla hrab ěte v docela jiném sv ětle. Napadlo ji, že by p řes Malcolma mohla získat n ějaké informace, ale hned tu myšlenku zahnala. Něco takového by jí sv ědomí nedovolilo.

„Vsadím se, že po tvém šlechetném činu dnešní noci t ě te ď bude chlapec doprovázet na každém kroku.

- 147 -

Je ve v ěku, kdy p římo žalostn ě pot řebuje zbož ňovat nějakého hrdinu. A ty jsi p římo na ráně.”

Miriam si vzpomn ěla na Malcolma, který se šťastn ě smál ve spole čnosti svého podivného otce. „M ěli bychom ho vzít na n ějakou výpravu. Žádné nebezpe čí tady p řece nehrozí.”

Alexis ztišila hlas a tém ěř šeptem se zeptala: „Co ses dozv ěděla od pasáčka vep řů ?”

„Že ten muž, kterého jsem potkala v zahrad ě, je asi duch.”

„Skute čně? Opravdu si myslíš, že je duch?”

Miriam ješt ě te ď cítila na rtech jeho horké polibky. Ty romantické p říb ěhy by se k n ěmu docela hodily. „Všichni se m ě snaží p řesv ědčit o tom, že ho Angli čané p řed sto lety pov ěsili. A to i náš hrabě.”

Alexis zamyšlen ě hled ěla na obraz Kennetha Kerra. „A co si o tom myslíš ty?”

Miriam si znovu prošla všechny možnosti, ale závěr byl stejný. „Myslím si, že n ěkdo využil pov ěsti o dávném hrdinovi a použil jeho jméno. Ale co hledal na Kildaltonu?”

„Co říkal ten farmář?”

„Že Pán Hranic se objeví vždy tam, kde jsou nějaké potíže.”

Alexis si posm ěšn ě odfrkla. „A kde teda byl, když ho pot řebovala malá Mary Elizabeth a její rodina?”

Miriam náhle něco napadlo. „T řeba vyjíždí jen v noci, aby ho nikdo nepoznal.”

„Myslíš si, že hrab ě ví, kdo to je?”

„ Řekla bych, že ano.”

- 148 -

„Nu, pak tedy,” řekla Alexis, jako kdyby objednávala jídlo, „budeš muset použít svou vražedn ou lstivost a p řesv ědčit ho, aby ti to řekl.”

Nebyla si jistá, jestli ještě n ěkdy bude schopná postavit se hrab ěti tváří v tvář. Pot řebuje chvíli času, aby se zbavila obrazu mohutného penisu. „Rad ěji se pokusím najít Pána Hranic sama. Teď když mám klí č k tajným chodbám, sta čí abych si tam na n ěho po čkala.”

„Pro č si myslíš, že p řijde?”

Miriam cítila, jak jí zvlhly dlan ě. Ot řela si je o boky a řekla: „Farmář tvrdí, že se objeví vždycky po baronov ě útoku.”

„Jsi velmi chytrá, Miriam. Ale musíš na sebe dávat pozor.” Alexis se s obavami podívala na psa. „Verbatim ti asi nepom ůže. Je p říliš vy čerpaná.”

Miriam si vzpomn ěla na únavnou cestu a na pocit uleh čení, když Verbatim kone čně zašt ěkala, aby upozornila na svou ko řist. Betsyna radost a obdivné pohledy davu ji ješt ě stále napl ňovaly pocitem št ěstí.

Alexis ji objala. „Vypadala jsi v tom ko čáře jako Boadicea. Když jsi projela branou, rozplakala jsem. se.”

Miriam se jen usmála. „Byl to dobrý pocit, vid ět tu mali čkou znovu v náručí své matky.”

„To víš, že ano. Vždycky d ěláš správné věci, Miriam.”

Ta chvála hřála Miriam u srdce. „Takže nám teď nezbývá nic jiného než doufat, že se Pán Hranic dnešní noci objeví.”

Z chodby se ozval Malcolm ův smích.

- 149 -

„Podívej,” zašeptala Alexis a táhla Miriam blíž ke krbu. „Tohle je obraz Duncanova otce. Nejsou si velmi podobni, co myslíš?”

Dřív než mohla Miriam cokoliv odpov ědět, objevil se v místnosti Malcolm. T ěsn ě za ním p řib ěhli hrab ě, pod paží objemnou knihu a v pocuchané paruce několik drobných pírek.

Miriam up řela o či p římo na jeho kilt, který te ď však byl řádně upraven a skrýval vše, co m ělo z ůstat ukryto. První v ěc, která Miriam napadla, byla: Copak mu, není zima?

„Je mi líto, že jsem vás nechal čekat, lady Miriam,” řekl hrab ě. Knihu položil na st ůl a p řistoupil blíže ke krbu, aby se oh řál. „Musím se p řiznat, že bez brýlí skoro nic nevidím. Takže i kdyby do mého pokoje přišla samotná královna, nepoznal bych ji. Ale Malcolm říkal, že jste to byla vy.”

„Je mi líto, že jsem vás vyrušila,” omlouvala se Miriam. Nedokázala se hraběti podívat do o čí, a proto hled ěla na jeho úchvatnou brašnu olemovanou jezev čí kožešinou. Moc dob ře v ěděla, co je pod ní. „P říšt ě budu klepat hlasit ěji.”

Hrab ě se omluvn ě usmál. „Asi jste zjistila, že jsme s Malcolmem velcí rváči. Ob čas se popereme. Taky už asi víte, že u nás nezamykáme dveře. Pat ří to ke skotské pohostinnosti.”

Z rohu pokoje se ozývalo Malcolmovo nadšené cukrování s Verbatim. „Vaše pohostinnost je příkladná, lorde.”

- 150 -

„Opravdu?” řekl hrab ě a rukou si upravoval brýle na nose. „Jenom jsem řekl paní Eliotové, aby vám nic neodpírala.” Oto čil se k Alexis. „Dobrý ve čer, lady.”

Alexis zvedla hlavu od své knihy a zeptala se: „Jak vám jde navazování háčků, lorde?”

„Je od vás milé, že se ptáte. Jsou nachystány na tlustého lososa. I když te ď uvažuji, že bych mohl jeden z nich vyzkoušet v mém oblíbeném pstružím potoce.”

Miriam zkoumala jeho silné ruce. Mozoly na dlaních se už za čaly hojit. Byly to silné ruce, které mohly místo čišt ění pe ří t římat t ěžký me č. Nebo mohly lechtat malého kluka a potěšit ženu.

„Nem ěla byste pove čeřet, lady Miriam? Víte, za sv ůj odvážný čin si zasloužíte skvostnou hostinu. A kucha ř už chystá kosti i pro Verbatim.”

Miriam hlasit ě zakni čelo v žaludku. Vždy ť celý den m ěla daleko jiné starosti než se zajímat o jídlo. „Jste laskav, d ěkuji. Ale rad ěji bychom si m ěli promluvit o dnešním nájezdu.”

Duncan se zamra čil. „P řinesl jsem s sebou sv ůj deník, ale to m ůže po čkat. Co jsem to za hostitele, když vás nechávám hlady?”

„Mám dojem, že nešt ěstí, které dnes potkalo pastevce a celou jeho rodinu je daleko d ůležit ější. Mary Elizabeth má ošklivé rány. Jejich celá zásoba vlny byla ukradena.”

„Takže bychom se zlod ěji mohli vyjednávat - to je přece váš způsob, že ano?” V o čích se mu objevily pobavené jisk řičky. Miriam tam stála zcela zmatená a nev ěděla, co si vlastn ě má myslet. Hrab ě ji chytil za rameno a řekl: ,,Poj ďte. P ůjdeme do jídelny a já řeknu

- 151 -

paní Eliotové, aby vám tam přinesla n ěco k jídlu. Zatímco budete jíst, m ůžeme si promluvit. Dobrou noc, lady Alexis.” Podíval se na Malcolma a na dvoj čata a zašeptal: „N ěkteré podrobnosti baronova útoku nejsou zrovna vhodné pro dětské uši.”

Bylo to zvláštní, jak jeho ruce hřály a jak se v nich Miriam cítila bezpe čně. „Jak ohleduplné, lorde.”

Pokr čil rameny a rozpa čit ě si t řel bradu. Bylo to plaché gesto, které se k němu potom, co Miriam vid ěla, jaksi nehodilo.

„Prosím,” řekl tichým hlasem, „ říkejte mi Duncane.”

Miriam náhle přepadl divný pocit, že není bezpe čné zůstávat s ním pohromadě. Usmála se. „Když vy mi budete říkat Miriam.”

Odvedl ji ze salónku, a když ji usadil na židli v jídeln ě, omluvil se. Po chvíli se vrátil a položil p řed ní tác s jídlem. „Dušené maso se zeleninou a medové koláčky,” oznamoval slavnostním hlasem. Z jídla vycházel kouř a mlžil mu brýle. „A samoz řejm ě korbel čerstvého piva.”

Miriam vzala ubrousek a podávala ho Duncanovi. „Rad ěji si ot řete brýle.”

Jen mávl rukou a odvětil: „To se za chvíli odpa ří.” „Prosím, dovolte mi, abych vám je vyleštila.”

„Oh, ne. Ned ělejte si se mnou starosti. Jen klidn ě jezte.”

Miriam si pomyslela, že se asi stydí za svou vadu očí a rad ěji se pustila do jídla. M ěkké maso s vařenými brambory se jen rozplývalo na jazyce. A ty kolá čky. Jedna báseň. „Je to výborné.”

- 152 -

Pot ěšen ě se usmál a zatleskal rukama jako malé dít ě. „Jist ě jste zvyklá na jiné delikatesy, ale já si stejn ě myslím, že není nad prosté skotské jídlo.”

„Už jsem jedla i šneky na másle a dokonce u jednoho stolu s korunovanými hlavami Evropy, ale tohle je mi milejší.” V tichosti jedla a pozorovala ho, jak se probírá svým deníkem, o či p řilepené těsn ě ke stránkám. Silné brýle zdůraz ňovaly rovný nos a vystouplé lícní kosti.

Miriam zvažovala, zdali jeho vlasy mají stejn ě tmavou barvu jako paruka, kterou neustále nosí nebo mají zlatavý odstín jako chloupky na jeho svalnatýc h nohách. Náhle se zarděla. Vzpomn ěla si na jinou část těla, kde vid ěla sv ětlý odstín jeho porostu. P řipomínal spíše hebkou sobolí kožešinu, uprost řed níž se dmul silný penis, který byl podep řen pevným šourkem.

„Není vám zima? Jste n ějaká ztuhlá.”

Miriam se skoro zadusila kouskem koláče.

„P řiložím do ohn ě.” P řistoupil ke krbu a sehnul se pro velkou kládu. Kilt se mu vykasal nebezpečně vysoko a odhalil svalnatá lýtka a napnuté šlachy. Miriam ucítila podivné chv ění v dolní části břicha a před o čima se jí znovu vybavil jeho penis. P řiv řela o či a vid ěla p řed sebou nahé svalnaté nohy, cítila dychtivé ruce, které se jí dotýkaly právě na t ěch místech, kde si připadala tak prázdná a opuštěná.

Zmocnila se jí závrati.

Překvapena svými vlastními p ředstavami a pocity si dlouze zavdala ze džbánu s pivem. V uších jí příjemn ě zn ělo praskání ohně a slyšela lehké šelest ění popela, který dopadal na kovový rošt.

- 153 -

„A je to.” Vstal a šel jejím sm ěrem, kožená, brašna pleskala o jeho - ne. Musí se vzpamatovat a soust ředit, se na d ůležité v ěci.

„Hotovo?” Stál tam p řed ní vzp římen ě jako silný kmen ve v řesovišti a dobrotivé nebe zase ho p řed sebou vid ěla úplně nahého.

„D ěkuji. Bylo to výborné.”

Zav řel sv ůj deník a galantn ě jí pomohl odsunout židli. „Nesedneme si rad ěji ke krbu?”

Mysli na tu ubohou rodinu, porou čela sama sob ě. Únos. Krádež. Vandalismus. Možná to byli ti samí muži, kte ří z ní ud ělali sirotka. „Máte pravdu, Duncane. U krbu to bude daleko p říjemn ější.”

Pohrozil na ni prstem. „Miriam, vy chcete, abych se červenal. Na takové lichotky nejsem zvyklý.”

To ona je ta, která by se m ěla červenat. Vždy ť vid ěla a p ři té p ředstav ě se s ní všechno zato čilo.

Duncan si sedl t ěsn ě ke krbu a otev řel knihu. „Je tady lepší sv ětlo. Všechno si budete mo ď d ůkladn ě prohlédnout.”

Miriam ucítila podivné šimrání v žaludku. Copak už všechno nevid ěla?

„A te ď,” řekl Duncan a úhledným písmem zapsal do knihy dnešní datum. „kdybyste byla tak laskava a řekla mi všechno o dnešním nájezdu. Jak hodn ě vlny baronovi muži ukradli, co zni čili,? Všechno to zapíšu do této knihy.”

Jeho podivný zájem o baron ův nájezd Miriam pon ěkud p řekvapil. „Copak vás v ůbec nezajímá, co se stalo s Mary Elizabeth?”

- 154 -

Duncan pokr čil rameny. „Prosím nemyslete si, že jsem necitelný, ale já jsem m ěl za to, že vás zajímají jen holá fakta.”

„Tak to jste, si myslel?” Náhle vid ěla sebe samu Duncanovýma o čima. Cht ělo se jí k řičet. Copak je možné, že si o ní myslí, že je chladná a bezcitná? Vidí ji tak i ostatní?

,, Řekl jsem n ěco špatného?” jeho zájem způsobil, že se cítila ješt ě h ůř e.

„Ne, Duncane. Řekl jste pravdu a já vám za to děkuji.”

Na chvíli se odml čela a pak dodala. „D ěkuji vám za to, že jste m ě zachránil.”

Miriam náhle zatoužila po jeho doteku. Vyzařoval z n ěho podivný klid a jistota. Sklopila o či a řekla: „Verbatim našla tu mali čkou jak spí v sen ě.”

„Takže ve skute čnosti jí nehrozilo žádné nebezpe čí? Baronovi muži ji teda neunesli?”

„Vypadá to, že ne. Když žoldáci prohledávali stodolu, protáhla se dírou v podlaze a utíkala jako s větrem o závod.” Miriam se usmála. „Je to statečné děvče. Te ď se jí to všechno zdá jako báje čné dobrodružství.”

Duncan jen pokýval hlavou. „Je stejn ě odvážná jako její otec. Sta čí dv ě pinty dobrého piva a bude vám vyprávět odvážné příb ěhy, p ři kterých vstávají hrůzou vlasy na hlav ě.”

„Divila bych se, kdyby neznal i n ějaké p říb ěhy o Pánu Hranic,” řekla Miriam. „Tak se mi zdá, že všichni v okolí jsou jim zcela uneseni.”

- 155 -

Zm ěř il si ji zkoumavým pohledem. „A co vy? Vás romantické p říb ěhy nezajímají?”

Znepokojena jeho podrobným zkoumáním si odkašlala a řekla: „Já v duchy prostě nev ěř ím.”

„Myslel jsem si to. Koneckonc ů žena ve vašem postavení si romantické p ředstavy ani nem ůže dovolit.”

A bylo to tu zase. Řečeno velice ohleduplně, ale jasn ě. V ěděla, že hrab ě její logický rozum považuje za nedostatek. Copak nedokáže pochopit, že má určitou zodpov ědnost? Nem ůže se nechat unést n ějakým smyšleným p říb ěhem a p řestat vnímat fakta.

„P řesn ě tak, Duncane. Ale te ď se rad ěji vratme k původnímu tématu. Copak vy v ůbec nejste zv ědavý, jestli n ěkdo ty muže dokáže identifikovat?”

„Jsou to vždy jedni a ti samí.” Oto čil knihu o několik stránek zpátky a natočil ji ke sv ětlu. „Tak, tady to je. Jejich v ůdce je vysoký hubený muž a vep ředu mu, chybí zub. Druhý je skoro stejný, jenom navíc plešatý. Říkají, že smrdí jako zmoklý pes. T řetí muž”

„Prosím,” p řerušila ho Miriam. „Jejich popis mi ale nesta čí. Jak mám vědět, že ti muži opravdu pracují pro barona?”

Baron se na ni zmaten ě podíval. „Ten bezzubý jezdí na baronov ě koni. Tedy vlastn ě na mém koni, kterého mi ukradli.”

Jeho logické uvažování ji vyvedlo z míry. Ze svého místa m ěla skv ělou p říležitost dívat se mu p římo do očí, které dnes m ěly barvu lískových o říšk ů. Je velmi přitažlivý. To zjišt ění ji šokovalo, ale po svém nedávném objevu se už nedivila opravdu ničemu. Ten těžkopádný hrab ě m ěli jinou stránku. Co ji však

- 156 -

mrzelo, že se choval jako zbab ělec. Nebo prost ě jen byl mírumilovným člov ěkem?

„Stalo se n ěco, Miriam? Jste n ějaká zaražená. Snad jsem se vás nedotkl?”

„Ne. To nic.” Musí se vrátit k dnešnímu nešt ěstí na farm ě. „Ukradli dvacet žok ů vlny a k ůlnu na st říhání ovcí do čista zni čili. Taky s sebou odnesli kartáč na vlasy. Paní Lindsayová byla jeho ztrátou dočista zdrcená. M ěl pro ni totiž velkou hodnotu. Na rukojeti byl znak jejího klanu. Labu ť s korunkou na hlav ě.”

Duncan se sklonil zpátky k deníku a pokračoval v psaní. „Máte opravdu skv ělou paměť .”

„Odehnali čty ři ovce a jednoho z nejlepších beran ů. Dva psi byli zabiti.”

„Ale ne,” povzdychl si Duncan. „Ten muž musí být do čista zni čen. Snad na n ějaké okolní farm ě mají práv ě čerstvý vrh št ěň at? Zajdu pošlu n ěkoho, aby se poptal. Ješt ě n ěco?”

„To snad nesta čí?” zeptala se Miriam.

„Zase jsem řekl n ěco špatn ě, že ano?”

Náhle ji přepadla únava. Když bude v noci čekat na Pána Hranic, asi tam usne. „Ale ne, pane.”

„Ur čit ě ano, jinak byste mi p řece nep řestala říkat jménem.” Neš ťastn ě se na ni podíval a dodal. „Myslel jsem si, že se z nás stali p řátelé.”

Nebylo to moc nebezpe čné slovíčko? „Ale my jsme p řátelé, Duncane.”

„Ale vy byste byla rad ěji, kdybych byl trochu více kurážn ější.” Miriam už otevírala ústa, aby to pop řela, ale Duncan rychle pokra čoval. „Jenom nezapírejte.

- 157 -

Přemýšlel jsem o sob ě a rozhodl jsem se, že se nau čím zacházet s mečem.”

Vypadal svým rozhodnutím velmi pot ěšen. Miriam nev ěděla, co na to říc ť. „Jenom bu ďte opatrný, abyste se neporanil. Mohu se podívat na tu knihu?”

Duncan si p řitiskl deník na prsa a omluvným tónem řekl: „Je to stejné, jako bych vás nechal nahlédnout do své duše. A pak bych už nem ěl nic, co bych p řed vám skrýval. Rad ěji bych to ned ělal. Ješt ě ne.”

Rozhodla se, že si nevšimne dvojsmyslnosti jeho slov. Roky praxe ji nau čily ovládat se, a tak teď dokázala skrýt své rozpaky. „Kdyby vás to měla přivést do rozpak ů, nebudu vás přemlouvat. A te ď, kdybyste m ě mohl omluvit, jsem velmi unavená.”

„Ale samoz řejm ě! Jak jsem mohl být tak bezohledný.” Vysko čil na nohy a podával jí ruku. „Úpln ě jsem zapomn ěl na čas.”

Pomohl jí vstát ze židle a políbil jí ruku. „Voníte po rozmarýnu.” Pak ji doprovodil k hlavnímu schodišti. „Dob ře se vysp ěte, Miriam. P řeji vám krásné sny.”

Miriam pod ěkovala a vydala se ke své ložnici. Její myšlenky pat řily dv ěma muž ům. Jednomu, který byl velmi milý a zdvo řilý a zasluhoval si její respekt a uznání, druhému, který se zjevoval jako nebezpečný cizinec a dokázal v ní rozproudit každičkou kapi čku krve.

- 158 -

Kapitola 8 Kapitola 8Kapitola 8Kapitola 8

Miriam se p řikr čila a opatrn ě prošla d řev ěnými dve řmi, kterými se dostala do kv ětinové zahrady. Zpoza kamenných zdí slyšela vzdálený smích voják ů, kte ří hlídkovali na svých stanovištích. Z polí se temno u nocí neslo uklid ňující be čení ovcí. Obloha zářila snad miliony hv ězd a bledý m ěsíc se doširoka usmíval na skotský hrad a na drobnou ženu, která se kr čila v koutku zahrady.

V kapsách svého pláště m ěla sví čku, k řesadlo a Saladin ův m ěděný kompas. Jestli je Pán Hranic p řesný a zase se objeví až po p ůlnoci, má skoro ještě hodinu času na prozkoumání tajných chodeb.

Fontána něžn ě zur čela. Kamínky, které lehce křupaly pod jejíma nohama by ji mohly prozradit, ale nebyl tu nikdo, kdo by ji slyšel. A i kdyby ji chytili p ři činu, nem ěla se čeho bát. Vždy ť jaká je lepší omluva pro špionáž než p římý rozkaz královny Anglie?

Přesto se Miriam rad ěji držela ve stínu ke řů a opatrn ě prošla kolem amfor. Odtud jí zbývalo již jen několik krok ů a byla u vchodu do hradních chodeb.

I když starobylý klí č nebyl v ětší než kapesní nožík, přesto ji tížil jako kamenný k říž. Opatrn ě šmátral po dřev ěných dve řích, až kone čně ucítila chladný kov zámku. Opatrně zatla čila do dve ří a ty se lehce otev řely.

Rozum jí říkal, že hrab ě má jist ě náhradní klí č, ale pro č potom nechal odem čeno? Protože o čekává návštěvu tajného cizince, který používá zadní vchod.

- 159 -

Ale také je docela možné, že se hrab ě prost ě nedokázal odtrhnout od navazování prasečích št ětina sovího pe ří. Sama se nad tou myšlenkou zastyd ěla. Vždy ť on p řece nebyl takovým hlupákem, jakým se zprvu zdál. Vždy ť ani ne p řed hodinou jí odhalil, že by se cht ěl p řiu čit vojenským dovednostem. A ješt ě hodinu p řed tím se jí odhalil zcela.

Miriam nepot řebovala svou dokonalou pam ět, aby si vybavila Duncanovo neskute čné mužné vybavení. Šimrání v b řiše ji znovu p řesv ědčilo o jeho dokonalosti. A co horšího, dokonce se jí hrab ě za čal zdát být p řitažlivým. Muž, který ani zdaleka nepřipomíná jejího vysněného rytíře.

A co Pán Hranic?

Ti dva muži ji zneklid ňovali a vy čerpávali. Musí si zachovat chladný rozum, jinak by mohla selhat. A to si nem ůže dovolit. V sázce je toho p říliš mnoho.

S rozžatou svící vešla do temné chodby a rychle se snažila zmapovat terén. Díky tomu, že se dnes ráno schovala v úzkém výklenku a třásla se strachy, aby ji hrab ě nenašel, objevila dve ře, které ústily u hlavního schodišt ě. Hrab ě pravd ěpodobn ě p řichází přímo ze své pracovny. Celý den musela čelit nutkavému pokušení, aby prohledala jeho pokoj a našla tam maskovaný vchod do tunel ů. Ale k tomu se ješt ě dostane, až bude hrab ě mimo hrad.

Když si Miriam zapsala do pam ěti všechny podrobnosti podzemních chodeb, vyšla zpátky na zahradu a zamkla za sebou dve ře.

Našla si skryté míste čko u zdi zahrady a posadila se na zem. Skr čila nohy a zabalila se do tmavého

- 160 -

pláště. Dvakrát zívla a už se na zahradní p ěšin ě objevil Pán Hranic.

Srdce jí za čalo zmaten ě bít a do tvá ří se nahrnula horká krev. Před rokem, v ruské tajze, sed ěla ve voze a pozorovala sn ěžného leoparda, který se chystal zaúto čit na soba. Tenkrát m ěla úplně stejný pocit nebezpe čí jako nyní.

Jistý a neohrožený prošel kolem fontány. Pláš ť mu v no čním v ětru vlál kolem úzkých boků a jen umoc ňoval dojem mužné síly a vášnivého nebezpečí.

Zvuky jeho krok ů náhle ustaly. V tichu bylo slyšet šepot v ětru a k řik no čních ptáků. Miriam se zrychlil puls.

„Zatrápená holka!” vztekle vyštěkla kopl do zam čených dve ří. „Klidn ě si zamkla.”

Miriam z ůstala nehnut ě sed ět. Rozhodla se, že ho bude chvíli pozorovat. P řekryla si ústa rozechv ělými dlan ěmi a zhluboka dýchala.

„Co bude d ělat?”

Choval se jako zví ře v kleci. Spílal jív jazyce jejího dětství. Nazýval ji čarod ějnicí, která se plete do věcí, po kterých jí nic není, a taky tvrdohlavou palicí z Vyso činy. Sliboval, že jí zakroutí krkem a že ji nau čí pár věcí o slušném vychování.

Jen ai si to zkusí, myslela si Miriam. Však ona by si s ním už v ěděla rady.

Náhle se zarazil a zdálo se, že se dívá přímo jejím sm ěrem. Pomalu došel k lavi čce vedle fontány a odevzdan ě se na ni posadil. Lokty si op řelo kolena a bradu dal do dlaní. Lem klobouku vytvo řil temný stín, který ukrýval jeho o či a část nosu.

- 161 -

„Co te ď?” uvažoval. „Co budu d ělat?”

Miriam cítila v jeho hlase zoufalství. Co by te ď dala za slune ční sv ětlo nebo t řeba jen slabý plamen sví čky, kterou m ěla ve své kapsy. Ale nem ůže riskovat odhalení. Vždy ť ješt ě neví, pro č se tady vlastn ě objevil? Co je v ůbec za č? Co tady pohledává?

Navzdory chabému no čnímu osv ětlení mohla s jistotou Met, že m ěl velice hezké a mužné rysy. Měkké, citlivé rty, které ji dokázaly líbat s takovou intenzitou, te ď byly stáhnuty do tenké linky. Široká ramena a silné ruce, které ji objímaly a laskaly, tď e byly zatíženy t ěžkým b řemenem. B řemenem, které z nich cht ěla sejmout.

„A máš, co jsi chtěl,” řekl hlubokým místním přízvukem, který v ní vyvolával melancholické pocity. „Když si ani nedokážeš vyhnat z hlavy nestoudné myšlenky, jak jí potom chceš ukázat pravdu? Vždy ť ona není jiná než stovky ostatních, kte ří se vydali p řes hranice a snažili se t ě p řesv ědčit o tom, že tady cht ějí sjednat mír.” Suše se zasmál. „Samoz řejm ě krom ě toho, že by si snad cht ěla vybíjet svou chlípnost na některé z pokojských nebo si cht ěla nacpat pen ěženku zlatem z Kildaltonu.”

„Pro č?” oto čil se sm ěrem k m ěsíci. „Pro č jsi k nám poslal svou p říbuznou, která zachraňuje malá děvčata a mn ě d ělá z nocí nekonečné peklo? Co mám ted sakra dělat - zardousit ji nebo ji umilovat k smrti? Dobrotivé nebe, m ěj se mnou slitování. Tolik po ní toužím.”

Miriam polkla, aby tak uvolnila nap ětí z hrdla. Z jeho slov se ozývá taková bolest a touha. Chtěla mu uv ěř it, ukonejšit ho.

- 162 -

S povzdechnutím se plácl po stehně. „No, co se dá dělat. Stejn ě se rozhodne pro barona.” Oto čil se ke hradu a zadíval se k jejímu oknu. „Nebo snad ne?”

Vstal z lavi čky a p řešel p římo pod její okno. Vzal plnou hrst kamínk ů a hodil.

Kamínky zacinkaly na okenních tabulích. Mezi těžkými záv ěsy se objevil černý nos Verbatim.

Pán Hranic sáhl pro druhou hrst. „Miriam,” zašeptal naléhav ě.

Při tom zvuku se Miríam, rozechv ěla jako osika. Pevn ě si objala kolena a ješt ě t ěsn ěji se schoulila do svého pláště. Nejd říve musí zjistit, pro č p řišel.

„Budu po čítat do desíti,” řekl a za čal p řecházet sem a tam. „A jestli se ani potom neobjeví v tom zatraceném okn ě a nedá mi ten klí č, bude litovat dne, kdy se její n ěžné nožky dotkly p ůdy na Kildaltonu.”

Miriamina nálada rychle povadla. Takže on nechce ji. Chce ten klí č. Ale jak m ůže v ědět, že ho má právě ona? Hrab ě mu to řekl. Je to jediná možnost. Jak blízcí si ti dva muži vlastn ě byli?

„P řesta ň na m ě čučet, ty jedna bestie,” zavolal na Verbatim. „Rad ěji b ěž probudit svou paní.” Znovu mrštil kamínky do okna. „Jedna”

Verbatim se p řestala zajímat o d ění na zahrad ě a odebrala se na pelech.

„Dva” Naproti šedivé zdi vypadal jako dokonalá socha. Sálal z něho vztek, netrp ělivost a divokost, která Miriam lákala jako světlo no ční m ůru.

Verbatim se vrátila k oknu a s hlavou nahnutou na stranu pozorovala, co se bude dít.

„Probu ď ji, ty p řerostlá potvoro.”

- 163 -

Miriam tiše soptila. Dokonce i Pán Hranic ničí její romantické p ředstavy. Jak se v ůbec opovažuje jednu chvíli po ní toužit a druhou jí spílat? Je na čase, aby dala tomu despotickému Skotovi lekci slušného chování. A čkoliv jedna část z ní toužila po divokém a silném muži, ta druhá chtěla muže citlivého a n ěžného, který by p řiznal, že prahne po jejích polibcích a dotecích.

Už se chystala, že vyjde ze svého úkrytu, když vtom Pán Hranic začal p řelézat hradní zeď.

Miriam zatajila dech. Jak se m ůže tak t ěžký muž udržet na hladkých kamenech?

Pohyboval se pružn ě jako leopard lehce zdolávající vysoké stromy. Málem na něho zavolala, aby se vrátil zpátky. Co když si ublíží? Ale na druhé straně si zaslouží vid ět, kam až ho jeho vztek m ůže lehce přivést.

Od kamenné zdi se odráželo namáhavé dýchání, které se střídalo s voláním jejího jména a s kletbami.

Po špi čkách došla k nevysokým d řev ěným dve řím. Musí si myslet, že práv ě p řišla. Kdo ví, co by jí ud ělal, kdyby zjistil, že ho celou dobu pozorovala? Jen si myslí, že p řib ěhla na jeho zavolání.

Už byl skoro deset stop nad zemí, ale ješt ě přinejmenším jednou tolik mu chyb ělo, aby dosáhl k oknu. A když už byl jen na dosah od okenní římsy, ztratil boty. Spadl na zem jako sest řelený pták.

Miriam se zmocnila panika. Co když je v bezv ědomí? Nebo dokonce mrtvý?

„Zatracená ženská.”

Uleh čen ě vydechla.

- 164 -

Vyškrabal se na nohy a za čal hledat své boty. „P řehnu si ji p řes koleno a na řežu jí na holý zadek. Nejmén ě týden si nesedne!”

Miriam vzteky zask říp ěla zuby. Ude řit ji? Co si jenom o sob ě myslí? No, však by zkusil vztáhnout na ni své drzé ruce!

Se š ťavnatými nadávkami se znovu vyšplhal na ze ď. Kone čně se jednou rukou p řichytil římsy pod oknem.

„Tak už se probu ď, ty moje malá diplomatko,” zavolal tiše do okna.

„To je nemožné, protože už jsem probuzená,” řekla klidn ě Miriam.

„Co?” A zase spadl na zem. Ležel tam mezi ke ři rozplácnutý jak široký tak dlouhý.

Strach p řemohl dokonce i slastný pocit vít ězství. Rychle se k n ěmu sklonila.

Nehýbal se. Klobouk mu spadl z hlavy a odhaloval černé vlasy, které vypadaly jako tmavá přilba. V obli čeji byl podivn ě bledý.

Poklekla vedle n ěho na koleno a lehce se dotkla jeho krku, aby vyzkoušela puls. Našt ěstí žije. Mužná vůně, horká pokožka a strniště na brad ě v ní probouzely docela jiné pocity, než jaké se hodily pro Samaritánku, která klečí nad umírajícím.

Naklonila se blíže, aby uslyšela jeho dech. Otev řel oči. „P řišla jsi za mnou, d ěvče,” zašeptal. „Tolik jsem po tob ě toužil.”

Miriam mu p řiložila prst na rty. „Jak m ůžeš takhle mluvit, když tady ležíš rozplácnutý na zádech? Nejsi zran ěný? Nemáš n ěco zlomeného?”

- 165 -

Objal ji kolem krku a p řitáhl si ji blíže. „Jen srdce, Miriam,” řekl vzrušeným hlasem. „A to je tvá práce. Uzdrav m ě.”

Ta sv ůdná slova rozdmýchala plamen její touhy. Přesto se dokázala ovládnout a řekla: „Ne. Lhal jsi mi.”

„Ach, d ěvče. Vždy ť to byla jenom mali čká, nepatrná lež. V ětšinou jsem říkal pravdu.”

„Nejsi farmář. Kdo teda jsi?”

„Jsem muž, který v život ě nemá žádnou radost. Sta ň se pro dnešní noc mým pot ěšením.”

Bylo to velké pokušení. Vždy ť u nohou jí práv ě leží zt ělesn ění jejích no čních fantazií. „Chceš klí č a ne mě.”

„Nejrad ěji bych m ěl obojí.”

„Když chceš vejít do hradu, pro č prost ě nezaklepeš na hlavní dve ře? A nepokoušej se m ě zase obelhat.”

„Protože hospodyn ě tvrdí, že jsem její p ředek.”

„Paní Eliotová je na takové nesmysly až příliš praktická. Řekni mi pravdu.”

Mezi prsty vzal pramen jejích vlas ů a p řivon ěl si k nim. „Rad ěji bych mluvilo tvých vlasech. Voní jako letní zahrada. To je pravda, to ti p řísahám.”

Jeho n ěžná slova jen zvyšovala nap ětí, které Miriam cítila v celém těle. „Nev ěř ím ti. Zase lžeš.”

„Lidé jako my dva si tak lehce neuv ěř í.”

„Co tím myslíš?”

Jemn ě ji zatahal za hedvábný pramen a za čal si ho omotávat kolem prstu. „Ty jsi bojovnice, Miriam MacDonaldová. Nikdy nebudeš stát bokem a dívat se jak druzí za tebe vedou tvou bitvu. Jediná bitva, s

- 166 -

kterou si nevíš rady, je ve tvém srdci. Toužíš po m n ě. Vím to. Tentokrát nem ůžeš vyhrát.”

„Jsi blázen,” hlesla Miriam.

„Ano,” řekla pohledem hladov ě sledoval k řivku jejích rt ů. „Jsem do tebe blázen. Líbej m ě. Pot řebuji tě.”

Zmámená svou vlastní touhou se zlehka dotkla svými rty jeho. Bylo to jako dlouho o čekávané setkání. Celým t ělem jí projel záchvěv divoké touhy.

Když jeho rty p řekryly její a horkým jazykem jí rozev řel ústa, zav řela o či a nechala se unášet tím neskute čným pocitem, který v ní rozdmýchal. Cítila jeho zoufalství. P řestala myslet na následky a netoužila po ni čem jiném, než ukojit jejich spole čnou vášeň.

„Chutnáš jako čerstvé maliny,” zašeptal a p řitáhl si ji na své svalnaté tělo.

Rozechv ělá jeho slovy a povzbuzená dlouhým tělem, které cítila pod sebou špitla: „Taky t ě chci ochutnat.”

Přidušen ě zavr čel: „Ode m ě ne čekej žádné zákazy, má lásko. Jsem připraven na všechno.”

Spokojen ě se na n ěm zavrt ěla, když vtom ji n ěco dloublo mezi žebra. Opatrn ě mezi n ě vsunula ruku a zpoza jeho opasku vytáhla kartáč na vlasy. Divné, pomyslela si. Natáhla ho proti m ěsíci a snažila se rozpoznat n ějaké detaily. „Pro č jsi to p řinesl?”

Chytil ji za ruku a opatrn ě jí z dlan ě vytáhl d řev ěné držadlo. Byla na n ěm vy řezaná labuti s korunkou. Znak klanu Lindsay. Byl to kartáč Betsy.

- 167 -

Miriam v ěděla, že se pomstil za ubohé farmáře. Její rozum k řičel, že to není správné, ale srdce mu za jeho skutek vzdávalo dík.

„S tím si nemusíš d ělat starosti,” řekl tichým hlasem a p řitiskl si ji zpátky na prsa. „To nic není.”

Jeho vyhýbavý tón ji rozhn ěval. Rukama se op řela o jeho hrud a nap římila se. Vášeň byla náhle ta tam. Hled ěla mu p římo do tváře, ale díky temnému stínu stromu, který halil jeho obli čej, nemohla vid ět jeho výraz. „Nic. Samoz řejm ě že nic. Vždy ť je to kartá č paní Lindsayové, který jí ukradli baronovi muži. Jak se ti dostal za opasek?”

„Mám tam ještě daleko zajímav ější v ěci než hloupý kartáč.”

„Nesmysl. Ten kartáč je rodinné d ědi čtví. Kdes ho vzal?”

Zklaman ě si povzdychl. „Našel jsem ho kousek za hranicemi. Myslel jsem, že hrab ě bude nejlépe v ědět, čí je. O svých lidech ví skoro všechno. A taky se o n ě vzorn ě stará. Je to velmi zodpov ědný člov ěk.”

„A taky hodný. P řede mnou ho nemusíš chválit. Sama si o n ěm myslím jen to nejlepší.“

„Abych řekl pravdu, děvče,” řekl vzrušeným hlasem, „te ď mi m ůže být náš hrab ě do čista ukradený. Mám totiž chuti’ na úplně jiné v ěci, než si vykládat o tom podivínovi.” Objal ji kolem pasu a p řitiskl ji k sob ě. „Cht ěl bych se s tebou milovat.”

Miriam sebou divoce kroutila, ale z jeho sev ření nebylo úniku. „To máš sm ůlu. Asi myslíme každý na něco úplně jiného. Už jsi mu řekl o tom kartáči?”

- 168 -

Na tváři se mu objevil sebejistý úsm ěv. Z jejího chraplavého tónu poznal, že je p řinejmenším stejn ě tak vzrušená jako on. „Jestli jsi v milování stejně tak dobrá jako ve výslechu, pak si celou noc ani neodpo čineme.”

Miriam cítila, jak celá zrudla.

„Pro č o tob ě říkají, že jsi jen vysn ěný p řelud ženských fantazií?” zeptala se.

„Nezajímám se o to, co o mn ě kdo říká.”

„Jsem si stoprocentn ě jistá, že jsi muž z masa a krve.”

Přitiskl si její ruce na prsa a řekl: „A kdo by to m ěl vědět lépe než ty, Miriam?”

„Copak mi nem ůžeš rozumn ě odpov ědět?”

„To nem ůžu. Ale te ď mi řekni pravdu. Chceš, abych t ě políbil?”

Dobrotivé nebe, ona to snad ud ělá. „Ano, chci. Ale jenom polibek, nic víc.”

Pomalu se k ní naklonil a lehce skousl spodní ret. Přiv řela údivem rozev řené o či a p řitiskla se k jeho mužnému tělu. Její rty se rozev řely a opatrn ě se pohnuly. Nejd říve pomalu a nesm ěle, vzápětí však dychtiv ě, vášnivě. Z hrdla jí unikl slabý sten. V ědomí, že ona prahne po jeho polibcích stejn ě jako on po jejích, ho p řivádělo k šílenství.

Chutnala jako sladký nektar divokých horských kv ětů. Jazykem opatrn ě rozev řel její horké rty a pak dychtiv ě vstoupil do jejích úst. Hluboko uvnit ř okoušel podmanivé horko, její sladkost. Ale i to bylo málo, nesta čilo to jemu ani jí.

Jednou rukou zajel do rudých vlas ů a druhou pomalu a pátravě postupoval po m ěkkém ženském těle.

- 169 -

Kolenem jí opatrn ě roztáhl nohy, a když rozhrnul hedvábné kučery touhou zvlhlého ženství, tém ěř pozbyla dechu.

Chraplav ě se zasmál. „Myslíš, že duch d ělá takové věci?”

„Nu”

„Chceš víc, že ano?”

„Ano. Ukaž mi to,” řekla rozechv ěle.

Náhle znehybněl. „Pro č jsi mi ne řekla, že jsi panna, děvče?”

Cítila jeho ztopo řené mužství, které jí tepalo na břiše, a najednou si p řipadala tak prázdná, tak opušt ěná. „Ještě nikdy jsem se nenechala takhle unést. To bude asi tím m ěsí čním sv ětlem.”

Podíval se na ni p řiv řenýma o čima. „Není tu sice příliš mnoho sv ětla, ale m ěla jsi mi říc ť pravdu.”

Její t ělo se ješt ě stále chv ělo touhou. „A ta je jaká?” „Jsi nevinná.”

Tak to už sta čilo. „Ha! Takhle bych si tedy ne říkala.”

Posadil se a za čal si t řít stehna, jako by dostal k řeč. „Už jsi n ěkdy p řed mužem stála nahá?” Prsty jí lehce přejel po ztuhlé bradavce. „Už t ě n ěkdo líbal právě na tomto míst ě?”

„Nemáš právo ptát se mě na takové v ěci!”

„Myslím si,” řekl zast řeným hlasem a sunul své ruce níže, „že ti žádný muž ješt ě nezp ůsobil bolest a že se t ě nedotýkal” došel až k místu mezi jejíma nohama. „Tady.”

Měla dojem, že omdlí. Rychle ch ňapla po jeho ruce, aby ji dala stranou. „Co to d ěláš?”

- 170 -

Druhou rukou jí vjel pod sukn ě a dotýkal se hebkých nohou. „Hledám malinké místečko.”

Celá se roztřásla. Tolik toužila po jeho dotecích, po jeho sv ůdných slovech. Ne. Nesmí dovolit svým pud ům, aby ji takhle ovládaly. „Myslíš, že n ějaké hloupé místo m ě m ůže donutit, abych se s tebou milovala?”

„To uvidíš sama.”

Ticho bylo naplněno zur čením fontány a šelest ěním no čního v ětru. Jeho ruce se sunuly stále výše a výše, až se dotkl nejintimn ějšího místa na jejím rozpáleném těle.

Zcela omámena silným erotickým prožitkem, zaklonila hlavu a tiše zasténala.

„Dej mi ten klí č.”

Pono řená do rozkoše, kterou jí poskytoval, se zeptala: „Pro č?”

Prstem n ěžn ě dráždil citlivou bliznu a krouživými pohyby Miriam pomalu dostával do extáze.

„Roztáhni nohy,” zašeptal.

Miriam ho jako v mrákotách uposlechla, a když jeden prst vsunul dovnit ř, vyk řikla. Celým t ělem jí pulsovaly nekone čné viny rozkoše a touhy. Chtěla víc, ješt ě. Sama se za čala pohybovat v rytmu, který udával svými prsty, a když pak b říškem palce za čal kruhov ě třít skryté míste čko, Miriam byla na pokraji naplnění.

„Teď už mi ho dáš?”

Omámená silou svých pocitů ho skoro ani neslyšela. „Kdybys mi dala ten klí č, d ěvče, odnesl bych tě do hradu, a tam bych se s tebou pomiloval.”

- 171 -

V Miriam se ozvala slabá jiskřička rebelie. „A co když to nechci?”

Svým palcem ješt ě zrychlil erotické drážd ění a Miriam cítila, že dostává závrati.

„Pak t ě povalím na holou zem a budeš celá špinavá,” řekl odhodlaným hlasem. „A to bys necht ěla, že ne?”

Bezd ěč ně zakroutila hlavou. Sáhla do kapsy pro klí č, ale když mu ho podávala, dráždění ustalo.

„Ne!” vyk řikla. M ěla dojem, že se jí celé t ělo rozpadne na malinké kousíčky.

„Pst!” Vzal ji za ruku a p řitiskl si ji na ztopo řený úd. „Cítíš, jak moc po tob ě toužím?”

Pulsoval pod jejíma rukama s nezkrotnou životní silou, a když ho Miriam jemn ě sev řela v dlani, Duncan vzrušen ě zasténal. Celým t ělem jí projela nová vina extáze a dychtivě se p řitiskla ke zrádnému palci, který se nepohnul snad už celou v ěč nost. „Prosím,” zašeptala.

„S radostí,” a zatímco znovu zapo čal svou sladce trýznivou hru, vášniv ě ji políbil.

Poddajn ě se p řitiskla k svalnatému mužnému tělu. Jeho jazyk do ní pronikal ve stejném rytmu, jaký ur čoval stále se zrychlující palec. Sexuální vzrušení se neustále stupňovalo a Miriam m ěla dojem, že je na konci svých sil.

Duncan znovu a znovu dorážel svým mohutným údem proti Miriaminu roztouženému tělu a s každým novým pohybem cítila, že je stále tvrdší, delší a napnut ější.

- 172 -

Miriam si pinými doušky vychutnávala slastný pocit, že dokáže vyvolat tak ni čivou vášeň v silném a sebejistém muži. P řesto však jeho zkušenosti byly daleko hlubší než ty její a svými laskajícími prsty dokázal neskutečné divy.

„Zav ři o či a p ředstav si ráj. Představ si sama sebe, jak stojíš na kraji hlubokého modrého jezera,” zašeptal naléhavým hlasem.

V erotickém opojení zaslechla jeho slova, ale absolutn ě nechápala jejich význam.

Jazykem obkreslil siluetu jejího ušního lal ůč ku a něžn ě jí p řikázal: „Ud ělej to. V ěř mi. Vidíš vodu?”

Z obavy, aby snad zase nep řestal, p řiv řela o či a představila si p řed sebou temnou hladinu nekone čného jezera. „Už to vidíš?”

„Ano,” vydechla a pevn ě stiskla touhou pulsující mužství.

Ztrojnásobil svůj plenící útok na panenské území. Zahrada i Kildalton zmizely a její mysl se zcela upjala na p ředstavu chladivé vody.

Vtom vzk řikl: „Sko č!”

Ve svých p ředstavách se odrazila od břehu a sko čila do ledové vody, ale ve skutečnosti se vší silou vzepjala a náhle, v jediném okamžiku nekonečné rozkoše, se její t ělo i mysl rozlet ělo na miliony malinkatých částeček a na k řídlech vášn ě se nechalo unášet až do „Do ráje.”

„Copak jsem ti to ne říkal?”

Miriam omámeně otev řela o či a zahled ěla se p římo do t ěch jeho. Má je hnědé, pomyslela si.

- 173 -

Vlhkými rty ji políbil na čelo a řekl: „Chytni se m ě kolem krku.”

Příliš š ťastná, než aby v ěděla pro č, ud ělala, co po ní cht ěl, a skoro si ani neuv ědomila, že jeho vlasy nejsou naolejované a sčesané dozadu tak, jak si původn ě myslela, ale že na nich má uvázaný tmavý šátek.

Zvedl ji do náruče a nesl ji kolem amfor až k tajným dve řím do hradu. Rychle odemkl a vešel dovnit ř.

Kapitola 9Kapitola Kapitola Kapitola 9 99

Přivítala je absolutní tma a vlhkost staletých kamen ů. Bez jediného zaváhání ji pronesl druhými dve řmi, za nimiž bylo to čité schodiště do v ěže.

Stoupající spirálovitá cesta přivolala Miriam závrati. Objala ho pevněji a svou tvář p řitiskla ke svalnaté hrudi. Von ěl jako čerstvý podzimní vítr nasáklý omamným aroma opadaných list ů. Ale ješt ě něco cítila. Byl to odér vlhké viny a kouře.

Nesl ji s takovou jistotou a lehkostí, jako by nevážila víc než malé děcko. Miriam se obdivn ě dotkla ocelových sval ů na jeho pažích.

„Nevím, jestli se to sluší, takhle využívat cizí příst řeší? Co když nás n ěkdo uvidí?”

„Abys byla mou, d ěvče, klidn ě bych čelil t řeba i pekelným plamen ům.”

Jeho svádivá slova Miriam opět ukolébala do slastného opojení. P řiv řela o či a p ředstavovala si ho

- 174 -

jako odvážného rytíře, který bojuje za dobro a za spravedlnost.

„Kam m ě neseš?”

„Na první vhodné místo, které najdu.”

„Kam?” trvala na svém.

„Ke skladišti ve v ěži.”

Náhle se zastavil, ale Miriam věděla, že nešli dost dlouho, aby byli až na samém vrcholu. Schoulila se do jeho náruče, protože práv ě hodlal projít zdí. Jako zázrakem se kamenné kvádry otevřely.

Její rozjit řené smysly se naplnily v ůní bazalky, rozmarýnu a levandule. Nedokázala pochopit, pro č vážili tak dlouhou cestu, aby je omámilo to samé aroma jako u rozkvetlých amfor v zahrad ě.

Když však uvolnil své objetí a nechal ji voln ě sklouznout po pevném těle, myšlenky na vonné bylinky se vypa řily jako pára nad hrncem. Přivinul ji na svou hru ď, za čal ji vášnivě líbat a šeptat skotská sl ůvka lásky. Vlhké rty na jejím krku znovu rozdmýchaly horký plamen touhy, o kterém si myslela, že již vyhasl. Sv ůdná slova ji rozechvívala na těch nejneuv ěfiteln ějších místech t ěla.

Ješt ě p řed chvílí se cítila uspokojená, ale teď věděla, že je znovu na prahu své smyslnosti, touhy a lásky.

Láska. Je vůbec možné, že ho miluje? Ano. Odpov ědělo jí vlastní srdce. Byl to muž jejích sn ů.

„Sundej si pláš ť,” zašeptal, „a podej mi ho.”

Omámená slastnými doteky bez přemýšlení poslechla. Když však uvolnil své objetí, p řipadala si tak opušt ěná. „Co to d ěláš?” zeptala se.

- 175 -

„Chystám m ěkké místo, kde bych tě mohl pomilovat.”

Vzrušení v jeho hlase jí zn ělo jako ta nejkouzeln ější melodie. Natáhla k n ěmu své ruce a on jí vyšel v ústrety.

Rozechv ělými prsty se dotkla hrubé látky lněné košile a p řitáhla si ho blíže. Jeho mužné ruce ji hladily po zádech, mapovaly páteř, až došly k m ěkkému zade čku. Pevn ě ji uchopil do dlaní a pozvedl tak, aby lépe cítila jeho ztopofený úd. Rty se jí p řitiskl k uchu a šeptal plamenná slova, která jen podněcovala její touhu.

Miriam si dodala odvahy a chv ějícími se prsty rozev řela jeho košili a dychtiv ě se dotkla nahé pokožky na široké hrudi. Kolem prst ů se jí obmotaly hedvábné chloupky, jako by ji chtěly radostn ě p řivítat. Představovala si, jaké by to asi bylo, kdyby se dotýkaly jejích nahých, touhou ztuhlých bradavek. Zachv ěla se touhou. „Chci t ě,” slyšela sama sebe.

„Ješt ě ne, d ěvče. Je p říliš brzy.” Kousek ji odstr čil. „Zatímco t ě budu vysvlékat, zkus myslet na n ěco jiného. Nezapomeň, že podle legendy za tebou m ůžu přijít jen jednou za sto let. Je škoda, abychom to usp ěchali.”

Najednou si Miriam vzpomn ěla na zlatavé ku čery, které pokrývaly t řísla hrab ěte, a aniž by sama chápala pro č, za čala ty dva muže srovnávat. Spravedlivý, ostýchavý hrab ě a temný, vášnivý milenec.

Ale když rozvázal tkaničky krajkové košilky a nechal ji voln ě sklouznout po nahém t ěle, v tu chvíli na hodného šlechtice do čista zapomn ěla.

- 176 -

Uv ědomila si, že její milenec je ješt ě stále oble čený. Rychle mu stáhla ln ěnou košili a t řesoucími se prsty uvolnila kožený opasek.

„Ješt ě kilt,” řekl touhou ochrapt ělým hlasem.

„Kdybys cht ěl, mohl bys m ě milovat i v kiltu. Stejn ě pod ním nic nemáš.”

Ztuhl. „Jak ty m ůžeš v ědět, co Pán Hranic nosí, či nenosí pod kiltem?”

Ta ostrá slova ji překvapila. „To je p řece známá věc, že skotští muži pod svým kiltem nic nemají. Snad nežárlíš, že jsem už vid ěla nahotu n ějakého jiného muže?”

Pevn ě si ji p řivinul k hrudi. „Ano, d ěvče. Nedovedu si t ě p ředstavit v objetí jiného muže.”

Jednou rukou si uvolnil kilt a nechal ho spadnout na zem. Miriam se s posvátnou úctou dotýkala útlého pasu a zvin ěných sval ů. Sm ěrem od pupku vedla úzká stezka zlatavých chloupk ů a vedla p řes ploché b řicho až k místu, kde se vzpínal a tepal životem mužný důkaz jeho touhy.

Prsty obkroužila jemnou pokožku na špi čce ztvrdlého údu, která byla hladší než hedvábný samet. Vydal p řidušený výk řik a jediným pohybem vstoupil do kroužku, který vytvo řila svými prsty. V ědomí, že mu dokáže zp ůsobit stejnou rozkoš jako on jí, ji napinilo radostí a novým vzrušením. Sama pokra čovala ve své dráždivé hře a pomalu pohybovala pevn ě sev řenými prsty nahoru a dol ů.

„Už dost,” vyk řikl, uchopil ji v pase a nadzvedl tak, aby se ústy dostal k jejím bradavkám. Jazykem vášniě v

- 177 -

kroužil kolem ztuhlých hrot ů, opatrn ě je kousal, sál je svými rty.

Miriam zaklonila hlavu a ohromen ě vydechla. Celým t ělem jí prostupovaly vlny rozkoše, její duše i srdce se navždy spojily s duší temného cizince.

Ješt ě jednou sev řel rty kolem r ůžových hrot ů a pak se zeptal: „Líbí se ti to Miriam? P řede mnou se nemusíš styd ět. Řekni, co se ti líbí?”

Miriam jen zakroutila hlavou. Bože, d se jí neptá na takové v ěci a d nep řestává.

Znovu ji kousl do citlivého vrcholu. „No tak, Miriam, jak mám vědět, co se ti líbí, když mi to ne řekneš?”

Skoro bez dechu ze sebe vydala: „Všechno. Líbí se mi všechno, co se mnou d ěláš. Ale chci stále víc a víc. Prosím, dej mi všechno.”

Zasmál se ochraptělým hlasem. „Rád bych ti dal všechno, ale nem ůžu p řestat líbat tvé sladké třešni čky. Jedin ě kdybys”

„Co?” zeptala se netrp ěliv ě.

„Kdybys mi do ucha zašeptala své nejvroucn ější přání.”

Miriam se už déle nedokázala ovládat. Naklonila se blíž a p římo do ucha mu zašeptala: „Chci být tvou. Prosím.”

„Bude mi pot ěšením.” Zvedl ji do náru če a opatrn ě ji odnesl do m ěkkého lůžka z vonných bylin. Lehl si vedle ní, celou ji pohltil svým teplem a la čnými polibky, které zvyšovaly její touhu a vzrušené očekávání. Cítila tlak jeho pevného těla a p řivádělo ji to k šílenství. „Tak takhle to je, když miluje Pán

- 178 -

Hranic,” prohodila a p řitom myslela na rozdíl mezi skute čností a jejími dív čími sny. „Nemyslím si, že by duch dokázal něco takového.”

„Jak m ůžeš v ědět, co dokáže duch?” Jeho silná noha lehce vklouzla mezi její kolena a opatrn ě je rozev řela. Miriam už nedokázala myslet na nic jiného, než na jejich spojení.

Jediným pohybem se nad ni p řehoupla zap řel se rukama vedle jejích ramen, aby jí neublížil. Cítila tepání jeho pevného hrotu.

„Opravdu už nejsi nezkušená, d ěvče? Řekni mi pravdu.”

„A slíbíš mi, že nep řestaneš?”

„Miriam,” řekl ochrapt ělým hlasem, „te ď’ bych to už nedokázal.”

Uleh čen ě si oddechla. „Vím, co se d ěje mezi mužem a ženou.” Jednou rukou zajel pod její boky a trochu ji p řizvedl. „Ale abych řekla pravdu, ješt ě jsem nikdy Jsem panna.”

„Také ti nechci lhát. Jsem rád, že jsi ještě nem ěla muže. Budu opatrný.” N ěžn ě ji políbil na čelo. „Nau čím t ě mít pot ěšení z milování. To ti slibuji.”

Choval se p řesn ě jako její vysn ěný rytí ř. Kdyby se ocitl v podobné situaci, jistě by řekl p řesn ě tatáž slova. „Ale já tě chci hned.”

Ta slova Duncana vzrušila natolik, že se málem nechal unést a neovládl se. Hořel touhou zmocnit se jí, ale v hloubi duše ho hlodalo sv ědomí, že ji vlastn ě podvádí. Dobrotivé nebe. Vždyť od té doby, co ji spat řil, jak se choulí v rohu zahrady, se chová jako blázen. Dokonce se i vyšplhal po hradní zdi.

- 179 -

Až se dozví, kdo ve skute čnosti je, bude vzteky celá bez sebe, ale co je horšího, bude se cítit zrazená a oklamaná. Podvést oslnivou diplomatku, to se mu vůbec nezamlouvalo. Řekne jí tedy alespo ň malou pravdu. „Chvíli ucítíš bolest, ale ta rychle zmizí. “

„V ěř ím ti,” zašeptala.

Její laskavost ho zastavila. On p řece její d ůvěru nikdy necht ěl. Nebo snad ano? Jako Duncan by v ní možná chtěl vyvolat dojem d ůvěry, ale jako Pán Hranic ji nepot řebuje. Zmítaly jím rozporupiné pocity.

Když však prsty p řejela po jeho plochých bradavkách a toužebn ě zašeptala: „Prosím chci t ě,” rozhodl se, že svou emocionální bitvu ukon čí.

Vložil sv ůj ztopo řený úd na okraj brány do Miraimina p řipraveného ženství, a když ucítil horkost a vlhkost, kterou ho vítala, zmocnila se ho neovladatelná touha. N ěžn ě sunul své dlouhé kopí do úzké jeskyňky a opatrn ě zvyšoval tlak, až ucítil bránu její panenské blány. Vášnivě uzav řel její rty svými a jediným pohybem vnikl dovnit ř.

Nevyk řikla. Jen pevn ě zabo řené prsty do jeho šíje mu prozradily, že jí ublížil. Ovládl svou vlastní vášeň, něžn ě se k ní p řivinul a ve skotštin ě za čal šeptat všechna láskypiná slůvka, na jaké si jen vzpomenul. I když se chv ěl touhou, dokázal odsunout svůj vlastní chtí č, aby se upokojila.

Byla tak drobná, tak zranitelná. Její hebké tělo, které bylo oblé na těch místech, kde to bylo zapot řebí, přesn ě pasovalo k tomu jeho. P řesto však nezapomínal i na její ostatní kvality - inteligenci, nezávislost,

- 180 -

oddanost k tr ůnu, který by nejrad ěji poslal všechny ženy do kuchyn ě nebo do manželské postele.

Najednou byl pyšný, že práv ě on byl jejím prvním milencem.

Muž, který dobude srdce Miriam MacDonaldové, bude š ťastný člov ěk. Její synové budou stát po pravici tr ůnu a její dcery po levici. Duncan Armstrong Kerr si uv ědomil, že on tím mužem nikdy nebude.

„Na co myslíš?”

Skoro se rozesmál nad ironií její otázky, ale ona by tomu nerozum ěla, a poslední v ěc, po které teď toužil, bylo rozzlobit ji. „Práv ě si říkám, že být uvnit ř tebe a nesm ět se pohnout m ůže dovést i velmi silného a otrlého muže na pokraj bláznovství.”

Tiše se zasmála. „A já jsem si myslela, že toužíš po zkušených ženách.”

„Ale ty jsi výjimka,” řekl a uv ědomil si, že to je vlastn ě pravda. Ješt ě nikdy p ředtím b ůh nestvo řil takovou ženu, jako je Miriam MacDonaldová.

Pomalu se pod ním pohnula a zašeptala: „Splnil jsi sv ůj slib, rytí ři. Neublížil jsi mi.”

„To je dob ře. A te ď ti ukážu, jakou rozkoš ti m ůžu dát.”

„U č m ě. Prosím, nau č m ě všemu.”

Připravený a dychtivý se za čal uvnit ř pomalu vlnit. Jeho dlouho potla čovaná vášeň te ď vzkyp ěla jako žhavá lavina, která vytryskla z hlubin země.

Miriam se za čala divoce svíjet. „Všechno,” volala vzrušeným hlasem. „Vezmi si všechno. Vezmi si m ě celou.” Divoce nadzvedávala boky a sama mu šla vst říc. Vášniv ě líbala slanou pokožku na silné hrudi, na

- 181 -

krku, a když náhodn ě p řejela po jeho ploché bradavce, byla p řekvapena prudkým záchv ěvem touhy, který projel jeho t ělem.

Hluboko uvnit ř ve svém l ůně ucítila podivné chv ění. Intenzívní rozkoš, která byla stále silnější a siln ější. Udivilo ji, že m ůže být ješt ě n ěco krásnějšího a vzrušujícího. P řestala myslet, p řestala se ovládat, jen se slep ě poddávala rytmu svého milence.

Miriam se divoce zmítala v záchvěvech nekontrolované extáze. Byla unášena, její tělo uchvátily mocné proudy, které ji na křídlech vášn ě unášely daleko, předaleko.

Duncan se ješt ě jednou vzepjal a naposledy zabo řil chv ějící se úd do úzkého otvoru. Z hrdal mu unikl chraptivý výk řik. Cítil, jak jeho semeno st říká hluboko do l ůna Miriamina t ěla.

Když se probudil, byla pry č. „Jestli je tohle tv ůj smysl pro humor, Angusi, pak se mi teda v ůbec nezdá vhodný.”

Od ěný v brn ění, v kožených kalhotách a v rukavicích se Angus nejd říve nechápavě zarazil, ale po chvíli mu čtverácky zablýsklo v o čích. „Jestli si myslíš, že mám co do čin ění s jejím zmizením, tak i když je mi to líto, tak ne. Brzo ráno jsem se vypravil na cvi čišt ě, abych si otestoval ty nové chlapce z Lanarkshiru. Ale tady” ukázal na pečliv ě zape čet ěný pergamen. „Mám dojem, že ti nechala n ějaký vzkaz.”

Miriam byla pry č. Ješt ě v noci se spolu vášniv ě milovali a ráno byla bůhví kde. Duncan nev ěděl, jestli

- 182 -

se má za ní vydat a za vlasy ji přitáhnout zpět nebo má být rád a pop řát jí šťastnou cestu?

„Kolik je hodin?”

„Skoro dev ět, m ůj pane.”

Duncan rozlomil pe čeť a sp ěšn ě se za četl do úhledných řádků.

Jsem u barona Sinclaira. Kdybyste n ěco pot řeboval, najdete m ě tam.

Pot řeboval? Dobrotivé nebe. Potřebuje ji uškrtit. Zamkne ji v hradní v ěži a už ji odtud nikdy nepustí. Roz čilen ě mrštil dopisem do ohništ ě.

Duncan ho řel neukojitelnou touhou po jejích sladkých polibcích, po dráždivých dotecích, po chut i její k ůže. „Jak si mohla dovolit opustit m ě?”

Angus tázavě pozvedl obo čí. „M ůj pane, na č ten vztek. Vždy ť ud ělala p řesn ě to, co jsi celou dobu cht ěl.”

Duncan hrd ě zvedl hlavu a pomalu došel ke stolu, odkud si mohutn ě zavdal z piného poháru. „M ěla se mě nejd říve zeptat.”

„Já si myslím,” řekl Angus žalostn ě, „že ženy se nikdy neptají kam a kdy mají jít.”

Duncan vztekle t řískl pohárem o kamennou zeď. „To m ě zrovna moc neuklidnilo!”

„Aha,” zamru čel Angus a významn ě si Duncana prohlížel od hlavy až po paty. „Necht ěl by ses oblécť?”

Duncan se za čal zamra čen ě oblékat. Když si natáhl jednu vysokou botu, za řval a po jedné noze doskákal k židli. Z boty vypadl kousek st řepu z poháru, který Duncan p řed malou chvílí rozt říštil o ze ď.

Tichem se rozezvu čet Angus ův smích.

- 183 -

„Pro č tady stojíš a okouníš?” za řval Duncan vztekle. „To nemáš co na práci?”

Angus otev řel dve ře a zavolal na paní Eliotovou, aby Duncanovi p řichystala horkou koupel.

Ten si s hlasitým klením prohlížel roz říznutou nohu. „Žádnou koupel nepot řebuji.”

„Ale pot řebuješ, m ůj pane. Tvář a vlasy máš celé zamazané od oho řelých uhlík ů a” významn ě si odkašlal a zahled ěl se ven z okna, „a na tvém udatném mužství jsou stopy zaschlé krve.”

Vzpomínka na milování s Miriam MacDonaldovou ho zcela zbavila vzteku. Když se podíval na své mužství a uvid ěl na n ěm stopy panenské krve, znovu ucítil hebkost její k ůže, uslyšel hlasité výk řiky, které vydávala v divoké extázi. Jeho tělo za čalo okamžit ě reagovat.

Duncan se oto čil. Ne že by se pot řeboval skrývat před svým p řítelem, ale najednou si p řipadal podivn ě nahý.

Angus špi čkou boty za čal shrnovat st řepy na jednu hromadu. „Jedna v ěc je jistá. Být Pánem Hranic se někdy opravu vyplatí, nemám pravdu?”

„To nebylo tím p řevlekem, Angusi. To bylo tou ženou.”

Angus se nechápavě podíval. „Chceš říc ť, že to ona svedla tebe?”

„Ned ělal jsem si žádné poznámky, sakra. Prostě se to stalo.” T řikrát, jestli si dobře pamatuje. Je v ůbec možné, aby ji vždy vzal s sebou na samotný vrchol? Sám byl překvapen svou chamtivostí, ale ona byla stejn ě tak dychtivá jako on.

- 184 -

„Co budeš d ělat?”

„Budu si lízat rány a starat se o obchodní záležitosti dokud se nevrátí.”

„Odjela k baronovi.”

„Já vím.” Hlavou kývl sm ěrem ke krbu, kde ležel pokr čený papír. „ Čekal jsem to, ale ne tak brzy.”

„Takže p řešla na druhý b řeh,” řekl Angus. „Sinclair jí poplete hlavu svými povída čkami, nabídne jí tu čný úplatek”

„To se mu nepoda ří. Ona se nedá koupit.”

„Pak snad m ůžeme doufat, že se p řidá k nám.”

Až te ď si Duncan uv ědomil, že o jejich sváru skoro nic neví. „Bude jí vykládat o Roxan ě. Řekne jí, že jsem unesl Adriennu.”

„Unesl?” odplivl si zhnusen ě Angus. „Zachránil jsi to d ěvče p řed životem stráveným v hanb ě. Je škoda, že se ta tvoje krásná diplomatka nikdy nedoví pravdu.”

Duncana náhle pohltilo naprosté vyčerpání. Zni čen ě si prsty pro čísl na čern ěné vlasy. O Adrienne jsem jí říkal. Doufejme, že na to nezapomn ěla.”

„Chceš říc ť, že ses jí sv ěř il s tím, že jsi pomohl Adrienne a jejímu milenci, aby utekli p řed baronem?”

„Ne, to ne. Jenom že baron vyhrožoval Adrienne.” Angus otev řel dve ře do vedlejší místnosti a vytáhl čistý ru čník. „Na, tu máš. Bude lepší, když t ě služebná s t ěmi na čern ěnými vlasy neuvidí.”

Duncan se usmál. „Mohla by si myslet, že jsem Pán Hranic, a obvinit m ě ze svedení své babi čky.”

Angus souhlasn ě pokýval hlavou. „To byl jeden z tvých nejchyt řejší nápad ů, pane. Lidé chtějí v ěř it v

- 185 -

lepší časy a tím, že jsi mezi n ě znovu povolal Pána Hranic, tím jsi jim dal nad ěji. Ud ělal jsi dobrou v ěc.”

Duncan se v myšlenkách vrátil zpět k smrti své manželky, ke krvavé se či, jenž následovala, ke zbyte čným ztrátám a k zmatku, který mezi lidem Kildaltonu vyvolal baron Sinclair.

„Asi máš pravdu,” p řitakal zamyšlen ě Duncan. „Ale te ďse pustíme do práce. Nechej vyhlásit, že dnes odpoledne se sejdeme v hlavní síni a vy řešíme všechny spory a hádky. Ani nevíš jak rád se zbavím té maškary s parukou a s brýlemi.”

Angus se zamra čil. „To asi nep ůjde, m ůj pane. Lady Miriam tady nechala jedno ze svých dvoj čat.”

„Kterého?”

„Saladina. Práv ě si hraje na zahrad ě s Malcolmem.”

Duncan se zarazil, a pak řekl: „Sleduj je, Angusi. Nem ůžeme po Malcolmovi chtít, aby si hlídal každé sloví čko.”

„Vždy ť sis s ním promluvil, nemám pravdu?”

„Ano, ale mluvili jsme o poslušnosti a kázni, s kterou mi ty a ostatní vojáci zrovna moc nepomáháte.”

Angus si z rukavice vytáhl útržek papíru a podával ho Duncanovi. „Dovol mu být dít ětem, chlap če. Dej mu, š ťastné d ětství, které tob ě bylo odep řeno.”

Jako již po n ěkolikáté se Duncan zamyslel, jestli jeho p řítel nemá pravdu. Vychovává svého syna opravdu řádně? Ale vždy ť malému chlapci sta čí tak málo, aby se zkazil. Ne. Nesmí dát najevo svou váhavost. Zadíval se na kousek papíru, na kterém byly

- 186 -

Malcolmovy d ůvěrn ě známé čmáranice a také jeho nom du jour. „Suleiman,” řekl Duncan. „Je to dobré?”

Angus za řval: „Je to skv ělé. Dnešní den za čal jako král John, ale když mu. Saladin ukázal svůj me č, pelášil zpátky do pokoje a vrátil se s náručí plnou, takových obrázk ů a s hlavou ovázanou jedním ze šál ů své matky.”

Obrázek sice Duncana potěšil, ale vážnost situace jeho radost kalila. „Co když ho tu Miriam nechala, aby z Malcolma vytáhl všechno, co ví?”

„Copak by mohla být tak podlá?”

První Duncanova myšlenka byla ne, ale co když mu, láska zaslepila oči a on nevidí, jaká ve skutečnosti je? Láska. To zjištění ho p řekvapilo. Copak ji skute čně miluje? Strávili spolu noc plnou vášně, to ano. Ale to bylo vše. Pripravil ji o panenství. Vždy ť mu ho dala celkem ochotn ě. Ale pro č zrovna Pánu Hranic. Chce z něho dostat n ějaké informace? Ale minulou noc se na nic neptala. Nazývala ho svým galantním rytí řem. Asi vypila u ve čeře p říliš mnoho piva a pak nebyla p ři smyslech.

„Tak mohla, m ůj pane?”

Duncan sklonil hlavu a smutn ě p řitakal. „Je to celkem pravd ěpodobné.”

„Pak není lepší než ta nejposledn ější d ěvka,” odplivl si Angus. „Využívat malé dít ě ke svému. prosp ěchu. Kdo to jakživ vid ěl?”

To srovnání se Duncanovi vůbec nezamlouvalo. Opravdu by Miriam mohla být tak sobecká? Nebyl si tím jistý. „Tu ženu nech být. Rad ěji se postarej o chlapce. Vždy ť se m ůže sp řátelit. Využij svého

- 187 -

přirozeného šarmu a nau č ho n ěco málo z toho, jak být mužem.”

„Ale to bych se pak snížil na její úrove ň!” vyk řikl Angus. „Nezapome ň, že Saladinovi je teprve dvanáct let a že tu z ůstal zcela osamocen.”

Duncan moc dob ře znal svého p řítele. Vždy ť celé své d ětství se oh říval v p řílivu jeho nesobecké lásky. „Bude to pro tebe ten nejlepší spole čník.”

„Ha! Strávil jsi p říliš mnoho času s tou tvou malou diplomatkou. Tak se mi zdá, že tě ledas ěemu. p řiu čila.”

Duncan se p řátelsky ušklíbl. „Tak, tak, Angusi. A musím říc ť, že se za to v ůbec nestydím.”

Angus se poškrábal na bradě. „Víš, on je bystrý hoch, ale jestli bys cht ěl znát m ůj názor, tak lady Alexis ho trochu rozmazlila.”

„Pak tedy zatímco naše dobrá vévodkyně a divoká diplomatka budou pry č, m ůžeš se pokusit ho trochu zocelit.”

„A co budeš d ělat ty?”

„Znovu za čnu sloužit lidu Kildaltonu - a ne jako poblázněný hrab ě. Tvým úkolem bude držet Saladina co nejdál ode m ě a t řeba i od mého syna. Jen aby se nic nedozv ěděl.”

Angus si povzdechl. „Ale dneska ráno jsem ho slyšel, jak se ptá Malcolma na jeho matku.”

Duncan se zd ěšen ě posadil zpátky na židli. „A co mu, řekl?”

Angus zat řásl hlavou. „To byl ještě král John, a tak řekl, že jeho matka je Eleanora a že je poh řbená ve Fontevraultu.”

- 188 -

Jakmile Miriam zjistí, kdo dal Malcolmovi život, bude zu řit jako mokrá kočka. Možná se bude chtít pomstít a využije k tomu dodatek manželské smlouvy, kterou p řed osmi lety slep ě podepsal. Ale Duncan je připraven bojovat t řeba i proti samotnému peklu. Svého syna jim nedá. „Okamžitě pošli k Sinclairovi kurýra. Chci v ědět všechno, co se tam d ěje. A abych nezapomn ěl, řekni paní Eliotové, aby mi dala sv ůj klí č k zadnímu vchodu. Ten sv ůj jsem n ěkam založil.” Byla to jen taková malá nevinná lež. Miriam mu ho musela zase ukrást.

„Doufám, že to bude fungovat.”

„Ten klí č?”

Angus obrátil oči k nebes ům a povzdechl si.

Duncan se chápavě usmál. „Ješt ě se nestalo, že by jsi m ě zklamal, Angusi.”

Voják se otočil k odchodu. „Kéž bych i já to samé mohl říc ť o tob ě.”

Obranu hradu zcela ponechal v rukách starého Anguse a spolu, s n ěkolika muži a s místním doktorem objížd ěli vesnice, aby se ujistili, že je vše pfipraveno, na dlouhou a krutou zimu.

Když se pozd ě v noci vrátil do hradu, bloumal po kv ětinové zahrad ě a up řen ě sledoval okno do Miriamina pokoje. Bylo však stejn ě temné jako jeho srdce.

Chyb ěla mu.

Hnán bolestí se vydal podzemními tunely až k jejímu pokoji. Nepot řeboval sv ětlo, protože cestu znal zpam ěti. Otev řel zadní panel v šatníku a vešel dovnit ř. Dotýkal se hebkých látek jejích šat ů, nasával vůni, jenž

- 189 -

po ní z ůstala a vzpomínal na vášnivou noc, po které mu tak rychle zmizela.

Copak se Duncan Armstrong Kerr tak lehce vzdá? Ne. S tak silným spojencem, jako je Pán Hranic, musí vyhrát.

Rychle se vrátil do své pracovny, kde plánoval ne čekaný útok.

Následujících čtrnáct dní Duncan urovnával bezvýznamné sváry mezi farmáři a řezníky a taky musel vy řešit problém s odloženými zásnubami vzdálené sestřenice.

Vzpomínal na Miriam a snažil se odhadnout, jak velké v ěno asi nabídne její otec. Náhle si však uv ědomil, že neví, kdo je jejím otcem.

Posel skoro uštval svého nejlepšího kon ě, jak bez ustání pendloval z jedné strany hranice na druhou, aby podával podrobné informace. Lady Miriam si vyjela na projíž ďku s baronem Sinclairem. Lady Miriam korunovali na královnu lovu. Lady Miriam protančila celý ve čer s vévodou z Perthu, který se tam zastavil cestou z Londýna. Lady Miriam porazila barona v šachu.

Duncan si spílal, že za celou tu dobu, kterou strávila pod jeho střechou, ho nenapadlo, aby ji vyzval na souboj v šachu.

- 190 -

Kapitola Kapitola 10Kapitola Kapitola 10 1010

Duncan nikdy nedostal šanci provést sv ůj tajný plán. Odpoledne se v jeho pokoji objevila paní Eliotová, aby mu oznámila nečekanou návštěvu vévodkyn ě z Perthu.

„To snad nem ůže být pravda,” roz čiloval se Duncan.

Hospodyn ě tázav ě povytáhla obo čí a up řen ě hleděla na černý pláš ť, který m ěl p řehozený p řes ramena. „Ješt ě bych vás cht ěla upozornit na Richarda Lví srdce, který se práv ě snaží dobýt hrad.”

Duncan zav řel o či a v duchu po čítal do desíti. „Myslíte, že bych nejd říve m ěl uspo řádat spor s Richardem nebo raději p řijmout naši dobrou vévodkyni?”

„To našt ěstí není m ůj problém, ale chtěla bych vám připomenout, že po její poslední návštěvě jste se nechal slyšet, že soupe řit s ní je jako vést bitvu s Turky o posledního kon ě.”

Duncan se zamra čil. Má pravdu. „Pro č vlastn ě přišla?”

„Posel říkal, že je na cest ě z Perthu k baronovi Sinclairovi. Po řádají tam hon a velký bál.”

„Jeden se p řece konal už minulý týden,” poznamenal Duncan, když si vzpomn ěl na Miriaminu korunovaci na královnu honu. „Doufejme, že je vévodkyn ě natolik rozumná, aby se tu dlouho nezdržovala, a rad ěji si pohlídala svého drahého chot ě.”

- 191 -

„Jsem p řesv ědčená, že služebné si přejí to samé, pane. I tak mají dost své vlastní práce.”

Duncan jen souhlasn ě p řikývl hlavou. „Pak ji nenechejme dlouho čekat. Jen se p řevléknu a už jsem u ní.”

Paní Eliotová se už m ěla k odchodu, když vtom se zarazila a zeptala se: „Jedno nem ůžu pochopit. Pro č se tolik snaží, aby jste se znovu oženil?”

„Asi nem ůže vid ět, když je chlap š ťastný.”

„Jak myslíte, pane.” Na chvíli se odml čela a pak váhavě dodala. „Ješt ě jsem cht ěla nemyslím si, že je správné, když se Malcolm takhle chová k tomu ubohému chlapci Saladinovi. On přece nem ůže za to, jak byl vychováván.”

Duncana to p řekvapilo. „Co se d ěje?”

„Malcolm si z n ěho utahuje, že nejí maso. A když se Saladin modlí, tan čí kolem n ěho a divoce pok řikuje.”

„D ěkuji vám, paní Eliotová. Jste spravedlivá žena. Řekn ěte Saladinovi a Malcolmovi, ať zústanou na noc s Angusem a ráno ai se oba hlásí u mě. Och, a služebným rozdejte med, který jsem ráno p řinesl.”

„Jak si p řejete, pane. Ale s medem nebo bez, stejn ě si nebudou st ěžovat. My žádné úplatky nepotřebujeme. Stojíme vždy na vaší stran ě.” Ješt ě se oto čila a p řes rameno dodala: „Musím říc ť, že ta černá vám sluší.”

Duncan se usmála díval se za ní, jak odchází z pokoje. Jakmile zav řela dve ře, rychle se p řevlékl z černého roucha do tartanu Duncana Kerra. Zloděj jeho dobytka po čká, kdežto vévodkyně ne. Jediná v ěc, která ho dnešního ve čera pot ěšila byla ta, že Saladina dostal

- 192 -

alespo ň na chvíli z hradu a že se tak nebude muset převlékat do té sm ěšné maškarády.

Když se objevil v hodovní síni, vévodkyn ě již tr ůnila v čele dlouhého stolu. Sukn ě hedvábných šat ů broskvové barvy byla tak široká, že téměř pohltila židli, na které vévodkyně sed ěla. Na živ ůtku, jehož výst řih byl podle poslední módy st řižen sotva palec nad bradavkami, visely girlandy zářících perel. Jak se zdá, vévodkyně dokázala sou časný trend zcela využít ve sv ůj prosp ěch.

Duncan byl tím zjišt ěním p řekvapen. Nikdy předtím si jejího ženského p ůvabu nevšiml. Náhle se zarazil a p řemýšlel nad Miriam a nad jejími luxusními šaty, které visely v šatníku. Mají n ěkteré z nich také tak skandálně st řižený výst řih? Kolik muž ů už m ělo to št ěstí, aby vid ělo Miriamina ňadra takhle odhalena?

Projela jím prudká vina žárlivosti. Pro něho se takhle nikdy neoblékla.

„Stalo se n ěco, Duncane?” Vévodkyn ě odložila sv ůj pohár. „Vypadáte rozhořč en ě.”

Její kousavý tón mu p řipomenul, že te ď má na starosti daleko d ůležit ější v ěci než žárlivost. Nenucen ě se usmál a s napřaženýma rukama se vydal k vévodkyni. „To ne, vaše milosti. Jen si nemohu vzpomenout, jestli jste se mi n ěkdy zdála přitažliv ější. Ty šaty vám opravdu sluší.”

Popadla sv ůj v ějí ř a s úsm ěvem ho n ěžn ě plácla po rameni. Ve svých čty řiceti letech s napudrovanou parukou na hlav ě si vévodkyn ě ješt ě stále ráda hrála na koketu. „Odkdy se z vás stal takový kavalír, lorde

- 193 -

Duncane? Nevšimla jsem si, že byste se n ěkdy zajímalo módu.”

To tedy m ěla pravdu. „Zivot na naší stran ě hranice takovým v ěcem zrovna moc nefandí. Máme co dělat, abychom sehnali n ěco do žaludku.”

Vévodkyni to podivn ě zajisk řilo v o čích. „Je na vás něco podivného, lorde.”

Že by n ěkdo odhalil jeho dvojí tvář? Ne. By1 to jen její chabý pokus o vtipnou konverzaci. Duncan se posadil na druhý konec stolu. „Nevím, co tím myslít e. Že bych pot řeboval holi če?”

„Ne. Je to n ěco jiného. Vypadáte tak odhodlaný a klidný.”

Duncan se na ni mile usmála řekl: „Možná to bude tím, že jsem rád, že vás zase vidím.”

Vévodkyn ě p řekvapen ě odložila vidli čku a zvídav ě se na n ěho podívala. „A to je p řesn ě to, o čem mluvím. Oby čejn ě nebýváte tak srde čný a galantní.”

Doufal, že z ůstane v ústraní, ale častých návšt ěv dot ěrné vévodkyně a jí podobných, kte ří se neustále st ěhovali z jedné strany hranice na druhou, aby se účastnili ples ů na dvo ře královny Anny, se prostě zbavit nemohl. Podle b ěžných pravidel slušného chování musel cestujícím poskytnout příst řeší a po dobu jejich p řítomnosti být vzorným hostitelem.

„To se vám jen zdá. Možná to bude tím, že před korunovací královny Anny jsme na podobné návštěvy nebyli zvyklí.”

,,Vždyt tehdy jste musel být ješt ě dít ě.”

- 194 -

Duncan p řekvapen ě zvedl obo čí. „Vaše jasnosti, je mi t řicet šest. Královna byla korunována před jedenácti lety. Opravdu myslíte, že jsem tehdy byl ješt ě dít ě?”

Natáhl se pro plný džbán. „Ještě trochu piva?”

Neš ťastn ě se na n ěho podívala a pak řekla dot čeným hlasem: „Drahý Duncane, pro č se tolik bráníte být mým p řítelem? Jen vám chci pomoci.”

„Jste velice laskavá. Život v pohrani čí by bez vás byl velice nudný.”

„Opravdu?” řekla jízlivým tónem. „Tak za prvé. Zmizela Adrienne Birminghamová. Za druhé. Vyhnal jste svou milenku. A za t řetí. Je tady s vámi Miriam MacDonaldová. A to mi chcete říc ť, že se tady nudíte?”

Tém ěř rok jí vzhledem k jejímu postavení dovoloval, aby se více či mén ě pletla do jeho v ěcí. Ale co je moc, to je p říliš. Myslel na Miriam a na její mimo řádnou pohotovost při slovních soubojích. Co by za to te ď dal, kdyby si mohl vyp ůjčit alespo ň zlomek jejího nadání? Jak by se asi v takové situaci zachovala?

„Jen se zbyte čně staráte o v ěci, do kterých vám nic není,” vztekle odsekl. „Adrienne je dost stará na to, aby mohla odejít kam se jí zlíbí. Svou milenku jsem nevyhnal, ona odešla sama. A lady Miriam je tady na oficiální návštěvě.”

Vévodkyn ě si pohrávala se š ňů rou svých perel. „Jste až p řehnan ě agresivní. Pro č asi?”

Vzteky nep říčetný zatnul p ěsti a s milým úsm ěvem odv ětil: „Jste p říliš citlivá.”

„A vy jste tak okouzlující, lorde, že se mi to zdá až podez řelé. Jde mi p řece jen o vaše dobro.”

- 195 -

„Tím jsem si jistý, a práv ě proto m ě vaše návšt ěvy tolik t ěší.”

„To je mi novina. Možná byste m ě také mohl ud ělat š ťastnou, kdybyste mi řekl, že jste si našel manželku.”

Ano, našel ženu, kterou miluje, ale až se Miriam dozví celou pravdu, ute če a už se na n ěho nikdy ani nepodívá. „Ať si najdu n ějakou ženu, zcela jist ě vás nezapomenu informovat.”

Vévodkyn ě se nepatrn ě zamra čila. „Vždy jste byl ve svých soukromých záležitostech velmi tajuplný, drahý Duncane. Ale ta ironie ve vašem hlase mi připadá až troufalá. Opravdu nevím, co si o tom mám myslet.”

Bude lépe, když jejich konverzaci trochu zleh čí. „Možná bychom se mohli zam ěř it na zcela jiné v ěci, než je mé pon ěkud nudné soukromí,” a významn ě se zahled ěl do p řekypujícího výst řihu.

Vévodkyn ě se hlasit ě zachichotala a koketn ě zamrkala dlouhými řasy. „Dobrá tedy. Už vás déle nebudu trápit. Ale jedno bych přece jen cht ěla v ědět. Co si ve skute čnosti myslíte o té Miriam MacDonaldové?”

Duncanovi bylo jasné, že se od ní m ůže o Miriam mnoho dov ědět. Avšak p řesto, že s ním lomcovala zv ědavost, se dokázal ovládat. „Je to jeden z dalších královniných oblíbenc ů. Tentokrát si však vzala příliš velké sousto. A krom ě toho ani tady není. Je u barona Sinclaira.”

- 196 -

Jako kupec, který se snaží nadsadit cenu svého zboží, vévodkyn ě okamžit ě ohodnotila situaci. „Je mladá a krásná a netouží po sňatku.”

S lhaním Duncan nikdy nem ěl velké problémy. „Pak máme alespo ň jednu v ěc spole čnou.”

Vévodkyn ě se naklonila dop ředu, aby tak odhalila hroty svých bradavek, které si pe čliv ě nat řela r ůžovou barvou. „Ješt ě nikdy neselhala, Duncane. Sjednala mír dokonce i mezi Anglií a Francií.”

Duncana zajímalo, jak hodn ě toho bude vévodkyn ě ochotna o Miriam prozradit. „Nechápu, pro č tedy královna poslala svou nejlepší diplomatku do tak bezvýznamné oblasti, jako je pohrani čí?” řekl Duncan a bezd ěč ně utrhl pe čenou nohu zajíce, na kterou vlastn ě ani nem ěl chuti. „P řipadá mi to, jako by ji cht ěla za n ěco potrestat.”

Vévodkynin výraz ztuhl. Trochu si usrkla piva a řekla: „Vlastn ě máte pravdu. Lady Miriam se zachovala p římo nestydat ě. Dohadovala se s královnou.”

Jejich konverzace je jako šachová, partie. Vždy musí myslet dop ředu, aby vévodkyni dovedl právě tam, kde ji cht ěl mít. „Tak? A pro č vlastn ě?”

Vévodkyn ě se nervózn ě zavrt ěla. „O tom nemohu mluvit.”

Ha! Ta dot ěrná stará baba! „Kdyby Miriam byla tak chytrá, jak tvrdíte, pak by jistě dokázala královnu nějak obm ěkčit. Vždy ť Anna je ta nejlaskav ější panovnice, jakou si jen m ůžeme p řát.” Duncan se zakousl do zajíce.

- 197 -

„Ach, Duncane. Jste tak strašn ě nezkušený a tak důvěř ivý.”

„Co se dá d ělat, vaše jasnosti. Tady na vesnici nejsme zb ěhli v dvorních intrikách.”

Vévodkyn ě se sebejist ě usmála. „Lady Miriam nemá vůbec žádný majetek. Jediné, co vlastní, je přátelství s Alexis Southwardovou a svou diplomatickou zb ěhlost. Jestli se jí nepoda ří sjednat mír mezi vámi a baronem, královna ji provdá za ministra v baltské oblasti. Vévoda o něm říkal, že je v rozpuku svého mládí. Což znamená, že je jednou nohou nad hrobem.”

Duncanovi vyschlo v ústech. Je možné, že chtěla, aby to poprvé byl n ěkdo mladý? Jestli ano, pak snad splnil sv ůj úkol na výte čnou.

„Nezdá se vám to zajímavé, Duncane?”

„Ale ano, velmi. Už mi té chud ěrky za číná být skoro líto. Možná si ji rad ěji vezmu sám.”

Vévodkyn ě vyprskla smíchy a rychle sáhla pro kapesní ček. „Ale je tady ješt ě n ěco. N ějaká stará záležitost. Nejste zv ědavý, Duncane?”

Spláchl sousto zajíce vydatnou dávkou piva. „Nevím, pro č bych m ěl být. Tajemství mezi ženami mi nikdy nep řipadala dost zajímavá. A když na to p řijde, pro m ě za m ě ji královna m ůže provdat t řeba i se samotným papežem.” Duncan se op řelo židli a hlasit ě se zasmál. „Možná bych za to děvče mohl zaplatit věno. Když žádné nemá.”

„D ěvče?” vypískla. „V ěno? Co to do vás vjelo?”

Duncan si ubrouskem utrel ústa a nahnul se blíž k vévodkyni. „Zatímco sympatizuji s neutěšenou situací

- 198 -

naší malé bezmajetné diplomatky, jsem zcela unaven anglickým vm ěšováním se do pohraničních záležitostí.”

„S neut ěšenou situací?” opáčila vévodkyn ě. „Drahý Duncane, o jejím život ě toho nevíte ani zbla.” A pak mu pov ěděla celý p říb ěh o žen ě, která mu zlomila srdce.

Duncan ležel ve své posteli a s o čima up řenýma ke stropu p řemýšlelo malé hol čičce, která prožila otřesné dětství, v dospívání byla svědkem mnoha tragédií a v dosp ělosti vyzrála v ženu, která si dovolila odporovat královně. A dobila srdce Pána Hranic.

Dobrotivé nebe! B ěbem svého dobrodružného života m ěla Miriam spoustu p říležitostí ke ztrátě panenství.

Tolik po ní toužil. Jeho postel byla náhle studená. Život prázdný a neuspokojivý. Cht ěl, aby se vrátila zpátky na Kildalton. M ěl ji hned chytit a p řitáhnout zp ět. Pod svou st řechu, kde by ji mohl chránit. Chtěl ji učit flirtovat s jeho náklonností. Vymazat její tragické dětství. Vzít ji do své postele. Dát jí dítě.

Cht ěl, aby se stala jeho ženou.

Ale jediný muž, kterého opravdu cht ěla, byl jen v jejích p ředstavách. Před vesnickým hrab ětem, který toužil po klidu a míru, dávala p řednost neohroženému dobrodruhovi.

S p řibývající bolestí v srdci se Duncan rozhodl, že jí řekne pravdu, ale chladný rozum ho nabádal, aby to ned ělal. Aby využil svého p řevleku a vzal si od života vše, co mu tak dlouho odpíral.

- 199 -

Takovému lákavému naléhání nemohl odolat, a tak jeho temná část vyhrála nad tou mírnou. Vévodkyně z Perthu odjede zítra ráno, a hned následující noci se vesnický hrab ě prost ě vypa ří a Duncan na sebe vezme masku temné vášně a dobrodružství. Vtrhne do Anglie a bude žádat vše, co mu baronovi muži za poslední dobu ukradli. Vezme si sv ůj dobytek a s ůl a zase odjede do Kildaltonu.

Bude se dál zdokonalovat ve svém šermířském um ění. Miriam chce dobyvatele a on jí vyhoví.

Spokojen ě se usmál. Kone čně našel cestu k jejímu srdci. Pošle jí milostný dopis, ve kterém ji pozve na tajné dostaveníčko ve stínu Hadriánova valu.

Praštila ho tak siln ě, že škobrtlo kámen a málem spadl na římskou ze ď.

„Ty namyšlený barbare,” k řičela na celé kolo. „Jak sis jen mohl dovolit, poslat mi k baronu Sinclairovi milostný dopis?”

Duncana pálila tvář a nev ěděl, jestli ji má políbit nebo stáhnout ocas mezi nohy a utéď do bezpe čí svého hradu. Dobrotivý bože, ta ale umí zu řit.

Stála na špičkách a s rukama založenýma v bok po něm blýskala zlostným pohledem. „Nemáte nic, co byste mohl říc ť na svou obhajobu, sice Pane Hranic?”

Ucítil jemnou v ůni jejího dechu. „Myslím, že m ůj dopis řekl vše.”

„Dopis, který si mohla p řečíst kdejaká služebná, ty blázne,” zasyčela. „Jak sis jen mohl dovolit takhle m ě zkompromitovat a ohrozit mé postavení a autoritu? Co kdyby se o tom dozv ěděl baron?”

- 200 -

Duncana se to dotklo. Mohl se jí omluvit za spoustu v ěcí, ale rozhodn ě ne za to, že ji miluje. Chytil jí za ramena a p řitáhl ji blíže. „Baronovy služebné neum ějí číst. Zapome ň na n ě. Rad ěji mi vysv ětli, pro č jsi m ě tu déle než hodinu nechala čekat?”

V m ěsí čním sv ětle uvid ěl, jak se usmála. „Snad ti není zima? Tob ě, který v bezesných nocích bloumáš na svém koni a d ěsíš ubohé poddané barona Sinclera?”

Díky vévodkyni se Duncan dov ěděl, že Miriam přijela do Skotska bez jediné informace o jejich sporu, a zatímco on jí toho moc neprozradil, baron jist ě využil situace a navykládal jí plno nesmyslů. „A řekli ti už ti ubozí poddaní, že kradu dobytek a p řipravuji panny o jejich po čestnost jen tehdy, když je m ěsíc v úplňku?”

„Angli čané jsou mnohem d ůvěř iv ější než Skotové, a proto se t ě bojí. Ale rad ěji zm ěň me téma. Co jsi d ělal minulou noc?”

Duncan jí cht ěl říct, že ví, jak zem řeli její rodi če a že je mu to up římn ě líto, ale místo toho odfrkl: „Opíjel jsem se spole čně se svou černou ko čkou. To je má běžná činnost.”

„Ale jdi. N ěkdo p řepadl jednu baronovu farmu a vzal s sebou skoro všechen jeho dobytek. Bylo to prvot řídní černobílé stádo. Předpokládám, že budeš přísahat, že ani ty, ani hrab ě s tím nemáte nic spole čného.”

Cht ěl s ní zacloumat a požádat ji, aby konečně otev řela o či a uvid ěla pravdu, ale moc dob ře v ěděl, že slabost a prosby na Miriam neplatí. Pot řebuje d ůkazy. „ Říkáš černobílý dobytek? V t ěchto kon činách to je vzácné plemeno. Právě minulý podzim si hrab ě jedno

- 201 -

takové po řídil. Má na to dokonce i papíry. A právě nedávno se celé stádo zčistajasna vypa řilo.”

„Skv ělý p říb ěh. Je vid ět, že jsi opravdový p řítel. Hrab ě ti za napadení farmy zaplatil?”

Přes ze ď bezhlesn ě p řelétla sova. V pařátech pevně svírala svou anglickou ko řist. V pohrani čí to bylo stejné pro zvířata i pro lidi. Každý musel bojovat za přežití.

„Nu?” dožadovala se odpov ědi Miriam.

Přišel sem, aby se s ní znovu pomiloval, a místo toho se zdá, že budou bojovat. Rozzloben ě se na ni podíval a řekl: „Ten dobytek pat ří hrab ěti. Když mi nev ěř íš, tak se ho zeptej. Nebo se podívej do ú četní knihy. Je tam zaznamenáno, kdy stádo koupil, a taky to datum, kdy ho baron ukradl.”

„Jen se neboj,” řekla Miriam. „Chci si s hrab ětem promluvit, ale te ď se bavíme o tob ě, Iane. Nebo jak se vlastn ě jmenuješ. Tys vedl útok na baronovy farmy.”

Odhodlanost a jistota z ní p římo sálala. Se vzty čenou hlavou a bradou bojovn ě vysunutou vp řed vypadala prost ě božsky. „Jsem pok řtěný jako John, ale ve Skotsku to znamená Ian. A právě to jméno jsi křičela, když jsem se s tebou miloval.”

Miriam up řen ě hled ěla na Hadriánův val. „Je to od tebe podlé, že mi p řipomínáš mou nerozvážnost.”

„Nerozvážnost? Rekni pravdu, Miriam. Toužíš po mn ě.”

„Dokud jsi v dobré náladě, Iane, řekni mi, co víš o nákladu soli, který baronovi zmizel?”

- 202 -

Připadal si jako hlupák. „To byla sůl hrab ěte, ne barona. Koncem dekády ji chtěl prodat vévodovi z Cromarty.”

„Jsi o jeho obchodních záležitostech velmi dob ře zpraven. Je to zvláštní, když uvážíme, že ty sám jsi řekl, že jsi jeho osobní p řítel.”

Duncan se zhluboka nadechla natáhl po ní ruku. „K čertu s tou tvou pam ětí. A i se solí a se lnem.”

Odtáhla se tak, aby na ni nedosáhla tichým hlasem se zeptala: „S jakým lnem?”

Duncan si v duchu spílal, že zapomn ěl, jak je chytrá. Pomalu začal ztrácet trpělivost. Tolik se jí cht ěl dotknout. Tolik, že to až bolelo. „Nep řišel jsem tady, děvče, abych mluvilo obchodu. Dnes ráno jsem viděl nádhernou duhu a ta mi připomn ěla tvou krásu.”

Měsíc zahalil mrak a Miriam se na tváři usadil temný stín. „S tou solí si to ov ěř ím. Řekni mi o lnu.”

„Rad ěji bych t ě držel za ruku a procházel se s tebou za svitu m ěsíce. Nevím, kdy se zase uvidíme. ZapomeA na svou práci, má lásko.”

Miriam si skousla vrchní ret a rad ěji se podívala jinam. Byla tak neústupná. Pevně rozhodnutá jít za svou v ěcí. „Všechno, co jsem ti napsal v dopise, jsem myslel vážn ě. Ukradla jsi mi klidný spánek. Tolik mi chybíš. Bu ď znovu mou milenkou.”

Podívala se na n ěho a řekla: „Ten len.”

Zklamal. Vždy pro ni bude d ůležit ější její práce. „Vyrostl poblíž jezera Lockerbie. Baron na svém území nemá dostatek vody, aby si mohl dovolit zavlažovat tak velké pole. Tak prostě ten len ukradl. A já ho vrátil zpět.”

- 203 -

„ Řekni mi, copak si svého života vážíš tak málo, že dáváš přednost nákladu se solí a jedné sklizni Inu?”

„A tob ě na mém život ě záleží?”

Stejn ě jako voják v boji se Miriam dokázala zbavit všech emocí a sebemenšího sentimentu. Duncan ji pro to obdivoval. Ale pro č ksakru vede bitvu práv ě s ním?

Založil si ruce na prsou. „Tak odpov ěz. Je ti jedno, jestli zem řu, nebo ne?”

„Samoz řejm ě že mi na tob ě záleží. Ale prost ě si nemohu vážit muže, který tak lehce hazarduje se svý m životem.”

Duncan si oddechl. Alespoü malý pokrok. „Zapomn ěla jsi, Miriam, že ducha nemohou zabít, a dokonce ani uv ěznit.”

„Mluvíš jako hlupák.”

„Daleko rad ěji bych mluvil o jiných v ěcech, Miriam, ale ty mi k tomu nedáváš šanci. Nechci se s tebou hádat.”

„Hádat?” Miriam zakroutila hlavou, jako by nemohla uv ěř it vlastním uším. „Já se nikdy nehádám. Ve svém životě jsem poznala p říliš mnoho hašte řivých a namyšlených muž ů, jako jsi ty, abych v ěděla, že o něč em s nimi diskutovat prost ě nemá smysl. Dobrou noc.” Oto čila se na podpatku a odcházela.

Duncana se zmocnila panika. „Miriam!”

Zastavila se a luskla prsty. Verbatim se okamžit ě posadila u jejích nohou. „Už jsi n ěkdy vid ěl mastiffa, který se vrhne na divokou zv ěř ?”

„Ano. Je to p říšerný pohled dokonce i pro otrlého.”

„Ješt ě jednou se ke mn ě p řiblížíš a já ti dokáži, že i hladový mastiff je proti Verbatim hotový beránek.”

- 204 -

Takže pádné důkazy jsou k ni čemu! Jediným pohybem si stáhl jezdecké rukavice, chytil je do levé ruky a pravou si p řitáhl Miriam.

Vyd ěšen ě se oto čila a už otevírala ústa, aby k řikla na psa. Duncan však na nic ne čekala t ěžké rukavice str čil Verbatim p římo p řed čumák. Druhou rukou zatím zacpal Miriam pusu. Zt ěžka oddechovala.

„Ty m ě nebudeš u čit znát psy, Miriam. Už Římané si sem dovedli své bestie. Hrávali s nimi podivné hry. Házeli přes ze ď chleba, aby na n ěho nalákali malé děti, a pak na n ě poštvali své milá čky. Když d ěti k řičely bolestí a hr ůzou, vojáci se smáli a uzavírali sázky, jak dlouho bude trvat, než dít ě p řestane k řičet.” Povolil sev ření a objal ji kolem ramen. „Já se tvojí Verbatim nebojím, Miriam.”

„Chceš m ě vyd ěsit.”

„Ne. Já chci být tv ůj p řítel. Vždy ť ty ani nechápeš, do jakých potíží se tu m ůžeš dostat.”

„D ělám jen svou práci.”

„Ale jak?”

„Spravedliv ě. Vždy jsem spravedlivá.”

„Nem ůžeš být spravedlivá, Miriam, protože tady spravedlivé řešení neexistuje. Mnozí se o to pokoušeli už p řed tebou.”

„Ale mnozí nejsou jako já.”

„Pro č si myslíš, že jsi jiná než ostatní?”

„Protože já jsem lepší. Ve svém život ě jsem už slyšela tolik lží, že vím jediné. Nikdy nikomu nesm íš věř it. A to samé platí i o hrab ěti a vévodovi.”

Duncan jen zakroutil hlavou. „Ale jeden z nich přece musí mluvit pravdu.”

- 205 -

,,Ano. A ty z řejm ě víš který, nemýlím se?” řekla posm ěšným tónem. „Ty sis už vybral stranu.”

„Ano. Stranu míru.”

„Já to dokáži. Sjednám tady mír. Tohle může ud ělat jen Skot.”

Její sebejistota Duncana jen podráždila. „Dokonce ani Skot nemusí chápat věci, které se udály v pohrani čí. A krom ě toho, tvé d ědi čství z tebe Skota ned ělá, děvče. Po čítá se jen to, co je v tvém srdci. Setkala ses s baronem, i s hrab ětem. Kterému muži věř íš?”

„Ob ěma a žádnému.”

Ta odpov ěď ho zklamala. „Mluvíš a p řitom nic ne říkáš. Jednou si budeš muset zvolit stranu. Budeš i potom stejn ě nerozhodná?”

„Kdybys m ě znal lépe, takhle by ses neptal.”

„Ale já tě znám, d ěvče.” V ěděl o ní všechno. Znal její smutný p říb ěh, který dokonce i po letech vhání některým Skot ům do o čí slzy. „Vím, že se ve spánku třeseš strachy a že se ti zdají sny, po kterých se ti chce plakat. Vím, že se probouzíš brzy p řed východem slunce a rad ěji bloumáš po chodbách, jen abys jim unikla. A pak celé dny utíkáš, jen aby ses jich zbavila. Dovol mi, abych ti pomohl. P řesta ň utíkat.”

„Ha! A to mi říká muž, který je stále na útěku. Muž, který nedokáže odhalit ani svou pravou tvář.” Podívala se mu p římo do o čí. „Kde ty trávíš své noci?”

„Tam, kde jsem š ťastný s tebou.”

Pohrdav ě si odfrkla. „To byla jen jediná noc.”

„Ale nezapomenutelná, nemám pravdu?”

- 206 -

Špi čkou jazyka si lehce ot řela vyprahlé rty. „Ano.” Objal ji ve svém náručí a myslel na to, jak musela jako dít ě trp ěl, a jak by jí mohl pomo ď zapomenout. „Když jsi ležela vedle m ě, p řipadal jsem si jako v ráji,” šeptal jí do ucha. „Tolik toužím po tvém objetí, po tvých dotecích, po tvém pohledu, když ses stala mou.”

„Já nejsem ničí.”

Pravda, pomyslel si. „Protože si to nechceš připustit.”

„Nem ůžu zklamat. Musím tady nastolit mír.”

„Mír je relativní, chápeš? Kdysi tady býval les. Přišli Římané, les vykáceli a řekli, že takhle vypadá mír.”

Trhla sebou. „Jsi stejný jako hrab ě.”

Duncanovi na chvíli p řestalo bít srdce. že by ho odhalila?,,Nevím, pro č m ě srovnáváš zrovna s takovým podivínem?”

„A taky jsi stejný jako baron. Vidíš v ěci jen bílé a černé, dobré a špatné. Oba jste tvrdohlaví a prolhaní. Myslíš si, že m ě m ůžeš lehce obalamutit, protože jsem žena.”

Duncan se dopálil. „Nechci, abys m ě srovnávala ani s tím prokletým Angli čanem, který si myslí, že celý sv ět je jen jeho a že si m ůže d ělat, co se mu zamane, a ani s tím p řitroublým hrab ětem, který p řed ženami dává přednost pstružímu potoku.”

„Hrab ě alespo ň ned ěsí chudáky vesničany tak, jako to d ěláš ty. Víš v ůbec, že každou noc p řed dve ře pokládají čerstvý pórek a do kout ů místností lijí ku řecí krev?”

- 207 -

Předtím ud ělal chybu, že jí dovolil, aby ho popichovala. Tentokrát zkusí její vlastní metodu. „Nemohu za jejich pov ěrčivost.”

„Baron říkal n ěco docela jiného. Prý je d ěsíš zcela úmysln ě. Říkají o tob ě, že jsi zplozenec ďábla. Jeho lidé p řísahají, že t ě n ěkolikrát viděli, jak ses rozplynul jako pára nad hrncem.”

„A co si o tom myslíš ty?”

„Opravdu nevím, pro č bych ti m ěla odpovídat?”

Dobrotivý bože, ona s tím dohadováním snad nikdy nep řestane. „Nechci s tebou smlouvat ani se s tebou dohadovat. Chci se s tebou milovat.”

Opatrn ě se na n ěho podívala. „Jsi oportunista a já ti nev ěř ím.”

„Pak v ěř tomuhle.” Chytil ji za ruce a dychtiv ě si je přiložil na touhou vzty čené mužství. Její dotek v n ěm vyvolal hore čnaté viny rozkoše. „Toho dne, co jsi vstoupila do Skotska, se m ůj život zm ěnil.”

„Ano, to máš pravdu. Jsi ve smrtelném nebezpečí. Musím té nechat uv ěznit.”

„Kým? Tím starým soudcem?” Hlasit ě se zasmál. „Vždy ť m ě nikdy nem ůže chytit.”

„Mluvíš o Avery Chiltonovi?”

Když Miriam použila ten sv ůj hedvábný tón, v ěděl, že má n ěco za lubem. „Ano, Avery Chilton, který je úplatný stejn ě jako kterýkoliv královnin ú ředník.”

Miriam se na n ěho výstražn ě podívala a s bojovn ě vysunutou bradou řekla: „Pak ho nechám vym ěnit.” „Nemáš takovou moc, abys mohla vym ěnit soudce.” Ticho.

- 208 -

Bože, ona ji snad má. Musí ji získat na svou stranu. Závisí na tom štěstí nejen Malcolma, ale i celého Kildaltonu.

Chytil ji v pase a zvedl ze země. „Jediné nebezpe čí, které mi hrozí je to, že mi zlomíš srdce.”

Musela se ho chytit za ramena, aby udržela rovnováhu. Nyní, když byli na stejné úrovni, viděl žár ukrytý v jejích o čích. „Dokonce i bolest srdce pat ří k životu,” řekla tichým hlasem.

„Ale také št ěstí, Miriam.”

No ční vítr osvobodil ze svého zajetí n ěkolik hedvábných pramínk ů rudých vlas ů, které jí teď padaly přes obli čej. „Nevíš nic o tom, jak ud ělat ženu šťastnou. To, co já skutečně chci, je up římnost.”

Up římnost jí sice nemohl poskytnout, ale mohl jí ukázat, že se mýlí. „Vím, co skute čně chceš, Miriam. Chceš, abych t ě políbil tady,” a lehce se jazykem dotkl jejích rt ů. „A taky tady,” zašeptal jí t ěsn ě u ucha a pak něžn ě skousl její ušní lal ůč ek.

O chvíli pozd ěji se Miriam tiskla k jeho mužnému tělu a vášnivě šeptala jeho jméno. Op ětovala jeho polibky i doteky tak št ědře, až se Duncanovi zato čila hlava.

Projela jím silná exploze touhy, která rozechvívala jeho nohy a do žaludku vysílala svíravé pocity, a když se jeho rty dotkly jejích, které byly tak dychtivé a ochotné, v ten prchavý okamžik zapomn ěl na její odmítání a na to, že jí chtěl dát za vyučenou.

Těsn ě ji objímal ve svém náru čí a plnými doušky vychutnával hebkost jejího jazyka ve svých ústech. Šaty, které m ěli na sob ě, jen bránily jejich

- 209 -

vzájemnému laskání, a tak se Duncan rozhodl, že se jich co nejrychleji zbaví.

Duncan. Až bude k řičet vášní a rozkoší, nebude to jeho jméno, které bude volat. Náhle ho zaplavil pocit smutku. Musí najít zp ůsob, jak jí vysv ětlit, kdo ve skute čnosti je. Ale te ď ješt ě ne. Te ď má na starosti docela jiné v ěci.

Vášnivě ji políbil, zvedl do náru če a pospíchal s ní k Hadriánovu valu.

„Kam m ě neseš?”

Podíval se na ni a v ten okamžik si pomyslel, že je ten nejš ťastn ější muž ve Skotsku. „Na známé místo, má lásko. Do ráje.”

Ta tichá slova a příslib rozkoše v Miriam rozechv ěl každi čký nerv. Byla tak š ťastná, že se musela usmát. „Co je tady k smíchu?” zeptal se.

„Ráj v pohraničí. Jen si to p ředstav.”

Nocí probleskl jeho úsm ěv. „Te ď bys m ě nem ěla rozesmívat. Mohl bych zakopnout a upustit t ě do bláta.”

Zavtipkovala. Sláva! „T řeba se mi to líbí, rozesmívat t ě.”

Ve tváři se mu objevil nechápavý výraz. Pak se hlasit ě rozesmál. „Na ženu, která nemá smysl pro humor, máš podivné záliby.”

V náručí muže, který ji objímá a usmívá se na ni, se zářícím nebem nad hlavou posetým snad miliony hv ězd, a s tajuplnou skotskou krajinou, která je obklopuje, si p řipadala tak mile, tak bezpe čně. Jako by kone čně našla domov. Poprvé ve svém život ě.

- 210 -

Něžn ě ho pohladila po tvá ři a on ji políbil do horkých dlaní. Celým t ělem jí projel záchvěv touhy.

Vtom je obklopil temný stín rozpadající se zdi. Duncan se k ní oto čil zády a lehce zatlačil. Kameny se rozestoupily.

Studený vzduch nasycený v ůní sena a vlny ji celou rozechv ěly. Náhle ji napadla podivná myšlenka. Třeba je skute čně duchem, který se znenadání objevuje a zase mizí. Mohl by být duchem n ěkterého z p ředk ů hrab ěte Kerra, jejichž portréty visí na dlouhých chodbách hradu.

Avšak d říve, než mohla vymyslet další nesmysly, ji Pán Hranic položil na zem a pomalu ji začal vysvlékat. Sv ůdná skotská slovíčka, která jí šeptal p římo do pootev řených úst, ji sváděla k tomu, aby mu také sundala jeho šátek, klobouk, košili. Když stáhla jeho šátek, znovu se musela zamyslet nad tím, kým vlastně je. Už otev řela ústa, aby se ho na to zeptala, ale jeho rty ji uml čely.

Zápasila s přezkou na jeho opasku a myslela na to, co se skrývá pod jeho kiltem. A zrovna v tu chvíli, kdy její spodni čka dopadla na zem, ucítila d ůvěrn ě známý tlak ztopo řeného mužství. Usmála se a horkýma rukama za čala pomalu šmátrat po jeho těle. Za čala na útlých bocích a pokra čovala stále níž a níže, až se dotkla jeho touhou pulzujícího údu.

„Cht ěla bych t ě vid ět,” zašeptala.

„Ty víš, jak m ě rozohnit, d ěvče.” Zaúp ěl a p řitiskl své boky proti jejím. „Ach, Miriam, tvé ruce jsou jako zázrak.”

- 211 -

Když ji pohladil po holém zade čku, cítila, jak se jí v podb řišku sev řely všechny svaly a ztvrdlé hroty bradavek bolestn ě toužily po jeho dotecích. A když sunul své ruce níž a zezadu n ěžn ě rozev řel její nohy, aby ji mohl škádlit a dráždit ji, cítila, jak zvlhla.

,,Už dost škádlení, má drahá,” zašeptala položil ji na slam ěnou matraci. Miriam po n ěm natáhla ruce a stáhla ho k sobě, avšak když rozev řela nohy a vedla ho přímo ke svému středu, řekl: „Ne, d ěvče, nejd říve mám chu ť na jiné milování.”

A pak se k ní sklonil, aby jí ukázal, jak skvostným zp ůsobem m ůže muž využít své rty, sv ůj jazyk, zuby i prsty. Když líbal a sál její ztuhlé bradavky, třásla se touhou a rozkoší, ale když jí zvedl nohy a prsty n ěžn ě roztáhl hebké záhyby, které skrývaly nejcitlivější část jejího t ěla, vydechla p řekvapením. A když hbitým jazykem za čal dráždit touhou zdu řelý klenot jejího ženství, to už k řičela v divoké extázi rozkoše.

Křičela a divoce zmítala hlavou a plnými doušky vychutnávala ten opojný pocit, který zcela omámil její mysl a nechal promlouvat její srdce a duši. Když si už myslela, že je na konci, dlouhými prsty ji ješt ě víc rozev řela zašeptal: „Víc, Miriam. Dej mi víc.” A po těch slovech do ní prudce vnikl jazykem a sál ji tak dlouho, dokud mu nedala vše, co hledal.

Spokojen ě zamru čel, posunul se víš, aby mohl jazyk nahradit svým tvrdým údem a vnikl do ní hloub ěji, mnohem hloub ěji. Miriam cítila, jak ji zaplavují nové vlny touhy a ospalá malátnost se rychle zm ěnila v dychtivý pocit touhy. Ješt ě jednou, dvakrát do ní vnikl, a pak se p řeto čil na záda, Miriam si

- 212 -

obkro čmo posadil na sv ůj klína nechal ji, ai sama udává tempo, kterým je oba dovedla do nekonečných výšin spole čného vyvrcholení.

Když se jejich dech uklidnil, Duncan ji opatrn ě sundal a sto čil ji do svého klína, aby ji mohl lépe obejmout a chránit před no čním chladem. „Jen si odpo čiň, má milá,” zašeptala něžn ě ji políbil do hebkých vlas ů.

Když ji na svém koni p řivážel na hrad Kildalton, nad hradbami se objevily první slune ční paprsky.

KapKapitola 11KapKap itola 11 itola 11itola 11

Miriam se potulovala po hrad ě a myslela na setkání, které ji čeká v budoucnosti, a na milostnou sch ůzku, která se odehrála minulého večera.

Když se p řed n ěkolika hodinami vrátila do svého pokoje, rozhrnula závěsy a oknem pozorovala zlatavé slunce, které svými m ěkkými paprsky za čalo probouzet okolní p řírodu. Po čkala na služebnou, která rozd ělala ohe ň, a pak si nechala p řipravit lázeň.

Te ď sed ěla p řed zrcadlem, kartáčem si česala ješt ě vlhké vlasy a p řemýšlela o tom, jak p řežije dnešní den a jak je vůbec možné, že její t ělo tak pohotov ě a ochotn ě reaguje na temného cizince, který jí nedokáže sv ěř it ani svou skute čnou totožnost. A p řitom on sám toho o ní tolik ví.

Vím, že se v noci t řeseš strachy a že se ti zdají sny, po kterých se ti chce plakat.

- 213 -

Někdo zaklepal na dve ře. Miriam si povzdechla, usmála se a řekla: „Dále.”

Do pokoje vešla služebná kyprých tvar ů, v rukou držela p řikrytý tác a p řes p ředloktí m ěla p řehozeny snítky sušeného v řesu. „Dobré ráno, slečno.” Lehce se poklonila a položila tác na no ční stolek.

Příjemná vůně zašimrala Miriam p římo pod nosem zp ůsobila, že dostala p říšerný hlad. Odložila kartá č a rychle se vydala k p řichystanému jídlu. Když nadzvedla st říbrnou pokli čku, mlsn ě se oblízla a spokojen ě zamru čela. Na tácu byl naservírován uzený losos, vep řová pečen ě, o řechové koláčky a ovesný puding. Vedle dobrot ležela veliká sklenice čerstvého mléka.

Služebná mezitím p řiložila do ohn ě a vhodila tam sušený v řes. Místnost se napinila p říjemnou v ůní horkého léta.

Zatímco ustýlala postel, Miriam se s chutí pustila do lákavé hostiny.

„Nedáte si ještě kousek lososa, sle čno? Díky panu hrab ěti o ryby opravdu nemáme nouzi.”

Miriam náhle napadla podivná myšlenka. Podívala se na služebnou, která právě nat řásala prachové polštáře, a zeptala se: „Jak se jmenuješ?”

„Mé k řestní jméno je Faith, ale všichni mi říkají Saucy.”

Miriam v tu chvíli zapomn ěla na jídlo a vstala. „Nu, já bych ti spíš říkala čtenářka myšlenek. Byla jsem opravdu vyhladov ělá.”

Služebná se natáhla pro druhý polštář a odv ětila: „Pán říkal, že k tomu máte d ůvod.”

- 214 -

Miriam se zarazila. Copak hrab ě m ůže v ědět, co se minulou noc odehrálo? Nehledě na to, že ho vlastn ě ješt ě ani nevid ěla. Jediné řešení je to, že Pán Hranic byl u n ěho na návštěvě a všechno mu řekl. Jak jinak?

„Skute čně?” zapochybovala Miriam. „V tom případ ě musí být tím čtenářem myšlenek právě on.”

Saucy se jen usmála a dál se věnovala své práci. Po chvíli se zeptala: „Dáte si ještě sklenici mléka, sle čno?”

„Ne. Jenom je mi divné jak m ůže hrab ě v ědět, že už jsem vzh ůru a že jsem ve svém ložnici?”

Služebná otev řela pusu, pak ji zase zav řela a sehnula se k pe řinám. „Vidíte ten flek?” ukázala na tmavou čmouhu na polštáři. „Vypadá to jak od sazí. Rad ěji to p řevléknu.” A rychle stáhla ušpiněné povle čení a už si to rázovala ke dve řím.

To d ěvče n ěco skrývá. Z řejm ě n ěco, co se týká hrab ěte. „ Říkáš, že hrab ě byl na rybách?”

Služebná se zarazila a s jednou rukou na klice rychle p řitakala. „Ano, p řesn ě tak, sle čno. Ryba řil celou tu dobu, co jste tu nebyla. Vrátil se až v čera ve čer. Je náruživým rybářem, ten náš pán.”

Její vysv ětlení bylo až p říliš ochotné a vy čerpávající. Vypadalo to, že jí hrab ě p řesn ě p řikázal, co má říc ť. „A kde je hrab ě te ď, Saucy?”

Pod, dve řmi se objevil arch bílého papíru. Saucy ho zvedla a oto čila se k Miriam. „Práv ě je na cvi čišti, kde se s Angusem zdokonaluje v bojovém um ění.”

Takže hrab ě sv ůj slib, že se nau čí zacházet s me čem, asi myslí vážn ě. Ur čit ě to pro n ěho bude lepší.

- 215 -

Pán hradu by se m ěl vyrovnat svým voják ům. „Jaké jméno si dnes Malcolm vybral?” zeptala se.

Saucy rozložila papír a zamra čila se. „Další Angli čan. Thomas Becket.”

Takže na Kildaltonu dokonce i služebné um ějí číst. Hrab ě o škole opravdu nelhal. Ale ješt ě stále tady zůstala spousta nezodpov ězených otázek. „D ěkuji ti, Saucy. M ůžeš ten tác vzít s sebou a pošli mi mladého Salvadoru.”

„Jak si p řejete, sle čno.” Popadla tác a pospíchala ke dve řím.

Miriam si znovu vzala kartáč, sedla si na vy řezávanou židli poblíž krbu a op ět si za čala vy česávat vlasy. Cítila, jak ji bolí stehna a taktéž si byla dob ře v ědoma odlišností v ostatních částech těla. Prsa m ěla podivn ě t ěžká a bradavky byly ještě stále citlivé po jeho n ěžných dotecích, lehkých skousnutích a náruživém sání. Znovu, se jí v mysli vynořila ta chvíle, kdy ji líbal na nejintimn ější části těla, a když ji potom, rozrušenou až skoro k šílenství, napinil svý m dlouhýma pevným mužstvím.

Pán Hranic. Její milenec.

Nesmí se však nechat rozptylovat. Když tady vy řeší zadaný úkol, pak p řijdou na řadu i její problémy. Královna přece musí dodržet své slovo a Miriam se kone čně do čká spravedlnosti. Campbellové budou platit za své h říchy, které spáchali před dvaceti lety.

Náhle se jí zmocnila malátnost. Hleděla do praskajícího ohn ě. Na vršku rašeliny z ůstala malá snítka v řesu, která se náhle prudce vznítila rudým

- 216 -

plamenem, aby vzápětí ze sebe uvolnila všechny své vonné látky a změnila se v malý oblá ček kou ře, který zmizel v černém komín ě.

Černá. Její myšlenky se vrátily k černé čmouze na polštáři. Už dvakrát našla ve své posteli podobné skvrny. A pokaždé byla s Pánem Hranic. Ale on byl přece čistý. Jedin ě ta místa, kde ji brával, byla špinavá a zaprášená. Co jiného může čekat? Je na venkovském hrad ě, ne na královském dvoře. Usmála se. Vždy ť ani neví, kde minulou noc byla, a s velkou pravd ěpodobností se tam už víckrát nedostane. Ale možná že se vrátí, a znovu společně projdou zdí.

Ozvalo se lehké zaklepání. Jelikož očekávala Salvadoru, byla p řekvapená, když se v místnosti objevil Saladin.

Se sepjatýma rukama a sklon ěnou hlavou řekl: „Aláh bud pochválen, má paní.”

Miriam se musela usmát. Saladinův vn ější klid sloužil jako perfektní obal pro jeho výbušnou a sout ěživou povahu. Byl pro ni záhadou od toho dne, kdy ho i s jeho bratrem koupila na jedné aukci v Ca řihrad ě. Ve svých sedmi letech z nich byli nevrlí a ušpin ění jezdci na velbloudech. Ve dvanácti se díky Miriam stali sebejistými mladíky, kte ří si byli dob ře vědomi svých opravdu ojedin ělých schopností.

Miriam op ětovala pozdrav a rukou pokynula na prot ější židli. „Poj ď sem a řekni mi, kde je Salvador.”

Chlapec se s vážnou tváří posadil vedle Miriam a řekl: „Má natlu čená žebra. Je pravda, že dovolil, aby ho p řemohla dívka - skoro ješt ě dít ě - a holí mu zvalchovala h řbet?”

- 217 -

Miriam skoro zapomn ěla na nedastnou p říhodu s protivnou nete ří barona Sinclaira. „Obávám se, že ho Alpin opravdu zranila. Ale já si myslím, že jí to jen st ěží dovolil. Musím říc ť, že zákeřnější dít ě jsem ješt ě nevid ěla.”

„Alpin. Je to podivné jméno pro Anglickou dívku.”

Miriam si myslela to samé. „Kenneth MacAlpin byl v devátém století skotským králem. Aby baron prokázal hraběti dobrou v ůli, dal své neteři skotské jméno.”

S úšklebkem, který dával na srozum ění, že sta ří skotští králové nejsou důležití, Saladin řekl: „Malcolm mi prozradil, že ho jednou zmlátila tak, že byl samá mod řina. Její otec by ji m ěl zbít. Muslimové své ženy dokáží ovládat.”

V černých hábitech a p řekrásných v ězeních, kterým říkají harém, pomyslela si Miriam, když si vzpomn ěla na sv ůj boj s králem Ahmedem. „No, ona nemá otce ani matku, Saladine. Pouze strýce a malé sest řenice.”

„Salvador říkal, že baron má více d ětí než samotný sultán.”

Když si vzpomn ěla na ten v ěč ný ruch a rámus, který byl u barona Sinclaira, byla vskutku ráda, že je zpátky na Kildaltonu. „To nejsou všechno jeho vlastní děti. Mnozí z nich jsou ubozí p říbuzní, kte ří nemají kam jít.”

„Pak je to velmi laskavý muž.”

„No, to bych ani ne řekla,” odv ětila Miriam. „Jen prost ě dokáže akceptovat život takový, jaký je.”

- 218 -

Saladin prohrábl ohniště a řekl: „Co jsi odešla, hrab ě se cvi čí v bojovém um ění.”

„A ryba ří, řekla bych.”

„No, o tom já nic nevím.”

„A už aspo ň umí udržet me č?”

Saladin se spokojen ě usmál. „V úterý jsem ho přišpendlil ke zdi.”

„To se ani nedivím, ale myslíš si, že to bylo správné?”

„Ale on se tomu smál, má paní,” řekl Saladin, jako by to byla omluva jeho chování. „A pak se svými vojáky vypil nejednu pintu piva.”

Miriam se zmocnila zv ědavost. „ Řekni mi, co ješt ě se stalo, zatímco jsem byla pry č?”

Na jeho vyprávění nebylo nic neobvyklého až do té doby, když řekl: „Hrab ě mn ě a Malcolmovi řekl, že máme v noci zůstat s Angusem MacDoddem. Bylo to zrovna tu noc, co tady p řijela vévodkyn ě z Perthu. Nejd říve jsem myslel, že budeme oba dva potrestáni za jeden hloupý žertík, který Malcolm provedl. Ale Angus nás vzal do zbrojnice a ukázal nám truhlu plnou skotských dýk.”

Miriam se už d říve setkala s elegantní a sebejistou vévodkyní. Tehdy bydlela s princeznou Annou v Edinburgu. Když se Anna stala královnou a musela se odst ěhovat do Londýna, vévodkyn ě ji tam často navšt ěvovala. Minulý týden se potkali u barona Sinclaira. Sed ěli spolu u malého stolku, popíjeli limonádu a vykládali si o svobodném životě hrab ěte Duncana Kerra.

- 219 -

„Z ůstala tady jen jednu noc,” zd ůraznil Saladin. „Ale hned p říští ráno” Chlapec si odkašlala d ůkladn ě studoval své podrážky u botou.

Roz čilená jeho váhavostí Miriam naléhala: „Příští ráno vévodkyně ud ělala co?”

„Ach, ne vévodkyn ě. Ta odjela. Ale hrab ě si nás oba zavolal a vy činil svému synovi za to, že si ze m ě dělal legraci. Že jsem muslim. Malcolm se musel nau čit jednu stránku z Koránu zpaměti a na papír pětkrát napsat Desatero přikázání.”

„To je divné, nezdá se ti?”

Saladin jen p řikývl. „A co je ješt ě podivn ější, kolik toho ví o proroku Mohamedovi.”

„Možná žil deset tisíc let,” dodala.

„Hrab ě?”

Miriam se zasmála. „Ne. Jeho rybářské náčiní.” „Rybářské náčiní?”

Miriam sebev ědom ě řekla: „Samoz řejm ě že myslím proroka Mohameda.”

Saladin otev řel ústa. „To byl vtip?”

Je to nepochopitelné, ale zdá se, že v poslední době byla dvakrát po sobě vtipná. Nedá se říc ť, že by ji to net ěšilo. „Asi ano.”

„Ale ty p řece nikdy nežertuješ.”

„No, te ď už asi ano.”

Saladin se usmál a vyskočil na nohy. „Po čkej až to řeknu Salvadorovi. Bude litovat, že o to p řišel.”

„Saladine,” k řičela za ním.

„Ano, má paní?” ozvalo se už ode dve ří.

- 220 -

„P řines mi mou zprávu o návštěvě u barona Sinclaira a po tvých ve černích modlitbách se u m ě zastav. Nadiktuji ti dopis pro královnu.”

Na tváři se mu objevil neš ťastný výraz. „To znamená, že úkol je vyřešen? Odjíždíme ze Skotska?”

Při jejich práci to přece bylo tak samoz řejmé st ěhovat se z místa na místo, ale i Miriam cítila, že se té chvíle obává. Nemohla přece v ědět, že se tady zamiluje do tajemného cizince, o kterém se tvrdí, že je duch. Láska v jejím životě nemá co d ělat. Všechno jen komplikuje.

Miriam se podívala na chlapce a řekla: „Copak se ti odtud nechce? Pojedeme do Bathu. Tamtí obchody přece miluješ. M ůžeš je celé dny procházet a pátrat po starých zbraních.”

„Jsou tady ruiny. Hrab ě slíbil, že nás tam s Malcolmem vezme. Mohl bych prozkoumat Hadriánův val.”

Miriam už sv ůj vlastní výzkum kamenné zdi provedla. A nutno říc ť, že byl prost ě úchvatný. „Ješt ě než odjedeme, podíváme se tam. Slibuji.”

Chlapec se usmál. „D ěkuji, má paní. Hned po mých ve černích modlitbách jsem u tebe.”

O chvíli pozd ěji, vlasy stáhnuté jednoduchou stužkou a oble čená do svého šermířského obleku, se vydala sm ěrem k cvi čišti, aby si promluvila s hrab ětem.

Našla ho, jak leží na zemi z roztaženýma rukama i nohama a s obli čejem zabo řeným v blátě. Nad ním se ty čil statný voják Angus MacDodd.

- 221 -

Opodál stálo asi tucet mužů klanu a hned vedle brány do cvičišt ě lelkovalo hejno mladík ů z hradu. Na druhé stran ě si d ěti hrály s koženým mí čem. Zdálo se, že si nikdo ani nevkml toho, že jejich pán leží v blátě, zato všechny o či sm ěř ovaly k Miriam.

Zdálo se, že na n ěco čekají. Ale na co? Miriam byla ve st řehu.

Neohrožení vojáci hled ěli zaujat ě na její nohy, ale když se st řetli s jejím pohledem, sklopili zrak. Miriam to kone čně došlo. Prost ě byli šokováni jejími kalhotami.

Oble čen ve vysokých botách, p řilehlých kožených kalhotách a krátké košili hrabě vypadal spíše jako bojovník než jako potrhlý starý člov ěk, který p řed ženami dával p řednost ryba ření, jak o n ěm řekl Pán Hranic. Kalhoty obepínaly dlouhé nohy jako druhá kůže a odhalovaly tak skv ěle vypracované svaly na mohutných stehnech, pevný zadek a dostate čné mužské vybavení. S nov ě nabytými informacemi o anatomii mužského těla, si Miriam prost ě nemohla pomoci a musela oba muže srovnávat. Hrab ě prohrál.

Ale p řesto by Duncana Kerra nem ěla podce ňovat alespo ň v jeho šermí řské zru čnosti. No, však to se za chvíli ukáže. Bude s ním bojovat.

Vždyt práv ě proto se rozhodla, že se s ním tvá ří v tvář setká ve svém šermí řském úboru. A taky se v souboji bude mo ď lehce zbavit p řílišného hn ěvu nad tím, že jí lhal. Však ona mu dá lekci.

„Co se tady stalo?” zeptala se.

Angus se na pozdrav lehce dotkl konce své p řilby a sehnul se k hrab ěti.

- 222 -

„M ůj pane, jak ti je?”

„P řipadám si jako losos po kladení jiker,” ozvalo se z bláta.

„Jsi zran ěný?” zeptal se voják.

Hrab ě cosi zachropt ěl a kone čně se posadil. „Jen má pýcha, Angusi. To byla ale pekelná rána. Právě jsem se nau čil, že bude lepší, když se vždycky v čas uhnu.”

„D ěláš pokroky, m ůj pane,” řekl Angus.

Hrab ě si h řbetem ruky ot řel z o čí mazlavé bláto. Jeho brýle ležely kousek dál na zemi. Celý obli čeji vlasy m ěl pokryty tém ěř souvislou vrstvou neproniknutelné hmoty. Oto čil se sm ěrem k Miriam. „Kdo je to? Nový chlapec z Lanarkshiru?”

I když za to vlastn ě nemohl, jeho chyba se Miriam velmi dotkla. M ěla chuti zašlapat mu ty p říšerné brýle do bláta. Zabránilo ji v tom jen její postavení královské diplomatky.

Místo toho brýle zvedla, o čistila je od bláta a podala mu je. „Ne, hrab ě. To je Miriam MacDonaldová.”

„A ano! Už vás poznávám.” Nasadil si brýle na nos a pozorn ě si ji prohlížel od hlavy až ke špi čkám u nohou. „To je velmi zajímavý kostým, má drahá. Řekl bych velmi slušivý.”

S t ěmi brýlemi na nose a s kordem, který t římal v ruce, vypadal tak neobvykle a zraniteln ě, že ho Miriam bylo nakonec i líto. „Nemusíte mi lichotit, pane,” řekla odm ěř en ě. „Prost ě se mi tento úbor zdá k boji nejvhodn ější.”

- 223 -

Angus pomohl hrab ěti vstát z bláta a řekl: „Jestli mě už nebudete pot řebovat, pane - paní. Asi bych se měl podívat do zbrojnice,” a s lehkou úklonou hlavy odcházel pryč.

Hrab ě se na Miriam neš ťastn ě podíval a řekl: „Myslím, že jsme se dohodli, že mi budete říkat Duncane.”

„Ale to bylo ješt ě p ředtím, než jsem navštívila vašeho souseda.”

„Takže to je jeden z jeho dalších h řích ů.”

Jeho ho řký tón v hlase Miriam udivil. „Pro č to říkáte?”

„Zdálo se mi, že jsme p řátelé, vy a já.”

Nejd říve ji to pot ěšilo, ale pak se roz čílila. „P řátelé si mezi sebou nelžou.”

„Když mluvíme o lhaní - jak se má baron?”

Jestli míní být jízlivý, pro č ne. „Váš tchán se má moc dob ře a posílá vám své upřímné pozdravy.”

„Ha! Sinclair je m ůj bývalý nevlastní tchán a jediné, co mi m ůže poslat, je mé stádo dobytka, které mi ukradl a za které jsem dal hotové jmění.”

Jeho agrese Miriam p řekvapila. O tom stádě se zmi ňoval i Pán Hranic, ale baron o něm nic nev ěděl. Pozd ěji se podívá do hraběcích ú čtů a p řijde na to, kdo vlastn ě komu ten dobytek ukradl. „M ěl jste mi říc ť, že jste byl ženatý s jeho nevlastní dcerou.”

„Myslel jsem, že o Roxan ě víte. Vy p řece o m ě víte všechno.”

Zdálo se, že vévodkyně je celá dychtivá, aby už byla u Sinclaira, a aby Miriam o jejich rodinných

- 224 -

problémech všechno řekla. No, asi se o to postaral sám baron.

„Práv ě naopak. V ůbec se ve vás nevyznám. Nemáte chuti na menší souboj?”

„Ne, myslím si, že ne, Miriam,” řekl. „Špatn ě vidím a v ůbec. Ale vsadím se, že vy byste mi ráda dala lekci.”

Tak to by už sta čilo. Nakonec snad bude číst i její myšlenky. „Pro č si to myslíte?”

„Protože vidím, že se na m ě hn ěváte, Miriam.” Na chvíli se odml čela pak dodal: „Bojím se o své lidi. Mohlo by jim to uškodit.”

Miriam se zamra čila. Má pravdu. Ale copak m ůže sv ůj soucit povýšit nad povinnost. V dálce uslyšela vojáky, jak se mezi sebou o něč em dohadují. Z okolních pastvin k ní doléhalo mečení poklidn ě se pasoucích stád ovcí. D ěti se honily a zpívaly veselé písni čky v jazyce jejího d ětství.

Cítila se tak zmatená a rozpačitá. „Zdáte se mi jiný. Jste daleko siln ější a z vašich slov sálá žár a odhodlání. Zm ěnil jste se.”

Up řen ě hled ěl na její nohy. „Vy taky.” Pak se zasmál. „Vévodkyně z Perthu říkala to samé. Angus tvrdí, že to bude tím cvi čením se zbraní. Prý se ze m ě stává voják. Paní Eliotová si myslí, že jsem snědl n ěco špatného a Malcolm se jen usmívá a pokyvuje hlavou.”

V tom bojovém úboru se jí zdál nějak mužn ější. Rychle nev ěděla, co říc ť, tak se zeptala: „A co si o tom myslíte vy? Je vaše zm ěna k lepšímu nebo k horšímu?”

Zasunul sv ůj kord do pochvy u pasu a potuteln ě se usmál. „Myslím, že bychom to mohli probrat u

- 225 -

korbele dobrého piva. Umírám žízní a cítím silnou bolest na rad ěji nejmenovaných místech. Co říkáte, Miriam?”

To pozvání ji potěšilo, ale zároveň upozornilo na pravý d ůvod, pro č tady je. Ob ě strany jsou k ní velice zdvo řilé a milé, ale ona musí být objektivní a musí jejich spor vy řešit.

„To je skv ělý nápad,” a zav ěsila se do nabízeného rám ě. Pod dlaní ucítila tvrdé svaly, které se spíše hodily k vojákovi než k venkovskému hraběti.

Když se vydali p řes dv ůr, všimla si, že hrab ě kulhá. „Jste zran ěn?” zeptala se.

Podíval se dol ů. Usmál se a zpoza silné čočky brýlí se jeho o či zdály být zasn ěné, omámené. „Po ránu toho bylo na m ě trochu p říliš,” odpov ěděl.

Když došli do hradu, hrab ě se omluvil. „Jestli dovolíte, trochu se upravím a řeknu paní Eliotové, aby nám prostřela v mé pracovn ě.”

Ješt ě na n ěco se ho musí zeptat. „Pro č jste mi dnes ráno poslal snídani do ložnice?”

„Když se lady Alexis v čera ve čer vrátila, řekla, že jste se trochu zdržela. A když jsem ráno šel za hlídkou, aby se poohlédla po muži, který mi má přivést pávy, napadlo m ě, jestli nemáte hlad. Doufám, že mi ty ptáky už brzy doru čí.”

„Ale já jsem si myslela, že nikdy nevstáváte před polednem.”

Pokr čil rameny a odv ětil: „To je m ůj nový program. Vstávám časn ě ráno a hned si jdu zacvi čit. Nejrad ěji to mám po ránu, vy ne?”

- 226 -

Zdál se podivně rozrušený. Možná že kone čně bude spolupracovat, myslela si Miriam. „Co se m ě tý če, cvi čím, když mám chu ť a čas.”

Pozorn ě si prohlídl její nohy a řekl: „Aha.” O čima přelétl její útlý pas a piná ňadra. „Ale samoz řejm ě, že úplně stejn ě jsem p řipraven t řeba i v noci. Podle Anguse to je první pravidlo dobrého velitele.”

Ohromen ě se zeptala: „A jaké je druhé pravidlo?” Potuteln ě se usmál. „Ó, to je velmi zajímavé pravidlo. Dvornost k slabšímu pohlaví.”

Jen ať si myslí, že je slabší. V ětšina muž ů uvažovala úplně stejn ě a pozd ěji toho ho řce litovala. „A vy se hodláte držet všech pokyn ů vašeho u čitele?”

„Nováček musí. P řesn ě do písmene!” Dvorn ě se uklonil až k zemi. Hledí na p řilb ě se p řibouchlo a t ěžké rukavice upadly na zem. „Rad ěji se zbavím t ěchhle nesmysl ů d řív, než n ěkoho zraním nebo poškodím nábytek.”

Miriam se usmála a řekla: „Po čkám na vás ve vaší pracovn ě.”

„Budu sp ěchat,” zamru čel Duncan a rychle sbíral rytí řskou výstroj. Miriam se oto čila a odcházela dlouhou chodbou. Zrovna se natahoval pro druhou rukavici, když pozvedl zrak a ztuhl. Její zaoblený zade ček, který se lehce pohupoval v kožených kalhotách, ho prostě ohromil. A ty dlouhé a štíhlé nohy. Ty byly fantastické. Ještě te ď si vzpomíná, jak ho t ěsn ě obkroužily kolem bok ů, aby se tak mohla lépe přitáhnout a zasunout jeho mužství ještě hloub ěji do své vlhké jeskyňky. A když držel její holý zade ček v dlaních, p řipadal si, jako by hladil d ětskou tvářičku.

- 227 -

Dít ě. Ta myšlenka ho p řekvapila zcela nep řipraveného. Ano, chtěl by mít další dít ě. A s Miriam MacDonaldovou by to bylo prost ě fantastické. Ale na druhé stran ě ho ta p ředstava trápila. Copak Miriam m ůže mít dít ě s duchem? S Pánem Hranic?

Ale kdyby skute čně byla t ěhotná, mohl by ji požádat o ruku jako hrab ě. Možná by ho neodmítla. Ale co pak? Až o n ěm zjistí všechnu pravdu? Pak se rozzlobí natolik, že by se mohla p řidat na stranu toho lotra barona. A on by ztratil Malcolma.

Ale jestli si ho nevezme, pak si musí vzít n ěkoho jiného a jeho dítě bude vychovávat úpin ě cizí člov ěk.

„M ůžu vám n ějak pomoci, pane?”

Hlas paní Eliotové ho vytrhl z denního sn ění. Musí se Miriam postavit tváří v tvář, a k tomu bude pot řebovat všechen sv ůj d ůvtip. Už se ho snažila vyprovokovat k šermí řskému souboji. Byla si tak jistá, že vyhraje. Ale Duncan v ěděl, že by dokázal porazit i nejlepšího šermí ře v kraji, a proto rad ěji vycouval. Necht ěl ji poko řit.

Ale co si vymyslí p říšt ě?

Požádal paní Eliotovou, aby do jeho pracovny donesla dva džbány piva, a pak se rychle vydal do své ložnice. Tady ze sebe smyl nános bláta, převlékl se do čistého od ěvu a na o či si nasadil tlusté brýle.

Když vešel do pracovny, Miriam sed ěla v širokém křesle poblíž krbu, jednu nohu voln ě p řehozenou p řes op ěradlo. Jakmile ho spat řila, okamžit ě se narovnala a přitiskla koleno t ěsn ě k druhému. Bože, jak miloval ta kolena, a ta hebká stehna, a ten hebký zázrak, který ukrývala.

- 228 -

Natáhla se pro džbán s pivem, který ležel na vedlejším stolku. „Mohu vám nalít?”

„Prosím. Jsem vysušený jako uzený losos.”

Hlasit ě se zasmála a za malou chvíli mu podávala vrchovatý pohár chladného piva.

„Jestli mi odpustíte malou lež, pak já vám taky jednu odpustím,” řekl Duncan.

Miriam se zarazila. „Ale já jsem vám nikdy nelhala.” Duncan si zhluboka zavdal piva a namítl: „Ale ano. Přece jste mi tvrdila, že nemáte sebemenší smysl pro humor.”

V o čích se jí objevily podivné jisk řičky. „Ale já jsem vám nikdy nic takového neříkala.”

Bože, samoz řejm ě že ne. Říkala to Pánu Hranic. Duncan se znovu dlouze napil. „Říkala jste, že nikdy nežertujete.”

Miriam zaujat ě sledovala jeho tvá ř. „Ano, správn ě. To jsem vám řekla.”

Její skv ělá pam ěti bude jeho smrt a zkáza jeho lidu. „Cht ěl jsem jen říc ť, že se krásn ě sm ějete.”

„D ěkuji, ale” Nervózn ě se zavrt ěla v křesle, kožené kalhoty zašustily na semišovém čaloun ění a ten nepatrný pohyb jejích bok ů vyvolal v Duncanovi až nepotla čitelnou chuti dotknout se jí. Jeho mužství za čalo okamžit ě reagovat. Nikdy by si nepomyslel, že po n ěkolika hodinách strávených vášnivým milováním, by dokázal takhle prudce reagovat.

„Jist ě budete souhlasit, že humor v tomto p řípad ě není namíst ě. Cht ěla bych si promluvit o vás a o baronovi.”

- 229 -

Pohodln ě se op řel o čaloun ěné op ěradlo židle a otráveným hlasem řekl: „Asi máte pravdu.”

„Už jednou jsem vás žádala, abyste mi důvěř oval. Prosím, pokuste se být up římný.”

Jako muž, který ji p řipravilo nevinnost, cht ěl k ní být Duncan up římný. Jako muž, který ji miluje a chce si ji vzít za manželku cítil, že by jí m ěl říc ť pravdu. Ale jako v ůdce klanu Kerr ů a muž, který by tím riskoval ztrátu svého syna, musí být velmi opatrný.

„Rozhodla jste se, že nejsem čestný člov ěk, protože jsem vám neřekl o svém bývalém příbuzenském pom ěru s baronem?” zeptal se.

V o čích se jí objevila bolest a na rtech se usadil smutný úsm ěv. Duncan si právě v tu chvíli vzpomn ěl na Malcolm ův výraz, když chlapce kdysi dávno ude řil.

„Za čneme znovu, pane,” řekla s královskou důstojností.

Duncan p řemýšlelo jejím život ě královniny diplomatky, o pomluvách, kterým musela čelit, o urozených tupých hlavách, které s ní jistě často zacházely hůř e než se služebnou.

Váhavě se usmál, pozvedl sv ůj korbel s pivem a řekl: „Na nový za čátek.”

Miriam p řikývla a na znamení souhlasu se rovn ěž zhluboka napila. „Jak vlastn ě za čaly vaše rozep ře?”

Duncan tup ě zíral na prázdnou pochvu nad krbem. „O to se ješt ě nikdo z královniných ú ředník ů nezajímal.”

„Ale já ano. Potřebuji znát kořeny vašeho sporu, jinak se mi ho nepoda ří urovnat. Duncane, pomozte mi.”

- 230 -

Duncan se v myšlenkách musel vrátit zpět do bolestných let svého d ětství. „Vzpomínáte si, jak jsem vám vyprávěl o mém otci?”

„Ano.” V o čích se jí zra čil soucit. „Dobyvatel, který dával p řednost svým vyjíždkám do okolí, než aby se v ěnoval malému chlapci, který miloval toulky ve starých ruinách. Řekn ěte mi o n ěm víc.”

Jak jen n ěco takového dokázala. Několika málo slovy vyjádřila p řesn ě to, co cítil hluboko ve svém srdci. Jsem lepší než ostatní, řekla mu minulou noc. A on za čala uvažovat o tom, že moiná má i pravdu.

Rozhodl se, že alespo ň v tomto jí řekne pravdu. „M ůj otec jezdil na loupežnické výpravy do Birminghamu, jako by to bylo jeho území. Ve snaze rozší řit své království, si Kenneth Kerr zabral anglické farmy, pak vyhnal nájemce z Kildaltonu a donutil je nast ěhovat se do prázdných farem na anglickém území. Rozd ělil tak rodiny a zrušil dlouholeté svazky. Sedmý zeman byl nemilosrdný muž.”

„Ne jako vy,” řekla tichým hlasem.

Duncan se na ni zkoumav ě podíval a pokra čoval: „Po smrti svého otce jsem odjel na Birmingham a všechno jsem zase dal do p ůvodního stavu. Tamní zeman byl velíce p říjemný a dobrý člov ěk. Sta čilo jen několik málo dní, a nejen že jsme si všechno vysv ětlili, dokonce jsme se i sp řátelili. M ěl dv ě dcery.”

„Adrienu a Roxanu,” konstatovala Miriam.

„Ano.” Duncan jí nemínil říc ť, že minulé léto dal Charlesovi peníze jako svatební dar pro Adrienu. Ty peníze jim pomohly za čít nový život v Barbadosu.

„Jak dlouho mír trval?”

- 231 -

Duncan si zhluboka p řihnul, ale i jeho oblíbené pivo se mu te ď zdálo být ho řké. „Když zem řel, jeho žena se znovu provdala. Vzala si Sinclaira. Znovu za čaly nájezdy a tenkrát se objevil jeden z vašich prvních p ředch ůdc ů.”

„Kdo to byl a co se tehdy stalo?” zeptala se.

„Byl to Avery Chilton.”

Očekával překvapení, ale Miriam jen souhlasn ě pokývala hlavou. „Co se stalo?”

„Sinclair mu nabídl úplatek. Já jsem mu nabídl ješt ě víc. Vzal ob ě sumy a koupil si za n ě soudcovský magistrát.”

„Nechám ho vym ěnit.”

Duncan studoval její p řekrásnou tvář, její hluboké modré o či, plné rty, hedvábné vlasy. „Skutečně máte takovou moc?”

„Minulý rok jsem nechala zav řít jednoho z francouzských strážník ů, který si myslel, že m ě m ůže podplatit.”

„Ale barona Sinclaira nevym ěníte, že ne?”

V o čích jí to nebezpe čně zablýsklo. „Možná že vym ěním vás. Co se stalo potom?”

„Baron si najal žoldáky - už jsem vám o nich říkal. A tehdy za čala skute čná válka.”

,, Říkal jste mi, že se nikdy nemstíte. Nechcete své tvrzení nyní trochu zm ěnit?”

Pane bože, ta ženská má ale pam ěti. „No, asi trochu ano. Najal jsem si jednoho chlápka. Iana.”

V o čích se jí rozzářily malinké jisk řičky. Minulá noc byla ješt ě tak živá.

- 232 -

„Myslím, že si říká Pán Hranic,” řekla nevzrušen ě. Duncan odložil prázdný korbel na st ůl. „Co vám o n ěm říkal baron?”

Rychle mu dolila prázdnou číši a odmítav ě zakroutila hlavou. „To vám rad ěji ne řeknu. Jen byste se rozzlobil. Rad ěji se napijte. Říkal jste, že jste vysušený jako uzený losos.”

Snad ho nechce opít? Ale samoz řejm ě. Vždyt od Pána Hranic se dozvěděla, že hrab ě moc často nepije, a vytáhnout nějaké to doznání z opilého člov ěka p řece nebude až takový problém.

„Co jste d ělal, zatímco Ian se pokoušel znovu získat váš majetek?” zeptala se s okouzlujícím úsm ěvem.

„Jel jsem znovu za Chiltonem, abych ho požádal o pomoc. Řekl mi svou cenu, a tak jsem za čal prodávat sůl vévodovi z Cromartu.”

„Nájezdy pak ustaly?”

„Ne, ale aspo ň zabíjení p řestalo na chvíli.”

Tázavě zvedla obo čí. „A kdy zase za čalo?”

„Baron m ěl tu drzost, že se m ě pokusil vydírat. Skota! Jaká nestydatost!”

Náhle se zarazil. Ve tváři se jí usadil tak podivný výraz. „Co jsem řekl? Pro č se na m ě tak díváte?”

Trochu se napila piva, aby nemusela hned odpovídat. „Ale to nic. Prosím, pokra čujte.”

Jestli její pohled nic neznamenal, pak on byl velký Artuš. „Jen mi to řekn ěte.”

Zadívala se mu p římo do o čí. „Tedy dobrá,” řekla odevzdan ě. „Kone čně jsem si uv ědomila, že i když mluvíte anglicky a chováte se jako Angličan, ve svém

- 233 -

srdci jste Skotem a vždy jím z ůstanete. A m ůžete se snažit sebevíc, Skota v sob ě neukryjete.”

Kdyby jen v ěděla, co všechno ukrývá. Právě te ď nedokázal myslet na nic jiného, než jaké to je, být osm palc ů uvnit ř jejího hebkého t ěla.

„Myslíte, že bych se mohl p řidat k band ě barbar ů?” zeptal se ochrapt ělým hlasem.

Hlasit ě se zasmála. „To si nemyslím. Skute čné barbary jsem nevid ěla od té doby, co jsem p řijela z Ruska. Rad ěji mi řekn ěte, co se stalo potom.”

Ukolébán její srdečností se Duncan zahled ěl na tapetu vedle krbu a vzpomínal na hodiny strávené v jejím objetí. Zasn ěně se usmál.

„Duncan? Práv ě jste mi vypráv ělo baronov ě pokusu vydírat vás. Co se stalo potom?”

Zhluboka se nadechl a ml čel.

Kapitola Kapitola 1Kapitola Kapitola 1211222

Miriam ho sledovala se smíšenými pocity. Většinou svou práci milovala, ale znovu probouzet lidskou bolest, to zrovna nem ěla v oblib ě.

„Je mi líto, jestli vám zp ůsobuji bolest, Duncane,” řekla soucitným hlasem. „Ale musím to v ědět. Možná to je základní krok k vyřešení našeho problému.”

Zni čen ě položil hlavu do dlaní a nau čeným pohybem si cht ěl prohrábnout vlasy. Jakmile se však dotkl okraje paruky, zarazil se. Miriam znovu vytanula na mysli otázka, jaká je jeho skutečná barva vlasů? Hn ědá, rozhodla se. Stejně hn ědá, jako je jeho obočí.

- 234 -

„Potom jsem Roxanu Birminghamovou požádal o ruku.”

Miriam si p řed sebou vybavila zarámované podobizny hrab ěnky z Kildaltonu, které visely v dlouhé galerii u barona Sicnlaira. Uvězn ěna ve věč nosti s nádherně hn ědýma o čima a milým úsm ěvem připadala Miriam stejn ě tak osam ělá, jako byla ona sama. Stejný výraz te ď vid ěla i u hrab ěte. Ale Miriam musí být spravedlivá a musí se ujistit, jak hodn ě baron Duncanovi ublížil. Jen když staré k řivdy a bolesti vyjdou na povrch, jen tehdy se mohou urovnat, a pak možná nastane dlouho o čekávaný mír.

Sama nejlépe ví, jak je těžké říc ť sbohem milované bytosti. „Vaše hrab ěnka byla nádherná žena. Je mi líto, že zem řela.”

Duncanovi zlostí potemn ěl pohled. „Kéž by i baron sdílel vaše pocity. Je sice pravda, že po její smrt i truchlil, ale nebyl to zármutek nad ztrátou nevlastní dcery, ale nad ztrátou titulu.”

Miriam si ho nechápavě prohlížela. „Chcete říc ť, že vás baron vlákal do její náruče, aby tak získala váš titul?”

„Ne.” Duncan neš ťastn ě zat řásl hlavou. „To asi ne.”

Podle barona si tohle manželství jeho nevlastní dcera vynutila. Prý cht ěl, aby si vzala bohatého kupce z Londýna. Chlubil se tím, že Duncanovu svatební smlouvu použil jako palivo do krbu. „Co ud ělal baron? Odmítl váš návrh?”

- 235 -

Hrab ě se smutn ě usmál. „Hodil smlouvu do ohn ě, ale já jsem m ěl kopii. Roxana k řičela a zamkla se ve svém pokoji, dokud nesvolil.”

Takže ve v ěci svatební smlouvy oba muži mluvili pravdu. Kone čně se alespo ň v n ěč em shodli. „Roxana vás musela milovat.”

Duncan sv ěsil hlavu. „Asi ano. Byla celý m ůj život. Byla tak plachá a tichá. Milovala knihy, šachy a nenáročný vesnický život.” V o čích se mu zra čil hluboký smutek. „Vzala si m ě, aby unikla p řed sňatkem s bohatým a starým kupcem z Londýna, který jí domluvil Sinclair. Nebyla mezi námi kdovíjaká vášeň, ale byli jsme spokojeni. Stali se z nás přátelé.”

Miriam v mysli srovnávala obě domácnosti. Byly tak odlišné. Klidný a tichý Kildalton kontrastoval se stále hlučným panstvím Sinclaira. V pam ěti jí utkv ělo slovo „p řítel”. Alespo ň na krátkou chvíli byla Roxana nejbohatší ženou na sv ětě. „Musela být š ťastná.“

Duncan se n ěžn ě usmál. „Dala mi Malcolma.” Najednou vypadal tak mužn ě a až neodolateln ě přitažliv ě.

Miriamino srdce se stáhlo bolestí. Osud jí dopřál jen p ět krátkých let, které mohla strávit se svými rodi či.

A pak, v jediném krátkém okamžiku, ji banda zlo činc ů p řipravila o celou rodinu a o vše, co milovala. Za své zlo činy Campbellovi nebyli nikdy potrestáni. Ale to tak nez ůstane navždy.

„Je to skv ělý chlapec,” řekla. „Díky vám toho ví o anglické historii více než kdejaká slečinka od dvora. A

- 236 -

díky vám teď dokonce dokáže respektovat Saladinovo náboženství.”

Smutný výraz na Duncanov ě tvá ři se rozplynul jako mávnutím kouzelného proutku. „Je to zdatný mladík, ten Saladin. Skoro m ě p řipíchl k hradní zdi. Řekl vám o tom?”

Druhá pravda. Miriam se usmála. „Ano. Během několika málo let udělal veliký pokrok.”

„Nerozumím vám.”

A Miriam poprvé v životě vypráv ěla cizinci o krutém osudu, který čekal na ubohé chlapce v Ca řihradu.

Duncan zatnul p ěsti a celý zbledl. „Chcete říc ť, že ten chlap vám je nabízel bez řádného vybavení?”

,,Ano. Kdybych tehdy p řišla jen o n ěkolik málo minut pozd ěji, mohli z nich být eunuši.”

„A já jsem muslimské náboženství ještě bránil. Už takovou chybu nikdy více neud ělám,” rozohnil se Duncan.

„Ale to není chyba náboženství. Je to prost ě jejich zvyk.”

„Skute čně?” Bylo vid ět, že ho to skute čně zaujalo. „Vypráv ějte mi o Byzantské říši. N ěco takového jsem ani netušil.”

A tak Miriam upíjela ze své sklenice a vyprávěla o králi Ahmedovi III., o jeho zvycích a jeho neomalené politice, o bohaté říši a nádherné přírod ě. Ale o tom, že z ní cht ěl ud ělat jednu další manželku, o tom rad ěji poml čela. Náhle se na Duncana důkladn ě zadívala a ke svému vlastnímu p řekvapení zjistila, že je to velmi milý a p řitažlivý muž. „To by pro dnešek sta čilo,”

- 237 -

vyhrkla. „Teď se rad ěji vra ťme k baronovi Sinclairovi a k tomu, co o n ěm tvrdíte.”

„Co o n ěm tvrdím?” vyšt ěkl. „Ten zloduch ukradne všechno, co se mu zalíbí, a co nem ůže odnést, to spálí. Musíte ho kone čně zastavit.”

Baronovo mín ění o hrab ěti bylo tém ěř stejné. Prý je to drzý Skot, kterému není nic svaté, stejně jako jeho otci. A k tomu tvrzení se p řidal i Chilton. Vévodkyn ě z Perthu se rad ěji nevyjad řovala, jen okem pomrkávala po svém manželovi. Ten o zlých skutcích Kennetha Kerra nebyl zrovna p řesv ědčen, aleje pravda, že každý syn n ěco zd ědí po svém otci, a když sedmý hrab ě byl zlo řád, proč by takový nemohl být i hrab ě osmý?

Když se to uváží, baron a hrab ě byli vlastn ě docela podobní. Oba cht ěli mír, ale žádný z nich nedokázal ustoupit ani odpustit.

„Baron chce, abyste vrátil v ěno jeho nevlastní dcery.” A taky chce Malcolma, ale to mu nedokázala říc ť.

Hrab ě se pohodln ě op řel ve své židli a řekl: „Bojím se, že te ď už je pozd ě. Válka začala a Pán Hranic se jen tak lehce nevzdá.”

Miriam se ruce rozt řásly tak silně, že vylila trochu piva.

„Vystrašil jsem vás. To jsem nechtěl,” řekl chápavě. „Ale už jsem vám o Ianovi p řece říkal. On není duch. Je skute čný.”

Zhluboka se nadechla. „To nic. Vždy ť máte pravdu. On se jen tak lehce nevzdá.”

„Znáte ho dob ře, Miriam?” zeptal se.

- 238 -

Snažila se ovládnout horkost, která jí stoupala do tváře, ale selhala.

Duncan si znovu p řihnul z korbele, aby tak skryl spokojený úsm ěv.

„Myslím, že jsme mluvili o v ěnu,” navázala na předešlé téma.

„Roxana odkázala svou p ůdu, která leží mezi Kildaltonem a Hadriánovým valem, Malcolmovi.”

Roky praxe Miriam nau čily, že nesmí dát na své pocity, a musí se držet jen a jen holých fakt ů. „Máte její v ůli pe čliv ě zaznamenanou a stvrzenou?”

Duncan po ní st řelil pohledem, který říkal: Copak si myslíš, že bych si n ěco takového vymyslel? Ale místo toho jen řekl: „Samoz řejm ě. A také mám další kopii manželské smlouvy.”

„Mohu ty dokumenty vid ět? Prosím.”

Hrab ě vstal a pomalým krokem došel k psacímu stolu. Z náprsní kapsy vytáhl malý klíček a odemkl jím zásuvku. Když se vrátil zpátky k Miriam, podával jí dva pe čliv ě srolované a ovázané dokumenty.

Miriam rozbalila první dokument, ve kterém na zažloutlém papí ře ozdobeném keltskými motivy bylo jasn ě vymezeno, který kus zem ě sloužil jako v ěno. Bylo to p řesn ě tak, jak tvrdil hrab ě. Od Kildaltonu na sever, sm ěrem k Hadriánově valu. Druhý dokument byla závěti, ve které sama hrab ěnka odkázala toto území i se svým perlovým náhrdelníkem Malcolmovi. Své šaty, vyšívací rám a svatební závoj přenechala své mladší sest ře Adrienn ě.

- 239 -

Perlový náhrdelník. To jediné mohla umírající matka zanechat svému malému synovi. Miriam se cht ělo plakat.

„Nu?” řekl netrp ěliv ě hrab ě. Najednou se podobal svému otci, jehož portrét visel na zdi ve vstupní hale. Kdy se na n ěho vlastn ě p řestala dívat jako na potrhlého starého podivína? To zjištění ji zasko čilo. Za čala v něm vid ět p řitažlivého muže, který ji dokáže zaujmout a s kterým je jí dob ře.

„Stalo se n ěco, Miriam?”

„Nic,” vyhrkla ze sebe. „Všechno je v nejlepším po řádku.”

Up řen ě pozoroval. žhavé uhlíky v krbu a Miriam tak mohla nerušen ě sledovat jeho elegantní profil. Připadal jí tak klidný, vyrovnaný.

„Cht ěl bych, aby to už všechno skon čilo,” řekl po chvíli. „Kde je Adriena?”

Trhl sebou tak prudce, až mu z kořene nosu málem spadly brýle. „Uf… Kéž bych vám to mohl říc ť. Adriena není jako její sestra. Je tvrdohlavá. Kdo ví, kde je tomu d ěvčeti konec?”

Miriam si zklaman ě povzdechla. Lhal jí. „Podle její osobní komorné a podle barona vás Adriena považovala za svého bratra. Oba mi řekli, že po smrti vaší manželky tady strávila víc než týden. A potom sem chodila velmi často. Až do jejího zmizení.”

„Potkala jste snad u barona n ěkoho, kdo by necht ěl opustit jeho d ům?”

V tom m ěl pravdu. Miriam se v myšlenkách vrátila do baronova domu, kde mladí muži spávali i tři v jedné posteli a dívky byly vedle sebe nama čkány jak herinci

- 240 -

v sudu. Sta čil jediný den a z toho v ěč ného hluku jí za čala bolet hlava.

„Myslím, že jsme mluvili o Adrien ě Birminghamové. Unesl jste ji?”

Jeho rty se stáhly do úzké linky a v očích se mu objevily nebezpe čné záblesky. „Nejsem ten typ, co unáší d ěvčata.”

Miriam si tím nebyla tak jistá. „Tak co se stalo?”

„Byla zamilovaná do mladíka jménem Charles - myslím, že byl sklená řem.”

„To on vám vyrobil ty brýle?”

Udiven ě se na ni podíval. „Ne. Pro č by mi zrovna on vyráběl brýle?” A po chvíli dodal. „M ůžete se na něho zeptat. Jestli se nemýlím, tak hospodský od Zelené láhve vám rád podá vyčerpávající informace. To je vše, co vám mohu říc ť.”

„M ůžete nebo chcete?”

Zhluboka se napil a špi čkou jazyka si z koutku úst olízl bílou p ěnu. „Už nic víc nevím.”

Rychle mu dolila a doufala, že další pinta piva mu kone čně rozváže jazyk. A krom ě toho, když mluvil se skotským p řízvukem, byl prost ě okouzlující. Jeho hluboký hlas se podobal hlasu dalšího muže, kterého znala mnohem d ůvěrn ěji. Ale teá na něho nesmí myslet. Musí se soust ředit jen na sv ůj úkol.

„Najd ěte jejího p řítele a pravd ěpodobn ě najdete i Adrienu.”

Baron se o jejím nápadníkovi nezmiňoval, ale když o Adrien ě hovo řili před Averym Chiltonem, mužem, který po dívce toužil jako po své soukromé milence, vypadal provinile.

- 241 -

Hrab ě znovu sáhl po korbelu. „A te ď m ůžeme mluvit o mých záležitostech. Donutíte Sinclaira, aby mi vrátil m ůj dobytek?”

Mile se usmála. „Samozřejm ě. Když mi necháte vlastnické dokumenty a když řeknete Ianovi, aby přestal s nájezdy na baronovo území.”

Hrab ě odložil korbel s pivem, naklonil se t ěsn ě k Miriam a up řen ě se jí podíval do o čí. „Je mi líto, ale já jsem na své v ěci velmi opatrný. Nenechám si vzít to, co mi pat ří. A co se tý če nájezdů na baronovo území, to vám řeknu, až promluvím s Ianem.”

V jednu chvíli se Miriam zdálo, že hrab ě nemluví o dokumentech. Ale ne, to je nesmysl. Samoz řejm ě že myslel dokumenty. Co jiného?

Hrab ě od ní vzal zažloutlé smotky pergamenu a vrátil je zpátky do zásuvky. „Máte nějaké d ůkazy o Ianových nájezdech?”

Jestli nebude opatrná, ztratí pevnou půdu pod nohama. Hrab ě není žádný hlupák a ona si nem ůže dovolit nesoust ředit se. „Vyslechla jsem n ěkolik sv ěde ďví od baronových nájemc ů.”

„Skute čně?” P řekvapen ě se na ni podíval. Brýle se mu posunuly na špi čku nosu a Miriam se tak mohla zahled ět p římo do jeho o čí. Snad ješt ě nikdy p ředtím si nevšimla, jak jeho pohled dokáže spalovat. Miriam fascinované hled ěla na pravidelnou křivkou jeho úst.

„Z ůstala jste tam déle než čty ři týdny. Ukázal vám snad baron, co všechno Ian za tu dobu zni čil? Zavedl vás na vypálené farmy a poničená pole?”

Miriam ta slova spíše odzírala z jeho úst. Z t ěch bezchybných, perfektn ě tvarovaných úst. „To vám

- 242 -

nemohu řícť. Rad ěji mi prozra ďte, co Ian d ělal, když jsem tu nebyla?”

„Vy jste baronovi neuv ěř ila, že mám pravdu, Miriam?”

Když uvid ěla naléhavost v jeho pronikavém pohledu, celá se rozechvěla. Znovu ztratila kontrolu nad rozhovorem. To on má odpovídat na její otázky a ne ona na jeho.

Ach ti muži, pomyslela si s opovržením. Jak je vůbec možné, že se ješt ě vzájemn ě nepovraždili? „ Říkal jste, že máte nezvratné důkazy o tom, že stádo je vaše.”

„Ano, v ětšinu dokument ů si schovávám. Se sousedem, kterého mám, mi nic jiného ani nezbývá. Prosím,” a podával jí doklady o koupi.

„Najednou jste nezvykle ochotný,” poznamenala Miriam.

Hrab ě s nataženou rukou se v p ůli cesty zarazil. „A vy jste velmi arogantní, Miriam MacDonaldová.”

„P řiznejme si, že máte velké potíže.” Usmála se tím nejkrásnějším úsm ěvem, jaký jen dokázala vykouzlit a pak dodala: „Jsem velmi dobrá v urovnávání sporů mezi muži. Ale jenom v tom p řípad ě, jestliže jsou ochotní spolupracovat.”

S papíry ješt ě stále ve vzduchu se na ni chápav ě usmál. „Pro č já se jenom snažím dostat z vás n ějaké informace?”

„To opravdu nevím, Duncane.”

Hrab ě se poškrábal na brad ě. „Vy mi stejn ě ne řeknete, co jste vid ěla u barona, ale já přesto nep řestanu vyzvídat.”

- 243 -

„Ne, ne řeknu. A ano, nep řestanete.”

„Prost ě se nedokáži ovládat. Je snad n ěco divného na tom, že chci v ědět, co chystá m ůj nep řítel?”

,,Ne, to samoz řejm ě není. Ale te ď se vra ťme k důležit ějším problém ům”

„Už jste zase arogantní”

Miriam si povzdechla. Byl až nebezpe čně blízko tomu, aby odhalil její metody, a kdyby se tak stalo, klidn ě’ by to tu mohla zabalit. „Omlouvám se vám. Je to asi tím prost ředím, ve kterém jsem strávila několik posledních dní. Baron ův d ům je opravdu velmi hlu čný.”

Pozorovala ho, jak se uklidnil. „Nezahrajeme si šachy?“ zeptala se. „Mohli bychom se posadit t řeba tady p řed krb.” Často s muži hrávala šachy a často je nechávala vyhrát. Vždy si připadali tak skv ělí a tak nad řazení, a p řitom by je dokázala porazit několika tahy. Hlupáci. Stejně tak tomu bylo i s baronem Sinclairem. Alespo ň jednou by se ráda setkala s mužem, který by ji dokázal doopravdy porazit.

Zdali Pán Hranic hraje šachy? A dokázal by jí porazit?

„Uklidím st ůl,” navrhla Miriam.

,,A já přinesu šachovnici.”

Když se oto čil sm ěrem ke knihovn ě, Miriam rychle zkontrolovala obsah jeho korbelu. Takovým tempem bude brzy namol, pomyslela si, a pro jistotu mu ješ t ě dolila.

„Vsadil bych se, že už jste porazila nejednoho zdatného chlapíka,” poznamenal Duncan.

- 244 -

,,Ani ne.” Když se k n ěmu oto čila, vid ěla, jak se na špi čkách snaží dosáhnout na vrchní polici knihovny. „Musel jsem je schovat p řed Malcolmem,” vysv ětloval. „Vyrobila je babi čka.”

To je skv ělé, pomyslela si Miriam. P ři vzpomínkách na dětství se lépe odreaguje a všechno bude daleko jednodušší. Najednou se zarazila. Ani nev ěděla pro č, ale jeho postoj p ři zdolávání knihovny jí p řipadal úplně stejný, jako když Pán. Hranic šplhal na hradní ze ď. To srovnání ji samotnou překvapilo. ,,Nau čila vás hrát?”

„Ano.” Kone čně se mu poda řilo šachovnici sundat. Nesl ji s takovou d ůstojnosti, jako když arcibiskup z Canterbury p řináší královskou korunu. „Ale neříkejte Malcolmovi, že jsme s nimi hráli. Pro jeho nešikovné ruce jsou ješt ě p říliš k řehké.”

Jeho d ůvěrnost ji pot ěšila. „Udržím to v tajnosti,” řekla, a p řitom myslela na svou lásku.

Duncan s úsm ěvem p řikývl a položil šachovnici na st ůl.

V krabici vystlané bílým sametem p řed ní ležel hotový poklad. Šestnáct hladkých kamen ů, osm tmavých, osm sv ětlých, zastupujících p ěšáky. Na vyvýšených d řev ěných podstavcích se pyšnili králové. Černý byl vyroben z tmavé lastury a bílý z k řemene. Na menších podstavcích stály královny. Bílá perla a tmavý granát. Střelci byli vy řezáni z ptačí kosti, jeden nabílen, druhý namalován tmavou barvou. Ze stejného materiálu byli vyřezáni i miniaturní koně a v ěže.

- 245 -

Náhle k figurám pocítila nezvyklou úctu. Vyrobila je babi čka. Bylo to tak dojemné, že jen tiše špitla: „Jsou nádherné.”

Na tváři se mu usadil chlapecký výraz. „Vsadil bych se, že jste už vid ěla daleko lepší. Vy řezané ze slonoviny a vykládané pravým zlatem.”

Leželo p řed ní celé jeho d ětství. Sirotek v ní cht ěl, aby se chopila nabízené ruky, ale diplomat ji varoval, aby se v čas stáhla zpátky.

,,Vezmu si tmavé,” a natáhla se pro černé kameny. „Slyšela jsem o vašem obchodu se solí s vévodou z Cromartu.”

,,Kdo vám to řekl?”

„P řítel.” Táhla pěšákem. „M ůžu se od vás napít? To pivo je opravdu dobré. Víte, co se říká o Skotech a jejich pivu?”

Přikývl a podával jí korbel. „Ano. Máme nejlepší pivo na sv ětě. Ten p řítel je n ěkdo, komu d ůvěř ujete?”

Důvěř ovat? Tím si nebyla zrovna jistá. Její city, co se tý če Pána Hranic, byly daleko složitější. Ale malá lež p řece nikomu neublíží. „Naprosto.”

Duncan zamyšlen ě táhl dalším kamenem. „Mám zato, že d ůvěra je pro vás velmi důležitá, nemám snad pravdu?”

„Pro č myslíte?”

„P ředpokládám, že většinu času cestujete, takže se dá předpokládat, že nemáte příliš stálých p řátel. A proto si myslím, že vám musí chyb ět n ěkdo, komu byste mohla d ůvěř ovat.”

- 246 -

Ach tak, hrab ě je filosof. „Mám Alexis, Saladina a Salvadora. Jestli to musíte v ědět, tak jsme skoro jako rodina.”

Podíval se na ni p řiv řenýma o čima. „Myslím si, že jste musela odmítnout spoustu nabídek k s ňatku.”

Miriam si vzpomn ěla na svatbu, kterou pro ni již chystá královna, a úzkostí se jí stáhly útroby. Aby zahnala ten nep říjemný pocit, hlasit ě se zasmála. „Ale jd ěte. Kdo by m ě cht ěl. Vždy ť nemám ani žádné věno.”

,,Na vašem v ěnu by mohlo záležet jen bláznu. Nejenom že jste velice chytrá, ale jste i krásná.”

Ten plachý kompliment ji pot ěšil. „D ěkuji vám.”

Náhle se mu v očích objevily veselé jisk řičky. „To ženy z Vyso činy bývají. Ne že bych cht ěl říct, že jste stejná, jako ostatní, to ne. Jenom že ty vak vlasy jsou takové divoké” Duncan se kousl do rtů. Zase jsem to zpackal, nemám pravdu?”

Miriam se zasmála a řekla: „Rad ěji mi vyprávějte o vaší soli.”

Hlasit ě polkl. Čím to, že nem ůže spustit o či z jistého místečka v jejím výst řihu? „Baron mi zabavil poslední náklad.”

To obvin ění ji znovu nabádalo k ostražitosti. „Pot řebuji vid ět n ějaké dokumenty o vaší dohod ě mezi vámi a vévodou z Cromartu.”

,,Zajisté.” Dlouze si p řihnul z korbele. „Vezmu vás do dol ů. M ůžete se p řesv ědčit sama.”

,,Ne, to rad ěji ne.” Vyhlídka na dlouhou cestu v nepohodlném ko čáře se jí nezdála zrovna lákavá. „Jsem pon ěkud unavená.”

- 247 -

,,Ano?” zeptal se podivným tónem. „M ěla jste snad špatnou noc? Voják na věži říkal, že jste p řišla dost pozd ě a bez doprovodu.”

Miriam cítila, jak celá zrudla. „Nemusíte se bát. Všechno je v nejlepším po řádku.”

„To jsem opravdu rád. Když mi povíte o vaší noci, já vám na oplátku povím o duhovém pstruhovi, kterého jsem chytil minulý týden. A dokonce i bez páv ů. Musím říct, že to nebyla jednoduchá záležitost.”

Srovnání milostného dobrodružství, které minulou noc prožila s Pánem Hranic, s rybářským zážitkem ji náhle rozesmálo. Ale právě te ď se její nová schopnost humoru zrovna moc nehodila.

,,Nemohla jste snad spát?” zeptal se.

„Myslím, že bude lepší, když budeme pokra čovat v předešlém rozhovoru. M ěla bych na vás ještě pár otázek.”

Duncanúv uvoln ěný výraz se náhle rozplynul. „Tak co by vás ještě zajímalo?”

,,Není možné, že byste si spletl baronovy vojáky s někým jiným? Mohli to být zbojníci, nájezdní lupi či. Jste na řad ě.”

Duncan si zamra čen ě prohlížel šachovnici. „N ějak se nedokáži soustředit.”

,,Mluvili jsme o baronových mužích,” p řipomn ěla mu shovívav ě Miriam.

„Myslíte ty dva kriminálníky, které si najal?”

,,Jak m ůžete v ědět, že to jsou kriminálníci?”

Hrab ě si ukazovákem posunul brýle. „Protože byli cítit v ěznicí v Newgate.”

„Už zase n ěkoho obvi ňuje. Máte pro to důkazy?”

- 248 -

„M ěl jsem p řísežné sv ědectví od správce tamní věznice.”

„M ěl?”

Duncan si zhnusen ě odfrkl. „Já hlupák jsem ho dal Chiltonovi.”

„Co s nim ud ělal?”

„Co by? Str čil si ho do kapsy.”

Představa starého soudce s náprsními kapsami nadutými lejstry ji rozesmála.

„Ale to v ůbec není k smíchu,” zabru čel Duncan.

,,Ne, máte pravdu. To opravdu není k smíchu. Odpus ťte mi.”

,,Odpustím, ale až vym ěníte Chiltona za n ěkoho spravedlivého.”

Takže i s Duncanem se dalo smlouvat. Usmála se. ,,Hned to řeknu královně. Mat.”

Duncan cítil, jak se mu divoce roztlouklo srdce. „Královn ě? Odjíždíte?”

„Ne. Já ne. Alexis. P ředá mou zprávu a zase se vrátí zpět.”

Ale ne dřív, než se na ni Duncan podívá. „Už ji máte napsanou?”

Jedním okem mrkla na hodiny. „Ne, ale ješt ě mám čas. Nadiktuji ji Saladinovi hned po jeho ve černích modlitbách.”

Duncan si vzpomn ěl na druhého chlapce, který včera p řikulhal na hrad. „Je mi líto Salvadora. Říkal jsem paní Eliotové, aby mu ud ělala obklad. Ta Alpin je ale dra čice.”

Miriam si zhluboka povzdechla, p řičemž se jí nádherně vyklenula ňadra. „Je to neš ťastné d ěvče.”

- 249 -

,,Snad byste neomlouvala její strašné chování? Je to ďábel.”

„Je jenom opušt ěná. Nikdo se o ni nestará.”

Duncan v t ěch slovech vycítil hlubší význam. „Jsem si jistý, že toho o rodin ě víte více než já když jste MacDonaldová. Je to mocný klan. V ětev pocházející přímo z ostrova Sky.”

Zahled ěla se do praskajícího ohn ě v krbu. Kone čky prst ů za čala Mukávat nehlučnou melodii. „Já ale nejsem ze Sky. Oby čejn ě o sob ě nemluvím.” Pak tiše dodala. „Prosím, nenaléhejte.”

Duncan si p řipadal jak Pandora, která se snaží otev řít zakázanou skříňku. „Nejste ze Sky? Tak odkud přišli vaši lidé?”

Vstala ze svého k řesla a nervózn ě p řistoupila ke globusu v rohu místnosti. „M ůj domov je právě tam, kam m ě pošle královna,” řikla až p říliš nenuceným tónem.

Ticho narušovalo jen slabé vrčení zem ěkoule, kterou Miriam rozto čila kolem své osy. Stála tam s pokleslými rameny, jako by nedokázala unést těžké břím ě, které na ni vložil krutý osud.

Pomalu vstal a postavil se t ěsn ě za ni. Naklonil se a zastavil globus p řesn ě v tu chvíli, kdy se na n ěm objevilo Skotsko. „Hrajeme s Malcolmem takovou hru,” řekl. „Ukaž mi místo, které je krásnější než pohrani čí.”

Miriam pochopila jeho výzvu. Zvedla t řesoucí se ruku a prstem ukázala na nejkrásnější údolí na Vyso čin ě.

„Glencoe?” zašeptal.

- 250 -

Jako by tak mohla z pam ěti vyhladit nejkrvav ějäí den svého života, rozprostřela dlan ě p řes britské ostrovy. „Ano. A zároveň jedno z nejstrašn ějších míst Skotska.”

Pod jejím zleh čujícím tónem se dalo vy číst utrpení malého d ěvčátka. Avšak tragédie Miriam MacDonaldové byla jen zlomkem bezpráví, které se událo na severních klanech. B ěhem sedmiletého panování krále Viléma se z pyšných horalů stali žebráci. Zatímco Angličané se pohodln ě uvelebili v jejich teplých p říbytcích a žehrali na kruté mrazy, které zni čily část úrody, Skotové umírali hlady. A Angličané k nim byli slepí.

Ale v únoru 1692 anglická krutost překro čila všechny hranice. Tehdy se lord Stair rozhodl, že do nutí hrdé horaly, aby Vilémovi přísahali v ěrnost. Mirianin otec s p řísahou p říliš nesp ěchal, což se Stairovi nelíbilo. Vjeho hlav ě se vylíhl ďábelský plán. Poštval jednoho Skota proti druhému. Klanu Campbellú slíbil nesmírné bohatství vým ěnou za vyvražd ění MacDonaldú z Glencea, posledního hrdého klanu, který by mohl vzdorovat.

Jak to jen mohla p řežít? Kdyby se jí te ď na to zeptal, zcela jist ě by ho nenávid ěla, ale jednou mu to poví sama.

Něžn ě se dotkl jejího ramene. „Campbellovi jednou skon čí v pekle a tam se budou zodpovídat za všechny h říchy, které spáchali.”

,,Ano, ale m ěli by za n ě zaplatit d řív. Je zvláštní, jak všichni rychle zapomn ěli na to, co se v Glenceo odehrálo,” řekla rozt řeseným hlasem.

- 251 -

„Já ne.” Duncan ji k sob ě oto čil a objal ji v náručí. Miriam si op řela hlavu o jeho pevnou hru ď. „Je mi to tak líto. Kéž bych vás mohl ochránit.”

Miriam se tiše rozplakala a najednou za čala vyprávět. „V údolí tehdy byla velmi krutá zima. Tatínek nás chtěl odvézt do m ěsta, ale už to nestihl.

Jednou v noci, ješt ě byla tma, k nám vtrhli Campbellovi vojáci. Schovala jsem se pod postel, ale vid ěla jsem je, jak bijí moji ch ůvu. Nevím p řesn ě, co se tam tehdy stalo, ale zabili i maminku. V tom se otev řely dve ře a v nich stál tatínek. Byl celý od krve. Zabil dva vojáky, kteří m ě hledali.

Vylezla jsem zpod postele. Pevn ě m ě objal. Cítila jsem, jak mi p řes no ční košilku prosakuje jeho krev. Pak m ě postavil na zem a řekl: Utíkej, zlatí čko. Utíkej a všechno si to zapamatuj.

Vzpomínám si, že jsem se schovala v bedn ě na prasata, ale nevím, jak jsem se tam dostala. P říští den mě tam našel jeden voják. Musel si myslet, že jsem poran ěná nebo snad mrtvá - kvůli té krvi na mé košili. Nevíro, co si vlastn ě myslel, ale dal m ě do vozu s mrtvými t ěly mého otce a maminky.

Duncanovi se v hrudi sev řelo srdce.

,,Kopáč hrob ů m ě násilím odtrhl od mat čina t ěla,” řekla tichým hlasem. „Jedna žena z kostela m ě vykoupala a nakrmila m ě. N ěkdy pozd ěji” Ramena se jí rozt řásla novým návalem tichých vzlyků. „Za několik dn ů, týdn ů nevím p řesn ě kdy to bylo, pro m ě Anna poslala Alexis.”

Ot řesen hr ůzným p říb ěhem se Duncanovi náhle zdál jeho spor s baronem Sinclairem jako procházka

- 252 -

růžovou zahradou. Pohladil ji po vlasech a řekl dojatým hlasem: ,,Dobrotivý bože, jste ale state čné děvče, Miriam MacDonaldová. Pro rod Campbellú je peklo až p říliš dobré.”

Miriam se zhluboka nadechla. „Ješt ě jsem to nikdy nikomu ne řekla.”

Duncana zaplavila pýcha. „Jsem rád, že jste si vybrala právě m ě.” N ěžn ě se rty dotkl jejího čela. „Vaše matka by na vás byla pyšná. A váš otec by se vychloubal tím, jak má odvážnou a schopnou dceru.”

Cítil, že se usmála. Dobrotivý bože, jak moc miluje tuhle drobnou ženu. Cht ěl ji nav ěky držet ve své náručí, t ěšit ji, chránit, milovat se s ní. Chtěl její dít ě. Rudovlasého syna, který by nesl jméno jejího otce a který by nedovolil, aby památka na jeho odvážné činy někdy zem řela.

Jeho t ělo za čalo okamžit ě reagovat. Celým t ělem mu proudily horké vlny, které se usadili v podbřišku. Na čele mu vystoupily kapi čky potu, v hlav ě mu za čalo hu čet a brýle se zamlžily. Ty proklaté brýle.

Vždy ť se s ní nem ůže milovat. Ne jako hrab ě. Je sice pravda, že mu otev řela svou duši, ale panenství darovala úpin ě n ěkomu jinému.

Když se trochu uklidnila, dovedl ji zpátky do k řesla a p řisunul k ní korbel s pivem. Miriam se zhluboka napila.

Věděl, že by m ěl n ěco říc ť, ale nemohl najít žádná vhodná slova. Tak jen mlčky hled ěl na nádobu se zlatavou tekutinou, kterou ješt ě stále držela v dlaních. Když pozvedl o či, uvid ěl, že ho pozoruje.

„Na co myslíte?” zeptal se.

- 253 -

„Myslím na to, že jsem si sv ůj p říb ěh m ěla nechat pro sebe a neobt ěžovat vás. Omlouvám se.”

Tolik toužil po tom, aby ji te ď sm ěl obejmout a říc ť jí celou pravdu. „A já si zase myslím, že už jste to v sob ě držela až p říliš dlouho,” řekl vážným hlasem. „Možná by bylo lepší, kdybyste na všechno zapomn ěla, Miriam. Neustálé myšlenky na pomstu vám ničí duši.”

Náhle její oči potemn ěly a na tváři se jí objevil kamenný výraz. „Asi bychom m ěli zm ěnit téma našeho rozhovoru.”

Dřív než mohl cokoliv namítnout, vstala z k řesla a přešla ke knihovn ě. Pozoroval dokonalou k řivku oblých bok ů. Bože, je nádherná.

Prstem pomalu p řejížd ěla po h řbetech knih, jako by hledala vhodný titul. „Je tady ješt ě n ěco, Duncane.” Nenáviděl tenhle tón. „Ano? A co je to?”

Kone čně se na jedné knize zastavila a vytáhla ji z police. „Týká se to Malcolma.”

Duncanovi za čala v žilách v řít krev. Rychle sáhl po pivu a dlouze se napil doufaje, že ten ohe ň snad uhasí. Jak jen m ůže jednu chvíli ležet v jeho náru či a v druhé zni čit celý jeho život? Nebyl si jistý, co vlastn ě nenávidí víc. Sebe za to, h ji tolik miluje nebo ji, že dokáíe být tak krutá. „Možná by bylo lepší, kdybychom znovu zm ěnili téma hovoru. Péče o mé dít ě se netýká nikoho jiného než jen a jen m ě.”

„Nem ěl byste se tomu vyhýbat, Duncane. Nebo snad m ůžete n ějak napadnout dodatek poslední v ůle vaší manželky, kde jasn ě stojí, že její nevlastní otec má právo na výchovu vašeho syna?”

- 254 -

Její chladnost ho pobou řila. „Mého syna?” řekl rozzlobeným hlasem. „Myslíte jako vyšívací rám nebo šaty? M ůj syn je z masa a krve a nikdo ho nem ůže zd ědit jako n ějakou v ěc. Roxana ten dodatek napsala jen proto, aby nastolila v pohrani čí mír.”

„Dávat chlapce na výchovu je p řece b ěžnou praktikou v celé Anglii,” odv ětila nevzrušen ě.

Ale tady je Skotsko, skoro za řval Duncan. V tu chvíli si však vzpomn ěl na slova jeho vlastního otce, který toto tvrzení rád používal vždy, když se mu to hodilo. Musíš jednat bez emocí, pomyslel si. Malcolma mu nikdo nevezme.

Zhluboka se nadechl a tím nejklidn ějším tónem, jakého jen byl v tu chvíli schopen řekl: „Zkuste na chvíli p řestat myslet na nesmyslné zákony a řekn ěte mi, jestli si dovede p ředstavit Malcolma v tom blázinci, kterému baron říká domov?”

Dlouze se na n ěho podívala. „Nu, d ěkuji vám za vaši spolupráci a za partii šach ů - a za všechno. A te ď, jestli m ě omluvíte.” Vstala a bez dalšího vysv ětlení si to namí řila ke dve řím.

Duncan za ní nechápavě hled ěl. Te ď p řece nem ůže odejít! „A to je vše?”

Miriam se zastavila. „Ne, je tu ješt ě n ěco.” Podívala se na n ěho p řes rameno a pokra čovala: „Vévodkyn ě z Perthu m ěla pravdu, Duncane. D ěje se tady n ěco podivného. A já na to přijdu.”

- 255 -

Kapitola 13Kapitola Kapitola Kapitola 13 1313

Miriam stála u okna ve své ložnici a pozorovala prodlužující se stíny hradní v ěže. Tak jako se den pomalu chýlil ke svému konci, stejn ě tak se nevyhnuteln ě blížil i její odchod ze Skotska. Nikdy se ani nenadála toho, že by se jí n ěkdy mohlo stýskat. Ale kdo mohl tušit, ‘že práv ě tady najde svého vysn ěného Lancelota?

Ticho narušoval jen šustot Saladinova pera, který sepisoval zprávu pro královnu, a občasné psí zak ňourání.

Zapadající slunce halilo okolní kopce do zlatorudého hábitu a svými paprsky na nich vykreslovalo prapodivné ornamenty. Ach, Skotsko, a já si tě pamatuji jen jako neradostnou a opušt ěnou krajinu.

Ve vzpomínkách se znovu vrátila k tomu osudnému dni p řed dvaceti lety, když své rodné údolí opoušt ěla na drkotající se káře spole čně s mrtvými t ěly rodi čů . Stará bolest ji zasáhla celou svou nesmírnou krutostí. Pevn ě za ťala p ěsti a sama sob ě spílala, že dovolila démon ům, aby znovu vyrazili na povrch. Moc dob ře v ěděla, kdo za to m ůže. Hrab ě z Kildaltonu, kterému se p řed chvílí sv ěř ila.

Zneužil její chvilkové slabosti a sladkými sloví čky ji p řim ěl, aby se mu mela otev řela. Dobrotivý bože, vždy ť tam bre čela jak malá holka. Jak to jen mohla nechat dojít tak daleko? Ješt ě te ď si však vzpomíná na teplo jeho náruče, když ji ut ěšoval. Duncan Kerr byl

- 256 -

snad skute čně její p řítel. Vždy ť i on jí ukázal drahocenný poklad ze svého d ětství - šachovnici s figurkami. Čím to, že se jí dneska zdál tak jiný? Tak zvláštní?

A sama si musí p řiznat, že v ten nepatrný moment, když své rty p řitiskl na její čelo a pevn ěji ji objal v náručí, tehdy ucítila touhu. Vždy ť jen jeden muž v ní zatím dokázal probudit takové pocity. A ani jemu se nemínila sv ěř ovat se svou minulostí. Tak pro č potom zrovna hrab ěti? Protože po n ěm touží? Copak m ůže milovat dva muže?

Byli tak odlišní. Tichý a n ěžný hrab ě, který se nepozorovan ě vloudil do jejího srdce, a divoký Pán Hranic, který ji zcela uchvátil. Jeden nabízel vášeň a extázi, druhý klid a pochopení.

Náhle ucítila slabý závan chladného vzduchu. Zachv ěla se. Když se oto čila, uvid ěla Verbatim, která stála s nastraženýma ušima a nehnut ě zírala sm ěrem k šatníku.

Saladin zvedl hlavu. „D ěje se n ěco?”

,,Asi se chce jít projít. Nevíš, kam jsem dala vodítko?”

Saladin nechápavě pozvedl obo čí. „Copak ty nevíš, kam jsi dala její vodítko? Vždy ť ty p řece nezapomínáš.”

Vypadá to, že poslední dobou toho zapomn ěla daleko víc, než kam položila psí vodítko. Zapomn ěla na své zásadní principy a klidně se sp řátelila s mužem, který, až královna za čne vymáhat dodržení poslední vůle jeho manželky, a to ona rozhodn ě ud ělá, ji bude nenávidět.

- 257 -

Měla mu to říc ť už dneska, ale nedokázala to. Na špatné zprávy je vždycky dost času.

,,Kde jsme skon čili, Saladine?”

„Nový soudce, který by mén ě dbal o svou vlastní prosperitu a více se staral o po řádek, by jistě mohl mír v pohrani čí jen uspíšit.”

A jak se zdá, zapomněla i na diplomacii. „Poslední věta je p říliš neomalená. Musíme ji zm ěnit Jsem si jistá, že Vaše veličenstvo shledá moudrým rozhodnutím, aby místní ú řad zastával muž, který se lépe vyzná v místních zvyklostech.”

Miriam zamyšlen ě hled ěla na dvorní nádvoří a na přítmí, které pomalu začalo pohlcovat denní sv ětlo. Měla podivné nutkání rozběhnout se za sluncem a nikdy nedopustit, aby ji zastihla černo černá tma.

Vaše matka by na vás byla pyšná.

Filozof. Dobrotivý samaritán.

„Co dál, má paní?”

Zachvátilo ji morální dilema. Miriam začala nervózn ě p řecházet po pokoji. M ěla podivný pocit, jako by ji n ěkdo sledoval.

Verbatim ješt ě stála u šatníku. Saladin nechápav ě hled ěl chvíli na psa a chvíli zase na svou paní. Alexis ve vedlejším pokoji balila v ěci k odjezdu do Londýna.

Verbatim zašt ěkala.

Miriam klopýtla o tlustý koberec, na kterém byl vyšit znak slunce.

,,Má paní!” Saladin odhodil pergamen a rychle běžel k Miriam.

- 258 -

„To nic. Jsem v po řádku.” Rukou mu naznačila, aby z ůstal na svém místě. „Budeme pokra čovat. A ty!” Ukázala na psa. Lehni a buď zticha!”

Pes se nechápavě podíval na svou paní, pak sv ěsil hlavu a plavným krokem p řešel ke krbu, kde se pohodln ě uvelebil na svou rohožku.

Musí se zbavit dot ěrných myšlenek o rozmazleném psu, o vášnivém milenci a o hraběti, který ve skute čnosti není tím, čím se d ělá. „Co se tý če neochoty splnění poslední v ůle” Chvíli po čkala, než Saladin dopíše v ětu, když v tom chlapec zvedl hlavu a zeptal se: „Chceš snad n ěco zm ěnit, má paní?”

„Ano, kéž bych jen mohla,” řekla smutným hlasem. ,,Kdyby to n ěco zm ěnilo, požádala bych o pomoc třeba i prince z Walesu nebo celý parlament.”

Saladin zamra čen ě sledoval pergamen. „Ale ty jsi přece říkala, že Malcolmovi jeho titul z ůstane”

„Ano. Ale co za to bude muset zaplatit.”

Na chvíli se odml čela a pak pokra čovala ú ředním hlasem. „Hrab ě z Kildaltonu poskytl baronovi Sinclairovi velkorysou nabídku rybářských práv. Řeka Tyna, o kterou se jedná, protéká totiž zcela jeho územím. Oba džentlmeni”

Ukryt v chladné chodb ě za šatníkem Duncan nasupen ě zafun ěl. Velkorysá nabídka! Co to sakra dělá? Vždy ť baron zatím žádnou dohodu nepot řeboval. Již celé roky chytá v jeho řece a žádná rybářská práva ho nezajímají. Ta prolhaná zrzka si zase vymýšlí. Vždy ť to by o n ějaké dohod ě musel v ědět. Bože, byla to ta nejprolhan ější diplomatka, jaká kdy vstoupila na území Skotska. A taky jediná žena, kterou kdy miloval.

- 259 -

,,Verbatim!” zak řičela Miriam. „Jestli okamžit ě nevytáhneš svůj nos z mého šatník ů, str čím t ě do toho špinavého psince s ostatními fenami.”

Duncan skoro ani nedýchal. „Vždy ť sta čí, aby si Miriam všimla pootev řeného panelu, do kterého Verbatim stále strká svůj vlhký čenich, a jist ě by ho tam objevila.

,,No tak, už toho nech, holka,” ozval se Miriamin chlácholící hlas. „Kdybych nedokon čila sv ůj úkol a nep řim ěla ty dva muže, aby skon čili s tým svým hašte řením, pak bychom se mohli procházet už jenom v tund ře.”

Hašte řením? Jak si jen m ůže dovolit takhle to zleh čovat?

,,No nic, budeme pokra čovat,” ozvala se unaven ě Miriam. „Oba džentlmeni jsou čestní a touží po míru. Jelikož není v baronových silách, aby uživil celou svou rozv ětvenou rodinu, vévodkyn ě z Perthu se mu nabídla, že bude t ři jeho dcery finan čně podporovat. Zbývají tudíž ješt ě čty ři synové, kteří by mohli vstoupit do služeb Jejího veli čenstva, ale na jejichž výuku baron nemá finan ční prost ředky. Kdyby se však našel vhodný sponzor, baronova nelehká situace by tak byla vy řešena. A co se tý če hrab ěte z Kildaltonu” Miriam se odml čela.

Duncan netrp ěliv ě p řešlápl z nohy na nohu. „Hrab ě?” pobídl ji chlapec.

„Hrab ě je Nejsem si jistá, jaký hrab ě je.”

,,Je to čestný muž, má paní.”

,,Ty ho máš rád, nemýlím se?” řikla s úsm ěvem.

- 260 -

„Sice není zrovna moc šikovný, co se tý če boje s me čem, ale snaží se.”

Miriam se na n ěho dlouze zadívala a pak řeka: „Poj ďme se vrátit k dopisu. Hrabě je muž, který se cítí vinen za h říchy svého otce, jenž byl široko daleko známý jako zlod ěj a násilník.”

Někte ří Skotové Duncanovi blahop řáli, že byl rozumn ější a mírn ější než jeho otec, ale ostatní se mu vysmívali a dávali mu za vinu, že nedokáže rázně vy řešit problém, jenž v pohrani čí nastal. A Angli čané se samoz řejm ě postavili na stranu barona. Ale Miriam vid ěla pravdu. Duncan se jen obával, aby toho o něm nev ěděla až p říliš.

Stál v temné chodbě, naslouchal a souhlasn ě pokyvoval hlavou. Miriam je opravdu velmi chytrá. Skv ěle dokázala vyřešit problém baronových d ětí. Ale s t ěmi rybářskými právy to p řece jen trochu p řehnala. I když je pravda, že v o čích královny teď bude vypadat velmi šlechetné. A celkem nic se nezm ění. Baron bude dál, lovit ryby přesn ě tak, jak to d ělal i dosud. A je pravda, že až bude smlouva podepsaná, bude se muset za stav řeky zpovídat, a ne jen tak bezhlav ě lovit a ni čit. Ale komu se vlastn ě bude zpovídat?

Na jeho otázku se mu okamžitě dostalo odpov ědi. „Ráda bych požádala Její jasnost, aby co nejdříve obsadila post šerifa Kildaltonu. Doporu čila bych Johna Huma.”

Takže Kildalton bude mít šerifa. Duncan hled ěl na hrub ě opracované kameny a nesta čil se divit, jak je to jeho d ěvče chytré.

- 261 -

Vytvo řit místo šerifa a obsadit ho mužem, který je znám jako laskavý a spravedlivý Skot. Bože, vždy ť on ji podcenil!

Vždy ť s novým anglickým soudcem, který dodržuje zákon, a se skotským šerifem, který na to dohlédne, se problémy mezi Duncanem a Sinclairem přesunou p řesn ě tam, kam pat ří - p řed soud.

Kéž by te ď mohl vid ět její obli čej. Je sama na sebe pyšná nebo to všechno bere jako každodenní rutinu?

Pot řebuje ji. Chce ji mít vedle sebe. Každi čkou noc a každi čký den po celý zbytek svého života. Pot řebuje její lásku, vášeň, moudrost

Pán Hranic prostě musí zmizet a nechat její srdce volné pro Duncana. Vždy ť dneska ho málem políbila. Byl si zcela jistý, že mu Miriam jako hrab ěti podlehne dřív, než se na kopcích objeví první sn ěhové závěje. Musí jí jen pomoci zapomenout na Pána Hranic a na vášnivé chvíle, které s ním prožila. Při té vzpomínce jím projel prudký záchv ěv touhy.

,,A co se tý če tvrzení barona Sinclaira, že má právo na výchovu Malcolma” Miriam ustala v p ůli v ěty.

Duncan znehybn ěl. Neodvážil se ani nadechnout. V uších slyšel tep vlastního srdce.

,,Saladine,” kone čně se ozvala Miriam. „Víš jakou barvu vlas ů má hrab ě?”

,,Ne. Ale asi budou černé, stejn ě jako Malcolmovy.”

„Dobrotivé nebe!” vyk řikla.

„Ne. Ne, to nem ůže být pravda.”

Saladin se na ni nechápavě podíval. „Vypadáš, jako bys vid ěla ducha.”

- 262 -

,,Ducha? Nesmysl,” odfrkla. „Pro č jsem si toho nevšimla už d říve?”

„Nevšimla čeho, má paní?”

„Že ten muž není v ůbec tím, za koho se vydává.” ,,Kdo?”

Ano, kdo? Nechápal Duncan.

„ Řekni mi, mluvil n ěkdy Malcolm o Pánovi Hranic?” Duncanovi se to v ůbec nelíbilo. Ta zatracená ženská strká svůj nos p řesn ě tam, kam nemá.

,,Ne,” odpov ěděl Saladin. „Ale jinak o n ěm mluví úplně všichni. Zrovna v čera mi jeden čeledín vyprávěl, že Pán Hranic p ři minulém úplúku zachránil ovce jeho strýce. Jinak by je prý baronovi muži ukradli. Jede n z vojáků se mu vysmál a tvrdil, že Pán Hranic se za měsí čných nocí nezajímá o ovce, ale o anglické panny.”

V pokoji se rozhostilo absolutní ticho. Pane bože, co si o n ěm te ď musí myslet?

„Ano, to už jsem slyšela. Ale copak Malcolm nikdy nemluvil o jeho udatnosti a hrdinství?”

,,Malcolm často vypráví příb ěhy. Dneska se vydával za jakéhosi Thomase z Bucketu, který prý zmrskal krále Anglie. Dokonce na kamenné zdi zničil jeden bi č. Tak usilovn ě jím švihal.”

„Přece ho znáš. Byl to Thomas Becket, arcibiskup z Canterbury.”

„Ten bi č byl docela dobrý. Bylo ho škoda,” řekl zamyšlen ě Saladin.

Miriam se usmála. „Málokdo dokáže ohodnotit zbran ě jako ty, Saladine.”

- 263 -

„Muž, který si neváží svého me če, je mrtvý muž,” odrecitoval s vážnou tváří. „Ale pro č se ptáš na toho Pána Hranic? Taky věř íš, že je to duch?”

„Samoz řejm ě že ne. Je to muž z masa a krve. Ne duch.”

„Vid ěla jsi ho?” zajímal se Saladin. „Kde? Kdy? Jaký druh zbran ě používá? Má dýku? Vykládanou drahými kovy?”

Miriam se odml čela, až se Duncanovi zdálo, že už chlapci neodpoví.

,,Já o jeho zbrani vůbec nic nevím,” p řiznala nakonec. „Ale ptala jsem se snad první. Řekni mi, vyprávěl ti n ěkdo, jak vypadá?”

„Ale ano. Všichni říkají, že jeho vlasy jsou černé jako uhel,” za čal Saladin melodramatickým hlasem. „Jeho o či jsou tmavé jako černo černá noc. Stačí jediný jeho dotek a každá žena mu hned leží u nohou.” A pak dodal normálním hlasem. „To tady musí mít p ěkn ě slabé ženy. Už i Alláh ve své nekonečné moudrosti řekl, že ženy jsou nádoby h říchu, které slouží jen pro pot ěšení muže.”

„Skute čně?” zapochybovala Miríam.

,,No. Myslím si, že Alláh asi neznal tebe.”

„Aha. Asi taky neznal Elizabeth nebo snad Johanku z Arku. To, že jsou ženy, p řece nesnižuje jejich zásluhy, které vykonaly pro dobro lidstva?”

,,Ne, má paní. Máš absolutní pravdu,” přitakal Saladin a rad ěji se rychle vrátil k předešlému tématu. „Lidé také přísahají, že nosí kilt, jehož látka je utkaná ze ztracených duší.”

- 264 -

,,Ztracených duší?” opakovala zamyšlen ě Miriam. „A to, jakou barvu ty duše mají, to náhodou ne říkají? Jsou slad ěny v hn ědé a zelené nebo snad v černé a šedé?”

„Tkalci tvrdí, že žádný smrtelník by nic takového nedokázal.”

„Nu, ale tak to vypadá, že n ěkdo to dokázal,” řekla rozmrzele Miriam. „A já se vsadím, že ten kilt najdeme někde tady na Kildaltonu.”

Duncan se zachv ěl. Ona to ví.

Ne. Jak by jen mohla. Má jenom podezření.

Ale i ta možnost byla dost nebezpe čná.

,,Budeme pokra čovat, Saladine. Po ve čeři bych někoho ráda navštívila. Podej mi ten starý klí č, co leží v horní zásuvce. Mohla bych ho potřebovat.”

„Jestli chceš jít za hrab ětem, tak ten je ve své pracovn ě.”

„Výborn ě.”

Ozval se sk řípavý zvuk otvírané zásuvky. „Tady,” řekl hoch.

Takže ten klí č m ěla celou tu dobu u sebe. Nezbývá mu nic jiného, než se z toho n ějak chyt ře vyvléknout. Ale jak? Musí jí nabídnout n ějaké p řesv ědčivé d ůkazy o tom, že není Pánem Hranic. Ale p řelstít Miriam, to teda opravdu nebude lehké.

Jak tak p řemýšlel, za čal se mu v hlav ě rodit perfektní plán.

Duncan Armstrong Kerr je Pán Hranic. Miriam se převlékala do večerních šat ů a nedokázala pochopit, jak je možné, že na to nep řišla už d řív. Byla tak

- 265 -

soust řed ěná na svou práci, která by jí konečně pomohla pomstít vyvražd ěnou rodinu, že si ani nevšimla lé čky, jenž na ni hrab ě p řichystal. Anebo to byla vášeň, jenž jí zast řela bystrý rozum? Ne. Spíše její vlastní namyšlenost. Už tak dlouho řeší mezinárodní problémy na té nejvyšší úrovni, že si myslela, že jakási povrchní neshoda v pohrani čí pro ni nebude žádným t ěžkým úkolem. S lišáckým úsm ěvem si upravovala hluboký výst řih na svých nejskandáln ěj§ích šatech.

Když se na to podívá z jiného úhlu, hrabě z Kildaltonu pro ni byl tím nejt ěžším o říškem, jaký kdy musela rozlousknout. Pán Hranic.

Ale te ďuž kone čně otev řela o či a nenechá ze sebe dělat blázna. Jen ať si klidn ě dál hraje na toho pfitroublého rybáře. Však ona se mu pomstí. Jen co nastane vhodný čas.

Když si však vzpomn ěla, jak ji Duncan ve svém převleku za m ěsí čných nocí svád ěl, a za dne si ji prohlížel skrze tlustá skla brýlí, zalil jí pocit hanby.

Jak se jen mohla nechat takhle napálit? Ona? Nejlepší z nejlepších? Je to jednoduché. Byla prostě tak zaneprázdněna svou prací a starostí o lid Kildaltonu, že jeho lé čku neprohlédla. Ale jedno ví jist ě. Už nikdy nebude v ěř it muž ům.

O hodinu pozd ěji sed ěla nasupen ě u stolu. Hrab ě se jednoduše omluvil a k ve čeři se v ůbec nedostavil. „Vypadáš zklaman ě,” řekla Alexis.

Miriam s hlavou sklon ěnou ke kou řícímu talí ři jen odfrkla: „Cht ěla jsem mu položit pár otázek.”

- 266 -

Alexis se podívala na Malcolma, který byl zcela zaujat svým mou ěníkem, a tudíž jim nev ěnoval pražádnou pozornost. „Jak jsi daleko se svou korespondencí?” zeptala se.

,,Už jsem skoro hotová.”

,,V tom p řípad ě bych mohla vzít oba chlapce do Londýna.”

„Ne,” vyhrkl Saladin.

„Ne,” ozval se pohotov ě Malcolm.

Saladin spolkl sousto sladké rýže se sušenými meru ňkami a prosebné se podíval na Miriam.

,,Prosím, nechejte Saladina tady,” žadonil Malcolm.

Chlapci se na sebe usmáli. „Ještě bys m ě mohla pot řebovat. A ť rad ěji jede Salvador. Ten se už do Londýna t ěší.”

,,Jo,” souhlasil s plnou pusou Malcolm. „Salvador chce zpátky do Londýna.”

„M ůžu ješt ě z ůstat, lady Miriam?” zeptal se Saladin. Ješt ě d říve, než odpov ěděla, oto čila se k Salvadorovi. „Jsi si jistý, že zvládneš tak dlouhou cestu?”

Podíval se na ni uraženým pohledem a s hrd ě vztyčenou hlavou, na které ještě stále byly z řetelné stopy po zákeřném útoku odvětil: „Jsem zcela připraven postavit se kterékoliv nedorostlé holce, která by snad se mnou cht ěla zk řížit sv ůj me č.”

,,Nakonec bychom mohli jet všichni,” nabídl Malcolm. „Klidn ě bych celou cestu jel na svém poníkovi a v ůbec bych si nest ěžoval jen kdyby m ě ty dvorní dámy neštípaly do tváří.”

- 267 -

„Kdo ti řekl, že by té dvorní dámy štípaly?” chtěla vědět Miriam.

„M ůj otec. Prý by mi říkaly, jaký jsem roztomilý chlapec.”

„To by asi říkaly,” souhlasila Alexis. „Ale copak by t ě otec pustil?”

Chlapec nadšen ě otev řel ústa, ale pak je zase zklaman ě zav řel. „Ne. Myslím, že bych se ho na to rad ěji ani nem ěl ptát. Byl by tady tak sám. Zůstaneme se Saladinem s ním.”

Alexis se na Miriam významn ě podívala. Te ď už je snad jasné, že chlapce nem ůže se svým otcem nikdy rozd ělit.

Když si Miriam vzpomn ěla, jak mela odlišná je baronova domácnost od útulného Kildaltonu, pocítila k chlapci up římnou lítost. A co ta nevychovaná Alpin? Ta by ud ělala chlapci ze života hotové peklo.

Moc dob ře v ěděla, že bezd ětná Anna by chlapce klidn ě ob ětovala, jen aby v pohrani čí zavládl mír. A nakonec by to byl Malcolm, který by trp ěl za válku dosp ělých. Ale kdyby královna Malcolma poznala, třeba by zm ěnila názor.

,,Požádám tvého otce, abys mohl jet do Londýna,” řekla. „Stejn ě si s ním ješt ě dnes ve čer musím promluvit.”

„Rad ěji z ůstanu tady,” odmítl Malcolm a znovu se pustil do svého mou čníku.

Alexis odložila vidli čku. „ Řeknu Angusovi MacDoddymu, aby nás doprovodil.”

- 268 -

Miliam to překvapilo. Její p řítelkyn ě se nikdy o vojáky nezajímala. „Podívejme se,” pronesla významn ě.

„Přece by n ěkdo m ěl jet s námi. Cesty jsou plné lapk ů a zbojník ů.”

Ačkoliv Alexis sklonila hlavu, Miriam si sta čila všimnout, že tvá ře její p řítelkyn ě zalil rum ěnec. „No, pro č ne? Je to velmi statný chlapík,” poznamenala.

,,Ano, to je. A zatímco tu nebudu, m ůžeš zatím zastat jeho místo a nau čit hrab ěte n ěkolik nových útok ů.”

Míriam, se skoro hlasit ě rozesmála. „No, to bych mohla. A nyní, jestli m ě omluvíte, zajdu se podívat, co náš hostitel dělá.”

„Práv ě te ď?” zeptal se Malcolm. „Ale to nem ůžeš. Zamkl se v pracovn ě a navazuje tam nové há čky. Kolikrát mu to trvá i několik hodin.”

Několik hodin! No to se náramně hodí. Alespo ň bude mít čas na prozkoumání jeho ložnice. „V tom případ ě p ůjdu do svého pokoje a na chvíli si odpo činu.” Pak se oto čila k Alexis, která se na ni dívala nechápavým pohledem. „Múžeš zatím nau čit chlapce tu novou karetní hru, kterou jsme hrály.”

,,Ach tak,” řekla Alexis. Znaly se s Miriam už tak dlouho, že jim k vysv ětlení sta čil i pohled beze slov. „Budeme v p řijímacím pokoji.”

Miriam souhlasn ě p řikýrvla a vstala od stolu. Hrab ěcí ložnice je v prvním poschodí.

Na chodb ě se potkala s paní Eliotovou, která nesla tác s večeří. „Ztratila jste se, paní?”

- 269 -

,,Ale ne. Jen jsem cht ěla pod ěkovat kucha ři. Ta ve čeře byla znamenitá.”

Paní Eliotová se nejistě usmála. Je mi líto, paní, ale kucha řka chodí na noc dom ů. Ráno jí to určit ě vy řídím. Bude mít radost.”

Miríam se podívala na tác. jo je pro pana hraběte?” „Ano. Je v pracovn ě a chystá si há čky na zít řejší rybolov.”

Byla by to sice skv ělá příležitost, ale Miriam nem ůže tak dlouho čekat. Nehled ě k tomu, že p řes den se hrad jen hemží sloužícími. A ani Alexis tu už nebude, aby zabavila chlapce. Miriam se usmála. Pak vás nebudu déle zdržovat. Už musí mít velký hlad.”

,,Nemusíte se bát, že byste zabloudila, paní,” řekla hospodyn ě. „Všechny chodby nakonec vedou do hlavní haly. Ovšem krom ě téhle. Ta vede k podzemním tunel ům. Ale ty vás jistě nebudou zajímat.”

,,Mockrát vám děkuji. Ráda se tu poohlédnu. Staré hrady m ě vždy uchvacovaly.”

Paní Eliotová pokývla hlavou a Miriam pokra čovala v cest ě ke kuchyni. Když však hospodyn ě za prvním rohem mizela, rychle se oto čila a pospíchala právě ke zmi ňovaným tunel ům.

Uvnit ř chladné chodby na chvíli z ůstala stát, aby si oči zvykly na okolní tmu, a pak se vydala k prvním dve řím, které spíše jen tušila, než vidéla. P řesn ě jak předpokládala, v místnosti uslyšela dva hlasy. Hrabě a hospodyn ě. A vedlejší dve ře, by m ěly vést do Duncanovy ložnice.

- 270 -

Opatrn ě se klí čovou dírkou podívala, jestli je ložnice opravdu prázdná, a pak s bušícím srdcem sáhla po klice. Ani ji nem ěl zamknutou. Možná že ty dve ře používá čast ěji, než si myslela. Miriam na chvíli zaváhala. Má vůbec právo, takhle se vloupat do jeho soukromí? Ale co. Vždy ť to on z ní ud ě1al blázna. Připravil ji o její poctivost, vzal si její srdce a ani k ní nedokázal být up římný.

Když vstoupila dovnit ř, úžasem z ůstala jako zkoprn ělá. V čele místnosti stál nádherný vyřezávaný tr ůn. Op ěrky pro ruce m ěly tvar lvích hlav a byly tak dokonalé, že Miriam jen čekala, kdy ty p říšerné tlamy za čnou řvát. Za trůnem visel na zdi obrovský gobelín, na kterém zářilo zlaté slunce, znak rodu Kerrá.

Te ď si uv ědomila, že to masivní a pompézní k řeslo vlastn ě už vid ěla. Ano. Bylo to na portrétu Kennetha Kerra v p řijímací místnosti.

Nedokázala od toho znaku moci a nadřazenosti odtrhnout zrak. Za života sedmého zemana bylo pravd ěpodobn ě umíst ěno na vyvýšeném míst ě v přijímacím pokoji. Duncan ho však nechal odstranit. Nebyl tím typem muže, který. by cht ěl vládnout z tr ůnu.

Musí si pospíšit. Rozhlédla se po pokoji a bez váhání přistoupila k objemnému šatníku v rohu ložnice. Kam jinam by schovával p řevlek Pána Hranic? Otev řela dve ře a uvid ěla hromadu naskládaných kiltú, které byly prokládány větvi čkami levandule, aby je tak ochránily od dotěrného hmyzu. V přihrádce našla kapesníky, šátky, košile a teplé

- 271 -

podkolenky. Každi čký kousek ošacení m ěl na sob ě pe čliv ě vyšitý monogram se znakem slunce.

Po tmavém plášti nikde ani památka.

Zklaman ě p řešla k velké posteli, která byla chráněna zelenými nebesy. Podívala se pod postele, ale jediné, co objevila, byl pár domácích bačkor. Nic. Nic, co by alespo ň vzdálen ě p řipomínalo Pána Hranic.

V okované truhle objevila prvotřídní košile a vesty, všechny lad ěny v nádherném šedém odstínu. Proč je nikdy nenosí? Byly ušity z kvalitního materiálu a st řiženy p řesn ě podle poslední módy.

Zav řela truhlu a bezradn ě se posadila na její víko. Byla si tak jistá, že hrab ě a Pán Hranic jsou jedna a táž osoba. Neš ťastn ě se ješt ě jednou rozhlédla po pokoji a vyšla do temné chodby. Vtom za sebou uslyšela mužský hlas. „D ěvče, d ěvče, to se d ělá? Slídit v ložnici pana hrab ěte?”

Kapitola 14Kapitola Kapitola Kapitola 141414

Miriam vylekan ě posko čila, ale to už na ni zezadu dopadla čísi ruka. „Pus ť m ě,” vyk řikla.

Místo toho, aby jeho sev ření povolilo, pevná paže se obto čila kolem Miriaminých ramen. „Tiše, d ěvče. Necht ěl jsem t ě vylekat.”

Jeho hluboký hlas ji uklid ňoval. P řitisknuta k pevnému tělu si uv ědomovala, že Duncan Kerr musí být menší, než tenhle muž. Stejn ě tak i jeho hlas byl docela jiný. Duncan používal kultivovanou angli čtinu,

- 272 -

kdežto její vášnivý milenec výhradn ě skotský dialekt. Ano, byl to on.

„Co tady d ěláš?”

„To není tak d ůležité jako to, co tady d ěláš ty, děvče?”

Než by se mu sv ěř ila, rad ěji se dobrovoln ě odst ěhuje na Sibi ř. „Co já tady d ělám je moje věc. A samoz řejm ě královny. D ělej si se mnou co chceš, ale nemysli si, že ti n ěco řeknu.”

„Aha,” řekl chraplavým hlasem. „Takže ty se se mnou miluješ, ale p řitom mi vúbec nev ěř íš. To mi tedy zrovna nadvakrát nelichotí. Nebo to snad jednoznačně hovo ří o tvé morálce?“

„O mé morálce?” vykřikla šokována jeho drzostí. „To tys m ě svedl. Říkal jsi, že sta čí jediný dotek mých rt ů, abys z toho zešílel.”

„Je vid ět, že máš dobrou pam ěť . Pak jsi nezapomněla ani na to, jak jsi m ě p řevrátila na záda a mou hru ď jsi použila jako svou osobní matraci.”

Miriam zrudla. „Samoz řejm ě že si vzpomínám. Ale bohužel, nic jiného mi nezbývalo. Když jsem se cht ěla něco dozv ědět, musela jsem použít stejných metod jako placená kurtizána.”

Duncan m ěl co d ělat, aby se nerozesmál. „Ale to ne, d ěvče. Placená kurtizána dokáže muže lehce dovést až k samému vrcholu rozkoše. A to ty se teprve u číš.”

Miriam nev ěř ila vlastním uším. „Jsi oby čejný mizera!”

,,A ty jsi tak prolhaná jako banda Plantagenetů. Moc dob ře vím, že jsi se se mnou cht ěla milovat. I te ď

- 273 -

po mn ě toužíš. Chv ěješ se touhou a nedokážeš to ovládnout.”

Její pýcha jí říkala, aby mu vlepila polí ček, ale srdce zase radilo, aby mu vsko čila do náruče. „Nechci zap řít, že jsi m ě donutil, abych po tob ě toužila.”

,,Donutil?” Ustoupil o krok dál, jednu ruku neustále položenou na jejím ramen ě. „Myslíš tak jako minulou noc?” Ruka na rameni se pohnula a zlehka pohladila hebkou pokožku v Mirianin ě hlubokém výst řihu. „A co te ď Miriam?”

Snažíc se ignorovat záchv ěvy touhy, které vyvolal jeho lehký dotek, vztekle ch ňapla po jeho zápěstí. „Nehraješ fér a ješt ě m ě chceš ponižovat. Pro č?”

„Protože se mi v ůbec nelíbí, když t ě najdu v ložnici jiného muže, d ěvče. A kde v ůbec je?”

To není špatný nápad, pomyslela si Miriam, předstírat, že na hrab ěte žárli. Ale není to natolik přesv ědčivé, aby tím ukonejšil její podez ření. „Ale podívejme se, takže ty nevíš, kde je?”

Jeho sev ření zesílilo. „Ne, d ěvče. Ale m ůžeš si být jistá, že ho najdu. Jestli jsi náhodou zapomněla, tak jsi právě vyšla z jeho ložnice. Jestli ho tam najdu, pak a ť je vám oběma b ůh milostivý.”

Kdyby mu vid ěla do o čí, jist ě by poznala, jestli to myslí vážn ě. Ale takhle. Alespo ň se se zatajeným dechem snažila rozpoznat jemné odchylky v jeho hlase. „Snad bys nežárlil. Právě ty, dobyvatel nevinných dív čích srdcí?” A po chvíli dodala: „A ne jenom srdcí.”

Pán Hranic se sebejistě usmál.

- 274 -

,A co po n ěm vlastn ě chceš? Donesl jsi mu prase čí št ětiny?” zeptala se, rozzlobena jeho mužskou arogancí.

,,Ukázal bych ti to, ale je tu velká tma. Ale klidně si sáhni. Mám to v kapse u kalhot,” řekl posm ěšn ě.

Miriam vzpurn ě vzty čila hlavu a odhodlan ě str čila ruku do kapsy. Když však ucítila, jeho ztopo řené mužství, které se dmulo p řes hrubou látku kalhot, rychle ji zas vytáhla. Pán. Hranic zklamaně vydechl a Miriam cítila, jak se jí celým t ělem rozlévají viny touhy.

„Je tady tma. A stejn ě nic nemáš.”

„Mám.“ zašeptal jí p římo do ucha. „Mám tebe.”

Miriam se prudce oto čila. „Ale já chci víc než se jen scházet za naprosté tmy. Chci vědět, kto vlastn ě jsi.”

„Jsem Lancelot z tvých sn ů. Jsem muž, který t ě dokáže vzrušit tak, až křičiš touhou. Jsem muž, který po tob ě touží a který t ě chce práv ě te ď a tady.”

Jeho slova Miriam opíjela, svazovala její v ůli a zastírala zdravý rozum. P řesto se ješt ě dokázala vzchopit a vyk řikla: „Ne, ty jsi Duncan Kerr.”

„Duncan Kerr?” suše se zasmál. „To si opravdu myslíš, že jsem takový zpropadený lhá ř?”

„Ne, vlastn ě ani nevím,” tiše zašeptala do tartanu, který dal zrodu tolika pohádkám.

Oto čil hlavu na stranu, jeho horký dech nahradil chladný vzduch podzemních chodeb. Cítila jeho nejistotu. Najednou je všechno tak jasné. Jeho mlčení hovo ří za vše. Miriam si bolestn ě uv ědomila, jak hloupé bylo zamilovat se právě to tohoto muže.

- 275 -

Dokáže ji Duncan Kerr objímat stejn ě tak jako Pán Hranic? Dokáže v ní jediným lehkým dotekem vyvolat vášeň, která bolestně volá po ukojení? Nebo se to vše děje jen za m ěsí čných nocí, protože za sv ětla na to oba nemají dostatek odvahy?

,,Tiše,” vytrhl ji z úvah a rychle ji p řitiskl ke kamenné zdi. Miriam se oto čila za zvukem otevíraných dve ří a uvid ěla paní Eliotovou, která právě vycházela z Duncanovy pracovny.

,,A-no, pane,” řekla. „Za chvíli vám p řinesu čaj.”

Pohnula se k odchodu, pak se zastavila a oto čila se zpátky k otevřeným dve řím. „Pane?” Po chvíli se usmála a přikývla hlavou. „D ěkuji, pane.”

Jakmile hospodyn ě zav řela dve ře, Pán Hranic přitiskl Miriam do temnoty chodby a zašeptal. „Bu ď tiše.”

Duncan Kerr není Pán hranic. Hrabě z Kildaltonu sedí ve své pracovn ě a vykládá si z hospodyní. Musí zjistit, kdo tedy vlastn ě je její milenec.

Snažila se oto čit tak, aby mu vid ěla do tváře, ale silné ruce jí znemožnily jakýkoliv pohyb. Paní Eliotová se pomalu přibližovala a sv ětlo z její lucerny zm ěnilo černou tmu na šedivý odstín. Koutkem oka zahlédla, že Pán Hranic je bez klobouku a že má na hlav ě jen černý šátek, pevn ě uvázaný na temeni.

Trochu se pohnula, aby uvid ěla více, a nepozorn ě kopla do malého kamínku, který ležel na podlaze.

,,Pššš!” zašeptal a znovu ji stiskl v náru čí.

Právě v tu chvíli kolem nich prošla paní Eliotová a nenávratně mizela i se svým sv ětlem.

- 276 -

Pomalým pohybem si oto čil Miriam tváří k sob ě a něžn ě p řiložil své pootev řené rty na její. Jak se k ní tiskl, cítila jeho vzrušené mužství.

Pak se sehnul a p řitiskl žhavé rty na sn ěhobílé hrdlo. Špi čkou jazyku rozkošnicky ochutnával její kůži, zuby n ěžn ě okusoval ušní lalú ěek. Miriam zav řela o či a zcela se mu odevzdala.

Zabalená do pláště utkaného ze ztracených skotských duší, zvlhlá vlastní touhou ho pevn ě objala.

Dve ře do v ěže se otev řely a zase zav řely. Obklopena ješt ě v ětší tmou, Miriam zcela ztratila možnost uvid ět jeho tvář.

,,Kde jsme to byli, má lásko, než nás vyrušila paní Eliotová?”

,,Myslím, že jsi mi cht ěl vysv ětlit, pro č nechceš, aby t ě vid ěla.”

„M ě? To jsem nebyl já, kdo mohl tím setkáním utrp ět. Co by si asi tak chudák paní Eliotová myslela o tvé po čestnosti, Miriam?”

„Ale jdi. Ty ji znáš?”

,,Ano.

„Tak pro č jsi potom nezaklepal na hlavní dve ře, když jsi cht ěl jít za hrab ětem?”

„Protože pak bych t ě nikdy nepotkal.”

,, Řekni mi pravdu.”

Místo odpov ědi se jí dostalo jen tíživého ticha. Cítila, jak je nervózní. „ Řekni mi, Iane, čeho se Pán Hranic obává?”

„Bojím se sám sebe a své lásky, kterou k tobě cítím a která m ě ni čí,” řekl hlubokým tichým hlasem.

- 277 -

Je možné, že by necht ěl jen její t ělo? že by ji skute čně miloval? Anebo to říká všem ženám?

,,A co s tím chceš d ělat?” zeptala se, když vtom se znovu otev řely dve ře. Hospodyn ě se vrací.

Přitiskl Miriam k sob ě a usko čil do stínu, který vydával nevelký výklenek ve zdi.

Bylo až dojemné, jak se staral o Miriaminu pov ěst. Však jednoho dne, a nebude to dlouho trvat, ho uvidí za denního sv ětla.

Pevn ě ji objal v pase a p řitiskl si ji na svalnaté tělo, které ji nenechávalo na pochybách, jak moc po ní touží. Miriam byla tak zmámená jeho mužným kouzlem, které ho obklopovalo, že si tém ěř ani nevšimla, když hospodyn ě zase zmizela.

Smysln ě se k n ěmu p řitiskla, z hlavy mu stáhla tmavý šátek a zabo řila své prsty do hedvábných kadeří. Pootev řela rty a nechala jeho dychtivý jazyk, aby se napil ze sladkého kalichu jejích úst.

V srdci jí trylkovala opojná melodie touhy a v duši slyšela zpívat starodávný nápěv lásky. Přiložila své rty těsn ě k jeho uchu a zašeptala: „Jestli se te ď hned se mnou nebudeš milovat, ur čit ě zem řu.”

Ochrapt ěle zasténal a jediným pohybem jí vykasal sukn ě. „Pak mi tedy dovol, má lásko, abych se nejdříve prsty pot ěšil s tvou vlhkou hebkostí.”

Miriam míle ráda souhlasila a na oplátku rychle za čala rozepínat opasek na jeho kalhotách. Vsunula ruku dovnit ř a n ěžn ě pohladila jeho ztopo řený úd. Byl tak horký a pulsující životem.

,,Stáhni mi ty kalhoty, lásko, a raději už moc nezdržuj.”

- 278 -

Miriam si však ješt ě chvíli cht ěla vychutnat opojný pocit moci, který si dob ře uv ědomovala vidy, když ho svírala v dlani.

Pán Hranic nemeškal a okamžitě jí její laskání oplatil stejnou m ěrou. Prudce vsunul ukazovák do sametové kom ůrky, pak ho vytáhl a lehce začal dráždit lepkavé poup ě její touhy, až se rozvinulo do plného kv ětu.

Miriam vydala vášnivý sten, pevn ě uchopila horký úd do dlan ě a za čala se s ním mazlit p řesn ě tak, jak ji to u čil. Avšak ješt ě d řív, než mohla sladit své tempo s jeho laskáním, Duncan zakvílel a pevně ji chytil za holý zade ček. „P řesta ň, Miriam. Už to déle nevydržím.”

Hbit ě jí vyklouzl z dlan ě a nadzvedl si ji do náru če. Miriam se instinktivn ě chytila za široká ramena a nohama ho objala v pase. Sta čil jediný prudký pohyb a Miriam ve svém nitru ucítila divukrásný nástroj rozkoše.

Chvíli po čkal, až si její úzká štěrbinka zvykla na jeho mohutné mužství, a pak se za čal rytmicky pohybovat stále hlouběji a hloub ěji, stále rychleji a rychleji a pomalu ji vedl tam, kde neexistují žádné normy a pravidla, do sv ěta, kam od pradávna sm ěř ují v milostné harmonii všichni milenci, a kde se jejich srdce i duše spojí v jedine čném aktu lásky.

,,Ach, Iane, nedokáži tě opustit. Miluji”

„Tiše, Miriam, tiše,” zašeptal jí p římo do ucha. „Nebo nás hrab ě uslyší.”

Miriam se odml čela. Však ješt ě bude mít dost času na to, aby se mu vyznala ze své lásky.

- 279 -

,,Myslel jsem si, že hrab ě už bude v ložnici,” řekl, a přitom jí uhladil pocuchané sukn ě. „P ůjdu se podívat, co má tak důležitého na práci. Jdi tudy a dojdeš přímo do své ložnice.”

Miríam se podivila, jak je možné, že se tady tak vyzná. Možná že je Duncanúv bratranec? Nebo dokonce jeho nevlastní bratr? To by vcelku vysv ětlovalo jeho podobu se sedmým zemanem Kildaltonu. Když ho tehdy vid ěla v m ěsí čním sv ětle, sama byla p řekvapená, jak hodně se podobá portrétu Kennetha Kerra.

„Já se ale nemíním schovávat, Iane. Nestydím se za to, co k tob ě cítím. Klidn ě to vyk řičím celému sv ětu.”

Zůstal stát jako opařený. „Ano? No to je skv ělé, děvče. Ale te ď m ě dob ře poslouchej. Hned te ď b ěž do své postele a n ěco hezkého si o m ě nechej zdát.”

V jeho hlase bylo n ěco nového, n ěco, co ji d ěsilo. A kde budeš ty?”

Něžn ě položil dla ň na místo, kde jí tlouklo horké srdce. „Tady, má lásko, ve tvém srdci.”

To je sice velmi romantické, ale jí to nestačí. Ona chce víc. „Kdy se zase uvidíme?”

„Každý den, d ěvče,” zašeptal a kone čky prst ů zlehka obkreslil siluetu jejích rt ů.

Op řela se o kamenné zdivo a naslouchala, jak se jeho kroky vzdalují. Copak ji m ůže milovat, když jí nev ěř í ani natolik, aby jí ukázal svou tvář?

Rázně zaklepal na dve ře pracovny, vešel dovnit ř a zase za sebou pe čliv ě zav řel. Miriam opatrn ě vyšla z úkrytu temné chodby a po špičkách došla až ke dve řím.

- 280 -

,,Doufám, že to peří, Iane,” řekl hrab ě. „Lososi jsou”

I když stála těsn ě za dve řmi, slyšela jen útržky rozhovoru, a tak p řitiskla ucho ke klí čové dírce.

,,Nestojím o to, abys m ě používal jako kurýra, Duncane,” řekl Pán Hranic rozhodným hlasem.

„Ml č. Vždy ť t ě za to platím.”

Miriam te ď pro zm ěnu p řiložila ke klí čové dírce oko a nahlédla do pokoje. Sed ěli spole čně u krbu přesn ě tam, kde s hrab ětem hrála šachy. Pán Hranic k ní byl oto čen zády, a tudíž mu nevid ěla do obli čeje. Zpoza op ěradla vy čuhoval jen cíp černého pláště.

Naproti n ěmu sed ěl v nezbytné paruce a se silnými brýlemi na o čích Duncan Kerr. P řed sebou m ěl na stole rozmíst ěny hromádky peří, které tenkým vlascem svazoval dohromady a p řipev ňoval k nim malinké háčky. „To je p řesn ě to, co pot řebuji, Iane.”

Miriam se usmála a nevěř ícn ě zakroutila hlavou. Jak jen mohla být tak bláhová a myslet si, že Duncan Kerr je Pánem Hranic?

Náhle ji zaplavil nečekaný pocit št ěstí. Takže on ji vlastn ě neoklamal. Se shovívavým úsm ěvem se podívala na hrab ěte, který se dále lopotil se svými háčky. Vtom zvedl o či a v Miriam se zastavil dech. Zdálo se jí, jako by hleděl p římo na ni.

Pozd ěji, když ležela ve své posteli, p řemýšlela o tom, zdali bude mít v ůbec dost sil říc ť hrab ěti z Kildaltonu, aby se p řipravil na to, že bude muset svého syna odevzdat baronovi Sinclairovi.

Příští ráno sed ěla p řesn ě na té židli, na které minulé

- 281 -

noci sed ěl její milovaný. Hrab ě sed ěl naproti ní a pe čliv ě si pro čítal návrh smlouvy.

Pohodln ě se op řela o op ěradlo židle a plně se oddala myšlenkám na svou vlastní budoucnost. Teď, když je vše vy řešeno, si to snad kone čně m ůže dovolit.

Ze sladkého sn ění ji však vzáp ětí vytrhl vzteklý hlas. ,,Co to má k sakru znamenat, Miriam? Snad si nemyslíte, že dám svého syna baronovi?”

Připravena na podobnou reakci Miriam namítla. „Myslím, že nemáte na vybranou. Sám přece víte, že to stojí v závěti vaší manželky. A já s tím nem ůžu v ůbec nic ud ělat, Duncane. Je to p řesn ě podle práva.”

Založil si ruce na prsa a vztekle si ji m ěř il nenávistným pohledem. „Jak dlouho o tom víte?”

Jeho chladný pohled ji vyvedl z rovnováhy. „Je to starý zvyk, který sahá až do dvanáctého století.”

,,Asi jste mi nerozum ěla, Miriam. Odkdy víte o tom, že se mám vzdát Malcolma?”

Miriam sklopila zrak. „Není to snad jedno? Na v ěci to stejn ě nic nezm ění.”

„Cht ěl bych to v ědět. Už o tom asi uvažujete hodn ě dlouho, nemám snad pravdu? Chcete mi vzít mého syna a p řitom klidn ě využíváte mé pohostinnosti, mé”

,,Já jsem ten zákon nevytvořila.”

Jo nikdy nedovolím. Dobrotivý bože, vždy ť má žena umírala a já jsem ten zatracený papír podepsal jen proto, abych uleh čil její odchod.”

Cítila jeho bolest, beznad ěj, ale nemohla mu pomoci. ,,Je mi to líto, ale budete muset. Anglické právo je v takových v ěcech velmi nesmlouvavé.

- 282 -

Pokusím se p řimluvit za vás u královny, ale myslím si, že to nebude nic platné.”

Ironicky se zasmál. „Anglické právo, říkáte?”

Snažila se ho alespo ň trochu ut ěšit. „Já vás chápu, Duncane. Myslíte si, že anglické právo nebere ohled na Skoty. Ale není to tak. Bez ohledu na to, co si myslíte, Skotové a Angličané p řijali spole čné zákony a teď se podle nich musí řídit.”

„Malcolm se narodil posledního dubna 1707. A jestli vás náhodou vaše skvělá pam ěť práv ě te ď opustila, dovolte mi p řipomenout, že m ůj syn je právě o jeden den starší než Act unie. Což znamená, že je skotský ob čan a že nemá nic společného s jakýmsi nesmyslným anglickým zvykem, který nutí šlechtice dávat své syny na výchovu mimo domov. Zůstane tady.”

Miriam ml čela. Marn ě se snažila vzpomenout si na podobný p řípad, ale v ůbec nic ji nenapadalo. Duncanova znalost práva ji překvapila. Ale možná že má v něč em pravdu a že chytrý právník by si s tým lehce poradil.

„Nemáte k tomu co říc ť?”

Přemýšlela o své zprávě pro královnu a zvažovala, jak dokáže být Anna tvrdohlavá. „Máte nějaké důkazy?”

,,Ano,” p řikývl a vstal, aby jí podal velkou knihu. „Rodinná bible. Doufám, že budete důvěř ovat kn ězi, který mého syna pok řtil?”

„Miriam mu v ěř ila. Mohl jste mi o tom říc ť už dříve.”

- 283 -

„Bohužel jsem nev ěděl, jak skv ělou budoucnost pro mého syna plánujete.” Dlouze se na ni podíval a pak dodal tichým hlasem: „Kéž bych vás nikdy nepoznal Rad ěji p ůjdu na ryby.”

Dívala se za ním, jak se sv ěšenými rameny opouští místnost. Tolik se snažila, aby byla spravedlivá. „To je skv ělý nápad, pane. P řeji vám úspěšný lov.”

Duncan za sebou zabouchl dve ře. Miriam stála jako zkoprn ělá. Přece musí existovat n ějaký zp ůsob, jak obejít zákon a zachránit tak Malcolma.

Ale ano! Odložila bibli a sp ěšné zasedla k psacímu stolu. Ješt ě nebyla ani v polovin ě, když se dve ře otev řely a v nich se objevila paní Eliotová.

„Myslela jsem si, že byste nepohrdli trochou piva, pane,” řekla a na st ůl položila džbán se sklenicemi.

„Hrab ě tu není, paní Eliotová.”

,,Ale to snad ne,” hospodyn ě se vyd ěšen ě rozhlížela po pokoji. „Práv ě p řišel baron” Oto čila se a rychle vyb ěhla z pokoje ven.

Zabalený v teplém tartanu se Duncan opíral o silný kroen dubu a pozoroval zlatavý lístek, který” se z posledních sil držel na holé v ětévce stromu. Chladný vítr se proháněl krajinou a strhával s sebou barevné listí, které po n ěkolika metrech odhodil do divoké vody Tyny.

Severn ě za Kildaltonem se rozkládalo poho ří Cheviot, jižním sm ěrem Hadriánův val a za ním území hrab ěte Sinclaira. Již celá staletí náležela území mezi těmito dv ěma panstvími Angli čan ům, ale te ď to je Malcolma. Ve své poslední v ůli mu je zanechala jeho

- 284 -

matka, čímž darovala anglickou p ůdu skotským potomk ům.

Jeho myšlenky se neustále vracely k Miriam. Jak je možné, že m ůže jednu ženu tolik nenávid ět a p řitom i milovat. Vzal ze zem ě placatý kámen a mrštil jím do řeky. Mohl p řece po čítat s tím, že Angli čané budou chtít své území zpátky. No prosím, ale proč k tomu pot řebují i malého chlapce? A h královna pošle toho nejlepšího rudovlasého zlod ěje, aby mu ho ukradl, to by se nikdy nenadál.

Mohl by vzít Malcolma a odjet s ním do Francie tak, jak to p řed ním ud ělalo již mnoho Skot ů. Ne. Ksakru, to nep ůjde. Vždy ť práv ě díky Miriam Francie podepsala s Anglií spojeneckou smlouvu.

Mohl by odjet do Itálie nebo do Špan ělska. Nebo odjet do Londýna a osobn ě požádat královnu o milost. Nebo následovat svého otce a zabít nepohodlného anglického souseda.

Jeho otec by zajal Miriam a použil by ji jako nástroj ke smlouvání. Možná to není až tak špatný nápad. Ale ne. Duncan si najde jiný zp ůsob, jak se jí pomstít. Pán Hranic prostě zmizí.

Když si uv ědomil, že Miriam už nikdy nespat ří svého milence, zachvátil ho podivný, zvrhlý nával radosti. Bože m ůj, pro č se musel zamilovat do ženy, která ho klidně zradila? Jak mohla? Práv ě ona? Copak ot řesné vzpomínky na Glenceo zabily vše, co je v ní dobré, a nutí ji ničit i ostatní rodiny?

Zvuky p řibližujících se krok ů vytrhly Duncana ze smutného p řemítání. Zahleděl se k zasn ěženému

- 285 -

poho ří, když vtom se p římo p řed ním objevil voják z jeho stráže.

Celý udýchaný ze sebe vypravil: „Rychle, pane. Sinclair je na Kildaltonu.”

Kapitola Kapitola 15Kapitola Kapitola 15 1515

S dopisem pro Alexis se Miriam vydala najít velitele hradní stráže. Objevila ho na nádvoří, jak vede rušný rozhovor s paní Eliotovou. S rukama v bok cos i hlasit ě vyk řikovala, ale zvuk kladiva z blízké kovárny Miriam bránil, aby hospodyni rozum ěla.

Podle širokých tmavých pruh ů na tartanu Miriam poznala, že se jedná o vojáka rodu Lindsay, který byl ve spojení s rodinou Kerr ů. Často vid ěla Alexandra Lindsaye, jak p řihlížel p ři cvi čení v lukost řelb ě.

Nyní pozorn ě naslouchal paní Eliotové, která vypadala zna čně roz čilen ě a ukazovala na muže na hradbách. Pan Lindsay se zamračil a odmítavé zakroutil hlavou. Hospodyn ě bezradn ě rozhodila ruce, na míst ě se oto čila a s hlasitým klením, které se v ůbec nehodilo pro jemnou dámu, se vrátila do hradu.

Te ď kone čně p řišla na řadu Miriam. Neústupn ě se postavila p řed vojáka a po dvaceti minutách přemlouvání, kdy musela použít ty nejtvrdší výhr ůžky, ho donutila, aby vyslal sp ěšného posla za Alexis. Ten jí m ěl doru čit p řepracovaný dopis pro královnu, v kterém žádá o více trpělivosti, a vzkaz, aby vyhledala zdatného právníka.

- 286 -

Když se Miriam vracela do hradu, všimla si n ěč eho podivného. Na nádvoří zavládl neobvyklý rozruch. Zatímco ženy se shlukly kolem studny, ozbrojení vojáci se rozestoupili po celé délce hradeb.

A když uvid ěla Malcolma a Saladina, jak vyb ěhli z kovárny s náručí plnou šíp ů, její podez ření se jen utvrdilo. „Snad na nás n ěkdo neúto čí?” zeptala se.

Malcolm, od ěný ve své tóze a korunovaný v ěncem ze zlatavých list ů je řabin, si nadhodil sv ůj t ěžký náklad a horliv ě p řikývl. „Blíží se k nám vojáci od Sinclaira. Musíme si p řichystat zbran ě!”

Saladin obrátil oči k nebi a snažil se chlapce uklidnit. „Malcolme, je to jen jeden ko čár s eskortou dvou vojáků. Dokonce i paní Eliotová si myslí, že je sm ěšné takhle se na n ě p řipravovat.”

,,Jsem Cézar,” opravil ho Malcolm. „Podívej! To je baron ův osobní ko čár. Co jestli s sebou přivezl i Alpin?” V jeho d ětské tváři se zra čilo zd ěšení. „Rad ěji se n ěkde schovám.” A už si to pelášil přes dv ůr, aby rychle vyhledal spolehlivý úkryt.

Stejn ě stoicky jako vždy, Saladin řekl: „Salaam, má paní.”

Miriam to úplně zmátlo. Co se tady d ěje? Zmaten ě pozorovala vojáky, kteří se o čividn ě chystali k boji. „Ty si myslíš, že by se baron odvážil napadnout Kildalton?”

Saladin ukázal hlavou sm ěrem k hradním zdem a řekl: ,,Tihle nev ěř ící jsou o tom p řesv ědčeni.”

Ačkoliv baron p řísahal, že touží po míru, Miriam ze svých vlastních zkušeností v ěděla, že není radno takovým slib ům v ěř it. „Ale že by cht ěl napadnout hrad

- 287 -

jen se dv ěma vojáky? Tak hloupý snad není?” zapochybovala.

Saladin p řikývl. „Také si to myslím. Ale rad ěji ud ělám to, co mi řekl pan Lindsay a p řinesu tuhle munici vojákům.”

Miriam ho pozorovala, jak obchází vojáky na hradbách a spravedlivě jim rozd ěluje sv ěř enou munici, když vtom se zachv ěla. Na nádvoří to p ěkn ě foukalo. Podívala se na oblohu a na severu uvid ěla t ěžké sn ěhové mraky, které se rychle přibližovaly. Mimod ěk si vzpomn ěla na teplou náruč svého milého. Jak je šťastná, že tady našla dva nejd ůležit ější muže svého života. Pána Hranic, který v ní dokázal probudit dlouho ukrytou vášefi, a hraběte, který se ukázal jako opravdový p řítel. I když popravd ě řečeno, te ď ji asi musí nenávidět.

Zašla si pro teplý pláš ť a vrátila se zrovna v tom okamžiku, když se na nádvo ří objevil pozlacený ko čár barona Sinclaira.

Znovu se podivila nad tím, jak si m ůže dovolit tak drahý a luxusní povoz. Když vezme v úvahu ubohý stav jeho domácnosti, peníze, které vynaložil za kočár, by se jist ě daly použít úpin ě jinak. Je sice pravda, že baron má určité postavení, ale už vid ěla i d ůležit ější muže a ženy jezdit v daleko horších ko čárech.

Pevn ě si kolem t ěla utáhla plášť a p řidala se k paní Eliotové, která byla připravena p řivítat ne čekanou a hlavn ě nevítanou návšt ěvu.

Pozorn ě si prohlédla baron ův doprovod, jestli snad mezi nimi nejsou banditi, které jí popisoval hrab ě. Jeden z muž ů byl vysoký a hubený jako ty čka a

- 288 -

vep ředu mu scházel jeden. zub. Druhý muž docela pr ůměrný až na to, že pod roztrhanou sametovou kapucí pravd ěpodobn ě skrýval holou pleš. Byli to snad muži z Newgatského v ězení? Jak to, že je p řed tým nikdy nevid ěla?

Opatrn ě p řistoupila k Saladinovi a zašeptala: „Sleduj m ě. Až kývnu, b ěž najít matku Mary Elizabeth.”

Saladin p řikývl a rovn ěž šeptem odpov ěděl: „Vím, kde ji najdu.”

„Dob ře. A ť si nenápadn ě prohlédne ty dva chlapy. Zeptej se jí, jestli je už n ěkdy vid ěla. Ale a ť je potichu.”

Miriam se právě v čas vrátila na své místo po boku paní Eliotové. Ko čí zastavil kon ě a neohraban ě sesko čil z kozlíku, aby otev řel dve ře ko čáru, z kterého pomalu vystoupil hrab ě, nap římil se ve své výšce a zkoumav ě se rozhlédl po nádvo ří.

Malé d ěti vystrašen ě vyk řikly a rozb ěhly se schovat se za máminy sukně, zatímco vojáci s kamennými pohledy provokativn ě povytáhli své zbran ě. Malcolm jen nervózn ě polkl a rad ěji se schoval za Saladina.

Paní Eliotová ho chlácholivě poplácala po ramínku. „Jen žádný strach, vznešený Cézare. Ten muž je tak namyšlený, že p řišel jen se dv ěma vojáky, kdež to vy tady máte celou legií.”

V o čích chlapce se objevila jisk řička nad ěje, která však, když se hrab ě vydal jeho sm ěrem, okamžit ě vyhasla. Miriam si pobaven ě prohlížela nezvaného hosta. Baron byl oble čen v zelené vestě a krátkých

- 289 -

kalhotách stejné barvy a opravdu vypadal velmi elegantn ě a uhlazen ě. Na nohou m ěl bílé podkolenky s vycpávkami na lýtkách a bílé saténové boty se zlatými knoflíky. Celou tu nádheru korunovala bílá napudrovaná paruka.

Zastavil se t ěsn ě p řed Malcolmem a s falešným úsm ěvem prohodil. „Jestli jsem snad p řekazil maškarní karneval, tak se omlouvám.”

Chlapec ze sebe nevydal ani hlásku, jen se vyplašen ě rozhlížel kolem sebe.

Baron ani žádnou odpovéď neo čekával a tak jen stáhl rty do tenké linky, která snad měla p řipomínat úsm ěv. Oto čil se k Miriam a ze své výšky na ni pohlédl. „Vypadáte jako vždy úchvatně, má drahá. Dokonce i na tomto selském sídle.”

Při svém pobytu na baronov ě panství si už zvykla na jeho kousavé poznámky ke všemu, co nebylo přesn ě podle jeho gusta, ale p řece jen ji trochu zarmoutilo, že své móresy p řivezl i sem. „Selském, pane? Tohle slovo se podle m ě v ůbec nehodí k n ěč emu tak nádhernému jako je hrad Kildalton. A také bych vás chtěla upozornit na to, že jsme se dohodli, že mi budete říkat lady Miriam.”

„Te ď si vzpomínám, že jsme se na n ěč em takovém dohodli,” p řiznal a výsm ěšn ě se rozhlédl po hradbách, kde byli rozestav ěni vojáci. Bylo vidět, že ho takové přivítání potěšilo. „Kde je Duncan? Chystá kotel va řícího oleje?”

Když si vzpomn ěla, jak mizernou m ěl hrab ě náladu, vlastně byla ráda, že tady te ď není. Baronovy

- 290 -

jízlivé poznámky ji sice rozčilovaly, ale bylo by podez řelé, kdyby se hrab ěte zastávala.

Obrátila se na paní Eliotovou, která suchým tónem oznámila, že pán je na rybách. „Mám mu nechat nějaký vzkaz?” zeptala se.

Baron se výsmešne usmál. „Na rybách? No samoz řejm ě. Jak jinak? Ale vlastn ě jsem p řišel za lady Miriam a za svým vnukem. Jak se máš, chlap če?”

Malcolm jen nesouhlasn ě zafun ěl. „Jsem Cézar. Nemusím odpovídat na tvé otázky, a když budu chtít, mohu t ě nechat vyhnat ze svého hradu.”

Baron mrkl na Miriam. „Ó, jen to ne, m ůj Cézare. Vždy ť já jsem váš otrok.” Po t ěch slovech se oto čil ke ko čáru a zavolal: „Alpin, pojď sem.”

Malcolm zb ělel a mimovoln ě couvl.

Když se však šestiletá Alpin objevila ve dve řích ko čáru, Miriam se nestačila divit. I když terorizovala všechny své p říbuzné, v růžovém saténu ozdobeném rudými r ůžemi vypadala p římo and ělsky.

„Tak jen poj ď, d ěvče,” popoháněl ji baron. „Ukaž Malcolmovi, co pro n ěho máš.”

Dívka si vykasala sukn ě a noblesn ě sestupovala z ko čáru. Bylo až komické, jak se snažila udržet nau čený úsm ěv, zatímco z fialkových o čí jí šlehaly blesky vzdoru a nenávisti.

Malcolm se nervózn ě zasmál. „Ty šaty ti opravdu sluší.”

Alpin po n ěm blýskla pohledem a odsekla: „Je mi úplné jedno, co ty si myslíš, ty skopová hlavo.” Na míst ě se oto čila, vykasala si sukn ě a na ubohého

- 291 -

chlapce vystr čila zadni čku zcela ukrytou v bílých volánkách.

„Odvážné děvče,” souhlasn ě si pobrukoval baron. „To má po své matce, mé drahé druhé sestřenici. Byla to pro m ě ohromná ztráta, ale co se dá d ělat. Samoz řejm ě že jsem uhradil všechny útraty za její poh řeb a d ěvče jsem vzal k sob ě.”

Alpin si upravila sukn ě a řekla: „Má matka byla tvá třetí sest řenice a tys ji nechal poh řbít v otrhaných starých šatech.”

Baron se zachechtal. „To d ěvče má zvláštní smysl pro humor.”

„V ůbec jsem sem nem ěla chodit,” ozvala se rozmrzele Alpin. „Páchne to tady jako ve stoce.”

Baron ji káravě chytil za rameno, ale d ěvče se na něho jen pohrdav ě podívalo a řeklo nenávistným hlasem: „Dej ode m ě pry č ty špinavé ruce, barone Hříchu.”

Baron se však nenechal odradit. „Úsm ěv, d ěvče, úsm ěv. A nezapome ň dát Malcolmovi ten dárek.”

Alpin se usmála tak falešným úsm ěvem, jaký Miriam ješt ě v život ě nevid ěla.

Malcolm hlasit ě polkl. „Opravdu ti to velmi sluší, Alpin.”

,,Jsi špinavý usmrkanec, Malcolme. Nenávidím t ě.” „Tak pro č jsi mi p řinesla dárek? Je to snad jed?”

„To není špatný nápad. Tady.” A natáhla k chlapci ruku s prout ěným košíkem.

Malcolm se pro n ěj opatrn ě natáhl a zkoumav ě se podíval, co je ukryto pod bílým plátnem. „D ěkuji ti. Takového králíčka jsem ješt ě nikdy nem ěl.”

- 292 -

„Jmenuje se Hattie.” Alpin vytáhla zvířátko a přitiskla si ho na prsa. „Má ráda sušené bobule a čerstvou mrkev. Spoustu mrkve. Každý den.” Alpin zav řela o či a tvář zabo řila do hebkého kožíšku malého zví řátka.

Miriamino srdce se sev řelo dojetím. Tahle mali čká nemá opravdovou rodinu ani nikoho, kdo by ji m ěl rád. Podívala se na barona, který byl mela zaujat bedliv ým slíd ěním po nádvoří Kildaltonu.

Vedle kovárny zahlédla Saladina s Betsy Lindsayovou. Žen ě sta čil jediný pohled na baron ův doprovod a s úlekem si p řitiskla ruce na ústa, aby snad nevyk řikla. To Saladinovi sta čilo a rad ěji Betsy rychle odvedl stranou.

Miriam m ěla co d ělat, aby se udržela, a aby nezačala k řičet vzteky. Takže když se barona ptala na ty dva muže, tak jí lhal. Toho bude litovat.

Te ď, když už proti n ěmu m ěla dostate čné d ůkazy, mohla se v ěnovat té nejzlobiv ěší a nejneš ťastn ější hol čičce, kterou kdy potkala.

,,Má jenom tři nohy,” poznamenala Alpin. „Ale dokáže skákat stejně tak rychle jako ostatní. Na. Vezmi si ji.”

Malcolm d ůležit ě p řevzal dárek. „D ěkuji. Ale copak není tvoje?”

Alpin sklopila zrak. „Už ji nebudu pot řebovat.” ,,Alpin se ráda rozdělí s druhými d ětmi,” dodal baron. ,,Och.” Malcolm pohladil chlupaté zvířátko po dlouhých uších. „Co se jí stalo, že má jenom t ři nohy?”

- 293 -

Alpin se ze všech svých d ětských sil snažila neplakat. ,,Chytila se do pasti. Ale už je do čista zdravá.”

,,Jak jsi ji našla?”

„P řinesl mi ji no ční and ěl, který se stará o d ěti a o zví řátka. Říkal, že není žádný mrzák, a že nemám dát na to, co o ní tvrdí ostatní.”

,,Vždycky dom ů p řinese n ějakou hav ěť ,” vysv ětloval baron. „Stáje už jsou plné ptáků s polámanými k řídly a kdejaké jiné havěti. Jednou dokonce p řinesla malá liščata.”

Alpin si znechucen ě odplivla. „Protože jsi jejich matku uštval k smrti. Ty a ten tv ůj tlustý soudce.”

,,Kdyby to záleželo na ní, lovci by byli mimo zákon,” poznamenal ironicky baron. „A všechny její historky se to čí jen kolem Pána Hranic.”

,,On je no ční and ěl,” vyk řikla Alpin.

„Kro ť sv ůj temperament, dít ě,” ok řikl ji baron.

Ale Alpin se už oto čila k Malcolmoci. „Vždycky ji musíš poškrábat tady, pod krkem. Má to moc ráda. Ovšem jen jestli chceš. Te ď už je tvoje, takže si ji můžeš škrábat, kde chceš.”

,,Neboj se, budu ji škrábat pod krkem,” slíbil Malcolm.

„Nemusíte o ni mít strach, sle čno Alpin,” ozvala se paní Eliotová. „Bude se u nás mít dobře. Máme spoustu mrkve.”

„Neupe čete si ji?” zeptala se Alpin.

„Alpin, prosím t ě, nezapome ň na své vychování,” znovu ji ok řikl baron.

- 294 -

Paní Eliotová se chápavě usmála. „Samoz řejm ě že ne, sle čno. Slibuji.” Poté se oto čila k baronovi. „M ůj pán by mi jistě neodpustil, kdybych vám nenabídla malé ob čerstvení.”

Paní Eliotová umí tedy pěkn ě lhát, pomyslela si Miriam. Ale vlastn ě to je nezbytné. Baron s Duncanem mohou být nep řátelé, ale i přesto musí dodržovat zásady slušného chování.

,,Jak milé,” řekl ironicky baron a už si to rázoval sm ěrem ke vchodu. Ješt ě se rychle oto čil k Alpin a pohrozil jí: ,,A ty se chovej slušn ě nebo ty tvoje liš čata utopím.”

Alpin ho obda řila opovržlivým pohledem, který říkal jen se opovaž. „Jestli se m ě Malcolm dotkne t ěmi svými páchnoucími rty, zmlátím ho tak, že ho ani vlastní otec nepozná.”

Malcolm zbledl, kdežto Saladin, který již stál po jeho boku, se rozesmál.

Miriam se oto čila k paní Eliotové. „Zavedu hosty do p řijímací místnosti.”

„D ěkuji vám, paní. Přinesu tác s občerstvenírn.”

Miriam provedla barona hradem, až se ocitli v přijímací místnosti. Baron se zastavil p řed prázdným místem a zeptal se: „Kde je Kerr ův tr ůn?”

Asi myslel to obrovské vyřezávané křeslo v Duncanov ě ložnici.

„Tr ůn?” zeptala se nechápavě.

„Ano. Ta ohromná p říšernost s vy řezávanými lvy a s erbem slunce. Když jsem tady byl naposled, stál přesn ě na tomto míst ě.” Rozhlédl se po místnosti a pak

- 295 -

dodal: „Byl stejn ě primitivní jako všechno ostatní, co tady vystavují.”

,,Odkud byl ten tr ůn?”

„Myslím, že to byl dárek od n ěkterého z těch barbarských skotských král ů.”

„Pak hrab ě tenhle pokoj asi nechal p řestav ět.”

,,Ne. Ostatní v ěci jsou p řesn ě na svém míst ě. Tyhle hodiny i tamten hrozný svícen” Náhle se zastavil a usmál se. „Jste velmi chytrá.”

,,Chytrá? To stěží, pane. Jen málokdy se setkávám s n ěkým, kdo má lepší pam ěť než já. Vaše návšt ěva m ě neoby čejn ě pot ěšila. Po t ěch všech formalitách” Schválně nechala v ětu nedokon čenu.

,,Rozumím vám,” řekl baron. Povolil si sv ůj krajkový límec a ležérn ě se uvelebil na jedné z polstrovaných pohovek. „Musím s vámi jen souhlasit. Lidé, kteří si nic nepamatují, m ě nudí až k plá či.”

Miriam ho obda řila tím samým sv ůdným úsm ěvem, který si ov ěř ila již p ři jejich prvním setkání. „P řesn ě vím, co myslíte. Dobrotivý bože, ale ten stupínek vypadá prázdný, nezdá se vám?”

Baron si ani nevšiml, že Miriam zm ěnila téma rozhovoru. „To záleží na vkusu. M ě spíše p řekvapuje, že Duncan, který samoz řejm ě zd ědil povahu po svém otci, se vzdal tak mocného nástroje vlády. Musím říc ť, že ti polonazí Skotové ho velice uctívali.”

Duncanovi muži si svého pána váží i bez trůnu, pomyslela si Miriam. „Vlastn ě Skotsku ani nerozumím. Nevíro nic o sedmém zemanovi z Kíldaltonu.”

- 296 -

Baron se na ni pozorn ě podíval. „Co vlastn ě chcete vědět, Miriam? O Kennethu Kerrovi vím úplné všechno. Byl to jeden z nejv ětších lupi čů .”

Vypadá to, že o Kennethu Kerrovi neví nic jiného, než jenom ty pomlouva čné povídačky, které jsou s ním spjaty. ,,Jakým byl otcem?” zeptala se.

„Byl to hrubý tyran, který nenau čil svého syna nic jiného, než nést rodovou tradici. Bojím se o nebohého Malcolma. Duncan je zcela jist ě stejný jako jeho otec.”

,,V čem je stejný?”

Asi mluvila p říliš milým tónem, protože hrab ě pomalu vstal z pohovky a s chlípným úsm ěvem na tváři se k ní p řibližoval. „Nep řišel jsem sem, abych se rýpal v minulosti nebo snad pomlouval svého bývalého zet ě, Miriam.”

„Když mi odpovíte na mé otázky, jistě nikdo nem ůže říc ť, že byste hrab ěte n ějak pomlouval,” řekla. „Víte p řece, jak jsou ženy zv ědavé na rodokmeny šlechtic ů?”

,,A kdo jiný než já,” usmál. se. „Vždy ť jich mám pod svou st řechou čtrnáct. Vím přesn ě, co ženy zajímá.”

„Jist ě mezi n ě po čítáte i Alpin?” poznamenala Miriam.

Baron teatrálně pokýval hlavou. „Chudák d ěvče. Tolik v ěř ila Adrienn ě. Od té doby, co byla unesena, je jako vym ěněná.”

„Ješt ě stále v ěř íte, že za její zmizení je zodpov ědný Duncan?”

,,No, prosté nev ěř ím, že by Kenneth Kerr vstal z hrobu, aby to ud ělal za n ěj. A Pán Hranic jakbysmet.”

- 297 -

Miríam cítila, jak se jí rozbušilo srdce. „Kdo je t o? Znáte ho snad?”

Baron se pohrdliv ě zasmál. „Je to výmluva pro mé nájemce, aby mi nemuseli platit nájem. Sloužící ho používají, když necht ějí pinit své povinnosti. Právě minulý týden jedna z d ěve ček celý den nevylezla z postele. Prý za ní v noci p řišel a omámil ji svým kouzelným plášt ěm. Zcela ji zbavil vlastní v ůle a donutil ji, aby ho následovala k Hadriánovu valu. O dv ě noci pozd ěji svedl její sestru.”

Miriam prudce rozbolel žaludek. Je možné, že by Ian byl takový sukni čkář, a že by vzal jinou ženu na místo, kde se spolu milovali? Mohl by na ni tak lehce zapomenout? A co ona a její city k Duncanovi Kerrovi? Jak je to vlastn ě s ní? Není také tak trochu přelétavá?

,,A pak p řestaly krávy dojit,” pokračoval baron.

Te ď nem ůže probírat své osobní dilema. Na to bude mít dost času až o samot ě. „Takže vy v existenci Pána Hranic nevěř íte?”

„Já prostě nev ěř ím v romantické povída čky. Jak by mohl muž vstát z hrobu, svádět ženy a krást m ůj dobytek? Myslím si, že to je ni čema, kterého si najal Duncan Kerr.”

„Proč by to ale d ělal? P řece jste říkal, že je stejný jako jeho otec?”

Podíval se na ni a p řikývl. „Ale ano. Je úpln ě stejný jako jeho otec. Je stejn ě nenasytný a zlomyslný. Jenom jeho metody jsou odlišné. Moc dob ře ví, že královna by jeho barbarské metody netrpěla. A tak prost ě zaplatil jinému muži, aby špinavou práci

- 298 -

vykonal za n ěho. Je p řece p říliš zaneprázdn ěn svým neustálým ryba řením, nemám snad pravdu?”

,,Ale kdyby byl Duncan stejný jako Kenneth Kerr, nemohl by místo sebe poslat do bitvy jiného muže.”

„Samoz řejm ě že mohl. Klesne jakkoliv hluboko, jen aby m ě trýznil a sužoval. Ale vy jste mi otev řela oči a pou čila jste m ě o nutnosti kompromisu. Te ď už vím, co mám udělat, aby kone čně nastal klid a mír.”

Jeho sebejistota Miriam znervóz ňovala. „A co vlastn ě chcete ud ělat?”

Hrab ě vytáhl z náprsní kapsy dopisní obálku. „Mám takový, dalo by se řicť plán.”

Miriam rychle rozlomila pe čeť a zb ěžn ě p řelétla řádky dopisu. Baron pořádal ples, a k jejímu velkému překvapení, hlavními hosty byli hrab ě z Kildaltonu a jeho syn Malcolm.

„Mra číte se,” řekl. „Myslíte si, že je to ode m ě pffliä troufalé? To vy jste m ě nau čila vid ět rozdíly mezi mnou a Duncanem. A te ď to zase já nau čím jeho.”

Vše, co si Miriam p řála, bylo ty dva muže usmířit, ale te ď se jí to n ějak nelíbilo. N ěco tady nehraje. „Co tím myslíte?”

,,Asi jsem se nevyjádřil p říliš jasn ě. Ale jist ě jste už pochopila, pro č Roxana trvala na tom, abych chlapce vychovával právě já.”

A právě tohle Miriam nechápala. „Roxana byla vaše nevlastní dcera. P řála si, aby tady vládl mír. Lidé, kte ří žíjí na území, jenž má Malcolm, jednou zd ědit, si přejí, aby jejich pánem byl Duncan. Sami mi to řekli.”

- 299 -

„Roxana byla vždy naivní a stejn ě tak i tihle sedláci. Budou poslouchat každého, koho jim jurisdikce ur čí. A podle práva to je přece Malcolm ův poru čník, nemýlím se?”

Bože, ta jeho sebed ůvěra a nadutost ji snad zni čí.

,,Máte pravdu, barone. Dočasným pánem nad územím od Kildaltonu k Hadriánova valu je Malcolmúv poru čník.”

„P řesn ě,” řekl baron. „Už to trvá p říliš dlouho. Kolikrát jen jsem se snažil nastolit mezi mnou a Duncanem mír, ale marn ě. Tohle je jediná a správná cesta.”

Je si moc dob ře v ědom toho, že s poru čnictvím nad Malcolmem získá i moc nad rozsáhlým územím. A Miriam sama nejlépe v ěděla, jak hodn ě pot řebuje peníze, které by z tohoto ,výhodného obchodu” plynuly. Baron však nev ěděl, že Malcolm se narodil ješt ě p řed uzav řením Aktu Unie, a tudíž je vlastn ě skotský ob čan. V tom p řípad ě se na n ěj anglické právo nevztahuje a i v ůle jeho matky je neplatná.

„Dokud však nebude mít vše stvrzeno královnou, nemíní d ělat pražádné závěry.“

,,Máte vlastně pravdu, barone. Je na čase, aby nastal mír.”

Do pokoje vešla paní Eliotová se džbánem piva. Pod paždí nesla svazek čerstvé mrkve. Sotva, rozlila pivo do pohárů, pokoj sp ěšn ě opustila.

,,Je to neskonalé štěstí,” řekl baron a pozvedl svou číši s pivem, „že královna poslala právě vás. Doufám, že se zú častníte plesu?”

- 300 -

Do plesu zbývá čtrnáct dní. To už bude Alexis jistě z Londýna zpátky. S královniným souhlasem bude Miriam moci ob ěma muž ům sd ělit oficiální rozhodnutí. Snad bude Anna rozumná a její žádosti vyhoví. „Samoz řejm ě. To bych si p řece nemohla nechat ujít. A te ď mi prozra ďte n ěco víc o vašem plánu.”

„Týká se mé neteře Karolíny. Pevn ě v ěř ím, že jen ona m ůže urovnat všechen ten nepo řádek, který tady nastal.”

Miriam v mysli p řelétla všechna jména a tváře, s kterými se u barona setkala. Ale ano. Byla to takov á drobná ostýchavá zlatovláska. Mohlo jí být tak osmnáct. „A jak by to mohla dokázat?”

Baron se hlasit ě zasmál. „Jak už jsem říkal, nechci vést s Duncanem válku, a tak jsem se rozhodl, že ukáži svou dobrou v ůli a nabídnu mu Karolínu, za ženu.”

Miriam nev ěř ícn ě hled ěla na spokojeného barona. Ani nev ěděla pro č, ale ta myšlenka se jí v ůbec nezamlouvala. „Nejsem si jistá, že by další spojenectví ve vaší rodin ě p řineslo kýžený efekt, barone.”

,,Co se vám na tom nelíbí? Tohle je přece perfektní řešení.”

Nedokázala mu odpovědět, pon ěvadž její d ůvody byly zcela osobní. I když své srdce dala Pánu Hranic, přesto se nemohla smí řit s myšlenkou, že by Duncan pat řil jiné žen ě.

,,Navrhuji, abyste po čkal, dokud jednání nebude zcela ukon čeno.”

„Trvám na tom, abyste Duncana o mém návrhu spravila. I Avery Chilton s tým souhlasí.”

- 301 -

Miriam spolkla ostrá slova, která se jí drala na jazyk a řekla: „Chilton ův souhlas už tady nic neznamená. V krátké době bude nahrazen jiným mužem. A také tady bude jmenován šerif.”

Baron na chvíli z ůstal s otev řenými ústy. „Jsem překvapen, že chcete plýtvat královninými pen ězi a zbyte čně tady platit dalšího úradníka. Duncan a já můžeme i nadále řešit místní spory sami. Víte, Miriam, než provedete n ějakou hloupost, nejd říve byste si o tom m ěla s n ěkým promluvit.”

Miriam jeho nadutost znovu p řekvapila. „Ud ělala jsem to jen kv ůli vám, barone. Teď už nebudete zatíženi takovými malichernostmi, jako je řešení nicotných problém ů mezi oby čejnými lidmi, a budete mít více času, abyste jste se s Duncanem lépe poznali. Něco takového se p řece pro urozené muže ani nehodí. Souhlasíte se mnou?”

Hrab ě se suše zasmál. „Klidn ě bych souhlasil i s utažením své vlastní kravaty, jen aby to p řineslo ošacení a dostatek jídla pro mou rodinu. A samoz řejm ě bezpe čí pro své poddané.”

Jeho dojemné tvrzení Miriam zrovna moc nep řesv ědčilo. „Mám takový dojem, že jediné, čeho se mají obávat, je Pán hranic.”

,,Máte naprostou pravdu. Jsou z něho do čista vystrašení.”

„Je ale zvláštní, že se nebojí t ěch dvou kriminálníků, kte ří vás doprovázejí.”

,,Kriminálníci?” vyplivl ze sebe baron. „Ti muži jsou mí osobní strážci.”

- 302 -

Miriam mu tedy řekla o Betsy Lindsayové. „Mám ji sem nechat zavolat, pane?”

S rudým obli čejem odv ětil. „Ne, Miriam. V ěř ím vám. Co s nimi mám ale dělat?”

„Až se vrátíte dom ů, nechte je zav řít. Lord Duncan vám pošle účet za veškeré škody, které napáchali.”

,,Ano. To bude nejlepší. Ale já jen doufám, že mi věř íte, že jsem o n ěč em takovém nem ěl ani tušení?”

To, čemu Miriam v ěř ila, na tom te ď p říliš nezáleželo. ,,Lady Miriam!” Ve dveřích stála vyděšená paní Eliotová.

,,Má paní!” Saladin proběhl kolem hospodyn ě a s tváří b ělejší než k řída se zastavil p řed Miriam. „Prosím. Rychle. Myslím, že Alpin zabila Malcolma.“

Kapitola 16 Kapitola 16Kapitola 16Kapitola 16

S tváří p řitisknutou ke krku pádícího hřebce Duncan rozrážel studený severní vítr. Pobízel kon ě tak urputn ě, že ho až pálila sev řená stehna. Vzkaz z Kildaltonu byl jasný.

Duncan nemusel o ne čekané baronov ě návšt ěvě dlouze p řemýšlet. Miriam p řece jeho odmítnutí zcela ignorovala a jen potvrdila Roxaninu poslední v ůli. Baron si p řijel pro Malcolma.

Duncan se zmítal vražedným vztekem. Tlukot kopyt jen podn ěcoval zb ěsilý tep srdce. Snažil se ovládat, ale marně. Jestli p řijede dom ů a Malcolm tam

- 303 -

nebude, Miriam MacDonaldová bude litovat toho, že kdy vstoupila na skotskou p ůdu. A mír mezi ním a baronem Sinclairem bude zcela nemožný. Zmobilizuje všechny své síly a zaútočí na toho bastarda s takovou silou, že mu nepom ůže ani královnino vojsko.

Když se na potemn ělém obzoru objevila silueta Kildaltonu, Duncanúv hn ěv byl vyburcován do těch nejvyšších mezí.

Hřebec klopýtl. Duncan povolil pevné sev ření ot ěží a trochu se v sedle nap římil. K ůň zpomalil a zt ěžka oddechoval. Jeho dech se okamžit ě m ěnil v mrazivá oblaka mlhy. Také Duncan lapal po dechu a nosem nasával mrazivý vzduch. Na tvářích i na rukou se mu usadily sn ěhové vlo čky, které jen podn ěcovaly jeho hn ěv.

V dálce se mihlo světlo pochodní, pak na chvíli zmizelo za oponou hradních zdí, aby se vzápětí znovu objevilo. To sv ětlo nezv ěstovalo nic dobrého.

Co strašného se mohlo stát, aby pro něho Alexander Lindsay poslal své muže? Zlost vystřídal pocit strachu, který se usadil hluboko v hrudi a ta m neviditelnou p ěstí svíral milující srdce. Pouze búh má to právo, aby oddělil otce od syna.

Pod baronovým dohledem by se z veselého a zdravého chlapce stal zatrpklý a bezohledný muž. Nikdo by se nezajímal o to, že se ob čas obvi ňuje ze smrti své matky. Kdo by ho utěšoval, když v slabých chvílích padne na kolena a se slzami na tvářích se tiše modlí k bohu? Kdo by si našel čas, aby správným sm ěrem vedl jeho p řebujelou p ředstavivost? Kdo by ho nazýval nom du jour ?

- 304 -

Kdo by ho u čil být chápajícím a šlechetným? Kdo by ho u čil poznat pravdu? Kdo by ho u čil jak získat respekt svých muž ů? Kdo by ho u čil dvo řit se žen ě svých sn ů?

Duncanovi se v o čích objevily slzy. Náhle před sebou uvid ěl své vlastní mizerné dětství a vzpomn ěl si na slib, který složil p řed kolébkou svého novorozeného syna: Nikdy nebudeš trp ět nedostatkem lásky a porozum ění.

,,Je Malcolm v po řádku?” zavolal na přibližující se muže.

Vojáci zastavili své koně. Pochodn ě osv ětlovaly ml čenlivé tváře. Alexander Lindsay. Ó, bože! Situace musí být horší, než si myslel. „Baron odvezl Malcolma?”

Vojáci sklopili zrak. „Ne, pane. Je mi to líto, ale stalo se n ěco horšího,” ozval se Lindsay. „To d ěvče, Alpin, p řivázalo chlapce ke stromu a”

,,A co?” Duncanovi v žilách ztuhla krev. „Co mu ud ělala?”

Alexander hlasit ě polkl. „Ta zpropadená potvora mu pod tógu str čila sršn ě. Jeho nejd ůležit ější část jeho mužná zbraň je nateklá tak, že je v ětší než tvoje pěst. Porodní bába říkala, že nebude nikdy mít vlastního potomka.”

Duncanovi se nesmysln ě ulevilo. Ale vždy ť si myslel, že Malcolm je mrtvý.

Drahý Malcolm. Popíchaný od srš ňů . Duncanova vlastní mužná část se zachvěla pochopením a koleny pevn ě zmá čkl boky kon ě. S péčí porodní báby, s ut ěšováním paní Eliotové a s podporou jeho otce

- 305 -

Malcolm zase brzy nalezne svou ztracenou pýchu a mužnou sebedůvěru. Ale co až se chlapec za čne zajímat o n ěžn ější pohlaví? Ksakru, pak za čne Alpin nenávidět, i když jednala jist ě jen v sebeobran ě. Vždy ť se už n ěkolikrát snažil Alpin políbit.

Duncan musí dodržet sv ůj slib, který dal Adrien ě a najít pro Alpin nový domov. Barbados. Ano, Barbados a Adrienina péče. Chybí mu dív čin vd ěč ný pohled, když Pán Hranic donesl jejím zvířátkům trochu jídla.

,,Je mi to opravdu líto, pane. Ale ta pob ěhlice za to krut ě zaplatila. Baron ji chytil za vlasy a zatáhl ji do svého ko čáru. Ti, co byli na nádvoří, p řísahají, že ji slyšeli k řičet ješt ě dlouho potom, co baron zatáhl závěsy.”

Duncanovi bylo d ěvčátka upřímn ě líto. Té noci, co našel v Sinclairové pasti malého zajíčka a donesl ho Alpin, tenkrát mu děvčátko nabídlo jediný pár svých bot za trochu mrkve.

Příští noc jí donesl celý košík zeleniny, čisté obvazy na zran ěnou tlapku a nové kožené kalhoty. Tehdy k řičela jak malé dítě a říkala mu, že je no ční and ěl.

Chudák Alpin. Chudák Malcolm.

,,Kde je Malcolm?”

,,Je v posteli, pane. Paní Eliotová a slečna Miriam jsou s ním.”

Tak, pomyslel si, takže jeho syna nenechala odvlécť pry č. Nebo to jen na krátko odložil Alpinin čin? Však brzy uvidí.

- 306 -

„M ůj pane,” Alexandr na chvíli zaváhal. „Hospodyn ě říkala, abych vám připomn ěl vaši paruku a brýle.”

Všev ědoucí paní Eliotová. Duncan sáhl do kožené brašny, ale když se jeho prsty dotkly paruky, znehybn ěl. Sice se rozhodl, že Pán Hranic navždy zmizí, ale okolnosti ho nutí, aby sv ůj plán znovu důkladn ě promyslel. Miriam MacDonaldová nikdy nebude pat řit Duncanovi Kerrovi. Jak by mohla milovat muže, který ji podvedl? Jak by mohl nadále milovat ženu, která chce zničit jeho život?

Bože a všichni svatí, pomozte, pon ěvadž on ji nedokáže p řestat milovat.

Po tom všem, co se stalo, je p řece barva jeho vlas ů celkem ned ůležitá a nezajímavá. Ale brýle si nechá. Až jí poví o strašném osudu, který potkal Pána Hranic, rád by ji vid ěl zblízka.

O p ůl hodiny pozd ěji stál Duncan bez paruky na zápraží ložnice svého syna. Paní Eliotová usnula v křesle, Miriam sed ěla na okraji postele, Malcolmovy ruce ve svých. Čistým a n ěžným hlasem mu zpívala ukolébavku z Vyso činy. Byla o dít ěti, které bylo milováno tolika lidmi, že mu král daroval jeho vlastní klan.

Duncan do tváře svého syna nevid ěl. Kolena m ěl ovázaná bílým plátnem a celá postel byla čist ě povle čena. P řipraven na nejhorší pomalu p řistoupil k posteli. Srdce se mu sev řelo.

Malcolmova o ční ví čka byla nateklá, celá tvář poseta rudými skvrnami. Vypadal tak malý a

- 307 -

bezmocný, jeho vlasy byla p říliš tmavé a husté k tak bledému a k řehkému obličeji. Najednou se zcela podobal drobné žen ě, která zem řela p řesn ě den po jeho narození.

Duncan si v duchu sliboval, že chlapce nikdy neopustí. Nikdo ho nedonutí, aby syna n ěkdy vydal a nechal ho na milost ostatním.

Padl na kolena vedle chlapcovy postele a tiše se za čal modlit.

Něžný zp ěv utichl.

Neschopen podívat se jí do o čí, pozoroval Miriaminu levici, která byla spojena s rukou jeho syna. To, co vid ěl skrze silné brýle, ho šokovalo.

Drobné chlapcovy prstíky pevn ě svíraly Miriaminu ruku a tam, kde se nehty setkávaly s jemnou pokožkou, její dlan ě, byly zabo řeny do zaschlé krve.

Duncan pohledem následoval ušlechtilou křivku jejího zápěstí, kde zrychlen ě pulsoval neklidný tep. Cítil, že ho up řen ě pozoruje a tém ěř slyšel její nevyslovenou prosbu: Odpus ť mi, Duncane, že jsem nedohlédla na tvého syna.

Přepadl ho prudký pocit pokušení. O čima sledoval křehkou pavu činu jemných žilek, které se táhly po jejím vnit řním p ředloktí. Vyhrnula si rukávy svých šat ů. Krvavé skvrny by drahý samet zajisté zničily. Zelená barva podtrhovala lesk jejích očí a skv ěle dopl ňovala rudou barvu hebkých vlas ů. Byla tak krásná.

,,Duncane” Její prosebný hlas ho zasáhl až uvnitř v duši.

A probudil Malcolma. „Tati

- 308 -

Jeho d ětská tvářička se stáhla bolestí a z očí vytryskly nové p řívaly slz. „Tati, pevn ě m ě drž.”

Duncan se sklonil a n ěžn ě si svého syna p řivinul k hrudi. Chlapcova útlá ramínka se otřásala hlasitými vzlyky.

,,Já vím, zlatíčko. Já vím,” broukal skotským nářečím. ,,Je mi to tak líto, ale všechno se zase zahojí. Zústanu tady s tebou, dokud ti nebude lépe. Paní Eliotová ti zítra uvaří tvé nejoblíben ější jídlo. A já ti přečtu všechny p říb ěhy z tvojí knížky. Brzy budeš zase v po řádku.”

Malcolmovo vzlykání se zm ěnilo v tiché posmrkování. Duncan ho s láskou oparně položil do měkkých podušek.

Postel zavrzala a Duncan v ěděl, že Miriam vstala. Vzpomn ěl si na krvavé stopy na jejích dlaních. „D ěkuji vám, že jste s ním z ůstala,” tekl s pohledem upftným na chlapce.

Popotáhla, jako by se snažila potlačit slzy. Nepla č, prosil ji v duchu Duncan. Prosím t ě nepla č. Pro dnešek tě nem ůžu ut ěšit. Musím z ůstat se svým synem. Ten mě te ď pot řebuje nejvíce.

,,Jen jsem vám chtěla pop řát dobrou noc,” řekla žena, která mu zlomila srdce.

„Dobrou noc.”

,,Dobrou noc, lady Miríam,” zašeptal Malcolm.

Miríam pokývla paní Eliotové a n ěžn ě stiskla Duncanovo rameno. „Kdybyste m ě pot řeboval, klidn ě mě vzbu ďte.”

- 309 -

Duncan poslouchal, jak za ní zapadly dve ře, pak se usadil vedle svého syna a oddan ě čekal na dlouhou noc.

Ješt ě p řed kurop ěním, když Malcolm tvrd ě spal, Duncan potichu vyšel z ložnice a v tajnosti navštív il řezníka. Pak zašel za Angusem MacDoddero. Vytáhl plášť Pána Hranic a vše d ůkladn ě p řipravil na krutou pomstu Miriam MacDonaldové.

Ráno strávil s Malcolmem, který se cítil lépe, než kdokoliv o čekával. Chlapec snědl t ři sladké bochánky št ědře namazané ěerstvy’m máslem a voňavým medem. Pak si vynutil svolení, aby ho mohl Saladin kdykoliv navšt ěvovat. Jediné, co se mu nelíbilo, byla polední návštěva porodní báby, která mu přišla vym ěnit obvazy. Když odešla, unaven ě položil hlavu do polštářů a usnul.

Saladin se usadil k oknu, kde si pro čítal Korán. Duncan vzkázal Miriam, aby ho navštívila v pracovně.

Za chvíli už zaklepala na dve ře. P řes ramena m ěla přehozený pestrý tartan s rodovými barvami. „Cht ěl jste se mnou mluvit, pane?”

Vzala si snad ten tartan, aby ho vyvedla z rovnováhy? Zatímco nedokázal odtrhnout zrak od hlubokého výst řihu, který p řekypoval bujným poprsím, koktav ě Miriam nabídl židli. „Prosím, posa ďte se.”

Když plavn ě procházela místností, šustivý zvuk lát-ky Duncanovi p řipomn ěl zcela jinou situaci, když vykasal bohaté sukn ě a prsty vklouzl do vlhkého ženství.

Najednou byl opravdu rád, že si k pohovoru s Miriam zvolil místo za svým psacím stolem a ne širo ké

- 310 -

křeslo u krbu. Za stolem mohl lépe skrýt své ztopořené mužství.

Byl škodolib ě pot ěšen, když zjistil, že Miriam nev ěř ícn ě zírá na jeho zlaté vlasy. „D ěkuji vám, Miriam, že jste p řišla tak brzy.”

„Bylo mi pot ěšením,” zavrkala a obda řila ho jedním ze svých úsm ěvů, které pravd ěpodobn ě používala na krále Francie. „Stejn ě jsem se vás cht ěla zeptat na pár maličkostí.”

„To zní velmi formáln ě, Miriam. P řišla jste si snad pro další ústupek z mé strany?”

„Chápu, že jste pohoršen Alpininým chováním. Myslím si, že nikdo neo čekával, že by jejich nep řátelství mohlo dojít až tak daleko. Hašte řili se hned od za čátku, ale považovala jsem to jen za nevinné dětské škádlení. Raději bych nev ěř ila tomu, co porodní bába říkala o jeho neschopnosti mít vlastní potomky. Čas nám řekne více.”

Bylo to absurdní, ale moc dob ře jí rozum ěl. Cítila se zodpov ědná za to, co se stalo v jeho nepřítomnosti.

,,Doufám, že mi rozumíte, Duncane?”

,,Velice dob ře, Miriam. Ale te ď mi rad ěji řekn ěte, pro č jste se mnou cht ěla mluvit.”

„Tak zaprvé, s těmi Sinclairovými muži jste m ěl pravdu. Paní Lindsayová je poznala.”

„Kde te ď jsou?”

,,Baron slíbil, že je p ředá spravedlnosti.”

,,Vy mu v ěř íte?”

„Testuji ho.”

- 311 -

Připadala mu velmi vyrovnaná a klidná. „A co dál?” Miriam začala nervózn ě bubnovat kone čky prst ů. „Te ď byste m ěl rad ěji mluvit vy.”

„Pro č?”

,,Druhá věc, kterou vám musím říc ť mi není zrovna příjemná. Ocitla jsem se ve zvláštní situaci. Chtěla jsem znovu obnovit naše p řátelství, ale to, co vám teď řeknu, může docela zm ěnit váš život i vaši budoucnost.” Plaše se na n ěj usmála. „Tak prosím, teď vy.”

Ze stolu zvednul balí ček, který si p řipravil, když navštívil řezníka, a podával ho Miriam. Už k n ěmu natahovala ruce.

Ne, nem ůže jí p řece zlomit srdce. Prudce jím mrštil na podlahu.

,,Ne. Trvám na tom, že ženy mají p řednost. Pokra čujte. Jsme p řátelé, Miriam, a já vám věř ím.”

Miriam sklopila hlavu a poskytla tak Duncanovi skv ělý výhled na dokonale propracovaný ú čes. Jaksi to k ní pat řilo. Nic na ní nebylo oby čejné. Všechno bylo krásné a ušlechtilé. Proč ale zmínka o jejich p řátelství a o d ůvěř e vyvolala u Miriam MacDonaldové takovou reakci?

Zvedla hlavu a podívala se Duncanovi p římo do očí. „Jak jist ě víte, baron opravdu touží po míru.”

Duncan pocítil ho řkost. Znovu byla u své práce. „Zajisté. Právě proto p řece v čera p řivedl Alpin. Aby ukázal jeho dobré výchovné metody.”

Miriam neš ťastn ě rozhodila rukama. „Nemohla si pomoci. Asi byste m ěl vědět, že Malcolm se ji pokusil políbit. Není zvyklá na projevy náklonnosti. Většinu

- 312 -

času si jí nikdo ani nevšimne. Nev ěděla, jak má reagovat.”

Duncan vid ěl mali čké jizvy na jejích dlaních, ale rozhodl se, že musí být tvrdý. „A já si myslím, že přesn ě v ěděla, co d ělá.”

,,Ano, Alpin ud ělala chybu, ale víte, že ji baron donutil, aby se vzdala svého oblíbeného králíčka? A to je jen malý p říklad toho, co musí každý den snášet. On si prost ě nem ůže dovolit krmit a šatit své chudé příbuzenstvo.”

Ješt ě p ředtím, než Malcolm usnul, pov ěděl mu o Hattii. Duncanovi bylo dívky líto, ale loajalita k jeho synovi zvít ězila. „Takže vy si myslíte, že to, co ud ělala Malcolmovi, je v po řádku?”

Miriam zatnula p ěsti. „Samoz řejm ě že ne. Ale to vlastn ě nemá co d ělat s tím, co vám musím říc ť. Jak jsem již řekla, baron zoufale touží po míru. Rozhodl se ud ělat další p řátelské gesto gesto, které mluví o jeho up římnosti a o tom, že se s vámi chce domluvit. Tak by se kone čně vy řešily vaše potíže a oba dva byste mohli klidn ě ffi, tak n ějak to řekl.”

Miriam plácá nesmysly. Bože, co jí vlastně ten baron nabídl? „Jestli si chcete hrát se slovíčky, Miriam, tak prosím, ale musím říc ť, že vám zatím vůbec nerozumím.”

Miriam si nervózn ě hryzala vrchní ret. „Já chci, abyste v ěděl, že to byl jen a jen jeho nápad, že já s tým vůbec nesouhlasím ne, že nesouhlasím, vlastn ě je mi to úplně jedno”

„Miriam,” p řerušil ji Duncan, „co je vám úplně jedno?”

- 313 -

,,Jestli si vezmete baronovu nete ř Karolínu.”

Duncan zt ěžka dopadl do svého k řesla. O čekával od n ěho n ějakou špatnost, ale tohle? Další manželství? „Nesmysl.”

Miriamin uleh čený úsm ěv mu prozradil, že je s jeho reakcí více než spokojená. Ale pro č? Jestli miluje Pána Hranic, proč by se starala o to, jestli si Duncan Kerr vezme baronovu nete ř? Rozhodl se, že to musí zjistit. „Možná že jsem se unáhlil. Jak vlastně vypadá, Miriam? Mohla byste mi ji p řipomenout?”

Miriam si palcem p řejížd ěla po kone čcích prst ů. „Karolína není vyšší než já. Má sv ětlé vlasy a hn ědé oči a skv ěle hraje na harfu.”

Její vyhýbavý tón mu toho moc neprozradil. „Jedna žena v jeho domácnosti m ěla p římo and ělský hlas. Čistý a….“

,,Tak to nebyla Karolína.” Řekla s takovou jistotou, že by jí každý uv ěř il. „St ěží dokáže udržet melodii.”

Duncan se nemohl zbavit pocitu, že Miríam nechce, aby se mu Karolína líbila. Zám ěrn ě se podíval Miriam do výst řihu a zeptal se: „A jak je stav ěná?”

Miriam ani neuhnula pohledem. „Je celkem hubená. Vlastně hotová ty čka.”

,,Aha. A ona si m ě chce vzít?”

,,Je velice poddajná, pane.”

,,Kdo v baronov ě domácnosti není?”

„Alpin.”

Duncan se zakuckal smíchy.

„Takže už jste jí odpustil?”

- 314 -

Alpin nikdy jeho odpušt ění nepot řebovala, což však Miriam nemohla v ědět. Ale ten starý mizera d se už na hrad ě neukazuje.

„Tak co na to říkáte, Duncane?”

Rozhodl se, k ji trochu potrápí. „Ne že bych se znovu hrnul do žen ění, to ne. A ješt ě k tomu s n ěkým z baronovy rodiny, protože tomu jde jen a jen o m ůj titul. Ale na druhou stranu je pravda, že mám v ůč i svému klanu určitou zodpov ědnost Ale ne. Až se příšt ě ožením, bude to jen z lásky.”

Miriam to v o čích radostn ě zajisk řilo. „Opravdu?”

,,Ano.“

„ Řeknu to tedy baronovi. A abych nezapomn ěla, po řádá bál. Vy a Malcolm máte být hlavními hosty. Půjdete tam?”

,,Ne. A vy?”

Duncan se v duchu usmál. Miríam vypadala velmi spokojen ě.

,,Já musím. Jak je dneska Malcolmovi?”

,,Už je mu lépe, ale ješt ě musí z ůstat v posteli. Saladin je s ním. Zdá se, že se z nich stali dob ří přátelé.”

„Saladin obvykle nemívá p řátele. Doufám, že vám to nevadí?”

Zkouší ho snad? Pro č by mu n ěco takového m ělo vadit? ,,Zjistil jsem, že Saladin je velice milý a moudrý mladík. Na jejich p řátelství nevidím nic špatného. A abych nezapomn ěl. Zm ěnil jsem sv ůj názor. Rekněte baronovi, že jeho návrh ještě zvážím.”

„Ano?”

- 315 -

„Nechci, abyste si myslela, že se nesnažím spolupracovat,” vysv ětloval Duncan.

„To je od vás velice rozumné.” Vstala a dlaněmi si upravila záhyby široké sukně. „Doufám, že budete se svou novou ženou spokojen.”

Znovu, si vzpomn ěl na tmavý pláš ť. „Necht ěla byste se mnou pove čeřet?”

,,Ráda, Duncane. Když jsou Alexis a Salvador pry č, jsem tak ráda s vámi povečeřím.”

Byla osamocená. Celý sv ůj život byla sama. Prokletí vrazi. A on ji te ď chce oloupit o jedinou bytost, kterou miluje.

Až te ď si uv ědomil, jak je jeho plán krutý a bezohledný. Jak jen mohl být tak sobecký? Opravdu j e tak pomstychtivý?

,,Duncane, co se vlastn ě stalo? Říkal jste, že ten balík je pro m ě. Ne říkejte, že ne. Miluji p řekvapení.”

Dřív, než ji mohl zastavit, sehnula se k balíku a vytáhla z něho zakrvavený pláš ť Pána Hranic.

Podlomila se jí kolena a musela se zachytit hrany stolu, aby neupadla. „Dobrotivý bože,” hlesla. Látka jí vyklouzla z ruky a spadla na zem.

Krutá slova, která si tak dlouho nacvičoval, mu te ď zamrzla na rtech.

Zt ěžka polkla a up řela na n ěho chladný pohled. „Tak proto jste m ě zavolal. Je mrtvý?”

Když Duncan uvid ěl v jejích o čích takovou zoufalost a beznad ěj, p řipadal si jak ten nejposledn ější červ. Ale zašel p říliš daleko. „Je mi to líto. Byla to nehoda. Divoký býk ho roztrhal. Našel ho pastevec.”

- 316 -

Zadusila v sob ě vzlyk, který vycházel až z hloubky duše, a pevn ě zav řela o či. Co te ď asi vidí? Vyvražd ění své rodiny. „Ne, Miriam,” zašeptal. „Prosím, nemyslete na Glenceo.”

„Na to jsem nemyslela. Skute čně,” řekla a p řitiskla si ruce k hrudi. „Myslela jsem na to, že Ian zem řel osamocen. Nikdo by takhle nem ěl odejít ze sv ěta. Bez svých blízkých a bez své rodiny.”

Duncanovi se sev řelo srdce. „Tak, jako zem řel váš otec?”

Přikývla a celá se roztřásla. „Víte, je mi po řád zima. Proto jsem si koupila domek v Bath. Celý rok tam prýští horké prameny.”

Malé d ěvčátko osamocené v promrzlém údolí na Vyso čin ě. Dosp ělá žena, která se při té vzpomínce ješt ě stále chv ěje zimou. „ Řekn ěte mi n ěco o tom vašem domku.”

Když tuhle vzácnou ženu držel ve svém náručí a poslouchal p říb ěh o tragédii v Glenceo, musel ji obdivovat, jak je state čná. A teď tomu nebylo jinak. Hrd ě zvedla hlavu a nap římila t řesoucí se ramena. „D ěkuji Duncane Kerre. Ale kdybyste m ě omluvil rad ěji bych šla do svého pokoje. Chtěla bych být sama s” Na rtech se jí objevil smutný úsm ěv. „Pot řebuji být sama.”

Cht ěl ji strhnout do své náruče a odvolat ta krutá slova. Ale kdyby jí te ď fekl celou pravdu, co by asi ud ělala? Co kdyby vzala Malcolma a odvezla ho k baronovi Sinclairovi?

Duncan nev ěděl, co d ělat. Jednou si znovu získá její lásku a její důvěru a pak snad Ale te ď nesmí

- 317 -

ud ělat jedinou chybu. Jinak by mohl zni čit život sob ě i Malcolmovi.

Pozoroval ji, jak tiše odchází z místnosti. Pak si sundal brýle a pospíchal do tajných chodeb. Prob ěhl celým koridorem a se zatajeným dechem se postavil z a její šatník. Práv ě v čas. Zrovna vcházela do ložnice.

Tak jako exotický pták shazuje své překrásné peří, tak Miriam odložila sv ůj klid a vyrovnanost. O či se jí zalily slzami, ramena se rozt řásla. Došla k posteli, kde se s pláštěm p řitisknutým k hrudi zhroutila.

Duncan slyšel každi čký její vzlyk, vid ěl sebemenší pohyb. Srdce mu krvácelo, ale nemohl se prostě jen tak vyno řit ze šatníku a za čít ji t ěšit.

Když se utišila, Duncan si myslel, že snad usnula. Ale právě v ten okamžik, kdy už cht ěl odejít, se oto čila na záda a s očima up řenýma na nebesa řekla: „Nejd říve jsem o tob ě ani nev ěděla.”

Duncan ztuhl. Jak ho jen mohla objevit.

„Necht ěla jsem si p řipustit, že by mi mohl dát tebe.”

Náhle Duncan všechno pochopil. To nemluví s ním.

„Asi bych se ti m ěla k n ěč emu p řiznat, mé drahé dít ě. Máš totiž pon ěkud zvláštní matku. Dokázala jsem urovnat mír ve Francii, ale jaksi jsem si nevšimla, že nep řišla má každom ěsí ční perioda. Ale nemusíš se bát. Už budu zodpov ědn ější, slibuji. Budeš mít Alexis, tak jako jsem ji m ěla já. Budeš ji milovat, uvidíš. Co asi na to řekne? Ur čit ě mi dá radu, abych t ě nau čila nejmén ě dvanácti jazykům.”

- 318 -

Její ho řký smích drásal Duncanovu duši. Vždy ť mluví o jeho dít ěti!

,,Co myslíš, mé malé? M ěla bych se odst ěhovat do Bath a tam žít v hanb ě nebo bych se ti m ěla poohlédnout po vhodném otci?”

Vždy ť on sakra má otce, cht ěl zak řičet.

„Jednou ti povím o Pánu Hranic. Až budeš starší A je tady ješt ě n ěco, co bys m ěl v ědět o své matce. Nejsem moc dobrá v lovení muž ů. Chci říc ť, že se mi dvo ří, to ano, ale v ětšina z nich má k tomu své čist ě politické d ůvody.”

Ale to se zm ění, Miriam. Slibuji.

Kapitola Kapitola 17Kapitola Kapitola 17 1717

Miriam se posadila P řed krbem a p ři roz česávání vlas ů p řemýšlela o tom, jak se te ďzm ění její život.

Zatímco ostatní mladé dívky se u čily háčkovat a vyšívat, Miriam si procvi čovala svou pam ěť a u čila se diplomatickým kli čkám. Vždycky myslela jen na státní zájem a na královnu, která o to vlastně ani moc nestála.

Svému manželovi by Miraim mohla jako v ěno nabídnout leda tak p řekrásný domek v Bath. Místo vyšívaných povle čení má jen cestovní kufr piný praktických v ěcí. Mezi jinými i st říbrný pohár od vévody Burgundského, modrý sametový plášť od prince z Persie a n ěkolik malých podobizen šlechtic ů, kte ří si pravd ěpodobn ě p řáli, aby se s Miraim MacDonaldovou nikdy nesetkali.

- 319 -

Když nedokázala najít jinou cestu jak nastolit mír, s klidným sv ědomím domluvila mezi znep řátelenými stranami s ňatek. Často ten Uastný pár vlastn ě ani neznala.

Kolik nev ěst Miriam p řivedla p řed oltář? Dvacet šest.

A co ona? Kdo se ted stane jejím právoplatným manželem a otcem jejího dít ěte?

Náhle ji popadl bezmocný vztek. To p řece nem ůže být pravda. Divoký býk. Pro č nebyl opatrn ější? Jak ji jen mohl opustit? Ji a jejich dít ě?

Co jí vlastn ě z ůstalo? Mlhavý obraz muže, který byl op ředen tajemstvím. Ani neznala jeho tvář.

Z o čí jí znovu vytryskly horké slzy. Zhluboka se nadechla. Nesmí se litovat. Musí myslet na budoucnost. Vždy ť už není sama. Pot řebuje chápavého a rozumného muže, který by mohl dát jejímu dítěti klidný domov a hlavn ě své jméno.

Ale nejd říve musí dokon čit tu v ěc v pohrani čí. Na své vlastní potíže bude mít ješt ě dost času. Oblékla si teplé vlněné šaty a pomalu se vydala k jídelné.

Duncan tam už na ni čekal. „Jestli vám to nevadí, požádal jsem paní Eliotovou, aby nám prostřela u krbu. Je to tady útuln ější a teplejší.”

,,Je to od vás velmi pozorné.”

Duncan p řistoupil, aby jí p řisunul židli. „Tomu se říká skotská pohostinnost.”

Pohodlné usazena ho pozorovala, jak přechází po pokoji a vrací se s lahví vína. Jeho svaInatá, lýtka byla pevn ě uv ězn ěna v bílých podkolenkách, která končila těsn ě pod nahými koleny. Bílá hedvábná košile se

- 320 -

širokými rukávy se skv ěle hodila k elegantnímu plédu Kerr ů. Tartan m ěl pevn ě p řepásán koženým opaskem a jeho cípy byly podle zvykIostí upevn ěny na rameni. Tam byly spojeny broží, která m ěla znak slunce. Nádherná bobří brašna ozdobená zlatými st řapci a přezkou, jenž byla vykládaná drahými kameny, volně visela na pevném řet ězu a ph pohybu se dotýkala jeho třísel.

Když si vzpomn ěla, co má Duncan ukryto pod svým tartanem, ucítila podivné chv ění. Vlastní reakce ji nep říjemn ě p řekvapila. Byla p řesv ědčena o tom, že její vášeň zem řela spole čně s Pánem Hranic.

Hrab ě se na ni mile usmál a dlouhými prsty si prohrábl dlouhé vlasy, které svou barvou připomínaly vyzrálý med. Pak se kone čně usadil a z o čí si sundal tlusté brýle.

Miriam na n ěho nechápavě hled ěla, zcela ohromená barvou a jasem jeho očí. Díky tlustým obrou čkám si ani nevšimla jeho dlouhých řas, které se tém ěř dotýkaly obo čí.

„Bez nich vypadáte jinak.”

„A také bez nich jinak vidím.”

„Opravdu?”

„Ano.” Odložil brýle a natáhl se pro láhev s vínem. Rudá tekutina se líně vlévala do Miriaminy sklenice. „Nap říklad vidím, že jste si práv ě umyla vlasy. Lesknou se jak vycíd ěná m ěď .” Nalil svou vlastní sklenici a dodal: „To asi musí být tím sv ětlem z krbu.”

Kdyby ho neznala, mohla by si myslet, že ji chce svést. Ale ne hrab ě. Prost ě se jen snažil být zdvo řilý a

- 321 -

udržet konverzaci. Nebo to m ůže být tou skv ělou polévkou od paní Eliotové,” řekla.

Duncan zav řel o či a zhluboka se nadechl. „V řes. Je to v ůně Skotska a má druhá nejoblíben ější.”

Uchopila svou číši a na oplátku ji pozvedla k přípitku. „Druhá? A která je první?”

Otevřel o či a up řel je na Miriam. „Horská mlha. Je tak osv ěžující a nenapodobitelná.”

,,Jaká náhoda. Také ji miluji.”

Duncan pozvedl obo čí a natáhl se pro její ruku. „Skute čně? Nechte m ě p řivon ět.”

Vložila svou k řehkou ruku do jeho mužné dlan ě. Pomalu se k ní sklonil a zhluboka nasál jemnou vůni. Její ruka se zachv ěla. Omámeně pozorovala korunu zlatých vlas ů. Jak si jen mohla myslet, že je Pánem Hranic? Protože lana milovala a te ď jí chybí a i když je to podivné, k Duncanovi ji n ěco p řitahuje.

„Už nenosíte ani paruku.”

Něžn ě ji zmá čkl ruku. „Ano. Nejd říve jsem si myslel, že p říhodným oble čením a dokonalou angli čtinou si získám vaši náklonnost. Ale” na chvíli se odml čel. „Pak se z nás stali pMelé a já už vím, že mě nebudete soudit za to, že nosím šaty svého lidu a používám jejich řeč. Daleko více se zajímáte o lidi jako takové, ne o jejich vn ější obal.”

Jeho slova ji h řála více než ohe ň vycházející z krbu. ,,Ve vašem tartanu vypadáte znamenitě.” A pak tiše dodala: „Pamatuji si na tartan svého otce. V brašn ě měl pro m ě vždy n ějaké sladkosti.”

„Váš otec byl š ťastný muž. To Malcolm, si do mé brašny dává čolky.”

- 322 -

Usmála se. „Asi mi nebudete v ěř it, ale je to poprvé, co mluvím o svém otci. Jen tak, p řirozen ě.”

,,Doufám, že mi o n ěm a o sob ě povíte daleko více.” Miríam se cítila v bezpe čí. Duncan byl skute čný přítel.

„To ale není ta brašna, kterou vídám na Malcolmovi.”

„Samoz řejm ě, že ne. Mí p ředkové by nejspíše vstali z mrtvých a svrhli m ě z rodového tr ůnu, kdybych mu dovolil hrát si s takovou vzácností.”

,,Ale jednou mu ji stejn ě dáte. A on ji pak zase předá svému synovi.”

,,Možná.” Zhluboka se napil sladkého vína.

Pozorovala, jak se mu na krku pohybuje ohryzek a najednou jí vyschlo v ústech.

,,Nesmíte brát vážně to, co vám napovídala porodní bába. Myslím si, že doktor v Edinburgu by si s takovým problémem dokázal lehce poradit.”

,,No, ješt ě je trochu brzo, abychom si d ělali starosti s s takovými v ěcmi.”

,,Ale jist ě byste rád v ěděl, na čem jste. Od muž ů ve vašem postavení se p řece o čekává, že budou mít dědice.”

„Mohu mluvit otev řen ě, Miriam?”

Řekl to takovým tónem, jako by se cht ěl zeptat, jestli jí chutná víno. „Samoz řejm ě,” odpov ěděla bez zaváhání.

„Myslím si, že je jedno, co se od muž ů v mém postavení o čekává. Podle mne jsou daleko důležit ější jejich pocity a jejich tužby. Kdyby muž tolik touži l po dít ěti, pro č si nevezme ženu, která již dokázala, že je

- 323 -

po četí schopná? Žádný rozumný muž by takovou ženu nem ěl odmítat.”

Je tak hodný a laskavý. Mifiam jen doufala, že není na sv ětě zcela osamocen, pon ěvadž p řesn ě takového muže pot řebovala najít. „Musím však říc ť, že v ětšina muž ů vyžaduje od svých nev ěst panenskou čistotu.”

,,A také jsou fandové hazardních her a honu na medv ědy. Ale ne Armstrong Duncan Kerr. Také si myslím, že pro ženu není p říliš bezpe čné často po čít dít ě.”

Te ď myslí na svou mrtvou ženu. Miriamino srdce se stáhlo bolestí. „Je mi líto, že Roxana zem řela.”

V Duncanových o čích se objevila n ěha a skrytá bolest. „Roana zem řela š ťastná. Chtěla Malcolma víc, než Anglie chce Skotsko. Toužila po n ěm víc než já po míru v pohrani čí.”

Miriam mu cht ěla p řipomenout, že Akt Unie už suverenitu Skotska vy řešil, ale necht ěla narušit sp řízn ění jejich duší. „V pohrani čí mír bude, Duncane. To vám, slibuji.”

,,Ale m ůj syn z ůstane se mnou. Věř ím, že najdete zp ůsob, jak to za řídit.”

Vystrašena jeho d ůvěrou uhnula pohledem. „Prosím, Duncane, neo čekávejte příliš. Lidé, kte ří řídí tuto zemi a radí královně, vidí d ěti jen jako anonymní nástroje jejich moci. Jen minulý rok použila královna dvakrát dítě jako rukojmí mezi hašte řícími se rodinami.”

„Které rodiny?”

Miriam nemínila nikoho kompromitovat. Dokonce ani p řed mužem, kterého obdivovala. „Jména p řece

- 324 -

nejsou d ůležitá, Duncane. M ěl byste v ědět, že díky své nemoci jedná královna často velmi ukvapen ě.”

Duncan si zamra čen ě pohrával se sklenicí s vínem. „P řísahám, Miriam, že p říšt ě, až se ožením, tak si vezmu jedin ě sirotka. Mám už dost t ěch nechutných tahanic s p říbuznými.”

Miriam s ním pln ě souhlasila, ale p řesto podotkla: „A co rodová soudržnost?”

Duncan se zamyšlen ě zahled ěl do ohn ě. V zelených o čích se mu odrážely zlatavé paprsky a měnily je na modré. Prom ěnlivost, pomyslela si Miriam, je asi jeho hlavním znakem.

„D ěti,” řekl po chvíli, „mohou být vedeny k respektu ke starším, ale jen st ěží se nechají ovládat názorem svých rodičů . Kdo ví? Až Malcolm dosp ěje, třeba se sp řátelí s někým z baronovy rodiny. Jen proto, že my dva máme spolu problémy, neznamená, že je bude mít i Malcolm. Bude mít své vlastní p řátele.”

Miriam myslela na ukrutnosti, kterých se Campbellovi dopustili na jejich rodi čích a na útrapy, které provázely celý její život. „Ale p řece žádný zlo čin by nem ěl z ůstat nepotrestaný. A vždycky se nem ůžeme spolehnout jen na spravedlnost soudního dvora. Právě vy byste o tom m ěl v ědět nejvíce, Duncane.”

,,Ale díky vám nakonec všechno dobře dopadne. U Iclanú z Vyso činy je dávným oby čejem p ředávat nenávist a krevní mstu z otce na syna. Tenhle hloupý a nesmyslný zvyk zni čil již n ěkolik nevinných život ů.”

Chápala ho a vcelku s ním souhlasila, ale její případ byl odlišný. Nebo snad nebyl?

,,Na co myslíte?” zeptal se.

- 325 -

Cht ěla mu, vysv ětlit, jak je pro ni d ůležité, aby Campbellové zaplatili za své hříchy, kterých se dopustili na MacDonaldech, ale kupodivu její vlastní argumenty se zdály být jaksi vybledlé a povrchní. Rad ěji zm ěnila téma rozhovoru. „P řemýšlím nad tímhle vínem. Je skv ělé.”

V jeho pohledu zahlédla zklamání. „Vaše ocenění mě opravdu t ěší,” řekl kousav ě.

Te ď nebyl čas na to, aby zkoumala, pro č se o její myšlenky tolik zajímá. „Mám skvělý nápad.”

Duncan se znovu napil vína. Poslouchám. Miluji skv ělé nápady hlavně ty vaše.”

,,Co kdybyste na území Northumberlandu, což je Roxanino v ěno, postavil nové sídlo, které by mela pat řilo Malcolmovi? Nic p řepychového. Jen aby tam pohodln ě mohla žít malá rodina s nevelkou posádkou vojáků.”

Duncan ji nechápavě pozoroval. „Ano, ale nechápu, co dobrého by to přineslo?”

„Baron si u královny stěžoval, že ho p ři návštěvách svého vnuka znervóz ňuje vaše p řítomnost. Kdyby m ěl chlapec své vlastní místo, kam by ob čas zavítal, baron by ho tam mohl p řece navšt ěvovat. Pak by už nem ěl důvod st ěžovat si.”

Duncanovy poklesla ramena. „Ne, to ne. Ale pak bych m ěl k stížnosti d ůvod zase já. Co kdyby se tam baron p řest ěhoval s celou svou domácností? To by bylo p řece stejné, jako kdyby bydlel u Sinclaira.”

„Ne, to by neud ělal. Ale sídlo by muselo být dostate čně malé.”

- 326 -

„To je skv ělý nápad, Miriam,” zasmál se Duncan. „Nechám tam vyhotovit speciální dveře. Takhle vysoké.” A ukázal rukou do výšky, která by jen stěží sta čila pro baronovu vysokou postavu. „To je opravdu skv ělý nápad.”

„Prosím, Duncane, ješt ě není d ůvod k radosti. Nejsem si jistá, jestli královnu něco takového uspokojí. Ale ur čit ě ocení vaše velkolepé gesto. Také byste m ěl ukázat dobrou vůli a nechat barona, aby s Malcolmem navázal přátelský vztah.”

,,No, tak to jsem št ěstím celý bez sebe.” Zamyšlen ě se podrbal na brad ě. „Jen doufám, že váš plán bude fungovat. Miluji svého syna a trvám na tom, že zůstanu jeho otcem.”

Otec. V ětšina moderních muž ů do d ětského pokoje ani netrefi. A když jsou jejich synové odrostlí d ětským st řeví čkům, s klidným srdcem je pošlou na výchovu k příbuzným nebo do internátní školy. Snad si k sob ě najdou cestu v n ěkterém z klub ů. Anebo také ne. „Ud ělám všechno, co bude v mých silách, Duncane.”

„D ěkuji vám. A zapomeňte na to, že jsem řekl, že budu o baronov ě návrhu uvažovat. Mé sv ědomí mi nedovolí, abych pro své účely využil nebohé d ěvče.”

Miriam cítila, jak jí ze srdce spadl velký kámen.

Muž, tak šlechetný a dobrosrde čný, jako je Duncan

Kerr, si zaslouží vybrat si ženu, kterou bude

milovat. Kdesi hluboko uvnit ř se ozýval slabý

hlásek: Vezmi si m ě, Duncane, vezmi si m ě. Ale to

bylo jen její zlomené srdce, které zoufale

pot řebovalo útěchu. „Myslím si, že to je rozumné

rozhodnutí.“

- 327 -

Duncan jen ml čky p řikývl. „Asi bychom o našem plánu m ěli říc ť i Malcolmovi.”

„Myslíte svatému Francisovi z Assisu. To je jeho dnešní jméno.”

Duncan se usmál. „Ano, máte pravdu. A musím říc ť, že o tom dobrém mnichovi napsal velmi p ěknou písemnou práci. Ale teď mám takový dojem, že s Hettie pod postelí se stal králem a ochráncem všech zví řat.”

„Až uvidím Alpin, musím jí to říc ť.” Miriam kývla hlavou k st říbrnému tácu. „Co máme dneska dobrého?”

Duncan na ni lišácky mrkl. „Kucha ř cht ěl p řivítat nového člena rodina, a tak uva řil spoustu dušené mrkve a jako zákusek strouhanou karotku.”

„Doufám, že na karotce nechal i zelené listí? To je vůbec nejlepší.”

S úsm ěvem jí pohrozil prstem. „Miriam MacDonaldová, vy si ze m ě tropíte žerty.”

Miriam byla ráda, že z nich jsou už zase p řátelé. Během ve čeře nezávazně klábosili a ť už o francouzském vín ě nebo o římské architektu ře. Duncan si post ěžoval, že baron klidn ě nechá strhnout kus Hadriánova valu, kdykoliv jeho kamenné ploty pot řebují opravu.

Pozd ěji zašli spole čně za Malcolmem. V čisté no ční košili kle čel na posteli a vedle n ěho, s přek říženýma nohama, sed ěl Saladin. Jako správný mnich se Malcolm snažil převést svého přítele na správnou víru. Ale jaksi se mu to nedařilo.

Když slyšel o svém novém sídle, jen pokrčil rameny. ,,Ale jenom v tom p řípad ě, jestli tam bude

- 328 -

dost místa pro ta ubohá boží stvo ření. A taky bys nem ěl zapomenout na žalář, tati pro Alpin.”

V p říštích týdnech Miriam často trávila volné dny v Duncanov ě spole čnosti. Každé ráno zašli na dlouhou procházku, aby vyvenčili Verbatim, a pak se hrab ě potuloval po hrad ě. Mnohokrát ho viděla, jak zašel za vojáky na stráži, aby zvěděl, jestli už nep řijíždí posel od královny. I když m ě1 na tváři úsm ěv, Miriam věděla, že ho trápí možnost ztráty svého syna. Aniž by inu dávala falešnou naději, snažila se jeho utrpení zmírnit.

Většinu ve čer ů spole čně sed ěli p řed plápolajícím krbem v p řijímacím pokoji. Miriam se dozv ěděla, že Duncan má velice mlsný jazý ček, a ten ji zase nutil, aby veškeré lah ůdky, které vykouzlila jeho kuchařka, ochutnala s ním. Miriam se nenechala dlouho pobízet. I když nikdy nebyla p řílišným vyznava čem sladkostí, ve svém delikátním stavu zjistila, že vše je docela jinak.

Někdy si prohlíželi plány na Malcolm ův nový domov a jindy zase hráli karty nebo šachy. Den za dnem se Malcolm cítil stále lépe, přesto však odmítal opustit sv ůj pokoj. Saladin z ůstával s ním.

Noc za nocí Miriam trávila ve své opuštěné posteli. Když zrovna nevzpomínala na svou lásku, tak tiše rozprávěla se svým nenarozeným dít ětem. Mnohokrát se jí zdálo, že Pán Hranic nemohl zemřít a že je stále s ní. Jako by cítila jeho pohledy a slyšela p řerývaný dech.

Navždy zástaneš v mém srdci, má lásko.

- 329 -

V ned ěli ráno Duncan trval na tom, že ho musí doprovázet do kostela. Když zdvo řile odmítla, založil si ruce na prsa a zm ěř il si ji neústupným pohledem.

„Pro č ne, Miriam? Jste snad muslim?”

Vyvedená z míry jeho otázkou odvětila: „Nemám ráda chlad hlavně sníh.”

,,Ale to já přece také ne,” řekl. „Ale dneska je venku opravdu krásně a já už mám p řipravené sáně.”

„Sán ě? Jste velmi pokrokový. Ani si to nedovedu představit ruská trojka v Anglii.”

,,Ve Skotsku,” opravil ji.

,,Beru zp ět vše, co jsem řekla o pokrokovosti. Vy opravdu nejste žádný volnomyšlenkář.”

,,Nic nejde najednou, Miriam.” Záhadně se na ni podíval skrze p řiv řená víčka. „Ale možná bychom to mohli zm ěnit.”

Miriam se usmála. „Tak ať je tedy po vašem, Duncane. Co mi tedy m ůžete nabídnout?”

,,Jak už jsem říkal. Mám pohodlné sáně, do kterých je zap řažená trojice rychlonohých koní z údolí Clyde. Paní Eliotová nám přichystala obrovský koš plný lákavých pochoutek a podkoní vystlal sáně nep ředstavitelným množstvím hu ňatých kožešin. A jako návdavek mezi ně položil nah řáté cihly.”

Pozvání v zelených o čích ji lákalo víc než jeho sv ůdná slova. „No to je opravdu lákavé, Duncane. Ale musím říc ť, že v Rusku jsem se jízdy na saních dostate čně nabažila.”

,,Ale Rusko, má drahá, se jen těžko m ůže vyrovnat Skotsku. Ukáži vám rodinku jezevců. Dovezu vás na překrásnou paseku, kde budeme pozorovat plaché laně

- 330 -

a statné jeleny. Pojďte, Miriam. Řekn ěte ano. Nikdo jiný se mnou nechce jet. Vždy ť to není žádná zábava jezdit sám v saních, které by stačily t řeba i pro řezníkovu rodinu. M ůžeme vzít i Verbatim. Pot řebuje si zab ěhat.”

Jeho kouzelná řeč Miriam scela odzbrojila. A opravdu by se m ěla zbavit své zášti k zimě a ke sn ěhu. A s kým jiným by n ěco takového mohla dokázat než se svým novým p řítelem, Duncanem Kerrem?

Duncan nelhal. Zabo řila se do chlupatých kožešin a v nohách cítila příjemné teplo, které vycházelo z nah řátých cihel. A muž, jenž sed ěl vedle ní, jí zah říval srdce. Tichým ránem se neslo jemné cinkáním rolni ček. Verbatim b ěžela vedle saní, nos p řilepený těsn ě k zasn ěžené zemi.

Když v ěže Kildaltonu zmizely a celý sv ět kolem zb ělel mrazivých sn ěhem, Miriam za čala propadat panice. Duncan cítil její strach. Rychle se ji snaž il nějak rozptýlit. Ukazoval zajímavá místa, popisoval cestu, kterou pojedou, a nahlas p řepo čítával vzdálenost, jenž jim ještě chybí k ur čenému místu. Potom použil hru, která Malcolma dokázala při dlouhých cestách vždy zabavit. Řekl Miriam, a ť najde místo, kde by cht ěla mít sv ůj nový domov.

Tak dojeli až ke kostelu.

Po ukon čení bohoslužby Duncan nabídl skupince dětí, ze je proveze na saních. Ti však za čali zd ěšen ě couvat, o či up řené na tu obrovskou v ěc, kterou neznaly.

Když vid ěla jeho zklamání, jakoby mimochodem Miriam poznamenala: „D ěti v Rusku se saní nebojí.

- 331 -

Někdy si je dokonce vezmou dom ů a používají je jako postel.”

Mary Elizabeth, dívka, kterou Verbatim zachránila, natáhla ruce a řekla: „Já jsem stejn ě tak odvážná jako děti v Rusku. Pojedu první.”

Duncan se hluboce uklonil. Bude mi nesmírným pot ěšením, madam.”

Děvčátko se zasmálo. Vyzdvihl ji do vzduchu a usadil na samém vrcholu z kožešin. Starší chlapci po vzoru dvorní etikety pomohli d ěvčat ům do saní a pak s výskotem a hlasitým pískáním do nich nasko čili sami. Spole čné strávili celý den jízdou po zasněžené krajin ě a zp ěvem lidových písni ček. Mary Elizabeth obdarovala Verbatim š ňů rou suchých bor ůvek, kterou jí pov ěsila kolem krku. Miriam dostala stále zelený vo ňavý v ěnec a Duncan obdržel v řesovou korunu a byl jmenován králem zimy.

Právě když se slunce za čalo sklánět k horizontu, Miriam s Duncanem se vraceli na Kildalton. Bronzový nadech stmívání snesl na okolní krajinu klid a mír. Když však vjeli na nádvo ří, poklidná atmosféra zmizela. Stál tam posel s královským erbem.

Miriam se zamra čila. A znovu do práce. Musí naost řit b řity logického myšlení a vybičovat soust řed ěnost až k samotnému vrcholu.

Podívala se na Duncana. „Jmenuje se Evan Givins.”

„Vy ho znáte?”

Podívala se mu p římo do o čí. „Pracovala jsem s ním, Duncane. Je to dobrý a d ůvěryhodný člov ěk. Prosím, nezapome ňte, je to jenom posel. Kdyby

- 332 -

záleželo na n ěm, jist ě by te ď sed ěl u krbu a popíjel dobré víno.”

Duncan zatáhl za opratě a zpomalil sp řežení. „No, je dob ře, že je tady. Aspo ň to budeme mít za sebou.”

To už tolik pospíchá, aby se jí zbavil? Srdce se jí sev řelo zoufalstvím. Co te ď bude d ělat? „Ano, máte pravdu,” řekla. „Všechno bude zase v po řádku. Nebojte se.”

Podíval se na ni zkoumavým pohledem. „Jestli si myslíte, Miriam MacDonaldová, že teď se nebudu bát, tak to m ě v ůbec neznáte.”

Cht ěla by se o n ěm dozv ědět ješt ě milion v ěcí, ale bohužel nebude mít p říležitost. Te ď bude mít na starosti d ůležit ější v ěci. Musí si najít manžela. Kdyby ji tak požádal o ruku. Hloupost. Muž jeho postavení by si nikdy nevzal ženu bez v ěna. „V ěř te mi,” zašeptala.

S t řesoucími se koleny Duncan sesedl ze saní. V ěř it jí. Ano, cht ěl jí v ěř it. Bože, jak hodn ě jí cht ěl v ěř it.

Chytil ji kolem pasu a pomohl jí na zem. Jedna polovina jeho mysli pat řila dít ěti, které nosila pod srdcem, a druhá chlapci v posteli. Doprovodil ji k hlavnímu schodišti a řekl: „Po čkám na vás v pracovn ě.”

Díval se za ní jak vstupuje do hradu a mizí v dlouhé chodb ě. Pak požádal paní Eliotovou, aby dohlédla na pohodlí, a odešel do pracovny. Nalil si brandy a pohodln ě se usadil p řed krbem.

Ačkoliv královnina posla dychtivě o čekával, teď, když byl na hrad ě, se ho zmocnil pocit zoufalství a beznad ěje.

- 333 -

Zpytoval sám sebe a snažil se p řijít na to, jestli pro záchranu svého syna udělal opravdu vše, co bylo v jeho silách. Kdyby snad dostal šanci prožít uplynulých deset let jinak, zachoval by se stejn ě nebo by se vyvaroval zbyte čných chyb? Ne. V ěř il, že vidy jednal podle svého nejlepšího sv ědomí a p řesv ědčení. Nikdy nevzal život. V ěděl, že jeho otec by vyplenil Sinclairovy vesnice a baronovu zakrvavenou hlavu by nechal napíchnout na ostrý k ůl. Ale on ne. Takhle by se nikdy nezachoval. Je sice pravda, že nechal obživnout legendu Pána Hranic. Dokonce strašil anglické nájemce. Ale nikdy by se nedopustil krveprolití.

Celé hodiny se procházel neradostnou minulostí a uvažoval nad budoucností s ženou, kterou opravdu miloval. Cht ěl jí říc ť pravdu. Cht ěl, aby v ěděla, že to on ji svedl, že to on se s ní miloval a že úplně stejn ě se s ní bude milovat celý sv ůj život. Dokonce i kdyby mu královna vzala syna. Ale kdyby jí to řekl právě te ď, ur čit ě by se rozzlobila. Nem ůže takhle riskovat s Malcolmovým životem.

Duncanovi se únavou zav řely o či.

Všude kolem byla hustá mlha. „Pojď sem, Duncane.” Slyšel k řik svého otce. „Musíš se nau čit zacházet se zbraní a naučíš se to práv ě te ď. Jinak, přísahám, tě zvalchuji tak, že t ě nikdo ani nepozná.”

Zvuk t ěžkých bot se p řibližoval. ,Poj ď sem, Duncane,” řval Kenneth Kerr. „Jinak už víckrát neuvidíš svého syna.

,,Duncane?”

- 334 -

Její sladký hlas ho p řivedl zpátky. Sen. Byla to jen no ční m ůra. Kenneth Kerr byl mrtev.

„Duncane?”

Miriam stála těsn ě vedle n ěho.

„Kolik je hodin?” zeptal se.

„ Čty ři hodiny ráno.”

Překvapen ě vysko čil na nohy. „Jste v po řádku? Vy jste byla celou tu dobu vzh ůru?”

„Ano. M ěla jsem. práci.” Miríam si prohlížela špi čky svých bot. „Nepot řebuji tolik spánku jako ostatní lidé.”

S myšlenkou na své dítě jí nabídl: „M ěla byste si odpo činout.”

,,Hned jak se rozední odjedu k baronovi Sinclairovi.” Duncan v sob ě nedokázal najít tolik odvahy, aby se zeptal na královnin vzkaz. Ne, teď ne. Te ď by ji cht ěl obejmout, milovat se s ní tak vášnivě, dokud by nek řičela jeho jméno a nesouhlasila s tím, stát se jeho ženou.

Ale vždy ť ona by nemohla kri čet jméno, které chce slyšet. Volala by svou lásku, lana. „Miriam

,,Posa ďte se, Duncane.”

Mrazivý tón v jejím hlase pevn ě sev řel Duncanovo srdce.

,,Co bylo v královnině dopise?”

Za čala nervózn ě p řecházet po místnosti. „Nikdy se nep řátelím s lidmi které mám usmířit. Rozumíte mi?”

,,Ano, rozumím.”

- 335 -

,,Jako váš přítel ud ělám vše, co bude v mých silách, abych královnu přemluvila. Ale nic víc nem ůžu ud ělat.”

Bože, Anna se tedy postavila proti n ěmu. „Pro č pro č se rozhodla podpo řit Roxaninu v ůli a poslat Malcolma na výchovu k baronovi?”

Miriam se v o čích zaleskly slzy. „Prosím, neptejte se m ě.“

„Myslí si, že jsem stejný jako m ůj otec.”

Miriam poklesla na kolena vedle jeho židle a pevn ě ho uchopila za ruku. „Najdu zp ůsob jak ji p řesv ědčit, že nejste stejný jak Kenneth Kerr.”

Měla tak studené ruce. Je takové i její srdce? Tolik ji toužil zah řát. „Bojím se o vás, Miriam. Jste unavená. Prochladlá.” Tolik toužil po tom, aby sm ěl říc ť, že pod srdcem nosí jeho dít ě. Ale te ď nemohl. Ješt ě ne. „Pojedu k Sinclairovi s vámi.”

„D ěkuji, ale ne.”

,,Co tam vlastn ě budete d ělat?”

Už otev řela pusu k odpov ědi, ale pak ji zase zav řela. ,,Jsem velmi dobrá v urovnávání svárů, ale pot řebuji d ůkazy. A právě kv ůli nim tam musím jet.”

„D ůkazy proti baronovi?”

,,Ano. A také p řece musím odmítnout vaši nabídku k s ňatku a zú častnit se plesu. Vy z ůsta ňte s Malcolmem.”

Copak vždy pracuje tak tvrd ě? Uchopil i její druhou ruku a pomalu ji za čal t řít svými dlan ěmi. Zblízka se jí zahled ěl do o čí, ale její pocity byly dob ře ukryty kdesi hluboko uvnit ř. Jak m ůže doufat ve spole čný život s ní, když ani nedokáže poznat na co

- 336 -

myslí? Ješt ě hloub ěji se pono řil do jejích o čí. „Možná mě pot řebujete víc, než si myslíte.”

„D ěkuji, ale ne.” Vzdychla si a rychle zav řela o či. Ale i ten krati čký moment sta čil, aby uvid ěl zranitelnost a silnou sympatii.

To mu dalo novou nad ěji. „Malcolm je state čný chlapík a už je skoro zdravý.”

Miriam se usmála neveselým úsm ěvem. „A práv ě proto vás tady potřebuje.” Po chvíli dodala. „Saladin a pan Givins jedou se mnou.”

„Ale já tady nem ůžu jen tak sed ět a nechat vás, ať zni číte budoucnost mého syna.”

Ani se nepohnula, ale teplý výraz jejích o čí mu prozradil, že ho chápe. „To je velmi nep říjemné dilema, protože já jsem zvyklá pracovat sama. A obvykle úsp ěšn ě.”

Pravd ěpodobn ě d ělala v ětšinu v ěcí ve svém život ě sama. Duncan byl pevn ě rozhodnut, že to zm ění. „Budete se bát. Všude je plno sn ěhu. Pošlu s vámi alespo ň, stráže.”

Zvedla hlavu. „Doprovod bych opravdu uvítala.”

Náhle mu na mysli vytanula noc, když zachránila Mary Elizabeth. Lidé z Kildaltonu ji tehdy začali milovat. V pivnici zpívali píse ň na její po čest, paní Eliotová mu udělala p řednášku o špatnosti podvodu a Angus mu radil, aby si na ni dal pozor.

„Žádný z mých muž ů neumí řídit sáně.”

„Duncane, umím řídit sáně stejn ě tak dob ře jako ko čár.”

Připadal si jako hlupák. „Je v ůbec n ěco, co neumíte?”

- 337 -

Obda řila ho odzbrojujícím úsm ěvem. „To by vám trvalo v ěky, než byste n ěco objevil.” Vymanila svou ruku z jeho a vstala.

Duncan ji pozoroval, jak odchází se zdviženou hlavou, rovnými rameny, s jeho dít ětem pod srdcem a s jeho osudem ve svých rukách.

Kapitola 18Kapitola 18 Kapitola 18Kapitola 18

Miriam m ěla plné ruce práce, aby mohutné sp řežení zvládla. A k tomu ještě ta vnit řní trýze ň. Pro č musí být všechno tak složité? Na jednu stranu byla ráda, že je zpátky na Kildaltonu. Cítila se tady jako doma. Ale na druhou stranu jí tady vše p řipomínalo Pána Hranic, a při té vzpomínce se jí pokaždé bolestí stáhlo srdce.

Na nádvoří bylo nezvyklé ticho. Jednou projížd ěla touto branou jako hrdina. To bylo tehdy, když zachránila ztracenou holčičku. Lidé ji radostn ě vítali a provolávali jí slávu. Ale nyní bylo vše jinak. Obyvatelé Kildaltonu postávali roztroušeni v malých skupinkách a vrhali k ní ned ůvěř ivé pohledy. Jen d ěti jí mávaly na pozdrav. Když však ková řů v syn zavolal na Verbatim a cht ěl se jí rozb ěhnout v ústrety, jeho otec ho rázným gestem zastavil.

Miriam povolila oprat ě a sán ě na zamrzlém povrchu dostaly smyk. Jezevec v kleci nesouhlasn ě zasy čel a nevidomé jehn ě vystr čilo hlavu z kožešin a vyd ěšen ě zabe čelo. To byla Alpinina zví řátka.

- 338 -

Mohutné dveře hradu se otev řely a v nich se objevil Duncan s dychtivým pohledem up řeným na Miriam. T ěsn ě za ním stála paní Eliotová.

Důstojn ě za čal sestupovat ze schod ů. Obvykle klopýtal a vypadal tak lehce zranitelný v tomto kru tém sv ětě, ale dnes ne. S hrd ě zdviženou hlavou se pomalu blížil k Miriam.

Mezitím jí Alexander Lindsay pomohl ze saní. Saladin sesko čil a postavil se po jejím boku.

Se za ťatými p ěstmi a s pohledem neustále upřeným na Miriam se zeptal: „Co se stalo?”

Miriam se náhle cítila tak unavená, slabá a zklamaná. Tolik pro něj ud ělala a jeho nete čnost ji te ď bolí. Hloupá žena, která věř í v p řátelství. Vždy ť byla pry č jen t ři dny a on už ji nadobro vymazal ze svého srdce. Z ůstala v n ěm je prázdnota a chlad. „Nemohli bychom jít dovnit ř, pane?” řekla. „Je mi zima a ráda bych se posadila na n ěco, co mi neustále neujíždí pod nohama.”

Jeho výraz pon ěkud zn ěžn ěl. „Samoz řejm ě že ano, a omlouvám se. Chovám se jako sobecký Skot.” Uchopil ji za ruku a vedl ji ke schodišti. „Jsem rád, že vás zase vidím, Miriam.”

„Má paní” ozval se Saladin. „Co mám udělat s těmi zví řaty?”

Hrab ě se oto čil a nechápavě hled ěl na náklad v saních. „Co jste to provedli s Alpininým zv ěř incem?”

Miriam se podivila, odkud ví o dív činých zví řátkách, ale raději se nezeptala. „V ěnovala mi je, abych se o n ě postarala. Je p řesv ědčena o tom, že ji no ční and ěl za nedlouho odveze pry č od barona.”

- 339 -

„Její no ční and ěl?” Pak, jako by tomu rozum ěl, jen ml čky p řikývl. „Alexand ře, vezmi je do stájí a řekni chlapcúm, a ť se o n ě postarají.” Potom se oto čil k Saladinovi. „Vítej doma, chlap če.”

Když vešli dovnit ř, uvedl Miriam do své pracovny. Poklekl ke krbu a sp ěšné za čal p řikládat do ohně. S nap řaženýma rukama se postavila vedle n ěho, a zatímco se jí t ělem rozlévalo blahodárné teplo, uvažovala, čím má začít. Vnímala jeho strach a úzkost. Pozorovala ho a p řitom myslela na druhého muže. Na temného cizince, jehož ruce byly natolik silné, že ji přenesly t řeba i p řes kamennou ze ď.

Zmocnila se jí melancholie. Kolikrát si už zakázala na n ěho myslet? Nikdy to nep řineslo nic jiného než bolest a zármutek. Teď se musí soust ředit na Duncana Kerra. Zkušenost jí radila, aby mluvila velice formálně a stroze, ale srdce říkalo n ěco úplně jiného. Vybrala si z každého trochu. „Posel je už na cest ě do Londýna. Předložila jsem královn ě nové d ůkazy. Do čtrnácti dnů budeme znát její rozhodnutí. Pošle s ním Alexis.”

„Takže m ě čeká dalších čtrnáct dní soužení.”

Cht ělo se jí vyk řiknout, vždy ť já tady budu s tebou, ale rad ěji ml čela.

„Mám dojem, že m ůj život ani má domácnost už nikdy nebudou v po řádku,” zavrčel Duncan.

Pravd ěpodobn ě ho obt ěžuje její p řítomnost. Jak by ne? Od té doby, co p řijela, se jí neustále věnoval. Nikdy nem ěl dost času jen pro sebe. „Je mi to velmi líto, pane.“

Duncan se na ni ned ůvěř iv ě podíval. „Pro č jste mi přestala říkat Duncane?”

- 340 -

Miriam vyschlo v ústech. Najednou nemohla najít žádnou vhodnou výmluvu. „Ujiš ťuji vás, že to bylo z mé strany jen p řehlédnutí”

„Žádné krásné řečičky, Miriam.” Vstal od ohniště a zahled ěl se jí p římo do o čí. „Prosil bych jasnou odpov ěď. Pro č už mi ne říkáte Duncane?”

Zdál se být tak sebejistý a rozhodný. Už to nebyl ten pomatený hrab ě s parukou a se silnými brýlemi, který se zajímá jen o své ryby. Ale ona se přece od jejich prvního setkání také změnila. „Myslela jsem si, že byste dal rad ěji p řednost formalit ě.”

„Rad ěji bych dal p řednost tomu, abych sm ěl svého syna vychovávat v míru a v pokoji a abyste mi znovu říkala Duncane. A také bych uvítal, kdybyste mi prozradila, co mohu o čekávat od královny.” Při t ěch slovech ji objal kolem ramen a vedl ji ke k řeslu poblíž krbu.

„Našla jsem nové d ůkazy o tom, že baron podniká nájezdy na vaši půdu. N ěkteré kusy vašeho strakatého dobytka byly vid ěny na jeho jatkách. Konfrontovala jsem ho a on tvrdil, že o tom nic neví. Také nechal voln ě odejít ty dva muže, které slíbil, že nechá uv ěznit. Přikázala jsem mu, aby vám vrátil alespoň to, co z vašeho stáda ještě zbylo. Ale musím říc ť, že moc toho není. Je mi to up římn ě líto.”

Duncan se posadil na vedlejší židli, lokty si op řel o kolena a naklonil se k Miriam. „To p řece nevadí. Stádo se dá nahradit. Ale co vy jste dělala na jatkách?”

Duncanovi se na prsou rozhalila košile a umožnila tak Miriam pohled na svalnatou hru ď, která byla hustě

- 341 -

porostlá zlatými chloupky. „Jen jsem šla za Verbatim. To vlastn ě ona je našla.”

,,Jak?”

,,Podnožka v Sinclairov ě knihovn ě byla potažena strakatou k ůží.”

Duncanúv úsm ěv ji p řiváděl do rozpak ů, ale nedokázala se odvrátit. „Nezapomněla jste na m ůj dobytek,” řekl.

,,Ano.“

„Až si budu zase st ěžovat na vaši pam ěť , připome ňte mi, že jsem hloupý nevd ěč ník.” Miriam ho s úsm ěvem plácla přes ruce. „A co bylo dál?” chtěl vědět Duncan.

Miriam se pohodln ě uvelebila v k řesle a natáhla nohy sm ěrem k ohni. „V jeho plotech jsem našla kameny z poni čeného Hadriánova valu. Samozřejm ě jsem se o tom nezapomn ěla zmínit královně.”

„D ěkuji. P řece jen je to kus historie a m ě1 by zůstat zachován i dalším generacím.”

Zahanbena, pon ěvadž ona si historický význam zdi ani neuv ědomila, Miriam. zamumlala: A také je na území Kildaltonu.”

Duncan se usmál. „Aha. Ale p řece je jedno, jaké důvody vás k tomu vedly. Hlavně že bude ze ď v bezpe čí. Ale pro č si myslíte, že královna zm ění sv ůj názor?”

Přece nemusel v ědět o dohod ě, kterou s královnou uzav řela. Nebo t řeba o tom, jak hodn ě se od n ěho nau čila o nesprávnosti předsudk ů a o tom, jak je škodlivé nosit v sob ě pomstu a záš ť. Nebo snad ano? Pozorn ě studovala jeho mužnou tvá ř, jeho milé a

- 342 -

laskavé o či, které teď byly napin ěny strachem a úzkostí o budoucnost vlastního syna.

,,Prosím,” řekl naléhav ě. „ Řekn ěte mi to.”

Zhluboka se nadechla. „Ukázal jste mi nesmyslnost pomsty na vrazích mých rodi čů .”

Překvapen ě zvedl obo čí. „Já?”

,,Ano. Již mnoho let žádám královnu, aby potrestala Campbelly za to, co provedli mé rodině. Vždy to odmítala. Naposledy se velice rozzlobila” Miriam zahanben ě sklopila hlavu.

,,A poslala vás za trest do pohraničí,” dopinil Duncan. ,,Ale stejn ě to po řád nechápu.”

,,Vy jste byl sv ědkem zlo čin ů vašeho otce stejn ě tak, jako já jsem se stala svědkem vyvražd ění své rodiny. Ti muži, kte ří provedli tak hanebný čin, jsou už sta ří lidé. A já pevně v ěř ím, že v ětšinu svého života trp ěli.”

„Také si to myslím,” ujistil ji Duncan.

,,V dopise jsem královně vylí čila sv ůj nový poznatek. Doufám., že v našich osudech najde podobnost a bude souhlasit s tím, že jste dobrý člov ěk.”

V jeho o čích se zra čilo dojetí. „Nevím, co bych na to m ěl říc ť.”

Miriam se plaše usmála. „Nemusíte říkat v ůbec nic. A také jsem královně napsala o novém hrad ě pro Malcolma. Myslím, že si vás za to bude vážit.”

Málem se zadusil. „Hrad? Já si přece stavbu nového hradu nem ůžu dovolit. Uvažoval jsem o nevelkém domku.”

- 343 -

Takže to nejhorší už m ěla za sebou. „Och. A já jsem královnu ujistila, že na n ěm nebudete šet řit. Popsala jsem jí mohutný hrad s širokým okopem, se zvedacím mostem pobitým ozdobnými h řeby, s moderním vybavením. Samoz řejmé že tam nesmí chyb ět stáj a prostorné místo pro poštovní vůz.” Duncan na ni hled ěl s otev řenými ústy. „A zmínila jsem se už o kostele s barevnými sklen ěnými tabulkami a se sametem polstrovanými lavicemi? Nebo o fa ře se zeleninovou zahradou?”

Duncanova tvář se roztáhla v širokém úsm ěvu. „Vy si ze m ě d ěláte legraci.”

A m ěl pravdu. Ale s humorem se jí do duše vkrádal i smutek, pon ěvadž ona Malcolmúv druhý domov nikdy neuvidí.

Někdy kolem p ůlnoci se probudila a jak tak hled ěla do žhnoucích uhlík ů v krbu, znovu ucítila n ěč í přítomnost. Verbatim ležela sto čená vedle krbu. Dveře šatníku byly pootev řené, ale nic se nezdálo být v nepo řádku. Když ten pocit neustával, Miriam šeptem přikázala Verbatim: ,,Hledej.”

Pes vysko čil a s kroutícím ocasem utíkal k šatníku, kde viselo její vodítko.

„Ne, Verbatim. Te ď není čas na procházku. Řekla jsem ti, ai prohledáš pokoj.”

Pes se zklaman ě oto čil ke své paní.

,,Ach, rad ěji si jdi zase lehnout,” zamumlala Miriam. Poté si natřásla polštáře a rozhodla se následovat vlastní radu.

- 344 -

Když se znovu probudila, pod ut ěsn ěným oknem pronikal proužek denního sv ětla. Vysko čila z postele a v o čekávání se vrhla ke dveřím. Na podlaze ležel známý kousek papíru. Jakmile vstoupila do jídelny, kde se podávala snídaně, zcela proti pravidl ům slušného chování vyprskla smíchy.

Malcolm seděl za stolem od ěný v zá řivý oblek z modrého sametu a na tváři m ěl oho řelým klacíkem namalovaný mužný knírek. Aby zcela dokon čil svou imitaci Charlese I., na hlav ě m ěl usazenu korunu, která byla vyst řižená z tvrdého pergamenu. Vedle sebe si rukou p řidržoval malého teriéra.

,,Dobré ráno, Vaše veličenstvo. Doufám, že jste se již plně uzdravil.” Miriam se hluboce poklonila a sedla si proti Saladinovi.

Malcolm blahosklonn ě p řikývl. „Jen hlava m ě ješt ě ob čas pobolívá.”

,,Jak p řekrásné zvířátka” prohodil Saladin a s potla čovaným smíchem hladil st řapatého psíka.

,,Ano. Je to kokršpan ěl.” Vznešen ě p řikývl, přičemž se mu papírová koruna svalila z hlavy. Psík po ní bleskurychle ch ňapl a b ěhem okamžiku byl vládcovský majestát roztrhán na nepatrné kousky.

Saladin zakoulel o čima a nevzrušen ě pokra čoval v snídani. Miriam si nalila skIenici chladného mléka.

Do místnosti vešla paní Eliotová. Zamračen ě se podívala na psa a nesmlouvavým hlasem řekla: „Malcolme, okamžit ě vra ť toho psa zpátky tam, kam pat ří!”

- 345 -

Pak se obrátila k Miriam. „Doufám, že vám ke snídani bude sta čit jen chléb s medem, slečno. Cht ěla jsem podávat šunku, ale záhadně zmizela ze spižírny.”

„Asi ji n ěkdo ukradl,” prohlásil odcházející Malcolm. Hospodyn ě za ním jen mávla rukou. „Pán je nyní zaneprázdněn. Posílá vám svou omluvu.”

Naposledy Duncana vid ěla v čera u ve čeře, když jim oznámil, že skopová kýta utekla z rendlíku, a tudíž dostanou k ve čeři jen chléb se sýrem a ovesnou polévku.

Po snídani Miriam vzala Verbatim na dlouhou procházku, a když se vracela, uvid ěla u vchodu stát paní Eliotovou. U pasu m ěla mohutný kruh s klí či, který Miriam p ředtím ješt ě nikdy nevid ěla.

,,Pán by s vámi chtěl mluvit, sle čno. Je ve svém pokoji.” Zvedla prst a ukázala sm ěrem p řes halu. „Jd ěte tudy, p řes jeho pracovnu.”

Miriam velmi dobře znala cestu do hrab ěcích soukromých pokoj ů, které musela navštívit, když hledala d ůkazy o Pánu Hranic.

„D ěkuji vám,” přesto pod ěkovala Miriam. „A paní Eliotová, abych nezapomněla, ve svém pokoji mám klí č k podzemním chodbám.”

„Tak už se našel,” řikla klidn ě hospodyn ě. Zdálo se, že ji to v ůbec nep řekvapilo. „Nepamatuji se, že bychom na Kildaltonu n ěkdy museli zamykat. A představte si, n ěkdo tady krade jídlo.” Smutn ě se podívala na Verbatim. „Je mi to líto, d ěvče, ale žádnou kost nedostaneš.”

- 346 -

Duncan sed ěl na svém vyřezávaném trůně a netrp ěliv ě hled ěl na dve ře. Co mohlo Miriam zdržet? Jestli rychle nep řijde, ur čit ě všechno pokazí. Nervózn ě podupával špičkou nohy. Jeho kuráž se začala pomalu vytrácet jako barva na starém tartanu.

Když se ozvalo zaklepání, polekan ě vysko čil. Poté shromáždil všechnu svou odvahu a řekl: „Prosím. Poj ďte dál.”

Vplula do místnosti. Na čerstvém pov ětří jí zr ůžov ěly tváře a vlasy dostaly sv ětlejší nádech. Oble čena ve sv ětle zelené šaty vypadala tak čerstv ě’ a nevinn ě jako dívka na ja ře. Ale Miriam MacDonaldová už nebyla dívkou. Instinktivn ě hledal n ějaké stopy po jejím t ěhotenství. Prsa se nad kulatým výst řihem jemné zvedla, ale b říško bylo ješt ě stále ploché.

„N ěco není v po řádku, Duncane?” Rychle si začala uhlazovat záhyby na sukni. „Mám snad na šatech polévku?” Rukou si vjela do rozpuštěných vlas ů. „Nebo mám ve vlasech suché listí?”

,,Ne, všechno je v nejlepším po řádku,” ujišťoval ji rychle Duncan. „Jen jsem tak uvažoval, jak jste se od příchodu na Kildalton zm ěnila.”

Miríam pot řásla hlavou a usmála se. „Víc, než si myslíte, drahý Duncane.”

Ale on v ěděl. Znal všechna její tajemství a trápil se spole čně s ní. „Posa ďte se, Miriam. N ěco vám musím říc ť.” P řekvapena nezvykle vážným tónem se posadila přímo naproti n ěmu.

„Poslouchám.”

Otevřel ústa, ale slova z nich nevycházela.

,,My dva jsem p řátelé, pamatujete?”

- 347 -

Přátelé? Vždyť vedle ní ležel úplné nahý. P řipravil ji o poctivost. Líbal ji i na t ěch nejskryt ějších místech na t ěle. D ělal p řed ní ze sebe šaška. Vložil sv ůj osud do jejích rukou.

„Až mi to řeknete, jist ě se budete cítit lépe,” snažila se povzbudit.

„Ale já si nejsem jistý, že i vy se budete cítit lépe, Miriam.”

Podívala se mu p římo do o čí. „Lhal jste mi?”

,,Ano.

„Zradil jste naše p řátelství?”

Vypadá tak neohrožen ě. Pro č taky ne? Strávila celé roky mezi hlavami státu a prohnanými politiky. „No, tím si nejsem, tak docela jistý.”

„Tak mi to řekn ěte.”

Tak už to ud ělej, povzbuzoval sám sebe. „Jsem Pán Hranic.”

Zamrkala, pak si položila ruce na ústa a za čala se hlasit ě smát.

Taková reakce nepěkn ě pošramotila jeho pýchu. „Tak to by už sta čilo.”

,,Ach, Duncane,” řekla zpoza dlaní. „Odpus ťte mi ale to je tak tak hloupé.” Z očí jí vytryskly slzy smíchu.

Sev řenou p ěstí vztekle praštil o d řev ěné op ěradlo. ,,Hloupé nebo ne, je to pravda.”

„A já jsem princezna z Persie.” Miriam se doslova ot řásala smíchy.

„Dokáži vám to.” Zpoza svého plédu vytáhl černý šátek a vložil jí ho do rukou.

- 348 -

Miriam se snažila p řestat se smát. „Dokonce i Verbatim, má takový šátek.”

Zcela rozhodnut se naklonil blíže k Miriam a drtil ji chladným pohledem. „Tenkrát v noci, když jsem se za tebou snažil vyšplhat po hradních zdech, abych o d tebe získal ten klí č, co jsi mi vzala, jsem si málem zlomil vaz.”

„O tom klí či vám řeka paní Eliotová a Ian se vám sv ěř il o té noci v zahrad ě. Tak co jste mi vlastn ě cht ěl říc ť?”

Na n ěco takového nebyl p řipraven. „Pravdu, Miriam. Já jsem Pán Hranic.”

„To je ta nejkomišt ější v ěc, jakou jsem kdy slyšela,” řekla Miriam a znovu vyprskla smíchy.

Duncan se postavil a zlov ěstn ě se k ní p řibližoval. „Políbím t ě. To bude snad dosta čující d ůkaz.”

,,Ale Duncane,” Miriam rovn ěž vstala. „Opravdu nemám v úmyslu nechat se od vás líbat. Jdeme, Verbatim.”

Duncan tam z ůstal stát jako naprostý hlupák.

Příští ráno, když Miriam vcházela do jídelny na snídani, na chvíli zaváhala. Když si vzpomn ěla na Duncana, ješt ě po řád se musela smát. Jednu chvíli si skute čně byla jistá, že je Pánem Hranic, ale žádný muž nedokáže být na dvou místech najednou. Ale co tím cht ěl získat? Nenapadalaji žádná vhodná odpověď.

U snídaně se dozv ěděla, že polovina masového koláče, který kucha řka upekla na snídani, zmizela. A s ním i džbán mléka. Duncan vypadal, že ho takové zprávy vůbec nevyvádějí z míry.

- 349 -

Po celou dobu snídan ě se jen usmíval a v ůbec nemluvil. Až dokud Malcolm se Saladinem neodešli z jídelny. ,,Znáš mé celé jméno, Miriam?”

I když do rodinné bible nahlédla, aby se ujistila o přesném datu Malcolmova narození, s ohledem na Duncanovo soukromí po ostatních informacích nepátrala. „Ne, neznám-“

Majestátně odložil korbel s pivem a vstal, aby jí přinesl tlustou knihu. Miriam se snažila p řemoci další záchvat smíchu a pozorovala Duncana, jak převrací zašlé stránky. ,,Tady,” řekl a ukázal prstem na místo, kde stálo napsáno celé jeho jméno.

,,A čti hlasit ě, Miriam.”

Místní p řízvuk v jeho hlase Miriam p řipomn ěl ztracené okamžiky. Najednou mu, uv ěř ila. Ano, byl to on. Ale jak mohl takhle p ředstírat? Pro č jí do rukou vložil sv ůj zakrvavený pláš ť? Pro č jí cht ěl tolik ublížit?

,,Miriam?”

Pot řebovala čas. Bu ď byl ten nejhorší mizera nebo nejv ětší hlupák v širokém okolí. Anebo se zbláznila ona? ,,Duncan Andrew Ian Armstrong Kerr,” četla.

„Ian. Pán Hranic.”

Aby pozvedla o či od zašlých stránek a knihu zav řela, na to pot řebovala víc odvahy, než když musela odmítnout nabídku francouzského krále. Poté vstala a podívala se mu, p římo do tváře. „No to je skv ělé, Iane. Musíš mi vypráv ět o časech, když jsi svedl svou vlastní ch ůvu a pak jsi jí na polštáři zanechal jen snítku vřesu.”

- 350 -

Duncan se nejist ě usmál. „Ale to byla jen báchorka, kterou jsem zakrýval svou skute čnou identitu.”

Najednou to všechno vid ěla až p říliš jasné. Lži. Svedení. Zakrvavený pláš ť. Ruce se jí rozt řásly tak siln ě, že málem knihu upustila na zem. Dobrotivý bože, po všech t ěch rocích tvrdého tréninku a všech zkušeností, které m ěla, se nechala takhle napálit. Musí pry č. „To bylo od tebe chytré, jen co je pravda.” Vrhla knihu p římo proti jeho hrudi. „A te ď, jestli m ě omluvíš” a Miriam vyb ěhla z pokoje.

Lhal jí od samého začátku. Hned od první chvíle, kdy se objevila v tom jeho odporném hrad ě. A až když mu řekla, že se jí snad poda řilo královnu přemluvit, potom jí teprve řekl pravdu.

Pravda byla tak krutá, že m ěla dojem, že ji ani neunese. Jak se asi musel perfektn ě bavit? Celou tu dobu z ní dělal hlupáka. Pohádky a romantické příb ěhy mé nudí až k pláči. Přesn ě tak to řekl.

„Lotr!” Najednou už chápala ty jeho mírné narážky tehdy ráno, když se vrátila po noci strávené u Hadriánova valu. Příliš mnoho cvi čení takhle brzy po ránu. Ale já to mám po ránu nejraději, vy ne?

Bože, jak se stydí. Všechny ty vášnivé noci, které s ním prožila. Vždy ť se odevzdala naprostému cizinci. A s jakou ochotou.

Vzpomínala na den, když mu vypráv ěla o Glenceo. bože, zná všechna její tajemství.

Všechna? Najednou se chytila za b řicho. Jeho dít ě. Dít ě po čaté ve 1ži.

- 351 -

Nap římila se a hrd ě zvedla hlavu. Není žádná ubohá služebná, která by se nechala svést úlisnými řečičkami vrchního komo řího. Ona je Miriam. MacDonaldová, světaznalá a chytrá žena. Duncan Kerr na ni jen tak lehce nezapomene.

Hned jak se objevila v jeho pracovně, Duncan věděl, že se dostal do potíží. Ten sladký úsm ěv, zářící pohled, ta sebed ůvěra, která z ní vyža řovala.

Pohybovala se tak lehce a klouzav ě, že p řipomínala tekuté hedvábí. Usadila se přímo na okraji desky jeho psacího stolu.

„P řemýšlela jsem o tom, co jsi mi řekl, Duncane.“ Podobala se pestrobarevnému, exotickému motýlu. „Nechci v ědět, co t ě p řivedlo k tvému p řiznání.”

Láska k tobě, cht ěl říc ť a pokleknout p řed ní na kolena a prosit za odpušt ění. Ale n ějaký šestý smysl mu říkal, že když te ď ukáže sebemenší slabost, vrhne se na n ěho jako ko čka na myš.

Opatrn ě se na ni usmál. „Jsem p řátelé, Miriam. Věř íš mi?”

Našpulila rty a uražen ě se na n ěho podívala. „Ale samoz řejm ě. Jak bych ti mohla nev ěř it? Tolik jsme toho spolu prožili, ty a já. A koneckonců, vždy ť jsem ti řekla dokonce i o Glenceo.”

Náhle jím projela silná vlna touhy. Proč si k sakru nechala rozpušt ěné vlasy? V dlouhých pramenech jí padaly p řes ramena a on m ěl co d ělat, aby nenatáhl ruku a neobto čil si ty hebké lokny kolem prstu. Pak by z ní svlékl šaty a zulíbal celé její překrásné tělo.

- 352 -

,,Já” Neovladatelná touha mu stáhla hrdlo. „Mám dojem, že jsme toho spolu prožili daleko více.”

Miriam pozvedla své nádherně klenuté obo čí. „Nev ěř ím, že jsi Pán Hranic.”

Zn ělo to jako výzva. „Opravdu nevím, co ješt ě mám udělat, abych t ě p řesv ědčil.”

Miriam ho up řen ě sledovala. „Pán Hranic v ěděl spoustu v ěcí.”

Třeba jako to, že m ě miluješ nebo to, že pod srdcem nosíš mé dítě? To by asi slyšet necht ěla. „Co, Miriam?” řekl a vzal ji za ruku. „Co bys cht ěla v ědět?”

„Kde je Adriena Birminghamová?”

To byla ta poslední v ěc, kterou by od ní o čekával. On myslel na romantiku, a ona na obchod. „Je na Barbadosu.”

„Unesl jsi ji?”

„T ěžko. Pomohl jsem jí a jejímu milému, aby se dostali z Anglie. Te ď mají prosperující t řtinovou farmu.”

„Ale to jsi p řece mohl ud ělat i jako Duncan Kerr. Po smrti tvé manželky tady Adriena chvíli bydlela. Říkal jsi, že jste p řátelé. Nač potom maska a pláš ť? A jak to, že jsi m ěl tmavé vlasy?”

Ksakru! Vždy ť ona ho tla čí do kouta. P řesn ě na tyhle otázky odpovídat nechtěl. Pro č nem ůže být stejná jako ostatní ženy? „Použil jsem popel z krbu.”

„To bylo velmi chytré.”

Dovolil si alespo ň’ jednu hloupou otázku. „Zlobíš se?”

„Zlobit se? Ale ne.”

- 353 -

Unaven touhle fraškou a strachem z toho, že ji ztratí, Duncan ji vtáhl do svého náručí. Jestli jsem t ě nedokázal přesv ědčit slovy, Miriam, tohle t ě přesv ědčí.”

V tom okamžiku, když se jeho rty dotkly jejích, pochopil, jakého bláznovství se dopustil. Měl na ni jít pomalu a rad ěji stav ět na jejich p řátelství. Místo toho se na ni vrhl jako n ějaký barbar. Když však cítil, že Miriam pootev řela ústa, aby ho pustila dovnitř, a t ěsn ě se primkla k jeho hrudi, obvi ňování se poněkud vybledlo.

Jeho Miriam. Jediná žena, kterou kdy miloval a bude milovat celý život. Kdykoliv se jeho jazyk dot kl jejího, Miriam vzdychla touhou, a pak dokonce převzala vedení. Duncan se zcela oddal svým slastným pocit ům a lákavé předtuše toho, co bude následovat.

I její n ěžný pohled prozradil vše - miluje ho. Miriam ochotn ě p řijímala jeho polibky a nejen to, cht ěla víc. Rozkošnicky zaklonila hlavu a nabídla mu své bílé hrdlo a piná ňadra. Duncan si vlhkými polibky razil cestu mezi ta nádherná úbočí, a zatímco jednou rukou objímal Miriam v pase, druhou vsunul do hlubokého výst řihu, aby se pot ěšil se sladkými třešni čkami, které se dmuly pod tenkou látkou šatů. Už se cht ěl jazykem pomazlit se ztuhlými hroty, když v tom vytáhl černý šátek Pána Hranic.

Miriam otev řela o či a podívala se na n ěho chladným pohledem. „Ty nejsi Pán Hranic. Neumíš líbat jako on a jsi menší.”

- 354 -

„M ěl jsem boty na podpatku,” řekl ohromen ě Duncan. Vymanula se mu z náručí, prudce se oto čila a vyb ěhla ven z pokoje.

„Miriam!” kri čel za ní. „Okamžit ě se vra ť!”

Dostihl ji až v hale, kde si jako by nic povídala s Malcolmem.

Hluboce se uklonila. „D ěkuji ti, Robine Hoode.” Malcolm jí ob řadn ě políbil ruku. „Slibuji, p ři všem, co mi je svaté, že neustanu, dokud toho zlod ěje jídla nepolapím.”

„Hned se cítím bezpe čněji, Robine.”

,,Tati,” zavolal radostn ě chlapec. „Lady Miriam mi řekla, že se chceš p řidat k mé veselé družině. My toho zlod ěje jídla najdeme.”

Miriam se na n ěho podívala a řeka: „Vi ď, že se chceš p řidat, Malý Johne?”

„To bude skv ělé, tati.”

„Ano. P řidám se hned jak dokončím sv ůj rozhovor s lady Miríam.”

„Och, ale já bych tě nerada zdržovala,” řekla Miriam sladkým hlasem.

Duncan ješt ě stále ot řesen tím, co se p řed chvílí odehrálo v jeho pracovně výhr ůžn ě zavr čel: „Tedy až po ve čeři.”

„Jestli n ějaká bude,” pronesl nešťastn ě Malcolm.

Kapitola Kapitola 19Kapitola Kapitola 19 1919

Toho ve čera se Miriam zamkla ve své ložnici a vzkázala paní Eliotové, aby jí donesla večeři na pokoj.

- 355 -

Když hospodyn ě p řinesla tác s jídlem, omluvně se usmála. „Kuchařka p řipravila pe čené kach ňátko s dušenou mrkví a tu říny, ale prost ě se vypa řilo. Tak jsem vám přinesla alespo ň sýr, chleba a ovesný puding. A tady je sklenice mléka.”

Hospodyn ě pomáhala Duncanovi sehrát tu jeho nechutnou šarádu. Tenkrát v tunelu přece p ředstírala, že s ním mluví. „D ěkuji,” řekla Miriam odm ěř en ě. „To je v po řádku. Vypadá to, že zloděj ješt ě nebyl nalezen.”

Paní Eliotová se rozhlédla po pokoji, a když uvid ěla Miriamíny hedvábné šaty přehozené p řes postel, vzala je a pov ěsila do sk řín ě. „Ne. A dnes se stala další podivná v ěc. Podkoní našel v kleci s bezzubým jezevcem drobky cukroví.”

Miriam sledovala pevn ě utažený uzel na zadní stran ě plát ěné zástěry a zvažovala, jestli ji tu noc vid ěla v objetí Pána Hranic. Slyšela snad její výk řiky vášně? Bylo to velmi pravd ěpodobné. Ta p ředstava vehnala Miriam do tváře nachovou barvu. „Hrab ě přece říkal podkonímu, aby se o zví řata postaral.”

„Ano, ale nikdy by je nekrmil cukrovím.” Zav řela dve ře šatníku, ale ty se zase otev řely. „To by ho rad ěji sn ědl sám.” Zamračila se a znovu dve ře zav řela.

„To nemá smysl,” řekla Miriam. „Je tam zni čený zámek.”

„Aha,” řekla hospodyn ě, najednou pon ěkud nervózní. Oto čila se k Miriam, ale hlavou kývla k vedlejší místnosti. „Nemyslíte si, že t řeba ten maurský chlapec?”

- 356 -

Miriam okamžit ě pochopila, co tím hospodyn ě myslí a pobou řen ě vysko čila z postele. Tak, jako kvo čna brání svá kuřátka, tak i ona urputně bojovala za chlapcovu čest. „Jmenuje se Saladin a jeho náboženství mu zakazuje jíst maso.”

„Promi ňte, paní,” pronesla hospodyn ě ublíženým hlasem. „Já moc dob ře znám jeho zvyky. Vždy ť to já jsem pro n ěho nechala p řipravovat speciální jídelníček, který se skládal p řevážn ě z o řech ů a ovesné kaše. Ale myslela jsem spíše na jeho slabost pro ta ubohá zví řátka. O vašeho psa se například stará velmi ob ětav ě.”

„Mnohokrát vám děkuji za to, že jste dohlédla na jeho jídelní ček. Ani lidé v jeho vlastní zemi to kolikrát nechápou. Ale m ůžu vás ujistit, že Saladin není žádný zlod ěj.” řekla Miriam smí řliv ě.

Paní Eliotová se znovu rozhlédla po pokoji a Miriam si všimla, že má v o čích slzy. „Je mi líto, má paní, že jsem”

„…že jste m ě oklamala?”

Zena sklonila hlavu. Ano.”

Nebylo fér zlobit se na služebnou. „Odpouštím vám, paní Eliotová, ale nechtějte po m ě, abych odpustila vašemu pánovi. Dobrou noc.”

„Dobrou noc, paní.”

Jakmile hospodyn ě odešla, Miriam se zamkla v ložnici a usedla k ve čeři. Byla p řesv ěděena o tom, že každou chvíli se ozve klepání na dve ře. Duncan bude jist ě chtít pokra čovat ve svém divokém představení. Právě dopila sklenici mléka, když opravdu uslyšela klepání.

- 357 -

Když však zjistila, že za dve řmi stojí Saladin s Verbatim, ke své nelibosti pocítila značné zklamání. Pop řála Saladinovi dobrou noc a znovu zamkla dveře.

Roz česala si vlasy a pak se uložila s knihou básní. Romantické verše ji roztesknily snad ješt ě více, než proradnost jejího milence. Rozhodla se, že ud ělá lépe, když se pokusí usnout. Odložila knihu, kolem postel e zatáhla těžký záv ěs a rozhodn ě zav řela o či.

V mysli se jí však neustále střídaly obrazy Duncana Kerra. Vid ěla ho jako pomateného hrab ěte, který p ředstírá nevinnost, odmítá násilí a ze vkch sil se s ní snaží sp řátelit. Sebe viděla jako zatvrzelou diplomatku, která mu naprosto věfi a obdivuje ho. Ukonejšil ji svou naivitou, a když odložila ochrann ou ze ď, p řišel se jí zmocnit a zlomit jí srdce. To, že se zamilovala, byla nejv ětší chyba, jaké se jen mohla dopustit. Snad ho nem ůže ani vinit za to, že si vzal, co mu tak ochotn ě nabídla.

Ach, co si jen o ní musí myslet? Ješt ě št ěstí, že tady není Alexis, aby vid ěla, do jaké mizérie se dostala. Zabo řila hlavu do polštářů a rozplakala se.

Duncan stál v chladné chodbě a t řásl se zimou. Stokrát už dneska vyb ěhl do poschodí pevn ě rozhodnut vyrazit dve ře její ložnice a dožadovat se odpušt ění, a stejn ě tak stokrát z ůstal nerozhodn ě stát a nev ěděl jak dál. Má hrát roli Pána Hranic a násilím zlomit její odpor? Nebo má být pomateným hrab ětem a p řiplazit se za ní po kolenou? A kým vlastn ě byl ve skute čnosti?

To už ani sám nev ěděl.

- 358 -

Strávil tolik času v masce n ěkoho jiného, že nakonec ztratil sám sebe. Jen jedinou věcí si byl naprosto jistý: miluje Miriam MacDonaldovou.

Pomalu, otev řel panel za Mirianiným šatníkem, odhrnul pověšené šaty a opatrn ě se protáhl dovnit ř. Ve tm ě se dotkl n ěč eho chladného a vlhkého. Uskočil a zůstal nehybn ě stát. Po chvíli si však uv ědomil, že to byl psí čenich. Poplácal Verbatim po plecích a po špi čkách došel k posteli za závěsem. Vysvlékl si šaty a uložil se vedle spící Miriam.

Zavrt ěla se, ale spala dál. Duncan opatrně vsunul ruce pod p řikrývku a n ěžn ě si ji p řitáhl k hrudi. Ve spánku se k němu p řitiskla a Duncan ucítil opojnou vůni ženského parfému, který v n ěm vyvolával vzpomínky na vášnivé chvíle.

Ve spánku byla tak křehká a poddajná. Jakého muže by vlastn ě cht ěla? Odevzdala by se Pánu Hranic, a p řitom by zradila Duncanovo p řátelství? Chce milence nebo spole čníka? Jakou roli má hrát?

Miriam se probudila a zjistila, že leží v Duncanov ě náručí.

,,Co tady cheš?“

„Tak hloupou otázku bych od, tebe neo čekával, děvče. Ty p řece p řesn ě víš, co chci.”

„Ale já jsem ti neodpustila.”

„To já vím.”

„Nemysli si, že se nechám ošálit těmi tvými skotskými řečičkami. Už jsem jich slyšela tolik, že mi sta čí na zbytek života.”

- 359 -

,,A právě proto jsem tady, lásko. Abych s tebou prodiskutoval zbytek tvého života.”

Nadzvedla mu ruku, nakoukla pod přikrývku a zalapala po dechu. „Svatá dobroto, vždy ť ty jsi nahý!”

Musel se jejímu pobou ření usmát. Copak to bylo poprvé, co takhle leželi vedle sebe? „Už jsi m ě p řece několikrát viděla nahého.”

„To je lež. Vždycky ses vkrádal do mého života jen pod rouškou tmy.”

„Tvá vzácná pamět t ě zradila, lásko. Podívala ses pod m ůj tartan, když jsem si hrál s Malcolmem. A nezkoušej to zapírat.”

„To byla nehoda, a ne jako

Něžn ě ji pohladil po rameni. Její ple ť byla jako hladký satén. „Jako co?”

,,Jako jindy,” zamumlala. „A okamžit ě vylez z mé postel nebo p řikážu Verbatim, aby ti ukousla hlavu.”

Jen trp ělivost, pomyslel si. „Ona by mi nikdy neublížila. P řece jsi jí říkala, že jsem p řítel, vzpomínáš si? Ona ví, kdo jsem.“

,,Jsi mizera!”

„Muž, který t ě miluje, se jmenuje Kerr.”

Miriam vztekle za ťala nehty do jeho ramene. Duncan uškubl, chytil ji za zápěstí a jediným pohybem se dostal nad ni. „To ale d ělat nebudeme.”

,,Ani nic jiného.” Rozzloben ě sebou zmítala a snažila se ho shodit na zem. „Okamžit ě ze m ě slez!”

Celým t ělem mu pulsovala dychtivá touha, a když sebou Miriam takhle vrt ěla, vše bylo ješt ě horší. Snažil se, ale nedokázal to ovládnout. Z hrdla mu vyšel

- 360 -

vzrušený sten a instinktivn ě p řitla čil sv ůj ztopo řený úd proti Miriam.

„Ach, bože, ty jsi ty”

,,Velmi vzrušený, Miriam. A vše jen díky tob ě.”

„Ale já jsem tě p řece necht ěla vzrušit. Já tě v ůbec nechci. Jsi lhář!”

Duncan byl sám překvapen svou reakcí. „Lhal jsem ti, Miriam, ale byl jsem p řesv ědčen, že nemám jinou možnost. Myslel jsem si, že jsi stejná jako všichni ti urození panáci, co je sem královna pravidelně posílala. Ale když jsem zjistil, že se nedáš koupit, já” Duncan se odml čel.

„Tak jsi m ě svedl.”

Zni čen tím, jak si to Miriam vysv ětlila, Duncan vyhrkl: „Vždy ť já jsem t ě necht ěl svést úplně.”

,,Ha! Tak te ď ses prozradil. Už vím, že jsi m ě vlastn ě nikdy ani necht ěl!”

„Cht ěl jsem t ě tolik, že jsem do tvých rukou vložil život sv ůj, a dokonce i život mého syna. Miluji tě. Prosím, odpus ť mi.”

Ta slova h řála Miriam jako brandy v chladných nocích. Cítilase tak omámená a slabá, ale ublížil jí příliš mnoho, než aby mu znovu uv ěř ila. „Vždy ť pro tebe není v ůbec t ěžké říkat taková slova, Duncane. Nebo jsi dnešní noci Ian?”

Odsko čil od ní. Matrace se naklonila, jak se posadil na okraj postele. Rozmrzele si odfrkl. „Vždy ť já ani nevím, kdo jsem. A to je na tom to nejhorší.”

„Co tím chceš říc ť?”

Natáhl se za těžký záv ěs a rozsvítil svíci, která stála na nočním stolku. Teplé žluté světlo ozářilo jeho

- 361 -

zlaté vlasy a odhalilo vnitřní boj, který v n ěm b ěsnil. Se sv ěšenými rameny vypadal jako n ěkdo, koho bolí duše, a ne jako temný milenec, který s ní lehával.

Musela se kousnout do jazyku, aby ze sebe nevypustila slova, která chtěl slyšet.

,,Myslel jsem si,” za čal ochrapt ělým šepotem, „že když oživím legendu Pána Hranic, že tak pom ůžu svým lidem.”

Je možné, že by ho vedly tak ušlechtilé pohnutky? Miriam si nebyla zcela jistá. Tolik se toho mezi nimi přihodilo. „A co ten p řitroublý hrab ě?”

Omluvn ě se usmál. „Nechal se chytit na há ček jedné rudovlasé skotské ženy, která je až příliš moc chytrá.“

Miriam se rozesmála. „Teď si nejsem v ůbec jistá, jestli to byl kompliment.”

Natáhnul se vedle ní, jednou rukou si podepřel hlavu, aby jí lépe vid ěl do obli čeje, a druhou ji objal kolem. pasu. „Tím si m ůžeš být stoprocentn ě jistá, Miriam MacDonaldová. Miluji tě stejn ě siln ě, jako miluji Skotsko. Vím, že si nezasloužím tvou p říze ň, ale kdybys mi p řece jen odpustila, v ěř , že zbytek života budu trávit tím, že tě budu d ělat š ťastnou. Vezmi si mě.”

V b řiše ucítila podivné zachv ění. „Jsem t ěhotná.”

Široce se na ni usmál. „Já vím. Sledoval jsem tě otvorem v šatníku. Vid ěl jsem jak pláčeš tu noc, co jsem ti dal ten zakrvavený pléd.”

Vzpomn ěla si na tu bolest, kterou cítila. „Ublížil jsi mi.“

- 362 -

„Ano. A up římn ě toho lituji. Je to ta nejhorší v ěc, jakou jsem kdy ud ělal.” N ěžn ě ji pohladil po b říšku. „M ůžeš odpustit mizernému muži, který je otcem tak pozoruhodného dítěte?”

,,Jak m ůžeš v ědět, jaká bude?”

,,Ona?” Duncan se k Miriam nebezpe čně p řiblížil.

„Po čkej! Žádné polibky. Ještě mi máš co vysv ě- tlovat.”

Zklamané klesl zpátky na polštář. „Dobrá.”

,,Um ěl jsi zacházet s mečem?”

„Ano. M ůj otec na tom trval.”

Dokázala si představit, jak kruté lekce to musely být. „Ubránil by ses mi?”

,,Na n ěco takového ti nebudu odpovídat. Po čkej, až se narodí to mali čké, a pak si to m ůžeš vyzkoušet sama.”

„Ale ty zatím m ůžeš trénovat.”

„Slibuji,” zašeptal, „že ti budu neustále na o čích.” Miriam zaplavil omamný pocit št ěstí. „Malcolm ví, že jsi Pán Hranic?”

,,Ne.”

,,Co by na to řekl?”

Duncan se usmál. „Pravd ěpodobn ě by vzk řísil arcibiskupa z Canterbury, naši kapli by zm ěnil na Westminster Abbey a trval by na tom, že on sám bude vykonávat ceremonie.”

Miriam se zamra čila. „Vážn ě!”

„Zbyte čně by ho to rozrušilo, Miriam. On te ď pot řebuje hlavn ě tebe. Stejn ě jako já.”

,,Pak bychom mu to m ěli pov ědět.”

- 363 -

Duncan zasténal. „Na dnešní ve čer jsem m ěl úplně jiné plány. A kromě toho, stejn ě je n ěkde v kuchyni.” Zlod ěj. „Zajímalo by m ě, kto krade jídlo?”

Jeho objetí zesílilo. „Alpin. Schovala se vzadu v saních. Myslel jsem, že o tom víš.”

„Jak si ji našel?”

„Málem jsem o ni zakopl dole v podzemních chodbách. Schovávala se tam a čekala na svého no čního and ěla.”

„Na Pána Hranic,” řekla Miriam.

„Ano. Adriena m ě požádala, abych na ni dohlédl. Je tak tvrdohlavá. Stejně jako ty, lásko.”

„Skute čně?”

Přitáhl si ji těsn ěji do náruče. „Ano, a už se nezlob.“

Měla p řed sebou život plný št ěstí a lásky. „Co chceš ud ělat?”

„Tohle”

Pot ě se jeho rty dotkly jejích a v tu chvíli zapomn ěla na potrhlého hrab ěte i na temného milence a líbala Duncana Andrewa Iana Armstronga Kerra, muže, který ji tolik miloval.

- 364 -

EpilogEpiloEpiloEpilo ggg

O týden pozd ěji Duncan sed ěl v p řijímacím pokoji ve svém oblíbeném křesle. Miriam trvala na tom, aby tr ůn vrátil na místo, které mu po právu náleželo.

Bylo to p říjemné dotýkat se tak starého a vzácného dřeva. Duncan se rozhlédl po místnosti, až se jeho o či zastavily u podobizny jeho otce. Cítil k tomu muži lásku, nenávist a lítost.

„Te ď není čas na takové myšlenky, m ůj pane!”

Od ěna do bled ěmodrých saténových šat ů s hlubokým výst řihem tam stála jeho rudovlasá Miriam. „P řijela Alexis.”

Zachvátil ho pocit paniky a hrůzy. „Bože. St ůj p ři mn ě.“

Na chvíli zaváhala, ale pak vytáhla dokument, který m ěl královskou pečeť. „Poslala jsem za nimi Alexandra. Tohle mi donesl.”

Duncan si všiml, že královská pečeť byla rozlomená. Takže Miriam už všechno ví. Podíval se jí přímo do o čí. „Musím se vzdát Malcolma?”

Miriam se pomalu p řibližovala. „Ne. Kdyby ses snad rozhodl jinak, co se tý če jeho výchovy, královna sama ur čí, kam má jít. Její veličenstvo rovn ěž přikázalo, aby baron nahradil všechny škody, které napáchal.”

Duncan uleh čen ě klesl zpátky na rodový tr ůn. „D ěkuji,” zašeptal a p řitáhl si Miriam na klín.

Podívala se na n ěho, její pohled p řetékal n ěhou a láskou. „Mám pro tebe ještě n ěco.”

- 365 -

Jsem ten nejš ťastn ější muž pod sluncem, pomyslel si Duncan. „Co?”

„Sire Francisi” zavolala.

Do místnosti vešel Malcolm v masce Sira Francise Draka a Alpin v nové vestě a v kožených kalhotách. Spole čnými silami nesli velkou bednu. Cosi se v ní hýbalo.

Duncan se musel kousnout do rt ů, aby nevyprskl smíchy. S láskou se podíval na ženu, která mu zlomila srdce a zachránila budoucnost. „Co jsi mi to p řinesla?”

Hlavou kývla na Malcolma, který jediným máchnutím strhl z krabice ozdobný p řehoz.

,,Pávy, m ůj pane,” řekla Miriam. „Vzpomínám si, jak hodn ě jsi po nich toužil.”

Jednou se z t ě její pam ěti zblázní. Ale na to má ješt ě čas. Te ď mají p řed sebou zít řky piné štěstí, lásky a slunce.

Konec