 DAN

Vítr, který se prohání ulicí, má sílu únorového severáku. Je mrazivý a vlezlý, profukuje bundu a cuchá účes, se kterým jsem si hrál jako každé ráno dobrou čtvrthodinu! Letos snad jaro ani nebude, zbytky sněhu leží ještě v dubnu a mimo město je ho dost i na běžkování. Šílenost.

"Svinský počasí." Otřu hřbetem ruky nos a potáhnu z cigarety. Nezahřeje a v tý kose ani nepřinese žádnej požitek, jenže naše ranní kuřpauzy před školou se staly pravidlem, který se na konci čtvrťáku nedá zrušit. Samozřejmě bych si mohl narazit čepici, jenže bych nerad vypadal za debila, postáváme na strategickým místě kousek od vchodu, kudy do naší pakárny proudí všechny ty pilný i méně pilný studentky gymnazistky. S některými se zdravím kývnutím hlavy, jiný, hlavně prvandy a jim podobnej potěr, přehlížím. K posilnění libida stačí, že okukují ony nás. Ačkoli... civí především po Markovi. Klasika. "Kolik za to chce?"

"Prej se určitě dohodneme."

Podívám se na kámoše trochu pochybovačně. "Dost nejistá cena... Nedám dohromady víc než pár stovek a do matury to lepší nebude. Teprve pak by mohla přijít finanční injekce, táta mi ve slabý chvíli slíbil dvacet táců."

Marek se zazubí. "On nevěří, že odmaturuješ...?"

"Vole," pousměji se. "Chtěl mě motivovat, podmínkou je dostat se pod deset... To máš dejme tomu dvě trojky, dvě dvojky. Kdyby tomu nevěřil vůbec, přihodí víc. Takhle radši zůstal při zemi."

"Zdar, pánové," pozdraví nás Johana z béčka. Odpovíme a svorně se po ní otočíme. Má pěkný nohy, ví to o nich a těmi svými ultra mini dopřává i hladovým spolužákům trochu estetického prožitku. Škoda že zbytek nic moc.

"Jakej má ten zesilovač výkon?" vrátím se k původnímu tématu. "Aby to nebyla slabá šunka."

"Odpoledne tam zajdeme a uvidíme," usoudí Marek. V té chvíli se k nám připojí Filip. Coby sportovec je nekuřák, přesto s námi zůstane jako každej den až skoro do zvonění.

"Říkala Tereza, že tam bude na stopro Havel," hraje si na vědmu. "Měl výročí, určitě... Anebo ekologie."

"Anebo? To už je jen padesát procent," baví se Marek.

"Radši Havla než ekologii," usoudím.

"No, nevím," váhá Filip. "Ekologie je okecávačka, v politice musíš znát fakta, on toho dost dokázal, všechny ty jeho ceny a letopočty... Mně by nejvíc sedělo vypravování. Třeba nejlepší zážitek z prázdnin. Nebo tak něco."

"Jo," zasměju se, "a psal bys o tom, jak jsi vloni o prázdninách přefikl matikářovu dceru, ne?"

"A nebyl to snad můj nejhezčí prázdninovej zážitek?" hájí se a všichni tři se pobaveně rozřehtáme.

"Hele," upozorní nás Marek na sportovní bavorák s láhvově zelenou metalízou, který přibrzdí u chodníku před školou. Vystoupí z něj dívka s dlouhými tmavými vlasy, co připomínají lesknoucí se vodopád, a s nejmodřejšíma očima, který září i ve tmě. Aspoň jsem o tom přesvědčenej, protože potmě jsem s ní nikdy nebyl. Bohužel.

Sára. Nejhezčí holka ze školy. Od prváku po ní s Markem toužíme. No, vlastně těch, co ji mlsně obdivují, je mnohem víc, a to včetně několika učitelů. Neuspěl ale nikdy nikdo, protože normální smrtelník u ní prostě nemá šanci. Co si pamatuji, už od prváku ji občas vozí ke škole ten její zazobanej frajer o pěkných pár pátků starší - a co si budeme povídat, proč by si holka jako ona, povýšená nad obyčejný lid, začínala s někým stejně starým nebo snad dokonce mladším, když si vozí zadek v zet trojce? A že ten zadeček tedy je...! V minisukni z červené kůže, která jí ladí k vysokým červeným kozačkám, vyniká jeho oblý tvar a Johaniny nohy jsou dávno zapomenuty, zastíněny Sářinými v černých punčochách.

"Mám body," vzpomene si Marek a oba se tomu musíme usmát. Už v prváku, jakmile jsme ji poprvé spatřili, jsme k ní zahořeli. Jelikož jsme ale záhy sledovali, jak dopadali všichni ostatní, tehdy ti starší spolužáci, nikdy jsme se ji neodvážili kontaktovat, a tak jsme si vymysleli puberťáckou hru: kdo ji ten den viděl první, měl bod. Kdo ji viděl v minisukni, měl body hned dva.

Pokrčím rameny, nechci mu zásluhy ubírat, zasloužil si je. Přestože mám na nose brýle na dálku, stejně si ji mohu pořádně prohlédnout teprve ve chvíli, kdy nás míjí. Všichni tři ji přeluxujeme očima, nikdo se však neodváží říct ani ahoj. Pošramocená mužská ješitnost je dostatečným strašákem, proč neriskovat! Zvlášť před ostatními, že.

Nezadá si s námi ani dnes, přelétne nás nevšímavým modrým pohledem a zmizí v budově. S cuknutím odhodím vajgla, málem jsem si kvůli ní spálil prsty!

"Ta holka byla krásná vždycky," vysloví Marek i mou myšlenku, "a vyrostla z ní prostě nádherná baba."

Vzdychnu. Jenže ne pro nás! Marek dokouří a ve vzájemném zadumání vylezeme schody až do čtvrtého patra, kde jsou třídy posledních ročníků. Separace podle tříd, začíná se pěkně od prvního a leze se nahoru, rok po roce. Při míjení otevřených dveří do 4. A se žádný z nás neubrání letmému nahlédnutí do třídy, nicméně Sáru nespatříme, zorný úhel je příliš ostrý, nejspíš sedí někde vzadu. Kdyby alespoň chodila s námi do céčka, mohlo to být zase o něčem trošku jiném, jenže ona si zvolila všeobecné vzdělání, kdežto my s Markem, Filipem a ostatními z céčka přírodovědnou větev, a tak čtyři roky drtíme jako draci především matiku.

Těch pár spolužaček, co ve třídě máme, holky moc matice nefandí, v humanitním béčku je to přesně naopak a všeobecná áčka jsou ve výhodě, půl napůl, je vyklepaných z maturitní písemky z češtiny, jak kdyby mělo jít o život a ne o další slohovku, které jsme psali čtyři do roka.

Češtinářka Stará Otrapa sice chvíli prudí a snaží se tvářit přísněji a důležitěji než jindy, moc se přetvařovat nemusí, zrovna o oblíbenou kantorku rozhodně nejde, načež rozdá papíry s razítkem školy a začne psát na tabuli seznam maturitních témat.

"Za prvé: Po nás potopa," diktuje si k tomu nahlas. "Úvaha na téma ekologie a konzumní společnost."

Třídou zašumí, chytím Filipův pohled. No jo, měl jsi pravdu.

"Za druhé: Včera neděle byla," pokračuje češtinářka. "Reportáž o zajímavé víkendové akci."

Spolužáci zasténají, jako kdyby učitelka přitahovala skřipec. Kdyby šlo o vyprávění, budiž, ale reportáž...?

"Za třetí," pokračuje Otrapa neúprosně, "Vlk v rouše beránčím. Úvaha na téma pokrytectví a mezilidské vztahy."

Třída zaúpí, tohle patří spíš do psychologie!

"A konečně za čtvrté: Co mě trápí. Fejeton. Prosím, můžete začít, běží vám čas."

Teď už spolužáci přímo kvílí, všichni po sobě pokukují a dělají obličeje, jako že z téhle nabídky si nevyberou nic. Hodím na Filipa škleb, kde máš Havla, vole? Filip trhne rameny. Ta jeho informace zase tak stoprocentní nebyla. K mé smůle, protože o bývalém prezidentovi bych toho napsal rozhodně víc než ke kterémukoliv jinému tématu z těch čtyř! Přijdou mi totálně blbá všechna, zážitek z prázdnin ani jiný vypravování pochopitelně nehrozí, ne na konci čtvrťáku. Vybrat si z téhle nabídky je jako šlápnout z bláta do louže. Vezmu to vylučovací metodou: ekologie - okecávačka, ale na téma, v kterým zrovna moc honěnej nejsem, reportáž napsat neumím, vlastně netuším, jaký je rozdíl mezi vypravováním a reportáží, nicméně je mi jasné, že Otrapa to tušit bude, na fejeton nemám... Takže zbývají jedině žvásty o přetvářce. No jo, ale jak je dát dohromady tak, aby působily trochu smysluplně, ne jen bezduchý plácání...!

Nakonec to přestanu řešit, vždyť jde o sloh a ten jsem vždycky nějak sepsal, krom toho od matematických mozků nemůže ani češtinářka očekávat bůhví jaké spisovatelské dílo, načrtnu si pár slovy osnovu a pustím se do toho. Ono to nějak dopadne. Beztak brala moje slohovky za provokace a dávala mi z nich většinou trojky. Nejvíc ji pobouřil výtvor na téma Co mi dělá radost, nebo tak nějak to tehdy bylo. Psal jsem o jídle a vytočil ji názorem, že radost přináší vše, co do těla vchází, stejně jako vše, co z něj vychází. K odstavci o vylučování mi připsala červeně nechutné a ohodnotila dostatečnou. Božíčku.

Docela se rozjedu, píšu, až se mi od propisky kouří. Je to psina: rozohňuju se nad pokrytectvím, falešnou morálkou a podobnými nešvary a přitom nejsem lepší. Kdybych nebyl srab, pustím se do fejetonu a napíšu, co mě trápí: například to, že jsem se za čtyři roky neodvážil Sáře říct ani ahoj, natož se pokusit o něco víc - podělanej strachy, abych se před ostatními, před Sárou i sám před sebou, neztrapnil. Brojím proti přetvářce a přitom se tvářím, že mi je fuk, jak jsem jí nestál za pořádnej pohled. Kdoví, jestli vůbec tuší o mé existenci! Myslím trochu konkrétně. Určitě mě nezná ani jménem, musím pro ni splývat spolu s ostatními blbečky ze školy, jak se jednou vyjádřila, když poslala do kytek Mikuláše, největšího borce z béčka, co vždycky dostal každou ženskou, kterou chtěl. A vlastně i nechtěl, lepily se na něj samy. Jsem měkkej, protože jen představa, že by si češtinářka mohla číst o mých skutečných citech, mi staví chlupy do pozoru! Radši jsem za drsňáka. Tvrdýho fráju, co má svou hudbu a vlastně o žádný holky nestojí! Notabene netuším, jak se píše fejeton.

Úvahu dám snáze, dopatlám se ke konci a jsem hotovej dlouho před koncem limitu. Nechápu, co ostatní tak dlouho spisují. Musím čekat na Marka víc než dvacet minut, než si poradí se svými nešvary, většinou všichni volili psychologické téma za únikové, radši se ho neptám, jak moc byl upřímnej, abychom mohli vyrazit za borcem, kterej nám slíbil střelit zesilovač, protože ten náš letitej dědek má svoje odslouženo a na novej nemáme.

SÁRA

Napíšu dvě a půl stránky nad stanovený rozsah a celá schvácená odložím propisku ve chvíli, kdy češtinářka zavelí odevzdat maturitní práce. Nemám čas si ji ani po sobě přečíst, nicméně doufám, že jsem se vážnějších přestupků nedopustila. Nejprve jsem si vůbec nemohla vybrat, o každém z témat bych dokázala napsat menší román, hodně mě lákal fejeton i reportáž, o sondě do lidských povah nemluvě, ale nakonec jsem zvolila ekologii, což je parketa, ve které se opravdu vyžívám a dost dobře nechápu lidi, které ochrana životního prostředí vůbec netíží.

"Ty jo, to bylo náročný," uleví si Veronika a protáhne zdřevěnělou kostru záklonem vzad, až chudák spolužák Boháček nasucho polkne při pohledu na kamarádčiny ladné křivky.

"Cos psala?"

"Včera neděle byla," oznámí mi. "O nedělním odpoledni ve Vencově ateliéru, kdy na mě zkoušel body-art..."

"Fakt?!"

"Jasně že ne, ty trubko," zasměje se, jak se jí povedlo mě nachytat. "Sašenka by z toho měla divoký sny."

Pobaveně se uchichtnu. Obě češtinářky na naší škole patří spíš do muzea kuriozit než za katedru, Saša Svobodová je sice relativně mladá, ale v reálném životě nepoužitelná stará panna, která tráví večery ve společnosti Dickense a Dostojevského, zatímco skutečný život jí utíká mezi prsty. A to ještě můžeme být šťastní, že jsme nevyfasovali Starou Otrapu jako béčko i céčko.

"Popsala jsem rodinnej výlet," svěří se mi kamarádka.

"Tys byla někdy na rodinným výletě?" zapochybuji.

"Ne," ujistí mě. "Do reportáže o výletu na Macochu jsem místo Vaška dosadila fotra a bylo to."

"Fotr jako fotr, jo?" bavím se.

"Dovol?!" ohradí se dotčeně. "Prostě se mi líbí zralí muži, kteří mají o životě jasno."

"A jsou finančně zajištění," doplním.

"To říká ta pravá," ušklíbne se, teď už skoro naštvaně. "Ríšánek taky není zrovna z chudinský čtvrti, že. Mimochodem, podívej, co mi Venca koupil..."

Odhrne si vlasy, abych se mohla kochat pohledem na třpytivé náušnice z vysocekarátového zlata, co sejí houpou skoro až k ramenům. Vypadají draze. "Pěkný," pochválím jí je. "Prodal sochu?" "Daří se mu," přikývne spokojeně. "Je v kurzu." Tyhle přednosti patrně vyváží velký věkový rozdíl, většinou si o jejich dvojici všichni nezasvěcení myslí, že jde o otce s dcerou. A myslí si to právem, jelikož Vaškův syn z prvního manželství je dokonce o pár let starší než Veronika! Kamarádce to však vyhovuje, tak proč ne.

"Nezajdeme se cournout po obchodech?" navrhne program, když scházíme schody dolů do šaten v přízemí. Mrknu na hodinky. "Nemůžu, spěchám." "Za Ríšou?"

"Ale ne, musím do školky, máti je v práci až do čtyř." "Aha. Už jsem se lekla, že se chceš běžet šrotit." "To bych měla taky," uvědomím si s povzdechem. "V ZSV už nás nebylo jen pár, dojde na mě řada každým dnem." "Jen magor by zkoušel den po maturitní písemce, ne?" "Obávám se, že Vlastička magor je." "Moc to žereš," upozorní mě Veronika. "A co ten kurz na manekýny? Ještě tam chodíš?" "Už jen dvakrát," kývnu. "Škoda, dost mě to baví." "A je to k něčemu? Krom toho, že tě to baví?" "Nikdy nevíš, co se ti v životě hodí." Pátravě se na mě zadívá, má mě přečtenou. "Takže se na tu Miss přihlásíš?"

"Možná," odvětím nerozhodně. "Ríša nechce ani slyšet." "To je dojemný, jak na tebe žárlí." "Dojemný?" odfrknu. "Spíš svazující..." Vyměním pantofle za vysoké kozačky z červené kůže a zapnu zip kožené zateplené bundy až ke krku. Na duben je tam pěkně hnusné počasí! Počkám, než si Veronika narazí čelenku, a společně vyjdeme do té sibérie před školou. Úzká ulice má komínový efekt, protahuje tu jako v největším průvanu. Severák se do nás opře velkou silou, div mě nepřimáčkne zpátky na vrata, ve kterých debatují kluci z céčka. Kupodivu vůbec ne o maturitní písemce, nýbrž o jakémsi zesilovači nebo co. Okamžitě mi uvolní cestu, abych mohla mezi nimi projít, a na povel zmlknou. Jejich chování mě rozčiluje, na druhou stranu je to přece jen o stupeň snesitelnější, než kdyby měli ubohé poznámky a narážky. Takhle aspoň cítí respekt.

Na ulici se moc mluvit nedá, vítr nám rve slova od úst. Teprve v autobuse MHD prohodím: "Z Dana se udělal pěknej kluk, všimla sis?"

"Z kterýho? Jo, myslíš Dana Vítka?" dovtípí se, načež se mnou váhavě souhlasí: "Ujde. Je to takovej slaďoušek, docela roztomilej... Jenže moc mladej. Pulec."

"Má krásnej nos a pěknou pusu. Hezky tvarovaný rty."

"Prosím tě," podivuje se. "Toho jsem si nikdy nevšimla."

"Nos je to první, co na lidech vnímám. Takový ty klasicky rovný, žádnej pršák, skoba ani bambule, má jen málokdo."

"Podle nosa poznáš kosa, jo?" baví se Veronika. "Prý se podle toho dá určit, jak ho má kdo velkýho."

"To se říká o palcích na nohou, ne?" pochybuji.

"Možná oboje," zahihňá se. "U Vaška to platí rozhodně. Ten má velký všechno. Nohy, nos i -"

"Dobrý, stačí," krotím ji.

"Nebuď puritán," směje se mi.

"Nejsem, ale tolik informací k životu ani nepotřebuju."

"Chtěla jsem říct ruce, víš?"

"No, jasně," bavím se. "Hele, měj se. Ahoj."

Protože se blíží zastávka u pasáže kina Luna, proderu se k východu a než vyhopsám do nevlídného počasí, ještě ji slyším, jak za mnou volá: "Jako lopaty!"

Odpovím jí ne zrovna slušným gestem, které pobouří babku v háčkovaném kulichu, co sedí na místě pod kamarádkou prohýbající se smíchy, zvednu si límec a spěchám ke komplexu základní školy, s níž těsně sousedí i areál mateřské školky.

Dvojčata už na mě čekají, každá sestra na hanbě v jednom rohu herny čelem ke zdi, v tvářích nasupené výrazy. Můj příchod je pro ně vysvobozením z potupného trestu. Zaklepu kotníkem na okénko a do obou jako když střelí, mohou se přetrhnout, aby už byly u mě v šatně. Ve dveřích málem povalí paní učitelku, která si také pospíší.

"Myslela jsem, že si pro holky přijde paní Benýšková..."

"Je v práci. Dobrý den," pozdravím a postrčím Adélu ke svému místu na lavičce, aby přestala okounět a přezula se. Zachmuřená tvář paní učitelky nevěští nic příjemného.

"Musím si na děvčata stěžovat," potvrdí vzápětí můj odhad. "Adélka ošklivě nadávala kamarádovi -"

"Novák není můj kamarád!" ohradí se sestra zpupně a když do ní dloubnu podruhé, zaječí: "Jau! Nestrkej do mě!"

"A Barunka provedla něco velice nehezkého," dopoví učitelka svou stížnost. "Vyřiďte, prosím, rodičům, aby se u mě příště zastavili. Děvčata vám sama řeknou, co udělala."

"Vyřídím," slíbím rychle, narazím Barče na hlavu čepici a s ještě nedopnutou bundou ji vystrčím na chodbu, abych druhou rukou čapla protestující Adélu a vytáhla ji také na vzduch. Teprve na betonové cestičce je upravím, s Barunkou musím zalomcovat, má největší pilno dupat do velké kaluže hned vedle chodníku, bláto vystřikuje široko daleko, aby mě vůbec vnímala, a smykem je vleču domů.

"Co jste zase vyváděly?" zeptám se ve výtahu. Obě ke mně zvednou andílkovské obličejíky s nevinnýma modrýma očima, blonďaté kučery jim čouhají zpod čepiček a vůbec vypadají tak, že by mohly hrát v reklamě na roztomilost. Pokud by tedy v téhle póze vydržely déle než tři vteřiny, což je jejich největší výkon.

"Maminka mi ráno nedala kapesník," vysvětlí Adéla.

"A Novák se jí posmíval!" dodá Bára.

"A není to můj kamarád!" upozorní mě Adéla, aby nedošlo k mýlce.

"Můj teprve ne!" připojí se Bára.

"Není to ničí kamarád, víš?"

"Protože je hloupej!"

"Pořád nechápu, co se vlastně stalo," zarazím je. Jako dvojčata fungují sehraně, to se musí nechat, báječně se doplňují a i když se každou chvíli hádají, dokáží se semknout a chovat se jako jedno tělo, jedna duše.

"On se mi posmíval a já jsem mu to řekla."

"Ale co?" stále jsem jaksi mimo.

"No že je úplně hloupej."

"Aha," začne mi svítat. "Co všechno jsi mu řekla?"

"Skoro nic," hájí se. "Jen tohle... A že je impotent."

Málem jdu do kolen. "Kdes to slyšela, prosím tě?"

"Kája to říkal Voříškovi, jak s ním hraje fotbal."

"Ba ne," hádá se Barunka. "Kája říkal, že je imbacil."

"Nene!"

"Jojo!"

"Nemyslíš imbecil?" dovtípím se pobaveně, vystrkám dvojčata z výtahové kabinky a než vyštrachám klíče z batohu, upozorním sestry: "Neříká se ale ani jedno. A kromě toho, co jsi provedla ty, Barčo?"

"Já jsem se mu tam vysmrkala," přizná se bez mučení, odkopne jednu botu, pak druhou a rve ze sebe bundu.

"Kam?!"

"Do jeho kapesníku."

"Ale ty jsi přece svůj měla. Proč ses do toho pletla?"

"To jsem musela," vysvětlí prostoduše. "Vždyť se posmíval Adélce. Tak jsem se mu tam vysmrkala, aby taky neměl čistej kapesník."

Heslo jeden za všechny museli mušketýři přebrat od dvojčat, nikde jinde jsem takovou soudržnost neviděla. Naženu holky převléct se do domácího a než připravím k svačině chleba s tvarohovou pomazánkou, sestry vypustí z klícky morce Sněhurku, aby s ním mohly hrát, a já pak musím luxovat z koberce malá hovínka.

Je to radost mít mladší sourozence. Natož hned tři! Desetiletý bráška Kája se doplouží ze školy teprve ve tři a když zjistí, že nikdo z rodičů ještě není doma, popadne do každé ruky jeden namazaný chleba a zase honem mizí. Nemít na zítra učení, udělala bych to nejradši taky, protože po příchodu Karla, mámina manžela, i ten malý klid, co v bytě byl, končí. Otčím je totiž člověk, který není nikdy s ničím spokojený, nadává na politiku, práci, ceny v obchodech i pořady v televizi, chtěl by mít všechno větší, lepší a nové, samozřejmě víc peněz a kdesi cosi, no a na tom, co je, hledá chyby. Na mně jich vidí také spoustu, v podstatě jediné, co mi schvaluje, je Ríša. S Richardovým otcem totiž kamarádí, sice mu také závidí, to ne že ne, dobrou práci a peníze a mladou ženu, v pořadí už třetí, leč vidí v něm vzor úspěchu a blahobytu. To, že ani panu Výbornému samo nic do klína nespadlo, o vše se musel přičinit, nebere. Vidí jen to pozitivní. Vlastně nás dva k sobě dohodily naše rodiny. Ríša, ať už je jakýkoli, pro mě představuje únik z téhle většinou dost hlučné reality, kde nemám ani chvíli klidu a soukromí. Už proto, že do dětského pokoje se vejdou jen tři válendy, tudíž od narození dvojčat musím spát na gauči v obýváku. V panelákovém bytě moc možností není, bohužel. V témže obýváku, kde se otčím vydrží dívat na sebevětší kraviny v televizi, aby je pak mohl kritizovat, a já se musím učit v kuchyni mezi hrnci a žehlícím prknem. Už abych měla po maturitě a mohla odtud vypadnout! Většina lidí si přeje dostat se na vysokou školu kvůli jí samotné. Moje cíle jsou mnohem pragmatičtější - pro mě představuje výška bydlení na koleji, což znamená únik od toho všeho tady... Škoda že mi mamka kdysi nepovolila odstěhovat se k tetě Janě, své sestře, která je rozvedená a bezdětná a v bytě dva plus jedna žila celé roky sama. Teď už tam má přítele, takže by to stejně nešlo, ale pár let klidu jsem mohla prožít. Nejde o to, že by o mě máma s otčímem tak moc stáli, spíš o to, že by přišli o levnou pracovní sílu a hlídání nejdřív Kaji, pak i dvojčat.

Mámu, která osm hodin denně dřepí za pokladnou v hypermarketu, načež přijde domů a začíná jí druhá šichta, sice lituji, bude toho mít tím víc, až tady nebudu, holky jsou ještě moc malé, Kája potřebuje stálý dohled a na Karla se spolehnout nemůže, občas zabloudí do restaurace a zapomene se vrátit, nicméně... Byla to její volba. Svůj život si takhle zařídila sama!

Já si ten svůj takhle nezpackám!

DAN

Nikdy bych nevěřil, jak může být těžký nasadit si kontaktní čočky. Přesně podle návodu vyjmu pinzetou jednu z krabičky, o tom, že mi ta první sklouzne do umývadla a než stačím zareagovat, zmizí v odpadu, nemluvě, naštěstí jsou v sadě po třech na každé oko, položím si ji na bříško pravého ukazováčku... Sakra, jak to, že se mi přehnula?! Tak znovu... Uchopím ji pinzetou, vymáchám v roztoku, položím na bříško prstu, vyvalím oči, jak jen nejvíc umím, druhou rukou si podržím horní víčko, abych instinktivně nemrkal, a - au!! Píchnu se do oka. Čočka spadne do umývadla, tentokrát mám naštěstí odpad ucpaný špuntem, tudíž se jen přilepí na hladkou stěnu. Pracně vytřu slzící oko, vymáchám pitomou čočku a jdu na další pokus.

"Zatracená práce!" zakleju, když se mi sice podaří dopravit čočku až k oku, nicméně nestrefím se přímo na duhovku, čočka se mi přehne a řeže mě pod víčkem. Mám co dělat, abych se jí vůbec zbavil!

"Dane?" Mámin hlas přilétne až do koupelny. "Jsi doma?"

"Jo... Sakra! Já se na to ...!"

V zrcadle spatřím mamčinu tvář.

"Co tu vyvádíš?" podivuje se. "Ty jsi byl na očním?"

"Hra," zahučím a pokus zopakuji, myslím, že po desáté.

"Místo školy?" zpřísní. "A co ta písemka?!"

"Tu jsem napsal," zavrčím, zatajím dech a přes odpor, s jakým se moje oko brání, slzí a snaží se mrkat a vypudit cizí předmět, se mi konečně podaří nasadit jednu čočku. Rychle přetáhnu víčko a několikrát zamrkám, aby se dostala přesně tam, kde má být. Je to pěkný nezvyk, připadá mi, že mám pod víčkem nacpanou minimálně pětikorunu. "Zašel jsem si tam odpoledne, byl jsem objednanej."

"Ty ses objednal? Sám?"

"Není mi pět, matičko," ujistím ji a s povzdechem jdu zopakovat celou tu příšernou operaci na levém oku.

"To ti neberu, ale mohl jsi mi říct, objednala bych tě."

"Všechny úkony a zákroky nemusí jít před dispečink vrchní sestry na gyndě, ne?" zazubím se na ni přes zrcadlo. "Na polikliniku to máš z nemocnice kapku z ruky."

"Kecko," zasměje se, přistoupí až ke mně a bedlivým zrakem sleduje mé počínání, přičemž se mi snaží přispět svou radou. "Musíš se dívat dolů a pak oči zvednout. Ale ne, takhle ne, ty jsi nešika..."

"Mami, prosím tě, nech mě žít," požádám ji mírně, jelikož na dobré rady drahých rodičů jsem dost vysazenej. Chápu, že to se mnou myslí dobře a opravdu se mi snaží pomoci, jenže si při tom připadám jak nesvéprávnej dement, tudíž radši volím tu obtížnější cestu sebepoznání. Takže i kdyby mi třikrát řekla, že lít vodu do kyseliny je blbost, stejně to vyzkouším. Což byl jen názornej přiklad, protože zase takovej magor, abych dělal zrovna tyhle pokusy, nejsem.

"Jak myslíš," stáhne se. Tedy slovně, v koupelně zůstane a dál pozoruje moje snažení. Díky tomu mi jde nasazení druhé čočky ještě o něco hůř než té první, pokud je tedy něco takového možné. "Koupil sis aspoň ty kvalitnější? Z levných by tě mohly bolet oči, jsou jen na krátkodobé nošení."

"Neboj, tyhle jsou na tři měsíce. Vlastně dva a půl."

"Jak to, dva a půl?"

"Jednu pravou jsem spláchl. Každá je na měsíc."

"Kdybys byl řekl, mohla jsem ti zařídit -"

"Mami!" přeruším ji varovně.

"A co ta písemka?" změní téma.

"Nemusela by dopadnout špatně," usoudím. Matiku mám rozhodně mnohem radši než češtinu a dějepis a podobný vědy, ve kterých si musím pamatovat plno jmen a letopočtů a jiných nezáživných faktů. V matematice je to mnohem snazší, tam totiž stačí látce rozumět. Všechno má svůj řád, princip, logiku, všechno funguje podle matematických zákonů, správný výsledek prostě musí vyjít. A když ne, chyba je ve výpočtu, ne v příkladu.

"Jen aby," pochybuje. "Ty tomu učení vůbec nedáš, na to, že za pár týdnů maturuješ, jsem tě ještě neviděla se šprtat. Pořád jen blázníš s kapelou a nikde nic."

Zvednu oči v sloup, bože, ještě tyhle řeči, přičemž mi do oka spadne řasa a než ji vylovím, mám o zábavu postaráno.

Ke všemu ze školy dorazí i ségra a když nikoho nenajde v kuchyni ani v obýváku, s vuřtem v jedné a rohlíkem v druhé ruce se i ona připojí do řad diváckého publika.

Užuž si myslím, že mám čočku nasazenou, mrknu - a je to v háji. "Sakra, nemáte nic lepšího na práci? Obě dvě?!"

"Nerozčiluj se," požádá mě mamka.

"Hele, nejsi ty trochu nemehlo?" zamumlá Radka s plnou pusou. "Janča čočky nosí a má je nasazený raz dva..."

Hlasité zafunění zní dost výhružně, ovšem ségra si z toho dělá pramálo. Dokonce se nahlas podivuje: "A co že čočky?"

"To je pravda," vzpomene si mamka. "Chtěla jsem ti je koupit už dávno, ale ty -"

"Změnil jsem názor," přeruším ji.

"Asi se chce líbit holkám!" zahihňá se Radka. "Někteří kluci vypadají v brýlích jako intelektuálové, jiní jako blbečci.

„haha..."

Oženu se po ní, ona mrštně uskočí a přivře dveře, do kterých moje pěst se zaduněním narazí. Pekelně to zabolí, až čočku svíranou pinzetou v druhé ruce upustím na kachlíky.

"No tak!" krotí nás mamka. "Dane, prosím tě!"

"Teď mi ji koukej najít!" nařídím ségře zamračeně, když po usilovném pátrání objevím tak akorát pinzetu.

Skloní se k podlaze obě a když přiběhne i Pepa, náš jezevčík, mám toho akorát, vypakuju je z koupelny všechny tři, zamknu se na klíč a po systematickém prohledání země centimetr po centimetru zatoulanou čočku objevím. Očistím z ní dva psí chlupy a nasadím si ji skoro s takovým grifem, jak kdybych to dělal každé ráno už pár týdnů.

Několikrát zamrkám, docela sedí. Až si na ně zvyknu, budou určitě pohodlnější než brýle. Ty věčně zapomínám a mám třeba v kině smůlu, když nevidím na titulky, protože moje angličtina není zase tak úplně super, abych rozuměl všemu.

Nehledě na nezanedbatelný fakt - bez brýlí vypadám lip. Ségra je sice patnáctileté střevo smýkané pubertou, nicméně pravý důvod, proč jsem názor změnil a čenžnul brejličky za čočky, celkem vzato uhodla. Ne že bych se topil v mindrácích a po nocích brečel do polštáře, proč jsem se narodil s tímhle ksichtem, to určitě ne, vlastně si nestěžuju, ale přece jenom... Vždycky je co zlepšovat. Světle hnědé vlasy mi v delším rozcuchu padají do očí, hnědé oči mají barvu lískových oříšků a stále oblíbenější strniště dodává tváři bohémsky mužnou vizáž. Nejsem žádnej Brad Pitt, přesto mám dost možností. Ne tolik jako Marek, buďme upřímní, ale stačí to. Holky vysílají signály a já se tvářím, že je nevnímám. Na dlouhodobý vztahy se necítím, nechce se mi do nich, no a těch pár úletů vlastně nestojí za řeč, byla to spíš nuda než vzrůšo. Nehledě na fakt, že bych stejně chtěl jen tu jednu jedinou, nejkrásnější. .. A vůbec, jednu lásku už mám, čeká na mě ve sklepě, až se přijdu pomazlit...

Nejvyšší čas vyrazit! Zbylé tři čočky zavřu do krabičky, strčím ji do skříňky vedle zrcadla a z koupelny zamířím rovnou do suterénu domku, který táta před dvaceti lety postavil. Naštěstí ho napadlo udělat dům podsklepený a poté, co se přešlo na plynové vytápění, jsem si za jeho pomoci bývalou kotelnu s uhelnou přetvořil na naši zkušebnu. Kluci pomáhali taky, bylo to jediný místo, kam jsme mohli chodit hrát, i když ne všichni sousedi vilové čtvrti v ulici V Zátiší jsou z toho vždycky nadšeni. A je to tak dodnes. Za ty roky jsme dvakrát změnili bubeníka, než Honza, frontman kapely, objevil Lukáše.

Do příchodu kluků hraju jen pro sebe, kytara je moje láska od pěti let: když mi naši koupili pod stromeček dětskou kytaru z plastické hmoty, vůbec netušili, co tím rozpoutají. Pak se do toho opřeme s plnou vervou pěkně ve čtyřech, až nahoře v bytě nadskakují hrníčky, novej zesilovač zase taková šunka, jak jsem se obával, není, koupě se vyplatila, a Pepovo úpěnlivé vytí dolétá až k nám. Slyšíme ho jen v krátkých pauzách, kterých nemáme moc, času na zkoušku je třeba využít do poslední minuty bez ohledu na psí protesty. Ten čokl buď nemá hudební sluch, anebo ho naopak má, jak tvrdí zlí jazykové, táta se ségrou, každopádně hudba v něm vyvolává emoce, které musí ven v podobě vlčího vytí. Jeden by nevěřil, jaký zvuky dokáže vyloudit malej jezevčík!

Zkoušeli bychom určitě mnohem déle, všechny čtyři nás dokáže hudba pohltit, čas i prostor jsou fyzikální veličiny, které přestávají působit, hrajeme mimo ně, ovšem existují i jiné veličiny, které obejít nelze. Například matku, co sejde v devět do naší zkušebny a požádá nás, jestli bychom toho nechtěli pro dnešek nechat, že už má hlavu jako škopek.

Může se v tomhle prostředí jedinec umělecky vyvíjet?

Odpovím si sám: nemůže.

SÁRA

S nápadem fotit se na tablo s nahými rameny a motýlkem na krku přišla Veronika a všechny ostatní holky ve třídě jí ho odsouhlasily. Není to sice nic originálního, ale vkus to neuráží. Například Ondra navrhoval, abychom si na čelo připevnily čelenku s králičími oušky a la zajíček Playboy, ale to mu, naštěstí, neprošlo, nebudeme celému městu pro smích. I tak si focení pěkně užíváme, tím spíš, že jsme v ateliéru v Panské ulici dopoledne místo vyučování a tím pádem nikam nechvátáme. Tablo je důležitá věc, nebylo by dobré ho nějak odfláknout, uspěchat!

Holky jsou převlečené na focení raz dva, stačí si připevnit na krk motýlka a stáhnout oblečení do velkého výstřihu, aby se na oválné fotce mohlo zdát, že jsme nahé. Veronice se to takřka povede, bez ohledu na nadržené kluky přetáhne přes hlavu rolák a zůstane pouze v podprsence, která poté, co kamarádka odepne ramínka, neunese tíhu bujných ňader a sklouzne mnohem níž, než je záhodno, čímž poskytne spolužákům pohled, o jakém se mnohým nesnilo ani v těch nejerotičtějších snech, a díky Veronice předčasně dospějí. Kluci to mají trošku komplikovanější, převlékají se do saka a košile s kravatou, na které mnozí z nich neumějí uvázat uzel. Opět musí zasáhnout Verča, již ty její známosti v letech stihly naučit opravdu všechno.

"Jsi nepostradatelná," zazubím se na ni, stáhnu už tak dost velký výstřih elastického trička, pod nímž nemám žádnou podprsenku, kamsi do půli ramen, pečlivě si rozčešu tmavé vlasy, aby mi v kaskádách spadaly na nahá ramena, rty obtáhnu konturovací tužkou, přizdobím malinovým leskem, a před objektiv fotografky zasednu s mírným úsměvem a vyzývavým pohledem. Cvak cvak a je hotovo, na řadu jde další. Každého vyfotí dvakrát, přičemž si můžeme na monitoru počítače vybrat, který snímek si necháme vytisknout a který smazat.

"Ukaž?" natáhne se k monitoru Verča. "To je sprostý... Jak to, že ti to tak sekne na obou fotkách a mně vyšla jedna hůř než druhá?"

"Jsem fotogenická," vysvětlím jí tu záhadu.

"To bude něčím úplně jiným," podotkne Ondra pobaveně a nestačí prchat před Veroničiným hněvem.

Nakonec se dohodneme, že si necháme udělat obě fotky, to prý aby si hlavně holky mohly vybrat až ve finále, kterou dají na tablo a kterou si schovají na památku.

Ačkoli skončíme v jedenáct, do školy se samozřejmě nevracíme. V pátek toho máme všichni po krk. Chvíli se s Veronikou couráme po obchodech, prolézáme butiky na Palachově náměstí a hledáme nějaký model, ve kterém by mohla kamarádka maturovat, tedy aby vypadala slušně, ale současně ne usedle ani provokativně. S objemem její podprsenky to jde dost těžko, pokud tedy nehodlá sešněrovat svoje vnady kupříkladu do košile zapnuté na poslední knoflíček až ke krku a přes ni přehodit sako.

"Blázníš? Chci mít něco normálního, abych to mohla nosit i po matuře. Přece nebudu kupovat hadry jen na jeden den. Jé, sleduj, třeba tyhle šatičky..." nadchne se pro model z elastické látky olivově zelené barvy, který je rafinovaný svou jednoduchostí a přitom působí vyloženě sexy.

"Budeš v něm jako nahá," varuji ji, leč kamarádka nedbá, zaleze i se šatečkami do kabinky a po chvíli urputného funění a šustění zklamaně zahučí: "Jsou mi trošku fest..."

Otevřu dvířka kabinky a neubráním se úsměvu. "Říkala jsem ti to. V tomhle bys na maturitní komisi dojem pilné a pracovité studentky rozhodně neudělala..."

"Spíš jsem jak kojná," uleví si, vysouká se ze šatiček a nevrle pozoruje, když si je vyzkouším také. Sedí mi jako druhá kůže, přepásám je širokým koženým opaskem ležérně visícím až na bocích, kdepak v pase, shrnu rukávy nad předloktí a kriticky se změřím v zrcadle zepředu i zezadu. Představím si k nim vysoké lodičky a koženou tašku na rameno a tahle vize mě nadchne rozhodně víc než kamarádku. Veronice nedodá ani skutečnost, že se nade mnou přijde rozplývat i sama prodavačka.

"Ty si vzít prostě musíte," domlouvá mi. "Nikomu jinému už tolik slušet nebudou."

Mrknu na cenovku. Fíha... Docela nerada je zase svleču, pověsím na ramínko a zklamanou prodavačku ujistím, že si pro ně přijdu později.

"Vezmeš si je?" zeptá se Verča trochu žárlivě.

"Podle toho, jakou bude mít Ríša náladu," pousměji se. "A neškleb se, jak kdybych ti je vyfoukla před nosem."

"Musíš ho naladit," poradí mi.

"Zkusím to. Budu na to mít celý víkend."

"Co podniknete?"

"Netuším," pokrčím rameny. "Je mi to celkem fuk, hlavně když nebudu doma. Otčím je čím dál větší kretén."

"Tak si to užij," popřeje mi. "Myslím s Ríšou, ne s otčímem."

"To mi došlo," usměji se. "Čau v pondělí."

Mávne mi na pozdrav a naše cesty se rozdělí, zatímco ona odspěchá na zastávku trolejbusu, já zamířím pěšky do denního baru Krokodýl, kde mám s Ríšou domluveného spicha.

Barmanku Kamilu pozdravím nepatrným pokývnutím hlavy, nemusím ji, koketu jednu. Naštěstí nejsem žárlivá, tudíž mě její snažení, které Ríšovi nejspíš zvedá sebevědomí, jelikož mu neučiní přítrž, nijak nebere, nicméně aby se z nás dvou staly přítelkyně, tak to tedy ani náhodou.

"Ahoj," pozdravím Igora, jednoho z Ríšových poskoků, co popíjí na barové židličce koktejl, "Ríša je u sebe?"

"Jasně, bejby, čeká na tebe, máš zpoždění," vytkne mi.

Nenamáhám se s odpovědí, tobě to tak budu vysvětlovat! Ríšovy kolegy nemusím ještě víc než Kamilu, avšak z jiného důvodu. Sorta lidí, kterou se obklopuje, nemá mou krevní skupinu. Sice chápu, že potřebuje ranaře a ostré hochy jako vyhazovače a podobně, kromě Krokodýla vlastní Ríša ještě dva další bary plus tři herny ve městě, ovšem kamarádit se s nimi opravdu nemusím. Projdu lokálem s vycpaným krokodýlem, podle něhož dostal podnik jméno, a klepnu kotníkem na dveře s cedulkou KANCELÁŘ. Ríša zvedne hlavu s dokonale střiženým tmavým ježkem a významně ukáže na hodiny.

"Neřekli jsme v půl druhý? Kdes byla tak dlouho?"

"Ahoj." Políbím ho na pozdrav a při vzpomínce na olivové šatičky se omluvím: "Promiň, zdržela jsem se s Veronikou. Zkoušela jsem si nádherné šaty, co by byly úplně ideální k maturitě, ale jsou strašně drahé... Máš hodně práce?"

"Spíš umírám hlady," oznámí mi stále ještě podmračeně, avšak sbalí šanon s fakturami, zamkne kancelář a pozve mě na oběd do mexické restaurace. U hromady tortilových placek, které pokusujeme k vynikající masové směsi, mě vezme na milost a na můj prohřešek brzy zapomene.

Zbytek pátečního odpoledne s ním strávím při různých pochůzkách, zbývá mu toho ještě dost na vyřizování, načež si zajedeme do sauny a na thajskou masáž, ve vile Ríšova otce na jednom z nejkrásnějších míst terasovitých parcel Na Vyhlídce, z mého budoucího tchána se mi dělají pupínky, jen ho vidím, stejně jako bych mohla žít bez Ríšovy v pořadí už druhé nevlastní matinky, jež je jen o pět let starší než jsem já, vyzvedneme Ríšova rotvajlera Sonjiho a v bytě nad Krokodýlem se dvakrát za sebou milujeme.

Sobota je ještě lepší. Hned ráno nás vzbudí telefon, Ríša musí na celé dopoledne odejít, což mi vlastně vůbec nevadí, protože se aspoň pořádně vyspím a ještě se stačím podívat na dvě maturitní otázky, odpoledne se zajedeme podívat na rallye do vrchu, zajdeme si na dobrou večeři a do kina, a když mi v pondělí koupí báječné olivově zelené šatičky jako dík za pěkný víkend, jsem spokojená úplně.

DAN

Při ranní kuřpauze před vchodem školy pobaveně pozoruji Marka, co se loučí s Kačenou. Chodí s ní už dva roky a přes různé bokovky kolem, kterým se prostě neubrání, ho to s ní stále baví. Nejspíš, jinak by to nedělal. Což s Filipem dost dobře nechápeme. Katka není bůhvíjaká hvězda a navíc má jednu odpornou vlastnost, obíhá kolem něj jako družice a nedá mu pokoj dokonce ani při zkouškách kapely, kdy mi to její prozvánění jde na nervy nejvíc. Výdrž má, to se musí nechat, krouží kolem bez odpočinku. Ne nadarmo jí přezdíváme Satelit. Patrně tuší, co má ve svém klukovi za poklad. Kdyby ho pořád nekontrolovala, úletů by měl víc.

"Tak pa!" řekne mu asi po pětadvacáté, nicméně zase se vrátí a dá mu ještě jeden polibek.

"Pa, Kači," rozloučí se s ní Marek a konečně se k nám připojí. Než si zapálí, stihne jí třikrát zamávat, Satelit totiž odchází s neustálým ohlížením.

"Aby neupadla," podotkne Filip pobaveně.

"Hele, ona někam odjíždí?" napadne mne v naději, že aspoň pár dní budeme moci zkoušet bez jejího špehování.

"Ne, proč?" zklame mne Marek.

"No, loučila se jak na měsíc," pousměji se.

"To víš, na obchodku je cesta daleká," dodá Filip.

"Volové," otituluje nás kámoš. "Bledá závist, pánové. Vy musíte svoje buchty, pokud občas nějaký máte, doprovázet, kdežto mě doprovází ona."

Je fakt, že obchodní akademie, kam Satelit chodí také do čtvrtého ročníku, je v jiné části města, což Kačeně nevadí, aby si ráno zašla kvůli pár minutám stráveným ve společnosti svého miláčka a pak zase pěkně upalovala zpátky do školy.

"Nevím, jestli je to taková výhra," podotknu. "Máš ji pořád za zadkem jako stíhačku."

Marek pokrčí rameny, nechce se hádat, tudíž tohle téma nerozebírám. Koneckonců, je to jeho věc. Když ho to takhle baví...! Akorát si musí na zkouškách vypínat zvuk mobilu.

"Kdybychom stihli přehrávky ještě v květnu, mohli bychom hrát na Krásonickým slunovratu oficiálně, říkal Honza," připomenu hlavní událost dne.

Marek kupodivu neprojeví nadšení hodné důležitosti zprávy.; "Jemu se to mluví, když nematuruje."

"To se chceš furt šprtat, nebo co?" nechápu.

"Furt ne," ujistí mě. "Ale mrknout se na to musím."

"Já taky," pokrčím rameny, "a žádnou vědu z toho nedělám. Od toho je svaťák, ne?"

"Za tejden toho moc nestihnu..."

"Připomínáš mi mou matku," zasměju se. "Ta taky začíná bejt drobánek nervózní, jak kdyby měla maturovat ona sama."

"Některý matky mají takovou hloupou vlastnost strachovat se za druhý," přidá se Filip. "Ale zase aspoň to udělají za nás a my už nemusíme -"

Odklepnu cigaretu a podívám se po příčině, proč utnul větu uprostřed myšlenky. Při pohledu na Sáru v jarní parce, džínové minisukni a vysokých gládách v tu ránu zapomenu, o čem jsme to s klukama vlastně plácali. Nebylo to vůbec důležitý! Rozhodně ne důležitější než pohled na tu nádhernou holku!! Samozřejmě si ho nenechám ujít a jsem doslova v šoku, když i ona zvedne zrak a na nekonečně dlouhou dobu zakotví pohledem modrých očí v MÉ tváři! Tak dlouhatánský pohled mi nevěnovala za celé čtyři roky a když se nad tím zamyslím, nejspíš ani žádnému jinému klukovi! Pro představu: trvá zhruba dvě vteřiny. Někomu by se tenhle údaj mohl zdát nepatrný, ovšem mně přijde jako věčnost a málem mě to položí. Nejde totiž o obyčejné přehlédnutí, to by bylo mnohem kratší! Tohle je úmyslný pohled. Tím úmyslnější, když k němu těsně před tím, než zmizí za vchodovými dveřmi školy, nečekaně přidá úsměv. Panebože, usmála se na mě! Hodím okem trochu hloupě za sebe, jestli tam nestojí někdo jinej, abych si nepřivlastňoval něco, co mi nepatří, ale nikdo tam není.

Přijde mi, jako bych právě vyhrál první pořadí v Sazce s hodně vysokým jackpotem! Připadám si málem jako king. Její chování neušlo ani klukům a oni mi pochopitelně závidí.

"Ty vole," prohodí Filip uznale, zatímco Marek vypadá dotčeně, když se ohradí: "Se snad měla koukat na mě, ne?"

Jsem z toho pořádně vytočenej. Zdálo se mi o ní za ty čtyři roky mockrát, ve snech i v představách jsem s ní dělal leccos... Ve skutečnosti jsem se však neodvážil ani muknout, aby nebyl trapas. Zesměšnila i Mikiho Krejzu z béčka, na kterého jsme s klukama nejvíc sázeli! Zabralo to, ani takovej borec se jí víckrát nesnažil přiblížit, a pak, co zbouchl holku ze druháku, už na nic neměl ani myšlenky. Podle Filipa byla Monika, ta druhačka, hezčí než Sára, ale my s Markem víme svoje. Líbí se mi víc tmavovlasé opálené holky než sebekrásnější blondýnky.

Ještě štěstí, že ten den nejsem z ničeho zkoušenej ani nepíšeme žádnou písemku. Vybouchl bych jak papírovej sáček, kterej někdo nafoukne a splácne rukou. Pohořel bych i z toho, co normálně umím! Ne že by mi to až tak vadilo, ale přece jen je lepší učitele neprovokovat.

Místo odpoledek vyrazíme celá tlupa do fotoateliéru. Jsme nejspíš poslední ze všech čtvrtých ročníků ve městě, co nemá hotové tablo - ba dokonce ještě ani fotky na něj! Dlouho jsme se nemohli shodnout, jak by takové tablo mělo vypadat, až se na to každej vykašlal. Nakonec nebýt aktivních spolužaček Ireny a Hanky, nejspíš bychom neměli žádný. Ty dvě se ujaly organizace a domluvily návštěvu v ateliéru, za což jsme jim vděční, jelikož se ulijeme z dvouhodinovky fyziky. Na opičárny, jako je jednotný oblečení, čas nezbyl, fotíme se v tom, co máme na sobě. Vědět to předem, vzal bych si lepší mikinu než jen obyčejnou černou s bílou fajfkou Niké. Aspoň nebudu na tablu v brýlích, v nasazování čoček jsem se celkem zdokonalil, už mi to nezabírá tolik času jako první dny, kdy jsem si kvůli tomu musel dávat budík o půl hodiny dřív! Podle holek ze třídy mi to takhle sluší víc, jenže na ty naše matematicky není až takový spoleh, jsou to většinou holky pouze chytré, ne hezké. Ačkoli - že by si změny v mé vizáži všimla i Sára, a proto se na mě usmála?!

Sotva na ni pomyslím, spatřím ji. Sice jen na fotce, ovšem ta stojí za to! Ani áčko to s přípravou tabla nijak nepřehání, byť jsou oproti nám přece jen v předstihu - mají fotky nafocené. A ty hotové si majitelka fotoateliéru vystavila, aby se pochlubila svou prací dřív, než si pro ně áčko přijde. Samozřejmě nevystavila všechny, jen ty nejhezčí, tudíž Sářina fotka mezi nimi zabírá nejviditelnější místo. Stojím před ní div ne s pusou dokořán. Hladká opálená ramena, na která spadají tmavé vlasy, hluboký dekolt s dráždivým náznakem stružky mezi ňadry, sametový motýlek na štíhlém hrdle, oválná, nepatrně skloněná tvář s očima, jejich modř mohu z černobílé fotky pouze tušit, upřenýma přímo na mne, až mne zamrazí. Je to stejný úsměv i pohled, co mi před pár hodinami věnovala!

Markovi neujde, kde jsem se zasekl, a přijde slintat za mnou. "To je baba jako řemen..."

"Jo, je to kus," připojí se také Ondra.

"Co tu máte?" nechápe David. "Ty vole..."

Holky naproti tomu tak odvázané nejsou. "Abyste se z ní nepotento," zašklebí se Irena. "Z namyšlený krávy."

Tohle mě popíchne. "Proč ji urážíš?!"

"A pročpak ty se jí zastáváš?" vrátí mi to.

"Vždyť ji vůbec neznáš," odfrknu.

"Ty snad jo?" opáčí pohotově.

"Bohužel ne, co, Daníčku?" baví se Filip.

"Přijde mi dost ubohý pomlouvat někoho jen proto, že vypadá lip," prohlásím, aniž bych na její otázky reagoval.

"Jestli v tom nebude spíš závist," přisadí si Marek.

"Pánové? Kde to vázne?" Náš spor přeruší hlas paní fotografky, která vykoukne zpoza dveří vnitřního ateliéru, kam se chodíme fotit po jednom. Dobrý nápad, protože když si představím, že bych se měl tvářit co nejinteligentněji do aparátu a za jejími zády se na mě šklebili a rozesmívali mě ti volové ze třídy, docela určitě bych dohromady inteligentní výraz nedal. Takhle sice zůstanu vážnej, nedbám na fotograf -činy výzvy a zuby nevycením, nejsem pes, a výsledek je jakž takž ucházející.

"Tak kterou?" dá mi vybrat ze dvou snímků. Přijdou mi takřka totožné, úsměv ze mě nevymámila ani na druhej pokus.

"Třeba tuhle," ukážu na první snímek a zase se rychle vrátím do předpokoje, abych si užil Sářiny fotky, než se dofotí zbytek.

Pak, když už se chystáme k odchodu, mě osvítí skvělej nápad. Tedy, mně připadá geniální!

"Mladá paní," zazubím se na letitou majitelku ateliéru co nejvtíravěji, "můžete mi prodat tuhle fotku...?"

Třídu pobavím, fotografku zaskočím. "To nemůžu."

"Proč?"

"Protože není vaše," vysvětlí mi.

"Zboží v obchodech taky není moje a můžu si ho koupit."

Kluci se řežou smíchy, Irena si klepe na čelo.

"Jenže fotky nejsou zboží," namítne. "Nebo... možná jsou, ale ne na prodej cizím osobám. Je to prostě jiné zboží."

"Ale já bych vám ji zaplatil," rozvíjím dál svůj plán. "Určitě ji máte v počítači, nemůže bejt problém vytisknout ji ještě jednou, ne?"

"To nejde, chlapče," brání se.

Protože seji snažím přemluvit, odpustím jí i toho chlapce. "Za stovku."

"Kdepak."

"Tak za dvě," zvednu nabídku.

"Vážně to nejde..."

Vytáhnu peněženku a k pobavení ostatních spočítám veškerou svou hotovost: "Dvě stě jedenáct padesát."

"Ani za pět set," baví se i ta ježibaba.

Přemýšlím, co bych přihodil, když mě napadne: "Mám lepší nápad: když mi ji prodáte, budu vám sem chodit uklízet."

Lidi ze třídy jsou ze mě mrtví.

"Celej červen, to už bude po matuře..."

"Opravdu -"

"No tak i červenec."

"- to není -"

"Dobře, ať nežeru," vzdychnu naoko utrápeně, "tak i v srpnu."

"- možné," dodá, vysmátá smíchy.

"S vámi jsou teda kšefty," odfrknu znechuceně. "A pak že existujou smluvní ceny, tržní hospodářství... Leda kulový."

"Pochop, že to prostě nejde," domlouvá mi mateřsky.

"Pěkně jste mě zklamala, paninko," ujistím ji s vážnou tváří a zatímco blbci ze třídy hýkají jako osli, vyjdu naoko uraženě na ulici. Samozřejmě jsem nečekal, že by se mi mohlo povést fotku získat, ale tak zkusit se má všechno, a pak, ve třídě jsem byl čtyři roky za jednoho z vrchních bavičů, proč tuhle pověst na konci čtvrťáku rušit, že.

SÁRA

Matikář Komínek, třídní čtvrté cé, zatouží po mé přítomnosti u tabule. Vzhledem k tomu, že mám u něj za celé druhé pololetí jen jednu známku, a to trojku, předpokládala jsem, že mě zkoušení v dohledné době potká a snažila jsem se na to připravit, jenže mi k tomu chyběly hned dva důležité faktory. Na matiku nemám buňky, stejně jako většině látky z fyziky jí nerozumím, a navíc jsem doma neměla na učení klid. V televizi byl nějaký hloupý fotbal, který otčím musel vidět, dřepěl v obýváku do jedenácti, chlemtal jedno pivo za druhým a každý zákrok hráčů i rozhodčího komentoval ne zrovna vybíravým slovníkem. Na záchodě nebo v koupelně se dá učit literatura, dějepis nebo třeba anglická slovíčka, ale ne matika, kterou mi nestačí si přečíst. Té se prostě musí rozumět, počítat příklady, pochopit princip...

"Schneiderová?" pobídne mne Komínek, když moje váhání, kdy přemítám, na co se vymluvit a nic mě nenapadá, trvá příliš dlouho. "Jak budete řešit R v nerovnici, když x lomeno třemi minus jedna polovina je větší než jedna šestina plus x?"

To kdybych věděla...! Natáhnu se, abych zapsala zadání na horní část tabule, byť si nedělám iluze, že tu dolní popíši. Komínek se pohodlně opře o opěradlo židle a kdyby měl popcorn, možná by ho začal chroupat. Je to sice muž středního věku, nicméně i oko muže v nejlepších letech spočine se zalíbením na dlouhých nohách zvýrazněných krátkou minisukénkou. Dopřeji mu to. Třeba z toho i něco vytěžím!

Začnu velice nejistě převádět hodnoty v nerovnici, načež zaváhám, část výpočtů smažu, a žmoulaje křídu ve zpocených prstech vyšlu k němu zoufalý pohled. "Pane profesore, vy na nás máte příliš vysoké nároky..." Komín, jak mu říkáme, je krom toho, zeje matikář, pohodový člověk a férový chlap. Pobaveně se zasměje: "Myslíte?" "Určitě," ujistím ho a ve třídě zahučí, jak mi ostatní dávají za pravdu. "Nejsme matematickou třídou."

"To jsem si všiml," usměje se. "V céčku tyhle prkotiny mrská i ten největší lajdák." "Prkotiny!" ozve se nesouhlasný protest.

"No jistě," baví se. "Jsou mnohem těžší věci než nerovnice... I student všeobecného vzdělání by o nich měl mít potuchy... Z čeho maturujete, Schneiderová?"

"Z češtiny, angličtiny, dějepisu a základů společenských věd," vypočítám předměty, které jsem si dobrovolně vybrala. Kdybych si tenkrát v prváku zvolila humanitní větev, mohla jsem být matiky ušetřena! Jenže tehdy, v patnácti, jsem vůbec netušila, co vlastně budu chtít dělat! Látku základní školy jsem zvládala bez problémů, a to včetně matematiky.

"A co chcete studovat dál?"

"Právo," odvětím bez zaváhání.

"Takže už nikdy více žádná matematika?"

"Ne."

Komín souhlasně přikývne. "Běžte se posadit."

Odložím zbytky křídy, co se mi rozdrolila ve vlhké dlani, umyji si ruce a vrátím se do lavice k Veronice, která se na mě pobaveně ksichtí.

"Máš to v suchu," šeptne mi.

Známku, jakou jsem za dnešní vystoupení získala, se nedozvím, Komínek mi ji nesdělí a já se neptám. Přesto jsem si ženskou intuicí jistá, že to nic horšího než trojka nebude, byť můj dnešní výkon byl katastrofální.

"Komín je fajn," pochválím ho o přestávce uznale. Netrápí nás předmětem, o kterém ví, že se mu dál věnovat nebudeme. "Vlastně jsem vždycky záviděla matematickým mozkům. Jak tomu někdo může rozumět a ještě ho to třeba i baví... Chápeš to?"

"Je to jeho práce," pokrčí Veronika rameny.

"Nemyslím Komína," zasměji se. "Mluvím všeobecně. Třeba o lidech z céčka. Reprezentujou školu v matematických olympiádách a dokonce vyhrávají, to je úžasný."

"Nech na hlavě," mírní moje nadšení. "Pamatuješ si Petra Kalába? Chodil taky do céčka, maturoval předloni."

"No, zhruba," vybavím si Verčina někdejšího ctitele, který měl opravdu výdrž, kamarádka ho poslala do kytek asi dvacetkrát a on měl stejně tu odvahu přilézt znovu.

"Dokázal v jedny esemesce naflákat čtyři chyby. Psal zásadně kdys a taky as a jednou dokonce i souloš..."

Udělám uznalý obličej. "To je síla."

"Dneska je v Praze na MATFYZu."

"Super."

"Ono je všude něco, já bych těmhle extra chytrým lidem moc nevěřila. Jsou nadaní dost jednostranně."

"Jako že v něčem jsou extra dobří, zatímco jinde jim to chybí?"

"Samozřejmě," přikývne. "Jinak by byli geniální, víš? A to nejsou, protože by nechodili na naši školu, haha..."

"Naprosto chápu, proč jsi mu dala košem," bavím se. "Chodit s klukem, který neumí napsat soulož... To nejde."

"Notabene je to takovej pulec," doplní přezíravě. "Starší jen o dva roky... Mlíčňák. A vůbec, oni ti matematici vypadají vesměs blbě. Nelíbí se mi žádnej. Možná ten... jak se jmenuje? Marek? To je takovej hezounek, ale jinak..."

Pousměji se. Holka, která nikdy nechodila s nikým, kdo by nebyl o generaci starší, má zkrátka jiné názory. Mně se také netýkalo chození či pokukování po klukách ze třídy nebo z vyšších ročníků či sousedních škol, jenže z jiného důvodu: od svých patnácti let, kdy nás seznámili naši otcové, respektive Ríšův otec a můj otčím, jsem s Ríšou, který je navíc pekelně žárlivý. Neměla jsem nikdy jinou možnost.

V jídelně Beruška, jež se nachází v komplexu internátu pro hned několik středních škol, Verčin názor poopravím: najde se víc pěkných matematiků, než pouze Marek.

Vrtám se v plněné pleci s dušenou rýží, za tohle jídlo by kuchařky metál rozhodně nedostaly, když na sobě ucítím něčí pohled. Samo o sobě nejde o nic výjimečného, od malička jsem zvyklá, že se po mně lidi dívají, hlavně tedy kluci, a já na jejich výzvy nijak nereaguji, pořádně mě to totiž otravuje, tentokrát však bůhví proč zvednu oči a srazím se s Danovým pohledem. Další matematik, který nevypadá vůbec špatně! Danek se mi líbil vždycky, takový cukrouš, co z ničeho nic přestal nosit brýle a s občasným strništěm, které si nejspíš nechá vždycky pracně narůst, aby ho zase shodil, je celkem k sežrání. Teď sedí o dva stoly blíž k výdejovému okénku a místo do talíře civí na mě. Každého jiného kluka bych zpražila otráveným pohledem, k němu jsem mnohem citlivější a sama nechápu, proč ho ještě odměním letmým úsměvem! Možná proto, že se mi líbí, jak očividně znejistí, nadechne se, olízne si rty a úsměv oplatí. Ty jeho rty jsou fakt super, ani úzké, ani široké, prostě akorát a navíc nádherně vykrojené... Znovu se pousměji, načež sklopím oči zpátky k rýži a omáčce. Víc se na něho nepodívám, je mi však jasné, že on na mě kouká celou dobu.

Potvrdí mi to i Veronika, které naše hra očí nemůže ujít. "Že se nestydíš," směje se mi. "Ten chudák se kvůli tobě vůbec nenajedl."

"Ale to je jeho problém," pokrčím rameny, vrátím použité nádobí i tác na své místo a doprovázena kamarádkou přemístím se do tělocvičny v témže komplexu, jelikož naše škola takovou vymoženost, jakou je vlastní tělocvična, nemá. Sice se mi líbí, jak je ten kluk ze mě celý pryč, ale upřímně řečeno to dost dobře nechápu. Kdyby to byl zamindrákovaný ubožák, o kterého si žádná holka neotře ani podrážku boty, kterou právě ťápla do psího hovínka, neřeknu! Daniel přece nemůže mít s holkama problémy, tomu nevěřím.

"Tělák po obědě, to je proti přírodě!" vzdychá Verča, když se převlékáme do elastických úborů. Tepláky jsem zrušila ještě na základce, podle mého v nich holka degraduje svou žen-skost. Obleček na aerobik vykoná tutéž službu a ještě navíc sluší. Tělocvikář Sváťa Pešek, kterého jsme vyfasovali po oblíbené Růženě Sládkové, co skončila na protialkoholním léčení, by o tom mohl vyprávět! Stejně ho s holkama nemáme moc rády, i když je docela galantní. Proti Růže má totiž jednu ošklivou vlastnost -je odporně aktivní. Zatímco Růženka se spokojila s pořadovými cvičeními, pokud tedy vůbec na hodinu tělocviku dorazila a byla schopná ji kočírovat, Sváťa nás honí po tělocvičně při rozcvičce trvající dobře dvacet minut, načež nás nažene pod hrazdu či bradla, aby mohl těm méně zdatným cvičenkám osobně pomáhat. Možná u toho posiluje, možná se tím jen ukájí, jak tvrdí Veronika, objekt častých doteků záchranné ruky. Dnes si vybere hrazdu a zavolá kamarádku, aby šla předvést výmyk a on si mohl namasírovat svaly, když se snaží vystěhovat její těžiště nad ocelovou tyč. Pobaveně se s ostatními posadíme na žíněnky, jakmile si vezme do parády Verču, máme o oddechový čas vystaráno.

Mně by pomáhal také rád, nicméně tohle potěšení mu většinou nikdy nedopřeji, nejsem totiž levá. Navíc mě sport baví. Bezcílné běhání po tělocvičně nebo kolem hřiště, to jsou zaručené způsoby, jak sport zprotivit. Baví mě smysluplný pohyb: od páté třídy chodím na volejbal, od sedmé na aerobik, miluji lyžování a ráda plavu i jezdím na kole... Vyhoupnu se na hrazdu, přidám pukrle a ladně seskočím, abych uvolnila místo dalším. Do konce hodiny na mě vyjde ještě třikrát a nebýt závěrečných pěti koleček, která nám na rozloučenou nařídí, byla by to poměrně pohodová hodina.

Ke všemu si na okně zapomenu zlatý náramek, který jsem si před cvičením sundala, a musím se takřka od školy vrátit. Veronika se mnou odmítne jít, leze jako lemra a tváří se, že nastala její poslední hodinka. Kamarádka je totiž líná a sport jí vůbec nic neříká, rozloučíme se tedy a já si do Berušky zaběhnu sama. Kupodivu mám štěstí, šatny najdu odemčené a řetízek na témže místě, kam jsem ho odložila. Připnu si ho na zápěstí a podruhé opustím tělocvičnu. Verča na mě nečeká, ani jsem s tím nepočítala, zamířím na zastávku MHD. Beztak bychom nemohly nic podniknout, musím totiž vyzvednout ségry a večer zajít na poslední lekci kurzu, kde nás učí elegantně se pohybovat a chodit tak, aby chůze působila koordinovaně a přinášela všem přihlížejícím zážitek z ladného pohybu. Pak se ještě budu muset podívat na chemii, další pro mě zcela zbytečný předmět...

Veronika není ani na zastávce, vlastně žádná ze spolužaček, musely mi ujet před nosem a mně nezbývá než vyčkat deset minut do příjezdu dalšího tykadláče. Nečekám na něj sama, kromě spousty cizích lidí spatřím i Dana. Poslední dobou na sebe máme štěstí! Tentokrát je to on, kdo se přes těžké rozpaky, ve kterých se zmítá, přenese a první se odváží vykouzlit na tváři úsměv. S vyzývavým pohledem mu ho oplatím, to jako kdyby se chtěl přiblížit a zkusit nějakou nezávaznou konverzaci, aby viděl, že v principu nejsem proti. Pobaveně sleduji, jak se v něm hádá rozpolcená osobnost. Sázím dvě ku jedné, že se stejně neodváží!

Přesně tak to dopadne. Nepomohu mu v nejmenším a on tu svou bitvu prohraje. Pak už přifrčí trolejbus, nastoupíme sice oba, leč každý jinými dveřmi. Přes hradbu dalších cestujících nemáme šanci na sebe vidět a vlastně ani nevím, zda vystoupí dřív než já či ne. Kdo ví, kde vůbec bydlí. Tuhle informaci nemám ani o svých spolužácích, tedy kromě Veroniky, natož abych měla přehled o lidech ze sousedních tříd...! Kdyby se o něm mezi holkama dost často nemluvilo, nejsem jediná, které připadá zajímavý, neměla bych ponětí ani o tom, jak se vlastně jmenuje.

DAN

Celá třída se v půlkruhu shromáždí kolem hotového tabla.

"Vypadám tam jako idiot," prohodí Filip sebekriticky.

"Mám zavřený oči!" děsí se Ida.

"Takhle zvětšený jsou ty fotky dost příšerný..."

"To není fotkama," namítne Marek a já mu musím dát za pravdu, ačkoli fakt, že jsme každý oblečený v jiném tričku či mikině, vydá sám za sebe a na celkové úrovni se rozhodně podepíše. Určitě i díky tomu působíme neuspořádaným dojmem, co pes to jiná ves, nepomůže ani skutečnost, že holky poskládaly fotky do řad vylajnovaných do přesných zákrytů po pěti snímcích vodorovně i svisle. Ředitel, zástupce a třídní Komínek tvoří svatou trojici nad našimi hlavami a ti jediní mají trochu glanc, protože jsou všichni v oblecích.

"No to je nářez," prohlásím uznale.

"Náhodou ti to tam sluší," snaží se mě potěšit Hanka.

"Myslím celkově," převezu ji. "Daly jste tomu na frak."

Obě vylétnou jako štípnuté vosou. "Proč myslíš?!"

"Vám se to snad líbí?"

Ty dvě jsou se svým výtvorem spokojené, nicméně k mé kritice se začnou přidávat i ostatní.

"Je to takový moc obyčejný..."

"Bez nápadu..."

"Slabota..."

"Pěkně jste to zprasily, dámy," prohlásí Marek.

"Viděli jste tablo béčka?" vzpomene si David. "Mají ho ve výloze lékárny vedle mlíčňáku."

"Myslíš hlavy vystříhaný z fotek a s ručně přikreslenými malými tělíčky?" informuje se Ondra.

"Jo, to jsem viděla," ušklíbne se Hanka. "Trapný."

"Aspoň to má nápad," pokrčím rameny. "Tohle je suchý."

"Měli jste si ho udělat sami, když jste tak chytří!" urazí se Irena.

"Tohle zbožňuju," zlobí se Hanka. "Nehnout prstem a pak kritizovat. To dovede každej!"

"Uděláme si vlastní, ne?" zašklebím se na Marka.

"Jako nás dvou?" rozvíjí pobaveně mou teorii.

"Elita třídy," bavím se.

"Moc si nefandí," zpraží mne Ida.

"Tablo dvou lidí, to by byl teda odvaz!"

"Náhodou," zasměju se. "Mám nápad..."

"Jakej?" vyzvídá Filip, který by se nejspíš rád do elity čtvrté cé také zařadil.

"Až později," mávnu rukou, protože mám na rozdíl od ostatních i jiné věci na práci než okukování ne zrovna vydařeného tabla. Velkou přestávku je třeba využít i jinak! Vytratím se ze třídy, nerad bych, aby se ke mně někdo z kámošů cestou ke kafeautomatu připojil. O kafe nebo horkou čokoládu, na kterou chodím už druhý týden s neměnnou pravidelností, vlastně vůbec nejde. Mnohem důležitější je, že se tam občas objeví i Sára. Poslední dobou bych v našem pomyslném bodování Markovi natrhl frak, za těch pár dní jsem nasbíral víc bodů než za předešlé čtyři roky, Sáru vídám hned několikrát denně. Občas si připadám jako štvanec, tyhle náhody dávají totiž dost zabrat, člověk musí mít zmáknutý časový režim hlídaného objektu, náhody prostě vytvářet, ale vyplácí se mi to! Úsměv nejkrásnější holky, jakou bych chtěl ze všeho nejvíc, je odměnou, pro kterou bych vylezl na Mount Everest i bez kyslíkových přístrojů!

Sára vůbec netuší, co se mnou provádí. Stačí pomyšlení na ty její nádherné modré oči a už jihnu, natož když ji vidím... To, že chodím domů ze školy hladověj jako vlk, přestože mi máti platí obědy v jídelně, je daň z přepychu. Vědět to, snad by si přistavila stoličku, aby na mě dosáhla a mohla mi dát pár facek! Jenže... Jak můžu jíst, když cítím její pohled?! Ze všech kluků v jídelně se dívá zrovna na mě! A mně se plaší hormony, zvedá se mi tlak (a kdyby jen tlak!) a díru v krku mi neprodyšně uzavře knedlík nervozity, takže nemohu polknout ani slinu, natož kus žvance.

A promluvit na ni...?! Skoro se orosím, když si to jen představím. Možná by mě nesjela, nezesměšnila, ale... Co když jo?! Nevzmohl jsem se na slovo, přestože jsme minule stáli u automatu pár vteřin sami dva. Taková příležitost - a já ji nechal fouknout! Nadechl jsem se, abych se o něco pokusil, ona se na mě podívala... A já se podělal. Radši jsem se tvářil, že si nemohu vybrat, jestli si dám čokoládu nebo čokoládu s mlékem. Pako, fakt. Přitom mluvit s holkama mi nedělá problémy!

No jo, s obyčejnýma možná, ale na tak fantastickou babu, jakou je Sára, nemám. A to mě teda pekelně štve!!

Dnes mám smůlu, u automatu na ni nenarazím. Škoda. Hloučku chichotajících se prvaček si nevšímám, procpu se mezi nimi, zvolím volbu extra silná čokoláda a počkám, než se kelímek naplní temně hnědou dobrotou. Plastikový pohárek mě sice pálí v prstech, ale než tam stát s těmi slepicemi, s nimiž by šel navázat kontakt tak snadno, jako hodit do automatu desetikorunu, jenomže v tomhle případě zase chybí dobrá vůle z mé strany, raději vydržím pálení a přemístím se k info tabuli ve vestibulu před šatnami. Velká nástěnka funguje mimo jiné jako seznamka, v prváku přes tuhle vzkazovnu klofla Marka jedna třeťanda a byla z toho láska jako trám, byť s omezenou trvanlivostí, pročtu si pár vzkazů i inzerátů všeho druhu a dobře se bavím. Jeden je svým způsobem i pro mě, byť je trošku neadresný: Kreténům, co mi vyměnili tenisky, rozbiju hubu! Tělocvik máme totiž spojenej s béčkem, tedy my, kluci, a jelikož jsme v šatně objevili navlas stejný tenisky, jaký nosí Marcel, jen o dvě čísla menší, neodolali jsme a trošku si z něho vystřelili. Tomu magorovi to vůbec nedošlo, myslel si, že si vzal moc tlustý ponožky, a v malých teniskách odcvičil celou dvouhodinovku. Chodil, jako kdyby měl naděláno v trenkách, a v druhé půlce už kulhal na obě nohy, přestože si ponožky svlékl a obul boty naboso. Zapálilo mu teprve ve chvíli, kdy objevil v šatně pod lavičkou svoje sešmajdaný kecky. Nejlepší na tom bylo, že je měl podepsaný!

V té chvíli mi kdosi poklepe na rameno a já se stále ještě s pusou od ucha k uchu pootočím, abych se podíval, kdo otravuje. Při pohledu do Sářiny tváře mě smích okamžitě přejde! Stojí hned za mnou a dívá se mi přímo do očí, tudíž zavrhnu nápad poohlédnout se kolem. Musela to být ona, kdo si vyžádal mou pozornost!! A taky byla, protože se na mě mírně usměje a podá mi dopisní obálku.

Nechápavě ji uchopím do prstů.

"To je pro tebe," oznámí mi a v úsměvu sejí blýsknou bílé zuby. "Abys nemusel celé prázdniny uklízet..."

Civím jako jojo! Na žádnou reakci se nevzmohu, naštěstí na ni nečeká, jakmile mi obálku dá, otočí se a odviní v dřevácích s podpatky. Zírám na ni, dokud nezmizí na schodišti, aniž by se byť jen pootočila. V černé minisukni a přiléhavém zeleném svetříku s lodičkovým výstřihem jí to slušelo snad víc než jindy...

Proberu se z ustrnutí a nedbaje na fakt, že právě zvoní, odklopím chlopeň obálky, abych z jejích útrob vytáhl - fotku!! Navíc přesně tu, jakou jsem obdivoval ve fotoateliéru a kterou se mi z té fúrie nepovedlo vydyndat!!! Nevím, odkud se Sáře můj výstup s fotografkou donesl, nejspíš si holky ze třídy pustily pusu na špacír, každopádně musela být informovaná dobře, když věděla o mém upisování se ďáblu klidně na celé prázdniny - za jedinou fotku!

Jenže, ta fotka je...! Sára se mi z ní dívá upřeně do očí, vlasy se jí lesknou a oči svítí, pleť bez poskvrnky, nahá ramena, která bych jí tak rád pohladil...

Pak mě napadne snímek otočit - a jdu do kolen podruhé! Na zadní stranu mi napsala věnování: Pro Danečka a jeho krásné rty k zulíbání...

Jsem zralej na infarkt. Otáčím snímek v ruce, zírám střídavě na fotku a na věnování a stále nemohu uvěřit vlastním očím. Dělá si ze mě legraci? Myslí to vážně?!

Do třídy se v polovičních mrákotách dopotácím dobře čtvrt hodiny po zvonění a díky dotěrným otázkám angličtináře Mráze, prý kde jsem byl tak dlouho, připravím vyučování o dalších pět minut.

"Dobrý den," pozdravím ho k pobavení všech místo odpovědi a potácím se ke své a Markově lavici poslední v řadě u okna.

"Ptám se, kde jste se zdržel?"

"Úterý," odvětím a divím se, čemu se všichni tak řehtají.

"Prosím?" zeptá se učitel, zcela vyvedený z konceptu.

"Vlastně středa," opravím se. Ti kreténi se válí smíchy! Podívám se na Marka: "Je středa, ne?"

"To sice ano," kapituluje Mráz. "Cigárpauza byla delší než obvykle? Že byste přešel z cigaret na doutník?"

Dost dobře nechápu, o čem to vlastně žvaní. "Jakej?"

"Kde jste byl, Vítku?" zahřmí angličtinář, aby překřičel všeobecné veselí.

Jo tak, o to mu jde...! Nechci si ho znepřátelit, přece jen bude sedět u maturit, proto se rozhodnu pro univerzální omluvu: "Omluvte mě, pane profesore, zaspal jsem."

Davidovi, který pod lavicí potají dojíždí svačinu, při mé odpovědi zaskočí a přes totální hlahol a jeho záchvat kašle neslyším vlastního slova, natož snad učitelova. Teprve když se všichni jakž takž uklidní a jen tu a tam vybuchují poslední plamínky veselí, Mráz mávne rukou. "Sedněte si."

Nejspíš pochopí, že je to ten nejrozumnější nápad, jak dosáhnout klidu a využít alespoň druhou část hodiny k výuce. Přisednu si k Markovi vyzubenému od ucha k uchu a pokrčím rameny, co jako má. Stejným šklebem odměním Filipa, který se k nám otočí a prohodí: "Seš dobrej komik."

Mráz si mě až do konce hodiny nevšímá, což je od něho chytrej tah. Stejně jsem mimo! Dokonce i ve chvíli, kdy zazvoní na přestávku a on posbírá saky paky, se od dveří třídy otočí, aby se na mě naposledy podíval, zavrtí hlavou a s povzdechem odejde. Třída znovu vybuchne smíchy.

"Byls kouzelnej," řehtají se. "Přej kde jste se zdržel? A Dan -úterý..."

"Myslel jsem, že se ptá, co je za den," trhnu rameny.

"Ty sis snad venku šlehnul," baví se Filip.

"Seknout se ve dni snad může každej, ne? Středa nebo úterý, kdo si to má pamatovat, když to na mě vybafl..."

"Ve dni možná," připustí Ida, "ale vymlouvat se po velký přestávce na zaspání, když jsi předešlý hodiny nechyběl, tak to byla fakt síla."

Teprve v té chvíli mi dojde, jakej jsem idiot. Sářina fotka, nebo spíš to, že mi ji osobně dala, mě totálně vyřadilo z provozního režimu!!!

Při fyzice, dřív není čas, se pochlubím Markovi a na sešit, do kterého si puntičkářsky zapisuje všechno, co fyzikář říká, položím svůj poklad. Marek se zarazí, chvíli nechápavě zírá na fotku, pak na mě, zpátky na fotku... Načež se zatváří pobaveně: "Tys ji v tom ateliéru štípnul?"

"Ne!" ohradím se tak důrazně, až se učitel od tabule obrátí ke třídě a konejšivě vysvětluje: "Ale ano, kolego Vítku, skutečně lze pro výpočet použít vzorec T rovná se -"

Zajedu níž do lavice, abych nevyčníval, a šeptem směrem k Markovi triumfuji: "Dala mi ji. Osobně."

"Kecáš," nevěří mi.

"Sleduj," zatvářím se samolibě a otočím fotku naopak. Zatímco se Sára na ní zvěčněná může kochat pohledem na kámošově škrabopisu, Marek si přečte věnování třikrát za sebou a s podezíravým výrazem mě obviní: "Tys ji ukradl a věnování sis tam napsal sám."

Málem jdu do kolen! "Proč bych to dělal?!"

"Abys vyhrál," zazubí se.

"Jenže já už nesoutěžím," ujistím ho. "I když jsem vyhrál. Tu fotku mi fakt dala. Sama. Osobně. Na to by žádná stupnice nestačila. Beru celej bank, kámo."

"To by mohl říct každej!" pochybuje ta hlava dubová.

"Vždyť vidíš, že to není moje písmo!"

"Prostě sis ho změnil."

Nepodaří se mi ho přesvědčit ani do konce fyziky, ba ani do konce vyučovacího dne! Je jak pařez.

"Vždyť se ani nezdravíte," mele si svou.

"Ode dneška budeme," prohlásím s přesvědčením.

Na Marka dojem neudělám, zavrtí hlavou, načež mi položí stěžejní otázku: "Proč by ti ji dávala?"

Zarazím se. Tohle totiž opravdu nevím!! Neznám její pohnutky a na ty, které bych si tam velice rád dosadil, se radši neodvažuji pomyslet, protože stavět hrady z písku na pláži těsně před příbojem se moc nevyplácí.

Středa je dnem bez odpoledního vyučování, v jednu končí všechny třídy, u šaten je pořádnej frmol, vyjdeme s klukama radši na schodiště před školu, kde se aspoň dá nadechnout. Počasí se konečně umoudřilo a skokem chce dohnat to, co v jarních měsících zanedbalo, je docela teplo, holky vytáhly minisukně a shodily neforemné bundy. Hned je to mnohem veselejší! Minisukni si dokonce oblékl i Markův Satelit, co na něj u paty schodiště čeká. Nechápu, jak to ta holka dělá, musí se nejspíš uvolňovat z vyučování dřív, aby stihla doběhnout před Markovu školu včas. Mini jí ale moc nesluší, přes zimu nějak ztloustla, je v ní nacpaná jak špekáček v umělém střevu. Kačena mě nikdy nepřitahovala, divím se Markovi, co na ní má. Takových i lepších by mohl mít deset na každém prstu! No, možná si to Satelit uvědomuje, a proto ho tak hlídá...

Ve dveřích školy se objeví Sára a v tu ránu na Satelit zapomenu. Okamžitě se mi rozbuší srdce, a to tak moc, až to skoro bolí, když naráží do žeber! Stojím od Sáry malý kousíček, kdyby se podívala -

Podívá.

Zadrhle polknu a zmobilizuji veškeré své síly, abych ze sebe vymáčkl: "Ahoj..."

V té chvíli se ozve důrazné zatroubení, všichni se instinktivně podíváme k silnici, na níž u chodníku před školou při-pozastavil zelený bavorák Zet 3. Ne...!

Sára se jen jemně pousměje a spěšnou chůzí zamíří k vozu, aby se uvelebila na sedadle spolujezdce a vzápětí po ní i tom jejím trotlovi zbyl jen oblak zvířeného prachu.

"Nějak se k tobě neměla, ta tvoje dárkyně orgánů," baví se Marek, ale já si ho nevšímám.

Setkání nedopadlo bůhví jak dobře, nicméně... Svým způsobem jsem rád, že musela odjet! Nemám totiž nejmenší; tušení, co bych jí řekl dalšího, kdyby mi odpověděla!!

Jde to s tebou z kopce, chlapče, usoudím cestou domů. Já, kterej nikdy neměl problém holku ukecat, ze sebe nevymáčknu kloudné slovo! Kdyby kloudné, ale ani slovo, ubohý "ahoj" byl výkon hodný absolventa speciální školy!

Než dojdu domů, kašlu na trolejbus a vydám se pěšky,; zahraji si na doktora Freuda a svůj problém nejen analyzuji, ale dokonce vyřeším! Není divu, když to mám totiž daleko.; Alespoň si myslím, že jsem našel řešení problému. Finta totiž spočívá ve strachu z odmítnutí a především ze zesměšnění před ostatními, no a protože ve škole až na pár výjimek ne- í existuje chvíle, kdy bych mohl zůstat se Sárou sám, musím i ji kontaktovat někde jinde. Super nápad, provedení o poznání těžší. Netuším, kde bydlí, natož abych věděl, kde získat číslo i jejího mobilu! O přestávkách ji vídám akorát s tou krávou! Veronikou, tu fakt nemusím, tváří se stejně přezíravě jako Sára, akorát s tím rozdílem, že nemá být na co namyšlená.! Tudy cesta nevede. Požádat některou ze spolužaček, aby mi její číslo zjistily... To bych to mohl rovnou rozhlásit školním rozhlasem! Zvlášť poté, co jsem holky nakrknul pohaněním tabla. Z áčka znám pár lidí, především kluků, jenže ti její číslo mít nebudou, nechová se k nim o nic přátelštěji než k nám, ostatním, nezahodila by se s nimi...

Telefonní seznam mobilových čísel neexistuje, bohužel, ale... Co Zlaté stránky?! Neříkali v jakési reklamě, že vyřeší každý náš problém?! Snad mají domů zavedenou pevnou!

Přidám do kroku, abych byl doma co nejdřív, a ještě dřív, než shodím botasky, se usadím v chodbě na koberci s telefonním seznamem v ruce. Jezevčík Pepa přiběhne, a protože bere páníčkův nápad za novou hru, přisedne si. Schneiderů napočítám jednatřicet, ženských ekvivalentů příjmení Schneider patnáct. No tě pic... Kdybych znal aspoň ulici... Pak si všimnu, že ne všichni Schneiderovi bydlí přímo ve městě, čímž se mi celkovej počet sníží zhruba o polovinu. Nepředpokládám, že by Sára žila v nějaké vísce kolem, určitě je místní. Aspoň si to myslím.

Využiju chvíle, kdy jsem sám doma, a drobítko protočím telefonní účet. Beztak jde o místní hovory. Vezmu je pěkně podle abecedy a u prvního se mi ještě chvěje hlas, když pana Adama Schneidera požádám, aby mi zavolal Sáru.

"Máte špatný číslo," zahučí a břinkne sluchátkem.

Super, další jméno mohu vyškrtnout! U pátého jsem už poměrně jistý a s desátým Schneiderem mluvím z voleje. V případě, že hovor přijme žena, se mi sice vždycky trochu sevře žaludek, nicméně jsem přesvědčenej, že bych Sáru poznal, kdyby to byla přímo ona, ač jsem ji slyšel mluvit jen párkrát a pochopitelně nikdy se nebavila přímo se mnou. Někteří Schneiderovi mi oznámí, že jde nejspíš o omyl, další mi vynadají, proč obtěžuji, jakýsi starší pán je sprostej jako dlaždič, musím zavěsit první, nebo bych se ještě zkazil, haha, podle hlasu mladá holka vyzvídá, proč chci zrovna Sáru a zdrží mě nejvíc, ráda by si povídala, prý jestli by mi nestačila Michaela, holčička, která sotva mluví, zašišlá, že se jmenuje Karolínka nebo tak nějak a v jednu chvíli mi naskočí mráz na zádech - to když paní Schneiderová řekne, že Sáru zavolá!! Sluchátko v dlani málem rozdrtím. Ten její bavorskej vopičák ji musel vézt rovnou domů...

"Sára," ozve se konečně a já v tu chvíli vím, že opět nejsem u cíle cesty. Tenhle hlásek je sice dívčí, ovšem chybí mu podmanivé zbarvení. "Kdo volá?"

"Dan," představím se napůl s úlevou, napůl rozčarovaně.

"Kterej?" vyzvídá holka, kterou tipuji na ještě mladší žabku než svou ségru. "Hele, nejseš ty ten vopruzák z béčka?! Jestli mi nedáš pokoj, tak to řeknu bráchovi a ten tě zmlátí!"

"Ne, já chodím do cé," uklidním ji. "A víš co, otravuje tě proto, že se mu líbíš."

"Vážně...?" Sářin hlásek zjihne. "Tak to je hustý..."

"To je," souhlasím pobaveně.

"Vyřiď mu, že se mi taky docela líbí."

"Bude lepší, když mu to řekneš sama," poradím jí a zavěsím, abych prolustroval posledních pět Schneiderů. Řešit citový problémy sedmáků, nebo kolik jim může být, je to poslední, na co bych měl náladu.

Do čtyř bytů se nedovolám, nikdo tam telefon nebere, a v těch ostatních Sáru neznají. Sakra, takovej to byl dobrej plán... A výsledek? Nula od nuly pojde!

Do chodby se z předsíně vřítí Radka, samozřejmě mě přehlédne a div se nepřizabije o moje nohy.

"Jau!" tře si naražené koleno, do kterého se drcla při pádu. "Seš zdravej?! Co tu děláš?"

"Odpočívám."

"Tady?!" užasne. "Proč ne u sebe v pokoji?"

"Aspoň vidíš, jak mě škola vyčerpává. Dál jsem prostě nedošel. Neměl jsem sílu."

"Magore," zasměje se a projde kolem do koupelny. Zůstane za ní takřka hmatatelná pachová stopa - a že je to pěknej smrad, jistě nemusím ani dodávat.

"Neříkala ti máti, aby ses převlíkala v garáži, když jdeš od koní?" zavolám za ní a rychle vyklidím chodbu. Radčin koníček moc nechápu, to by se mi tak chtělo chodit třikrát týdně kydat koňský kobližky a tahat kolečka s hnojem, abych si mohl v sobotu zarajtovat!

"Trhni si!" přilétne z koupelny.

Pobaveně odfrknu. Ta dnešní mládež, to je fakt hustý, jak řekla Sářina pubertální jmenovkyně.

V pokoji vytáhnu Sářinu fotku a dobrou čtvrt hodinu se na ni dívám s něhou v očích jako na zázrak. Vlastně to zázrak je! Marek mu neuvěřil. Bohužel si fotku nemohu pověsit na zeď ani zasunout pod sklo na psacím stole, to druhé hned ze dvou důvodů: jednak by měla matka i ségra starosti, kdo to je, co s ní mám a kdesi cosi, natož kdyby si přečetly věnování, nevydržel bych s nimi, a pak, pod deskou stolu bych přišel o možnost kochat se pohledem na její krásu, protože stůl mám věčně zabarikádovanej knížkama a časopisy, občas se tam najdou i skleničky a zbytky jídla, struny na kytaru, někde by se tam měl válet mužnej parfém Puma Sexy, co mi koupila ségra v březnu k narozkám a já ho ani jednou nepoužil, tuhle jsem tam objevil ponožku... Nevoňavou... Zkrátka, na Sáru bych přes ten bordel vůbec neviděl!

Pro Danečka a jeho krásné rty k zulíbání...

Vrátím se do chodby, kde visí velké zrcadlo mezi botníkem a šatní skříní. Bedlivě se prohlížím. Hlavně tedy rty. Hm... Že by si dělala blázny?! Jsou úplně normální! A ten ksicht, no... Zašklebím se. Dělala si blázny. Potvrdí mi to i ségra, kterou ve svém zaujetí sám sebou neslyším se přiblížit.

"Hrůza, co?" baví se. "To víš, každý dítě se nepovede. Našim se to podařilo až na druhej pokus... Ale nic si z toho nedělej, to máš jako s postiženými, i když nejsou dokonalí, stejně je mají jejich rodiče rádi..."

Oženu se po ní pěstí, což se nelíbí Pepovi, nesouhlasně sel rozštěká. "Nějaká moc drzá! Od tý doby, co ti přišel papír, že tě přijali na gympl, ti narostla křídla, co?"

"Používám always, víš? S křidélky!" chichotá se, prosmýkne se kolem, nazuje boty a bere roha dřív, než se vrátí naši z práce.

Po jejím odchodu dostanu další skvělej nápad. Druhej i v jednom dni! V mobilu si najdu číslo na Davida ze třídy,: známýho a zkušenýho hackera.

Je mu jasný, že ho jen tak neprozváním. "Čau. Co je?"

"Dave, potřebuju sehnat jedno číslo," oznámím mu.

"Okej," souhlasí. "Čí?"

"Sáry Schneiderovy z áčka," řeknu jedním dechem.

"Takovejch by bylo," zasměje se. "A co za to?"

"Jakou máš taxu, ty vyděrači?"

"Kilo."

"Seš parchant," ulevím si.

"Tak chceš ho, nebo ne?"

"Jo, chci. Ale v tichosti, jasný? Nikomu ani slovo."

"V tom případě dvě kila."

"No moment! Neříkals jedno?!"

"To druhý je za mlčenlivost," baví se.

"Okrádat vlastního kamaráda, fuj."

„Vy si to všichni představujete jak Hurvínek válku. Kde mám to číslo sehnat?"

"Jsem hacker já, nebo ty?"

"No jo, sakra... Uvidíme," přislíbí.

S pocitem dobře odvedený práce padnu na svou válendu a na Sářinu fotku se vydržím dívat v jednom kuse snad hodinu, až skoro čekám, kdy mi její obrázek na způsob magickýho oka odhalí nějaký skrytý poselství.

SÁRA

Paní učitelka se tváří velice, velice přísně.

"Maminka nemohla přijít?"

"Kdyby mohla, tak by tu byla," ujistím ji, jelikož její otázka je poněkud zbytečná. Rychle postrčím holky směrem k šatně, ať jsme co nejrychleji pryč, protože mi je jasné, co bude následovat.

"Děvčata se dnes zachovala opravdu hodně ošklivě," svěří mi tajemství a já se tvářím, že mám největší pilno utahovat Adélce suché zipy. "Barborka kousla Martínka Kučeru."

"To jsem nebyla já!" ohradí se Bára dotčeně.

"Tak tedy Adélka," opraví se učitelka. "Těžko je rozeznávám, kdyby jim maminka dávala třeba jinak barevné zástěrky nebo trička..."

Pokrčím rameny, tohle není můj problém a pochybuji, že ho doma budou řešit. Na dvojčata, navíc identická, se kupuje oblečení zásadně dvojmo. Ono je to na pohled pěkné, dvě roztomilé blonďaté holčičky s culíčky ve stejných šatičkách, ovšem už ten druhý pohled má do roztomilosti daleko!

"Praly se obě," dokončí stížnost paní učitelka. "Vrhly se na Martínka jako dračice a Adélka ho dokonce kousla."

Ségry se tváří zpupně, jako by byly nařčeny neprávem. Bára to vzápětí potvrdí: "Když si to zasloužil...!"

"Tak to vidíte," stěžuje si učitelka. "Ve třídě mám přes dvacet dětí, všechny jsou bezproblémové, dokonce i chlapci jsou hodnější než dvojčata."

Podívám se jí do očí. "A co já s tím?"

"No..." udělá zaskočeně. "Musíte je potrestat! Tedy, říct to jejich rodičům a ti je musí potrestat."

"Mají je trestat za něco, co se k nim donese z doslechu, za něco, co udělaly tady? To přece musíte řešit přímo vy na místě, ne?"

Učitelka vymění zaskočený výraz za těžce dotčený. "Kam bych přišla, kdybych se měla ustavičně věnovat a hlídat jen dvě děti, když jich mám jednadvacet?"

"Ty ostatní jsou bezproblémové, ne?" připomenu jí.

"Ale... To přece... Příště ať přijde matka!" nařídí mi.

"Jestli jí to vyjde," pokrčím rameny. "Je zaměstnaná."

Protože jsou holky přezuté a mají na sobě jarní bundičky, vystrčím je ze šatny, čapnu každou za jednu ruku a ony za mnou na cestičce mezi školkovskými pavilony vlají jako prapory, nožičky jim jen kmitají.

"Pohyb, nemám čas!" pobízím je, nedbaje jejich vzpouzení.

"Včera jsi nám slíbila zmrzlinu!"

"Jenže to jste ještě nepokousaly Kučeru," odfrknu a v troleji se Adély zeptám: "Prosím tě, co tě to napadlo?"

"Zasloužil si to," trhne hlavou.

"Dal mi pusu," vysvětlí Barborka. "Když jsem si myla ruce po záchodu, tak přišel a dal mi pusu."

"No a? To byl důvod ho bít?!"

"Jo," potvrdí obě a Bára dodá: "Neměl umytý ruce."

"A proč jsi ho kousla ty?" obrátím se na Adélku. "Tobě pusu nedal, ne?"

"To jsem přece musela," ujistí mě. "Za Báru. Nikdo nám nebude dávat pusu, když nechceme."

"A s neumytýma rukama," doplní Barborka.

Přemohu úsměv, ten by moc výchovný nebyl, a s povzdechem jim poradím: "Abyste to, dámy, s tou emancipací nepřehnaly."

"S čím?" zeptají se stereo.

"To je fuk," mávnu rukou, protože se mi nechce zatěžovat šestileté hlavičky pojmem, na který mají času dost.

"Neřekneš to taťkovi, viď?" škemrá Adéla.

"Zbytečně by se zlobil," připojí se Barbora.

"Ještě si to rozmyslím," prohlásím varovně, abych měla navrch. Nakonec mu to neřeknu, ovšem ne proto, že bych byla se sestřičkami tak solidární, trochu kázně by jim skutečně neuškodilo, jako spíš proto, že najdeme prázdný byt a otčím, jenž už měl být doma, nikde. Což mi dost kazí plány!

Převleču se, připravím si do batohu věci na volejbal a lítám od okna k oknu, zda ho nezahlédnu dole na chodníku. Pravda, dočkám se sice mamky, co se vrátí domů chvíli po nás společně s Kájou, se kterým se sešla u výtahu, ale je mi to oboje k ničemu.

"Karel tu ještě není?" zachmuří se, jelikož otčímovy ne zrovna dochvilné návraty znamenají poměrně často těžký problém a dá se z nich věštit budoucnost: večer bude veselo.

"Ne, ale je fajn, že jsi doma ty," raduji se předčasně. "Jdu na volej a -"

"Skončila jsem o hodinu dřív, protože musím do školy," zklame mne. "Mají rodičovské sdružení, minule jsem nemohla a učitelka si mě pak volala extra... Kájo?" Odchytne bratra, který se hodlá vytratit po anglicku. "Nedozvím se něco?"

"Ne-e," zahučí nepřesvědčivě.

"Pojď sem!" nařídí mu přísně. "Nějaký malér?"

"No..."

"Přines mi žákovskou!" pobídne ho, jelikož má bráchovo okolkování prokouknuté. "Určitě zase nějaká pětka, co?"

"Pětka ne!" hájí se, ovšem s žákovskou se mu vyrukovat nechce, hrabe se v tašce, jako by ji nemohl najít, a teprve když mu mamka pohrozí, že si ji najde sama, ji vyloví.

"Sprostě nadával spolužačce," přečte nahlas červený zápis, zatváří se přísně a osopí se na bráchu: "Co jsi jí řekl?!"

"Normálně," tvrdí zarytě.

"Normálně se nenadává," ujistí ho. "Ty jsi navíc nadával sprostě, tak by mě zajímalo, jak. A honem, stejně se to za chvíli ve škole dozvím, tak ať jsem v obraze."

"No, že je kráva," vyleze z brášky.

"Vyřídíme si to potom," slíbí mu. "A ani na krok z domu, jasný? Sáro, dej holkám svačinu a ať se převlečou, tyhle svetříky jsou školní, musím běžet..."

"Já mám volejbal!" bráním se.

"Jak vidíš, nerozdvojím se," upozorní mne. "Oni se tam obejdou i bez tebe, neboj."

A prásk, zabouchne za sebou dveřmi. Vztekle vytáhnu z chlebníku rohlíky a namažu je sýrem. Takhle je to u nás vždycky, veškeré moje plány jdou stranou, protože otčím si pořídí tři děti a poměrně často není schopen se o ně postarat! Přehodit zodpovědnost na desetiletého brášku dost dobře nejde už proto, že Kája nedbá mamčina zákazu a vypaří se dvě minuty po ní. Vrazím holkám do ruky po rohlíku a už jim zase strkám bundy, přičemž si do báglu se sportovními věcmi přibalím ještě omalovánky a pastelky. Mamka si to představuje dost jednoduše, jenomže opak je pravdou. Tým se beze mě neobejde, zvlášť když se mnou počítá! Nezbývá mi tedy nic jiného, než vzít dvojčata s sebou.

Erik, náš trenér, je na můj občasný doprovod zvyklý, ještě dokonce žertuje: "Přivedla jsi roztleskávačky?"

Místo odpovědi zvednu oči v sloup, nechápu, jak to dělají v jiných rodinách, u nás jsem jaksi nepostradatelná. Holky z družstva jsou roztomilými dvojčaty nadšené, zvlášť když ty dvě začnou rozumovat. Neodvážím se je nechat v šatně, kde bych na ně nemohla dohlédnout, vezmu je až do tělocvičny, Erik mi je nápomocný, přivleče z nářaďovny žíněnku, aby si měly na co sednout, vysypu jim tam pastelky a fixky a nařídím jim: "Opovažte se hnout z místa, jasné? Ani na krok, kdo opustí žíněnku, s tím si to vyřídím. Přece nechcete, abych tátovi řekla to o Martínkovi Kučerovi, ne? No tak! Pěkně si to kreslete a buďte hodné."

S výrazy ztělesněných andílků mi přikyvují a skutečně se pustí do vymalovávání, s povzdechem se mohu připojit k ostatním a rozcvičit se. Pak už mě pohltí hra, nejde o jen tak obyčejný trénink, máme zápas s holkama z gymplu Jízdárenská, takže se tužíme o sto šest. Sice jde jen o přátelák v rámci tréninků, abychom nehrály jen samy proti sobě, nicméně zápas má hned jinou šťávu, když jde o rivalitu a prestiž. S Jízdárenskými se totiž moc nemusíme.

Nepatřím mezi žádné skrčky, díky vysoké postavě a dlouholetým zkušenostem se mi za zápas povede pár pěkných smečů. Nakonec stejně prohrajeme, byť jen o vous, ale mrzí nás to, jak kdyby šlo o mistrák. Princip je princip, no!

Na dvojčata si vzpomenu teprve při závěrečném hodnocení, ještě celá zadýchaná se otočím k žíněnce na druhém konci tělocvičny a protože je prázdná, ani neposlouchám Erika, který nás chválí: "Hrály jste dobře, holky. Sára výborná, Jitka taky, Nelo, ty nemusíš pokaždý smečovat, kdybys nechala holky, mohli jsme mít pár bodíků k dobru..."

"Promiň, Eriku," omluvím se a poklusem přeběhnu tělocvičnu, abych zjistila nepříjemný fakt: nejsou schovaná ani za švédskými bednami, ani nekramaří v nářaďovně, v což jsem spoléhala nejvíce! "Báro? Adélo? Holky?!"

V sousední tělocvičně sportovního domu Jiskra hrají kluci florbal, k rozveselení všech tělocvičnu prošmejdím, leč ani tady dvojčata nenajdu. Objevím je teprve ve třetí, kromě nich prázdné. A jsem na infarkt!! Adélka visí usazená v kruzích skoro u stropu tělocvičny a Barunka ji vytahuje výš a výš! Zdržím se zděšeného výkřiku, to aby se Adéla nelekla a nepustila se, se sevřeným srdcem doběhnu k Báře, skoro násilím ji odstrčím a zatímco Adélka kope nohama a vříská, že chce být nahoře, nekompromisně ji stáhnu na zem. Pak k ní přiskočím a zatřesu s ní jako s pytlem.

"Holky zatracený! Co vás to napadlo?! Kde jste měly čekat?!"

"Byla tam nuda," hájí se Bára.

"Už jsme všechno omalovaly," dodá Adéla.

Ve dveřích se objeví Erik. "Jsou v pořádku?"

"Naštěstí jo," oddechnu si, loupnu každé pohlavek a za dvojitého křiku je táhnu z tělocvičny.

"Do hlavy ne," směje se Erik. "Hlavně že se nic nestalo..."

No, to jsem taky ráda, a jak! Erik se sám nabídne dvojčata pohlídat, než se osprchuji, načež se k nám připojí.

"Odvezu vás domů," nabídne mi galantně před sportovním domem. "Mám auto hned za rohem a -"

"Ne, díky," ujistím ho. Svobodný třicátník a sportovec s vymakaným tělem by byla partie, po které by možná Veronika vystartovala, můj tip to však rozhodně není, i když coby trenér je fajn. "Nebudeme tě obtěžovat."

"Jakýpak obtěžování," pokrčí rameny. "Máme stejnou cestu, je hloupost, abyste jely autobusem, když tu jsem vozem."

V té chvíli spatřím na parkovišti druhý Ríšův bourák. "No, jenže my už odvoz máme, víš. Ale i tak díky. Ahoj."

Pozdraví mne a vyprovází nás pohledem, dokud nedostrkám holky až k stříbrnému BMW, čímž mi to u Říši polepí.

"Ahoj, Ríšo!" zahlaholí Barunka.

"Ahoj, Ríšo!" nemůže zůstat pozadu ani Adélka.

"Kdo to byl?" zeptá se mne místo pozdravu.

"Přece trenér. Ahoj."

"A co tě má co doprovázet?!"

"Prostě jsme společně vyšli ven," pokrčím rameny.

"Vyřiď mu, ať si dá na mě pozor. Že mu to vzkazuju," zavrčí nakvašeně. "A ty taky!"

Žárlivost je dost strašná vlastnost, nesnížím se k tomu, abych na výtku reagovala. Nacpu holky do auta.

"Myslel jsem, že pojedeme ke mně," zaprotestuje.

"Jak vidíš, nemůžu. Hodíš nás domů?"

"Nejsem taxík," zavrčí naštvaně.

"Holky? Jdeme na autobus," zavelím.

"Sedni si a nedělej scény," požádá mě nevrle. "Snad jsme se na něčem domluvili, ne?"

"To vykládej otčímovi. Neměl je kdo hlídat," vysvětlím.

Až na sídliště nepadne ani slovo, teprve když vystoupíme, chytí mě za ruku: "Odveď je nahoru a přijď."

"Stejně se musím učit, promiň."

Je mi jasné, že jsem si to právě u Ríši pěkně podělala, není zvyklý ustupovat, natož měnit své plány, jenže jeho panovačné chování mě dost vytáčí a neustoupím také, byť to s tím učením není tak žhavé.

Respektive, vůbec se k němu nedostanu, protože doma na něj nenajdu klid. Nechutně přiopilý otčím se potlouká po celém bytě a buzeruje všechny, dvojčata se porvou o Pohádky z pařezové chaloupky, obě si chtějí zrovinka ve stejnou chvíli prohlížet tutéž knížku, mamka je rozčílená z rodičáku, to slovo totiž nebyla kráva, jak se ostatně dalo očekávat, nýbrž nadávka mnohem těžšího kalibru, zatímco mamka vyšiluje, otčím se ho zastává, kluci prý dělají klukoviny, a když mamka nechce uznat, že dávat spolužačce jména ženských pohlavních orgánů je klukovina, pohádají se nakonec spolu. Ostatně, jako vždycky.

Do toho všeho zazvoní telefon. Zvedne ho mamka, která je nejblíž. "Benýšková. Prosím... A kdo volá? Tak moment... Sáro? Telefon. Spolužák potřebuje sešit."

Nedovedu si představit, který spolužák by chtěl sešit zrovna po mně, tudíž převezmu sluchátko poněkud nedůvěřivě. "Sára. Kdo tam?"

"Tady je majitel nejkrásnější fotografie na světě..."

Pobaveně se pousměji a zavřu dveře, abych aspoň trochu utlumila hádku z kuchyně a brek dvojčat z pokojíčku. "Tak to nevím, která fotka je nejkrásnější na světě."

"No, ale já to vím naprosto přesně," řekne Dan roztomile nejistým tónem, načež se rozhostí rozpačité ticho. Nehodlám mu to nijak usnadnit, on volá mě, ne já jemu! "Sáro?"

"Hra?"

"Díky moc."

"Není zač."

"Ale jo, to je."

"Nemusíš chodit uklízet, no," zasměji se.

"O to nejde!" hájí se. "To bych klidně udělal."

"Za blbou fotku?" pochybuji.

"Ne, za blbou ne," zasměje se. "Za tvojí jo."

"Co je na ní tak výjimečného?"

"Jsi na ní ty," řekne mi a zní to jako pohlazení.

Potěší mě, dokonce moc. Ani nevadí, že je na lince znovu ticho, patrně neví, co říct dál. Ty jeho rozpaky jsou k sežrání!

"Fajn. Sešit, předpokládám, nepotřebuješ."

"Ne, to ne," potvrdí se smíchem. "Chtěl jsem tě slyšet."

"Jenom?"

"A... co ještě...?"

"Já nevím," pousměji se. "Třeba se na něco zeptat."

"Tak jo," chytí se. "Třeba..." Zase dlouhé ticho, úplně si představuji, jak se chudák na druhém konci potí a v hlavě mu to šrotuje. Pak vymyslí otázku: "Jaká je tvoje oblíbená barva?"

Čekala bych leccos, tohle mě dostane. Rozesměji se a on se ke mně přidá, řekla bych, že s úlevou.

"Tmavě zelená, rudě červená a taky černá," prozradím mu. "Teď už víš o mně všechno, takže se měj krásně a ahoj."

"Všechno zdaleka ne," brání se, "ale... ahoj, Sáro."

"Ahoj, Dane."

Položím sluchátko a mám najednou bezdůvodně dobrou náladu. Což je s podivem, protože Ríša mi nepošle ani esemesku, jak moc je uražený a naštvaný, otčím vyřvává a máma se zavře v ložnici, takže musím holky uložit sama. Dokonce mi nevadí, že mi do toho otčím stále kibicuje.

Oni totiž existují i jiní, než jen arogantní chlapi!

DAN

Poprvé za ty čtyři roky se nemůžu dočkat rána, až budu moct jít do školy! Ne že bych tam chodil vyloženě nerad, to ne, občas jsem se i těšil, například když se podnikala nějaká super akce, hlavně mi nikdy nevadilo tam chodit, byla i sranda a vůbec, mám plno kámošů a kámošek, učení v pohodě, ovšem takhle nedočkavě jsem to ještě nikdy neprožíval! Skoro jak Anička z tý dětský knížky, co jsme kdysi četli na zakladce ve čtení nahlas, když měla jít do l.A.

Nakonec to dopadne tak, že mi kvůli ségře, která zablokuje koupelnu na neuvěřitelně dlouhou dobu a nedbá na moje sliby ani výhrůžky, ujede autobus v půl, takže musím čekat patnáct minut na další spoj MHD a tím pádem nestihnu ani ranní kuřpauzu, což by zase tak nevadilo, ani Sářin příchod do školy. Což tedy vadí kardinálně! Nezbývá než vydržet do velký přestávky, zbavit se kámošů, švihat do přízemí ke kafeautomatu a doufat, že Sára přijde...

Přijde. Dokonce sama, bez Veroniky. Srdce mi vylítne až do krku. Ta holka mi připadá den ode dne krásnější! Má na sobě jednoduchý černý elastický šatičky Adidas s bílým lemem kolem výstřihu a s úzkými bílými ramínky, už teď v květnu je opálená, snědá a hladká, až se mi tají dech.

"Ahoj," vzmůžu se s bídou na pozdrav.

"Ahoj, Dane," odvětí a připojí úsměv.

Ačkoli bych na ni vydržel jen tak civět celý hodiny, naštěstí se vzpamatuju a zeptám se: "Dáš si čoko nebo kafe?"

Mtté bez cukru," poručí si.

Vhodím do bedny desetikorunu, namačkám předvolbu bez

cukru a stisknu tlačítko 8, přičemž galantně odmítnu minci, kterou mi za kávu podává.

"To nejde," brání se. "Co ti teda mám dát, když nechceš peníze? Leda bych tě pozvala zítra já."

"Mám lepší nápad," uchopím rychle příležitost a s obavou, jestli se mnou nevyběhne, ji požádám: "Dej mi svoje číslo na mobil, ať nemusím volat tvý mamce..." • Pobaveně se zasměje a k mému úžasu mi ho prostě nadiktuje! !! Okamžitě si ho uložím do paměti mobilu do sekce VIP čísel. Páni, taková trofej!!

"Jak jsi vlastně zjistil číslo na pevnou?" zajímá se. "V seznamu je otčímovo jméno, ne moje."

Zatvářím se tajuplně: "Mafie."

"To mě nenapadlo," baví se, přijme kelímek s napěněným nápojem a zvolna z něj upíjí. Pozoruji ji jako osmý div světa. Jak může být někdo tak krásnej... Zvedne od pohárku oči a naše pohledy se setkají. V té chvíli nedýchám. Chtěl bych jí toho tolik říct... Jenže nevím, jestli by o to vůbec stála, a pak, než se odhodlám téma aspoň naťuknout, přižene se k automatu skupina čtyř druhaček a je po příležitosti.

Po zbytek dopoledne na ni nemám štěstí, i když se rádoby nenápadně mnohem častěji, než je nutné, poflakuji po chodbě poblíž dveří do třídy 4.A. O to víc se těším na oběd - a nemůže za to rizoto, kterého se skoro nedotknu. Sára totiž přijde o chvíli později a s Veronikou se posadí k sousednímu stolu tak, že sedí čelem ke mně! Mohla si vybrat kterékoli ze čtyř míst, byla u stolku první, přesto zvolila tohle. Jsem z toho úplně paf! Tím spíš, že se při jídle dívá na mne. Aniž by se to snažila nějak skrývat!

Nejde jen o mou vysněnou smyšlenku, všimne si toho i Marek, kterej mi pomalu začíná věřit, že jsem fotku dostal, a ne ukradl. Sleduje nás napůl žárlivě, napůl pobaveně. Sára, přestože začala jíst později než já, je hotová dřív, než vůbec stihnu uchopit příbor. Jsem naplněný něčím úplně jiným, jídlo je naprosto vedlejší! Odnese svůj tác s použitým nádobím a od dveří jídelny se otočí, aby se na mě mohla usmát!! Deváté nebe je pro mě málo!

Uvědomím si, že na mě Marek mluví.

"Cože?"

"Hele, Romeo," baví se Marek, když vidí úsměv, co z mé tváře nevyprchal ani po jejím odchodu, "ty seš hotovej."

"Cože?" zopakuji nepřítomně.

"Ty ses snad doopravdy zamiloval!"

"Kdo?"

"Ale nic," mávne rukou, načež mě varuje: "Sice chápu, že to s tebou pěkně mává, taky koho by zájem takový baby nedostal na kolena... Ale abys nezapomněl na kapelu."

"Neboj."

"No jen aby," pochybuje. "Přehrávky jsou už za tři týdny. A víš, jak na nich záleží. Konečně budeme moct hrát oficiálně a -"

"Je nádherná, viď?"

"Ts," odfrkne znechuceně, "seš ztracenej, chlapče."

Zatvářím se bohorovně: "Klídek, klídek. Mám to pod kontrolou."

Vzhledem k tomu, že následující dvě hodiny odpoledního vyučování si jaksi nestihnu vůbec vyndat učení na stůl, natož abych vnímal, o čem je řeč, musím sebekriticky přiznat, že s tou sebekontrolou to bude drobítko obtížnější.

Sáru vidím ten den ještě jednou, po zvonění beru kramle rovnou k východu školy, abych ji spatřil, přezouvat se netřeba, ať už se to školníkovi líbí nebo nelíbí, botasky jsou obojetný,

za pěknýho počasí by byla zacházka do šatny zbytečným přepychem. Vlastně nevím, jestli bych se jí odvážil nabídnout doprovod, ale tak kdo ví, třeba jo. Nechávám to na vývoji situace. Už včerejším telefonátem jsem sáhl takřka na dno svých možností - a vyplatilo se to! To, že jsem ji požádal o číslo na mobil, byl náhlý popud, hop, nebo trop. Vyšlo hop. Nádhera!!!

Dilema doprovodu se vyřeší samo. Na Sáru čeká ten její namakanej blbec a ona k němu rovnou zamíří. I tak jsem s vývojem dnešního dne spokojenej. Ani jsem nedoufal, že by to mohlo jít takhle hladce!

A Marek s Filipem na mě aspoň nemusí být naštvaní, že s nimi nejdu odnést naše soukromé tablo do výlohy vietnamského obchodu, jak jsme měli předem domluvené. Připojí se k.nám samozřejmě i Satelit, ta aby někde chyběla.

"Je to on, nebo ne?" zaváhá Filip při pohledu na prodavače krámku na Riegrově třídě. Ve výloze s velkým oranžovým nápisem VŠE ZA 39,- Kč! se bude tablo z fotek připevněných k podložce ze staré podlahové krytiny, kterou dodal Marek, fakt vyjímat! "Mně přijdou všichni stejní."

"To my jim asi taky," bavím se.

"Ale holky mají pěkný," podotkne nahlas Marek, za což se mu dostane od své dívky nešetrného kopnutí do kotníku.

"Šéfe, můžeme si to u vás vystavit?" zeptám se Vietnamce.

"Jak dlouho?" zajímá se.

"Jen tak na měsíc, do půlky června."

"Dobže. Mužeté," dovolí nám použít výlohu pro naše účely. Zároveň je prvním, kdo ho zhodnotí: "Moc krásné. Cheská děvčata." Společnými silami tablo nainstalujeme, načež si ho zvenčí naposledy prohlédneme a skvěle se u toho bavíme.

"Vy jste stejně kreténi," kroutí hlavou Satelit. "Čí to byl vlastně nápad? Danův, co?"

"Proč zrovna můj?"

"A nebyl?"

"No, byl..."

"Tak vidíš," triumfuje. "Ty jsi prostě na tyhle kraviny expert."

"Dovol!" ohradím se.

"Ber to jako pochvalu," poradí mi Filip. "Každej jsme dobrej v něčem. Ty v kravinách. Aspoň v něčem, ne?"

"Díky," bavím se.

Jen o pár domů dál má za výlohou obchodu Módní odívání u Stejskalů tablo 4. A SOUKROMÉHO GYMNÁZIA BAKOV, samozřejmě neodoláme a zastavíme se, abychom si ho důkladně prohlédli. Áčko taky nevymýšlelo žádné novoty, přesto jejich tablo působí mnohem profesionálnějším dojmem než to naše oficiální. Bude to společným oblečením, které fotkám dodalo slavnostního rázu. Zatímco ostatní kritizují nebo naopak chválí tváře jednu po druhé, moje oči přitáhne jako magnet Sářina fotka umístěná na nejviditelnějším místě, nejhezčí holka musí reprezentovat, to bylo jasné i těm, kdož tablo skládali dohromady, a všechny ostatní splývají v šedé pozadí. Vůbec je nevnímám! Sára se mi stejně jako na té věnované fotce dívá přímo do očí, usmívá se trošku víc než na mé fotografii a rty má nepatrně pootevřené. Smět se jí dotknout, políbit ji... "Dane? Slyšíš? Ty nejdeš?"

S těžkým povzdechem se odtrhnu od výlohy a zamířím s ostatními na pivo, i když bych ze všeho nejradši vyrazil rovnou domů a pěkně v klidu napsal Sáře esemesku... Pak, když konečně doma jsem, se toho stejně neodvážím.

Nevím totiž, co bych jí měl napsat! A vůbec, třeba je ještě s tím svým opičákem a moje zpráva by je vyrušila při...

Ne, tak tohle si tedy rozhodně představovat nechci!

"Co se tu děje?" vstoupím do prudké výměny názorů mezi máti a ségrou.

"Podívej, co mi provedla s parukou," žaluje mamka. "Mám ji celou rozdrbanou, jak kdyby prolezla trnkovým keřem."

"Já ne!" hájí se Radka. "Ani jsem sejí nedotkla!"

Mamka jí pochopitelně nevěří, ségra si ve snaze vypadat co nejvíc dospěle už mockrát vypůjčila máminy lodičky a různé svetříky, vyplácala její parfém a rtěnky a tak.

"Ty dnes nejdeš cvičit?" užasne, když vidí, že mířím rovnou do svého pokoje místo do sklepa.

"Musím se učit," překvapím ji. Výmluvu na učení slyší za třináct let mé školní docházky prvně, má nárok se divit. "To jsou mi věci... Správně, konečně jsi dostal rozum, teď je pro tebe mnohem důležitější maturita než nějaké bláznění s kytarou a těmi ostatními šílenci. Jdi se učit, připravím ti dobrou večeři, vypadáš poslední dobou pohuble."

Je mi jí až líto!

V pokojíku padnu na postel a vytáhnu z batohu učebnici fyziky, abych ji otevřel v místě, kde schovávám Sářinu fotku. Jakmile se jí podívám do očí, zalije mě hřejivý pocit. Byla by velká drzost jí napsat...? Nebo zavolat...?

Zavolat určitě ne, kdo ví, kde je a kdy se vrátí... Tak možná tu zprávu... jen tak nějakou všeobecnou, neurčitou, abych jí tím nenápadně vnutil svoje číslo... Její znění vymýšlím až do pozdních večerních hodin, napadne mě asi sto variant, co napsat, přesto se jaksi neodvažuji plán uskutečnit. Jsem srab!

V půl jedenáctý se v pokoji objeví mamka i s několikrát přihřívanou večeří. Jen tak tak stihnu fyziku zavřít a tím pádem skrýt fotku.

"Tak už se neuč," domlouvá mi laskavě. "Tolik hodin studia v jednom kuse je vysilující. Nepřišel ses ani najíst, a to jsem tě volala snad desetkrát. Tady máš a povinně sníš všechno, jasné? A pak jdi hned spát, učení je důležité, ale zdraví přednější. Nepřeháněj to, Dane, musíš si odpočinout."

Abych jí udělal radost, zdlábnu opečené brambory s plátkem marinované kotlety a dušenou zeleninou do posledního hrášku. Bodejť bych nevypadal pohuble, když kvůli Sáře poslední týdny zapomínám jíst!

Pak, to už jsem vysprchovanej, mám vyčištěný zuby a znovu ležím v posteli, tentokrát v pyžamu, tu zprávu konečně naklo-fu: BYLO BY NEFÉR MIT TVOJE CISLO A TY MOJE NE, TAK TU NESPRAVEDLNOST NÁPRAVUJU. DAN.

K mému nesmírnému potěšení mi odpověď přilétne za pouhých pár vteřin!!

TO BY TEDA BYLO :)

Odepsala sice stručně, zato nadějně. S další esemeskou neotálím: VIDĚL JSEM DNES VAŠE TABLO. HÁDEJ, KOMU TO TAM SLUSI NEJVÍC?

NEMUSÍM HÁDAT, JA TO VIM: VELKYMU BRATROVI.

Pobaveně se zasměju. Velkým bratrem nazýváme ředitele, vlastním jménem Bratršovský, který je malého vzrůstu.

JAK JSI TO UHODLA...? ODHALILAS ME... JSEM Z NEJ PAF PORAD NA NEJ MYSLÍM, ZDA SE MI O NEM, ZAPOMINAM JIST A NĚKDY I DÝCHAT... RIKA SE TOMU LASKÁ.

S napětím čekám, co odepíše na tuhle zprávu. Chvíli to trvá, pak konečně mobil zavrní a já nedočkavě čtu odpověď: NENÍ TO SPIS POSEDLOST? :-)

Sáro, kdybys věděla!

MOZNA. CO MYSLIS, UMIRA SE NA TO?

Odpoví mi tentokrát rychleji a smajlíka už nepřidá: NEVÍM, NEMAM S TIM ZKUŠENOSTI.

Tahle odpověď mi přijde minimálně zvláštní, proto radši změním téma a až do půlnoci si píšeme různé blbosti o škole a učení a tak vůbec, naprosto nepodstatné věci - a přitom je to úplně super. Kdyby to neukončila sama, nejspíš bych si s ní vydržel esemeskovat do rána.

PŮJDU SPÁT KDYŽ UZ JSEM SE KVŮLI TOBĚ NIC NENAUČILA, AT JSEM ASPOŇ VYSPALA :-) AHOJ ZÍTRA U KAFACE.

Vlastně mi přihraje na smeč, nemohu nevyužít šance: A NECHTĚLA BY SES SEJIT NĚKDE JINDE NEZ U AUTOMATU NA KAFE? CO TŘEBA ZAJIT PRO ZMĚNU NA PIVO?

Odpočítávám samou nedočkavostí vteřiny, dokud nepřiletí odpověď, neustále rozsvěcuji displej, zda jsem symbol obálky nepřehlédl, a přitom se ho hrozím. Mohla by totiž úplně klidně napsat "nechtěla" a bylo by vymalováno! Pak se konečně obálka objeví a mobil zapípá radostí z příchozí SMS. S nadechnutím zprávu rozkliknu.

V PATEK V SEDM U TABLA. DOBROU NOC.

Pááááni!! Jak prosté, milý Watsone, jak prosté. A přitom z toho nemůžu vůbec usnout. Tři dny do pátku nevydržím!

SÁRA

V našem oblíbeném butiku olivově zelené šaty nevisí. "Oni už je nemají," všimne si Veronika při našem tradičním tahu po obchodech.

"Chtěla sis je snad koupit?" podivím se. "Neříkalas něco o kojných a tak?"

"Nechtěla," ujistí mě. "Nebo teda chtěla, ale nemůžu. Z technických důvodů. Mluvím o nich kvůli tobě, mělas ně zálusk, ne? Seděly ti skvěle a teď máš smůlu."

"Nemám," zasměji se. "Byl to Ríša, kdo je koupil."

"Fakt?"

"Hm," kývnu. "Za jeden ze svých žárlivých výstupů."

"To je od něj pěkný," prohlásí.

"Ty výstupy?" ušklíbnu se ironicky.

"To, že cítí vinu a chce ji napravit."

"Chceš říct, chce si mě koupit."

"Chlapi jsou ješitní, chtějí mít všechno a hned. Když něco nevychází podle jejich představ, je zle. Na druhou stranu když je ženská trochu chytrá, umí z toho těžit."

"Mě to dost otravuje," přiznám se. "Zachází se mnou jako s věcí. Jako bych byla jeho majetek."

"To neřeš," mávne rukou. "Není lakomej, to je hlavní."

Nejsem si jistá, jestli zrovna tahle vlastnost je tou hlavní, nicméně příjemná je, to je pravda.

"Ty fakt jdeš na to rande s Danem?" vzpomene si.

Mrknu na hodinky. "Jo. Vlastně mám nejvyšší čas."

"Ríša tě zabije, jestli na to přijde."

"Ten je v Německu a vrátí se až zítra," upokojím ji.

"Stejně, může vás kdokoli vidět, vždyť má známé všude," domlouvá mi. "Na tvým místě bych to neriskovala. Kvůli takovýmu..." Podívám se na ni a ona dodá: "Mlíčňákovi. Co na něm máš? Je hezkej, budiž, ale to Ríša taky."

"Já nevím," přiznám se. "Líbí se mi, že je nesmělý a rozpačitý a takový... přímý, žádný intriky..."

"Jsi cvok," ujistí mě.

Moje podvědomí, které tuší, že se řítím do průšvihu, mi říká totéž! Nahlas to však nepřiznám, místo toho kamarádku požádám: "Neprozraď mě, Veru. Když tak jsem byla s tebou."

"Neboj," slíbí mi. "I když tě nechápu, dostaneš od Ríši tak boží šatičky a jdeš na rande s Danem... Samozřejmě tě neprásknu. Za co mě máš, sakra?"

"Díky."

"A doma?"

"V pohodě. Matka i všichni blonďáci odjeli k bábrli."

"Blondaci?!" řehtá se.

"A ne? Otčím je blonďák a jeho děti taky," odfrknu. "Proč myslíš, že u mě nemají blond kluci šanci?"

"Ty jsi deformovaná," baví se. "Tys k bábě nemusela?"

"Naštěstí mě ta stará čarodějnice nemá ráda."

Mimoděk se otřesu. Stará smradlavá zatuchlá chalupa v Hroznějovicích je posledním místem, kde bych se chtěla někdy octnout. Otčímova matka je ze staré školy, podle ní jsem něco jako "nečistá", když nevlastní, vyženěná. Mamce jsem se vymluvila na Ríšu a otčím mě nepřemlouval, abych s nimi jela. Konečně klidný víkend!

"Co to je?"

Z úvah mě vytrhne Veroničino pobavené vyjeknutí. Stojíme před ťamanským obchodem, pár domů od místa schůzky. Užasle zíráme za výlohu, kde je vystavené tablo 4. D SOUKROMÉHO GYMNÁZIA BAKOV.

"Ve škole přece nemáme déčko..."

Prohlédnu si fotky trochu blíž a mám co dělat, abych to ustála! Naoko se tablo tváří docela normálně, obsahuje jednadvacet fotek studentů a studentek s popisky křestních jmen, nicméně při bližším ohledání se s Veronikou lámeme smíchy v pase! Nejde o dvacet jedna studentů, nýbrž o pouhé tři, v nichž poznáme kluky z céčka: Dana, Marka a toho, co se jmenuje, myslím, Filip. Každý z nich je však nafocený sedmkrát v sedmi různých podobách vždy s jiným jménem v popisu. A to jak za kluky, tak za dívky! Úžasné jsou především fotky, na nichž mají kluci jakousi nemožnou paruku či mánička Marek svoje vlastní dlouhé a rozpuštěné vlasy, hozené přes oči a nápis Janička, s ohonem je za Haničku, na další má Dan paruku učesanou do dvou culíčků s mašlemi a jmenovku Klárka, chybu nemají ani Filipovy fotky ztvárňující Zdeničku, Vlastičku a Nikolku, kde má různě učesanou paruku a k ní svůj knírek i bradku! Na těch holčičích variantách jsou nalíčení a některé vypadají vážně dobře. Danovi to sluší ve všech pozicích, v těch s brýlemi i bez brýlí, s dlouhými vlasy i svým účesem, s vlasy zčesanými z čela i coby Gábinka s titěrnými culíčky nad ušima z vlastních vlasů, ovšem nejhezčí je tam, kdy je za kluky. Má moc pěkný nos a ty jeho nádherně modelované rty přímo vybízejí k políbení...

"To jsou paka!" válí se Veronika smíchy.

"Náhodou," otřu si uslzené oči. "Skvělý nápad. Tohle je jednoznačně nejlepší tablo, jaké jsem po městě viděla."

"Pobavilo nejvíc, to je pravda," souhlasí se mnou.

Díky zaujetí pro úžasné tablo mám nakonec zpoždění, na místo schůzky dorazíme s desetiminutovým zpožděním, avšak Dan na chodníku před Módním odíváním vytrvale přešlapuje.

"Ahoj, Sáro...," usměje se na mne, načež střelí ne zrovna nadšeným pohledem po Veronice a dodá: "Ahojte obě."

"Ahoj," pozdravím ho a přidám omluvu: "Promiň, že jdu pozdě, zdrželo nás tablo čtvrté dé..."

"Aha," zasměje se. V džínách a košili s krátkým rukávem, pečlivě naaranžovaném účesu, samozřejmě v čočkách, bez brýlí, a nejistým úsměvem mu to fakt sekne. "A co, dobrý?"

"Dokonalý," zazubí se Veronika, načež se s námi rozloučí: No nic, děti, mějte se hezky a užijte si to. Hlavně nedělejte žádný vylomeniny."

Věnuji jí škleb, kterým rozesměji ji i Dana. Když s Danem před výlohou zůstaneme sami, lidi proudící pátečním večerem po chodníku sem i tam samozřejmě nepočítám, vyčkávavě se na něho podívám: "Co to pivo?"

Dan se probere z němého zírání. "Jasně. Máš žízeň hned, nebo se trochu courneme po parku? Podle toho, jak spěcháš..."

"Ani ne," uklidním ho. "Klidně nejdřív ta procházka."

A tak se bok po boku vydáme do Centrálního parku, který je odtud nedaleko, procházíme se kolem staré zámecké zdi a bavíme se především o tablu. Přijde mi to jako vynikající recese! "Koho to napadlo?"

"No, nás."

"Někdo musel být první, ne?"

"Dobrý, tak já, no," přizná se.

"Super," bavím se.

"Když to naše oficiální je hrozně suchý," svěří se mi. "Vidělas ho?"

"Aby ne," přikývnu. "Tohle je víc nápadité, to je fakt. Vědí o tom učitelé?"

"Zatím ne, vystavili jsme ho teprve v úterý. Ten Vietnamec, kterýmu to tam patří, nám ho dokonce pochválil. Prý máme ve třídě hezký holky."

Jsem mrtvá smíchy! "Nezdály se mu divný ani ty s knírem?"

"Asi ne," pokrčí rameny a vypráví, jak tablo přišlo na svět u něho doma za pomoci máminy paruky a ségřiných stínů, řasenky, růže na tváře a jiných propriet, kterými se dívky dělají ještě krásnějšími než jsou.

Poslouchám ho se zájmem, čím déle povídá, tím víc z něho  opadá nervozita a za chvíli se chová skoro přirozeně. Těsně před tím, než mě pozve do podniku Galaxie, vytáhne zpod košile rudou růži a když vidí, jak nebohá rostlina vypadá, topí se v děsivých rozpacích. Na jednu stranu ho chápu, nechtělo se mu stát před tablem s kytičkou v ruce, nebyl si jistý sám sebou, natož mnou, jestli vůbec přijdu, na druhou místo pod košilí není pro uchovávání květin nejideálnější.

"Vždyť má trny," uvědomím si. "Ukaž..."

Zdráhá se, nechce mi dovolit, abych mu nadzvedla košili,  nicméně nakonec kapituluje. Přesně podle očekávání - pravou stranu břicha má skoro až po klíční kost porýpanou do  krve!

"Ty jsi blázen, takhle se poškrábat!"

"O nic nejde," brání se a zase rychle košili narovná. "A tu  růži vyhoď. Vypadá strašně."

"Ani náhodou!" bráním ji vlastním tělem.

"Koupím ti jinou, tahle je jak pastouška po uragánu."

"Nic takového. Je to můj dárek, tak si ho nechám, s tím  se smiř. Natož když jsi zaplatil vlastní krví. To je skoro jako v té pohádce o Krásce a Zvířeti..." Zachytím jeho pohled a se smíchem rychle uvádím hlášku na pravou míru: "Tím nemyslím, že ty jsi Zvíře! Jen jsem si vzpomněla, jak tam  táta utrhl růži a málem zaplatil životem."

"Ach jo," udělá hraně. "Proč mluvíme pořád o mně?"

"A o čem bys chtěl mluvit?"

"O tobě," ujistí mě.

"Radši ne," vymluvím se.

Stejně mě tohle téma nemine, mnohem později, když už sedíme v Galaxii a číšnice nám donese každému třetí pivo, nálada je už mnohem uvolněnější a veselejší, neustále se smějeme, rozpaky veškeré ty tam, znovu si vzpomene: "Poslyš, Sáro, co ten tvůj... přítel?"

"Co s ním?"

"No, jak to s ním máš...? Zajímá mě -"

"Promiň, nechci o něm mluvit," zarazím ho rychle.

Přikývne a stáhne se, netlačí mě nikam, kam nechci. Chvíli sedíme mlčky, pak se hovor stočí na písničku, kterou právě hraje musicbox. Nedokážu pochopit, že ji Dan vůbec nezná!

"To jsou Wanastowky," vysvětlím mu. "Otevřená zlomenina srdečního svalu."

"Aha," řekne, načež vysvětlí: "Sice se muzice věnuju prakticky odmalička, s klukama trochu hrajeme, složili jsme pár písniček... Ale nikdy jsem neposlouchal to, co běží v rádiu nebo na diskotékách. Jsem na kapku jinej žánr. Punkrock, poslední dobou taky techno i technohouse."

"Vážně?" zeptám se se zájmem. "Někdy mi něco zahraješ, jo?"

"Rád," slíbí mi.

Dopijeme pivo a já při pohledu na hodinky zjistím, že je právě půlnoc. "Měla bych jít domů."

"Nemůžeš," upozorní mne.

"Proč?"

"Protože jsem se asi zamiloval, Sáro," oznámí mi krásně bezelstně a upřímně.

Podívám se mu, teď už bez úsměvu, do jeho hnědých očí, najednou jsou tmavší než obvykle, spíš jako čokoláda než lískové oříšky, a slyším sama sebe, jak mu říkám: "Dělej to, co chceš udělat."

Dan s námahou polkne. Abych ho déle netrápila, zavřu oči. A čekám.

Naštěstí nemusím čekat dlouho!! Ucítím na svých rtech ty jeho krásné a heboučké, sotva se mě jimi nesměle dotkne. Otevřu oči - a tak nějak sehraně, na povel, seskočíme z barových židiček, Dan hodí na pult peníze a vystřelíme z Galaxie, jako by nás někdo honil. Hned před Galaxií je pod vysokými kvetoucími kaštany zastávka trolejbusu, v tuhle noční dobu nádherně prázdná. Aniž bychom se domlouvali, zalezeme si dovnitř, opřu se zády o stěnu a nedočkavě Dana obejmu. Nemusím ho pobízet, druhý polibek už je mnohem opravdovější než jeho nesmělý bráška. Tiskne mě k sobě, div mě neudusí, líbá mne po celém obličeji a zase se vrací na ústa, abychom mohli zapojit jazyky v krásně vzrušivou hru poznávání toho druhého.

Ta květnová noc je vlahá a příjemně teplá, ale myslím, že bychom chlad stejně nevnímali. Myšlenky máme oba úplně jinde. Líbáme se jako o život, stále toho nemáme dost, v krátkých pauzách se jen tak objímáme, hlavu mám položenou na jeho rameni a on mě hladí ve vlasech, načež znovu vyhledá moje ústa a nenasytně se s nimi spojí. Nikdy v životě jsem neměla z polibků takové potěšení! Cítím, jak při nich malátním, propadám se, přestávám existovat v prostoru i v čase, jsem jen já a Dan a noc v hlučícím městě, kdy kolem nás projíždějí auta i autobusy a občas se na zastávku přitoulá nějaký chodec, nicméně jakmile spatří naši dvojici, zase se diskrétně vytratí. Myslím, že by nám nevadil, i kdyby zůstal!

Stejně jako mě nikdy polibky tolik nevzrušovaly, nikdy jsem se nevydržela líbat tak dlouho! Na zastávce vydržíme do pěti hodin ráno!! Teprve když se rozední a město se začne probouzet, naposledy Dana políbím, pak vstanu a přistoupím k chodníku, abych počkala na autobus, co mě doveze na sídliště.

Dan stojí vedle mne a drží mě za ruku. Za celých pět hodin jsme vlastně ani jednou nepromluvili! Tabu mlčenlivosti poruším až já, jelikož ve chvíli, kdy spatřím blížící se autobus, Dana požádám: "Řekni mi něco hezkého..."

Moje prosba ho kupodivu nezaskočí, pohladí mě po tváři a odpoví: "Jsi milá..."

To už autobus brzdí rovnou u mne, projdu takřka prázdným vozem až dozadu, kde se opřu o madlo a dívám se na Dana, jak stojí na stále stejném místě a bez úsměvu mne pozoruje přes špinavé sklo busu. V té chvíli mám dojem, že mi nic krásnějšího nikdy nikdo neřekl!!!

DAN

Jestliže jsem byl předtím poněkud mimo, od prolíbané noci jsem totálně vedle. Hořím láskou i zoufalstvím!

Láskou proto, že jsem se zamiloval jako vořech, a zoufalstvím proto, že nám štěstí nepřeje. Můžeme být spolu maximálně o velké přestávce nebo v polední pauze! Kolikrát ani nejdeme na oběd a místo toho se líbáme v temných zákoutích školy. Odpoledne na ni čekává ten její debil, anebo má povinnosti doma, hlídá mladší sourozence, či co, a já si mohu jen zoufat. A mám k tomu důvod, čas se totiž neúprosně krátí, letí jako splašený a co hůř, do konce školy zbývá pár dní -včetně svaťáku!! To, co se zdálo před čtyřmi lety nekonečný, je najednou tady.

Skončili jsme, jasná zpráva.

Netěším se na konec školy a není to kvůli maturitě. Strašně se bojím, že jakmile odmaturujeme, neuvidíme se už vůbec.

Nakonec, co by ze mě měla? Ten její borec má všechno, zatímco já jsem nula. Nula, která se vzmůže tak akorát na hlášku milá. Nejradši bych si nafackoval! Proč jsem jí neřekl, co všechno k ní cítím? Co bych pro ni udělal? Co všechno jsem pro ni schopen obětovat?

Jsi milá.

Super. To ses teda předvedl, frajere!

Dost se divím, že to se mnou neukončila hned a je ochotná se se mnou scházet aspoň o přestávkách a tajně líbat dole za kafeautomatem nebo pod schodištěm v suterénu!

Díky bohu, že nějakej koumák vymyslel esemesky. Tolik, kolik jich píšu za poslední dny, jsem předtím nenapsal za celej život! Nebo teda za dobu, co mám mobil, samozřejmě.

A pak přijde poslední zvonění a je to v háji úplně. Jelikož končíme všechny tři ročníky v jeden den, svatý týden i ten maturitní máme současně, oslava posledního zvonění je poněkud chaotická a hektická. Áčko začíná s programem první, na Sáře v zavazovací minisukni á la havaj se zelenými a žlutými květy, ke které si vzala krátké žluté tričko, hlavu si ozdobila věncem z pampelišek, mohu oči nechat, vůbec nevnímám program jako celek, pak jde na řadu béčko a ona mi kamsi zmizí. Nejspíš si pro ni přijel ten její mafián s bavorákem.

Večerní pitku máme v rockovém klubu Díra, tedy jen naše třída, céčko, přičemž vůbec netuším, kde slaví áčko či béčko, ti druzí mě pochopitelně za mák nezajímají, natož abych věděl, zda je Sára s nimi či ne. Místo oslavy jí píšu jednu esemesku za druhou a moje zoufalství se postupem času graduje, protože mi neodpovídá!

"Zahoď ten mobil a pojď se bavit," dloubne do mě Filip.

Podívám se na něho, jak kdyby spadl z višně. "Křepčit na parketu s holkama ze třídy, ses zbláznil, ne?"

"Jsou tu naštěstí i cizí," zasměje se David, protože být odkázaní jen na těch našich pár matematiček, tak to by bylo zoufalý úplně. Ačkoli, mně je to stejně jedno.

"Sleduješ támhle tu kost v červeným tričku?" ukáže mi Filip na holku ob tři stoly. Naše pohledy se setkají a ten její prozáří neodolatelný úsměv. Vlastně odolatelný, podívám se zpátky na Filipa a zeptám se: "A co?"

"Může na tobě oči nechat. Jdi pro ni a seznam mě s její kámoškou, ta v tom bílým tílku..."

"Ji dlabu," odfrknu a napíšu Sáře další zprávu.

"Ty seš ztracenej případ," oznámí mi Marek, kterej uvěřil, že se Sárou něco mám, teprve ve chvíli, kdy nás přistihl líbat se u šaten. Netvářil se zrovna nadšeně. Jako bych mu vypálil rybník, nebo co! "Chováš se jak trapnej ženáč, prosím tě. Přece k ní nejseš přivázanej, ne?"

"To říká ten právej," ušklíbnu se, jelikož na oslavě posledního zvonění naší třídy nemůže chybět ani Satelit.

"S vámi je fakt kulový," vzdychne Filip a jde pro pipku v bílém sám. Jelikož uspěje, vzápětí už s ní plouží po parketu, div se při tom oba neudělají.

Nějak nemám chuť se vůbec bavit. Nevím, co je se Sárou, proč neodpovídá. Vydržím v Díře do půlnoci, pak se vytratím. Myslím, že si toho stejně nikdo nevšimne. Včetně holky v červeném tričku, kterou nakonec sbalí David a ve čtyřech to s Filipem a tou jeho pořádně rozjedou. Dokonce se mi v jednu chvíli svěří, že dneska to vidí na dvě až tři čísla. Pobaveně se usměju. Budiž mu to přáno!

Nevím, jestli se tak chovají ženáči, ale já jedu domů. Naši bohužel ještě nespí a je to nakonec skoro horší, než kdybych v ranních hodinách přilezl po čtyřech!

"Ty už jsi tady?" nemůže věřit mamka svým očím.

"Co se ti stalo?" připojí se ségra, která s nimi sedí u tele-vize.

"Ono to nakonec padlo?" tipuje táta.

"Ale ne, slavilo se a slaví pořád dál."

"Bez tebe?!"

"Jo," kývnu. "Proč by ne?"

"Vždycky jsi tvrdil, že musíš být u všeho," připomene mamka a táta dodá: "Tys chyběl jen tam, kam jsi to nestihl."

"Propaganda," pousměji se.

"Určitě neměl prachy, v tom to bude," napadne Radku. "Jinak by dorazil nejdřív zítra v poledne a ještě totálně na šrot."

"Víš, co?" zašklebím se na ni. "Malý děti už mají dávno spát. Takhle nebudeš mít sílu na zítřejší kydání koblížků."

"Až budu chtít radu, požádám tě sama, jo?"

"Ty ses s někým pohádal?" hádá mamka.

"Ne, všechno v pořádku."

Mamina je nezmar: "S Markem?"

"Vždyť říkám, že ne."

"Tak s nějakou holkou?" Nezmar - a ke všemu začíná přihořívat. Raději zamířím rovnou do koupelny.

"Ne. S nikým. Všechno okej, stačí?"

Samozřejmě nestačí, zrovna si čistím zuby, když mě mamka navštíví, aby mě mateřsky poplácala po rameni a zeptala se: "Trápí tě něco, Dane?"

Tentokrát hoří. Jenže jí to stejně nemůžu povídat!

"Mami, prosím tě, nehledej v tom něco, co tam není. Prostě mě to tam dneska nebavilo. Začíná mi svaťák, čeká mě halda učení, nemůžu si dovolit strávit dva tři dny léčením kocoviny. Všechno je v pořádku," uklidňuji ji a nenápadně postrkuji ke dveřím.

"Opravdu?" ujišťuje se pochybovačně. "Kdybys měl nějaké starosti, třeba bych ti mohla pomoct... A jinak máš pravdu, to ti schvaluji. Učení je důležitější, oslavu si nech až po maturitě."

"Jo, já vím." To už jsme mezi dveřmi, takže ji vyšoupnu a těsně před tím, než za ní zavřu, dodám: "Dobrou noc."

"Pěkně se vyspi," popřeje mi.

Zcela zbytečně! Nevyspím se skoro vůbec, natož pěkně. Občas se stalo, že se Sára odmlčela, když byla s Ríšou, je jasný, že nemohla vytáhnout mobil a psát si se mnou, ale nikdy to netrvalo tak dlouho...

Být zamilovaný znamená mít starosti.

Podle radování mámy s tátou dostávám údajně rozum. No, jestli je to takhle, není lepší bejt nerozumnej?!

Pravda, první tři dny to myslím s učením vážně. Otázky mám vypracovaný od spolužaček a poctivě nafocený, to je fakt, nicméně... je jich strašně moc! Pětadvacet z každého předmětu! A některý jsou vážně drsný, přijde mi; že látku v nich vidím prvně v životě, tudíž původní plán rozdělit si je na denní dávku, kterou prostě musím zvládnout přečíst a naučit se, už v neděli maličko zkoriguji a ze svých ambicí slevím. Budu totiž rád, jestli je vůbec stačím přečíst!! O tom, že bych se je mohl našprtat, si nechám leda zdát. Nakonec, žádná kaše se nejí tak horká, jako když se čerstvě uvaří. Gympl jsem bral sice jako prodlouženou základku a během roku učení moc nedal, navíc se v matice a fyzice spoléhal na přirozenou inteligenci, tyhle předměty mi prostě jdou od přírody aspoň natolik, abych je zvládl nejhůř za tři i bez učení, nicméně učitelé jsou taky jen lidi a když už mě nechali čtyři roky plácat se po škole, jistě se mě rádi zbaví v řádným termínu. Vzhledem k tomu, že předešlé známky - minimálně z maturitních předmětů - nebyly až tak katastrofický, věřím, že prolezu. Z biologie ani chemie naštěstí maturovat nemusím a s anglinou a češtinou si nějak poradím, zase takový hňup, abych neplácl vůbec nic, nejsem. O vyznamenání mi rozhodně nejde, můj cíl je nižší - prolézt. A kdyby se mi povedlo odmaturovat za jedna z matiky nebo fyziky, tím lépe, protože bych si ušetřil přijímačky na vejšku a byl bych za vodou úplně. Nehledě na tátův slib finanční odměny, kdyby dal celkový skóre pod deset!

V úterý začne moje píle upadat a na středeční dopoledne svolám kluky z kapely, abychom si trošku zahráli, ony i ty přehrávky, co nás čekají hned po maturitě, jsou důležitý, to jen našim se nezdají. Zkouška se nakonec protáhne, jako vždycky se propadneme do říše hudby, kdy zapomínáme na všechno kolem, což je jen dobře, aspoň se nemusím trápit, co je se Sárou, a přestaneme teprve ve chvíli, kdy se ve dveřích zkušebny objeví mamka s ne zrovna nadšeným výrazem. "Ty se teda pěkně učíš," vytkne mi. "Však jo," ujistím ji. "Tohle je jen malá kulturní vložka v rámci odpočinku. Mozek, maminko, potřebuje pauzu, aby mohl nadrcený vědomosti správně vstřebat a zařadit, víš?"

Kdyby se ti pitomci neuchichtávali, možná by mi věřila, takhle jen mávne rukou a vrátí se do bytu. Zabalíme to taky, sice se nám nechce, ale na druhou stranu by nebylo dobrý zavírat si zadní vrátka. Taky by se mohlo stát, že bych maturu nedal, což je celkem nepravděpodobný, avšak určitá šance je vždycky, a pak bych nerad celý prázdniny poslouchal řeči, že to mám za to.

Marek se sice tváří jako borec, ale z matury mu pěkně lepí, nejspíš jako všem šprtům, proto konec zkoušky uvítá a spolu s Lukášem se vypaří jak pára nad hrncem. Honza ještě chvíli zůstane, sedneme si na sluncem vyhřáté betonové schody před domovními dveřmi a pokecáme o přehrávkách a dalších možnostech, který by se z toho odvinuly.

"Jenže to chce cvičit," vzdychne Honza. "Denně."

"Se ti řekne," pokrčím rameny. "Viděls matku, ne? Ty máš maturu za sebou, seš v pohodě. My s Markem ne."

"Prosím tě, maturita je triviální záležitost. Mně začalo zkouškový a taky si na kapelu čas najdu."

"Nějak to dopadne."

"No, taky to může dopadnout blbě," šklebí se. "Nevím, jak ty, ale já bych docela rád hrál oficiálně. Krásonickej slunovrat by mohl bejt křestem kapely Inferno."

Hlavou mi prolítne, kolik mi zbývá ještě otázek z češtiny a angliny. Potřeboval bych svatý měsíc, ne týden!

"Sleduj, to je kočka," změní náhle téma.

Zvědavě vystopuji směr jeho pohledu: dívá se vpravo, kde se line ulice podél plotů předzahrádek rodinných domků až na křižovatku u soukromýho kadeřnictví Agnes. Kromě houfu dětí na skateboardech a kolečkových bruslích sice spatřím v dálce postavu, ale jelikož nemám brýle a s čočkami, které potřebuji na dálku, jsem se o svaťáku nenamáhal nasazovat, mohu tak leda konstatovat, že tam někdo jde. To, jestli je to žena nebo muž, vůbec nerozeznám, natož cokoli bližšího!

"Něco hledá," prozradí mi Honza. "Kouká na čísla domů."

"Hm."

"Hele, není to ta tvoje?" napadne ho náhle.

Projede mnou blesk. "Jaká moje...?"

"Marek říkal, žes sbalil nejhezčí babu ze školy, ukazoval mi ji na tablu... No fakt, je to ona, že jo?"

Stoupnu si, abych lépe viděl, a přimhouřím oči. Postava se zatím o dost přiblížila, rozeznám, že jde o dívku s tmavými vlasy a v krátké sukni...

Stoprocentně jsem si jist teprve ve chvíli, kdy se zastaví kousek od naší branky a usměje se na mne.

V té chvíli vím, jak se cítí někdo, kdo správně zodpoví otázku za milion!!! Nechám Honzu Honzou a vystartuju k brance. "Sáro?!"

"Ahoj," usměje se na mě tím svým nádherným úsměvem a já přemohu touhu sevřít ji v náruči a políbit, protože mi je jasné, že by z toho ulice měla pokoukáníčko. Nehledě na Honzu v zádech, který určitě civí, div mu nevypadnou bulvy.

"Co ty tady...? Jak jsi mě našla?"

"Těžko," přizná se pobaveně. "Adresu jsem si vytáhla z telefonního seznamu, ale netušila jsem, že Zátiší se jmenuje celá tahle čtvrť, ne jedna ulice. Docela jsem si pochodila."

Uchopím ji aspoň za ruku. Kvůli mně prochodila bludiště naší klidné a málem venkovské čtvrti!

"Měl jsem strach, co se děje," přiznám se. "Neozvala ses."

"Nešlo to," odvětí prostě.

"Jsi skvělá, že jsi přišla. Chceš jít dál, nebo si někam vyrazíme?" navrhnu další program bez ohledu na mámu, které se jistě nebude líbit, že hodlám randit místo učení, stejně jako dlabu na ségru, co z toho bude mít druhý Vánoce.

"Nemůžu," zklame mne. "Měla jsem jen chvilku a tu jsem strávila pochoďákem po Zátiší... Chtěla jsem tě vidět."

Stisknu jí ruku. "Ani nevíš, jak já tebe..."

"A taky jsem ti chtěla něco říct," dodá.

Vyčkávavě se na ni podívám.

"Od pátku do neděle se budu učit v bytě u tety a hlídat jí při tom psa," oznámí mi. "Tak mě napadlo... Nechceš přijít na večeři? Něco bych ukuchtila. Umím vařit."

Mám dojem, že se pode mnou chodník zhoupl.

"Chci," dostanu ze sebe a jen doufám, že jsme od Honzy dost daleko na to, aby nás neslyšel. "Strašně moc."

"Super," usměje se. "Tak v pátek v sedm. Teta bydlí v tom prostředním věžáku u nádraží, stojí tam tři, její byt je v nejhořejším patře. Jmenuje se Janíkova."

"A nejezdí výtah," pokusím se o vtip.

"To nevím," zasměje se.

Znovu jí tu ruku stisknu, až ji to musí bolet. "Budu tam včas, i kdyby nejezdil."

"Fajn," řekne prostě, hodí okem k domu za mými zády, vyprostí ruku a rozloučí se: "Ahoj."

Kouknu přes rameno, no samozřejmě, máti za záclonou, ségra v okně přímo vyložená, Honza nás fixuje jakbysmet... "Moc se těším," dodám jenom.

Cítím se naprosto skvěle. Nejen že mě čeká nádherný večer v Sářině přítomnosti, jen my dva v prázdném bytě, o něčem takovým se mi nesnilo ani v nejodvážnějších snech, ještě mě hřeje i nezanedbatelný fakt: mohla mi to napsat esemeskou, přesto mě přišla pozvat osobně. Musí v tom být něco víc i z její strany! A to je na tom to nejúžasnější.

SÁRA

Hlídat psa je rozhodně snazší než uhlídat dvojčata. Notabene se u toho víc naučím než doma! Už aby bylo zítra, a to hned z několika důvodů.

Z maturity strach nemám, školu beru vážně od prvního dne před čtyřmi lety, už proto, že je soukromá a tudíž placená, no a protože od otčíma ani mamky bych se nikdy školného nedočkala, sponzoruje mi ho částečně Ríša a z velké části se na něm podílím sama. Kromě tradičních třech týdnů s Ríšou u moře jsem musela makat celé prázdniny, proto bych byla blázen, kdybych vzdělání, které si sama platím, flákala. Kromě toho se dřu i z dalšího důvodu - kvůli vysoké škole. A na tu se opravdu dostat chci! Ne nadarmo jsem se kromě soustavné přípravy na maturitu celý čtvrťák připravovala i na přijímačky. Nikdy nic nenechávám náhodě, natož abych se spoléhala na štěstí! Heslem ono to nějak dopadne se neřídím. Není to můj styl. Jedinou chybu, kterou jsem tenkrát udělala, bylo to, že jsem si nezvolila rovnou humanitní větev a vybrala si všeobecné, vzdělání. Mohla jsem si ušetřit matematiku, které prostě nerozumím a tím pádem nejsem schopna se ji našprtat. Naštěstí z matiky maturovat nemusím a ostatní předměty mi problémy nedělají, natož ty, které potřebuji ke studiu práv, pro něž jsem se nadchla už ve druháku. Maturitní předměty mě vyloženě baví! Jelikož z nich mám dobré známky celé roky, není důvod předpokládat, že u maturity zazmatkuji a nikdo ze mě nevypáčí ani slovo. Toho se skutečně nebojím, přesto se o svaťáku učím denně několik hodin: proto, abych odmaturovala co nejlépe. Je to prostě ve mně. Tam uvnitř je něco, co mě nutí podávat nejlepší výkony.

Kdysi dávno jsem v knihovně zahlédla knížku s velmi lákavým názvem Být nejlepší. Okamžitě jsem si ji půjčila a navzdory svým devíti rokům ji přečetla, ačkoli byla pořádně tlustá. Román mě sice zklamal, šlo o příběh pro ženy, kterému jsem nemohla rozumět, navíc neobsahoval návod, jak vysněného být nejlepší dosáhnout, přesto už to ve mně zůstalo a je to tam stále.

Najít si v rušné domácnosti chvilku času a klidu je ovšem většinou marná snaha! Ke všemu si máma myslí, že když jsem doma, mohu zastat všechnu práci a ještě vyzvednout dvojčata už v poledne, aby nemusela ve školce spát.

Při pohledu na sestry, které si před panelák vytáhly každá svůj kočárek s panenkou a hašteří se kvůli dečkám, obě chtějí mít ty růžové a ani jedna červené, si povzdechnu. Jen co zítra holky odvedu do školky, přesunu se k tetě, která odjíždí s partou spolupracovníků na tři dny do termálních koupelí. Uhlídat jorkšíra Terinku bude proti těm dvěma dračicím v růžových princeznovských šatičkách máček!

Tetin odjezd mi spadl do klína v pravou chvíli. Budu mít čas nejen na učení, ale i na Danečka... Ríša si jeden ze svých služebních odjezdů nemohl načasovat lépe!

Vzdychnu znovu, tentokrát z jiného důvodu, a rychle hříšné myšlenky zaženu. Teď je pro mě důležitější zopakovat si všechna díla Karoliny Světlé a dalších autorů.

Znovu skloním hlavu k vlastnoručně vypracované otázce. Kříž u potoka, Vesnický román, Chudí lidé, Nemodlenec, Frantina, Černý Petříček, Zvonečková královna -

Dál nevidím nic, jelikož mi někdo zezadu položí ruce na oči. Polekaně sebou trhnu. Dvojčata to být nemohou, škvírou mezi prsty je zahlédnu, jak v těch krásných nadýchaných šatečkách dřepí v pískovišti. Leda by mě našel pro změnu Danek...?! Vysmeknu se a prudce otočím.

Při pohledu na Ríšovu tvář ustrnu podruhé. "Ahoj... Ty nejsi v Německu...?"

"Čau, Sárí," políbí mě na krk. "Teprve pojedu, trochu jsem se zdržel. Napadlo mě, že bys mohla jet se mnou. Vezmeme to spodem přes Rakousko, zastavíme se na dva dny u jezera Mondsee..."

Nenápadně si oddechnu. Cesta nepadla, sláva. "Nemůžu, musím se učit."

"Do pondělí se vrátíme, učit se můžeš tam," láká mě a jak stojí stále za opěradlem lavičky, na které se snažím šprtat literaturu, sjede rukama níž, aby mě mohl polaskat na prsech v elastickém tričku bez ohledu na skutečnost, že se nacházíme na dětském hřišti a nejsme tu zdaleka sami.

"To těžko."

"Proč?" nechápe.

"Protože ty mě nenecháš," pousměji se a významně se podívám na jeho čiperné ruce.

"A když to slíbím?" zasměje se.

"Tak ti stejně nebudu věřit. Kromě toho se naši vrátí až večer a navíc musím hlídat tetě psa."

"Ty mě štveš," oznámí mi, teď už bez úsměvu. "Mohl to bejt skvělej výlet."

"Mohl, no," souhlasím.

Od pískoviště se náhle ozve příšerný jekot. V úleku vylétnu z lavičky a jdou na mě mrákoty, když spatřím Adélku, jak jí hrne z čela krev rovnou na ty krásné šaty. Chvilička nepozornosti a je malér! Nemusím být Sherlock Holmes, abych nevypátrala, co se stalo. Při pohledu na Báru, která ještě svírá v ruce kovovou lopatku, již nějaké jiné dítě na pískovišti nejspíš zapomnělo, a s vytřeštěnýma očima zírá na svou sestru, je mi vše jasné.

Přilítnu k Adélce a papírovým kapesníkem se snažím ránu nad obočím osušit, abych vůbec zjistila její rozsah.

"Kruci, není to jen škrábnutí, tohle vypadá na stehy!" zoufám si. Naštěstí ještě Ríša neodjel a i když je dotčený, že jsem odmítla výlet za hranice všedních dnů, musí mi chtě nechtě pomoci. Spíš nechtě.

"Myslíš, že mám tolik času?" rozčiluje se, sotva mu oznámím, aby nás hodil na pohotovost. "Už takhle jsem ve skluzu..."

Nadává celou dobu, co mi pomáhá odtáhnout kočárky do výtahu a pak do bytu, kde si musím vzít Adélinu zdravotní průkazku, a když cpu obě vřeštící holčičky do bavoráku, je skoro nepříčetný. "Zasviníte mi celý auto!"

Kapesník je prosáklý krví, to je pravda, naštěstí v přihrádce najdu toaletní parfémované ručníky. Ríša šlápne na plyn, div si nerozbijeme hlavu i my s Bárou, jak to s námi smýkne dopředu.

"Proč pořád tak řvou?!" vysiluje.

"Jsou to děti," odseknu nakvašeně. Jednou jsme se o dětech bavili a Ríša prohlásil, že nikdy žádné mít nebudeme. Zdržovaly by nás, museli bychom se kvůli nim omezovat, změnit životní styl, brát na ně ohledy. A Ríša není zvyklý ohlížet se. Na nikoho. Ještě tak trochu na mě.

Naštěstí to není do nemocnice daleko a dvojhlasný brek je i k něčemu dobrý - na pohotovosti nás vezmou přednostně, byť Adélčino zranění zase tak urgentní není. Netrvá dlouho a jsme z ordinace venku, Adélinu hlavu zdobí tři stehy a fáč, nepláče už nahlas, jenom se občas otřese při doznívajícím vzlyku. Stejně jak Barborka.

"Proč brečíš ty, prosím tě?"

"Protože mě to boolí," škytne Bára.

"Tobě se přece nic nestalo," podotkne Ríša, přecházející po čekárně jako lev v kleci. Netuší totiž, že dvojčata jsou spojená pupeční šňůrou i po odstřihnutí.

"Koupíš mi zmrzzlinu?" hlásí se Adélka o bolestné.

"Až někdy jindy," slíbím, protože Ríša jen odfrkne.

Závodním tempem nás doveze zpátky před panelák a promluví teprve tehdy, když holky vystoupí. "Vážně nepojedeš?"

Němě zavrtím hlavou.

Přestože tak strašně spěchá, chytí mě za ruku a přitáhne k sobě. "Sáro? Miluju tě."

"Hm," přijmu tenhle fakt stejně jako polibek na rozloučenou.

O pár hodin později málem lituji, že jsem s ním nejela! Otčím totiž vyvádí, jak kdyby Adélka přišla minimálně o ruku. Samozřejmě mou vinou!

"Nedokážeš uhlídat ani dvě malý holky! K čemu ty seš, prosím tě? Já ti to řeknu - k ničemu. Zbytečnej krk navíc."

Neodpovím mu. Z toho, abych se hádala s hlupáky, jsem už dávno vyrostla. Stejně bych ho nepřehádala, vždycky stojí na své hloupé pravdě a jelikož je natolik hloupý, aby věděl, co to jsou kompromisy a tolerance, neustoupí. A pak, všimla jsem si, že ho moje přezíravé mlčení vytáčí možná ještě víc, než kdybych mu odporovala!

Zavřu se v koupelně, kam každou chvíli někdo vleze, ovšem jiné soukromí nenajdu, a šprtám se do ztrhání. Na výšku se musím dostat, protože tady bych to už déle nevydržela!

DAN

Málem popoháním ručičky hodin. Kdybych neslíbil, že přijdu na čas, snad bych vyrazil už kolem poledního! To jsem tak akorát zralej ještě uvažovat, pak už jen trpím. Ten den se nenaučím zhola nic. Ono to ani předtím nebylo slavný a od chvíle, kdy mě Sára pozvala k sobě, je se mnou úplnej konec.

Přestože normálně dávám přednost sprše, mytí pod tekoucí vodou je rychlejší a pohodlnější, tentokrát si napustím plnou vanu a na hodinu se naložím do koupele s vůní broskve a manga. Potřebuji něčím zabít čas! Pořádně se vydrbu, umyju vlasy, ty pak důkladně upravím do toho správného rozcuchu a la nedbalá elegance, oholím se do hladka a připadám si málem jako holka, když se nemohu rozhodnout, v čem za Sárou jít. Boxerky se zajícem Playboy raději ne, ještě by si myslela, že jsem zajda... Radši černé s červenou obrubou, pak džíny a košili s krátkým rukávem. Jakýpak copak.

"Hele, ty ses na to učení nějak vyfešákoval," všimne si Radka, když projdu kuchyní hozený do gala. Nejradši bych jí přidusil kyslík, upozorní tak na mne zbytečně brzy!

"Někam jdeš?" zajímá se mamka.

"Spolužačka mě pozvala na večeři," přiznám se a abych předešel zbytečným domluvám, rychle zalžu: "Chce vysvětlit něco z matiky..."

Taťka zvedne oči od rozečtených novin a kolem rtů mu přeběhne úsměv. Krucinál, copak je to na mně vidět?!

"Prý vysvětlit matiku, pcha," baví se ségra.

"K té dívce, jak tu tuhle byla?" sečte si mamka jedna plus jedna. Pálí jí to rychle, to se musí nechat.

"Jo. To je spolužačka," vysvětlím rychle a raději se zdekuji. Půl hodiny budu potřebovat zhruba na cestu, věžáky u nádraží jsou viditelné z daleka, nemohu je minout, přesto musím počítat s dopravou autobusem do centra a odtud na nádraží. A ještě se navíc musím sbalit.

Do batohu kromě sešitu z matiky, zastírací manévr jako blázen, nacpu i střapatého medvěda, co jsem včera Sáře koupil v Království hraček, a do boční kapsičky zastrčím krabičku kondomů s jahodovou vůní. Jsem z toho pekelně nervózní!! Nejsem panic, už dávno ne, ale těch zářezů na pažbě nebylo zase tolik... A vždycky spíš nuda, kdepak výstupy ke hvězdám. Prostě sex, příjemný vyvrcholení a jinak slabota. Se Sárou to bude něco úplně jinýho. Stačí na ni pomyslet a klepu se jak ratlík!

"Tak já jdu, čau," rozloučím se s rodinou a radši do obývá ku strčím jen hlavu, plyšák je dost velkej a batoh díky němu vypadá, jak kdybych v něm táhl smotanej padák.

"Aby ti nezaskočila kost," baví se ségra.

"Cože?"

"Jdeš přece na večeři, nebo snad ne?" hihňá se.

Protočím oči v sloup a mizím, na tátu se radši ani nepodívám a mamka mi dokonce popřeje: "Tak ať ji to naučíš."

Ještě v autobuse se tomu musím smát. Matiku bych ji možná naučit mohl, ve všem ostatním bude doučovat ona mě!

Hromadná doprava nikdy mezi rychlíky nepatřila, teď se vleče snad pomaleji než kdy jindy. Na jedné zastávce dokonce motor chcípne a řidič musí aspoň dvacetkrát protočit startér, než znovu naskočí! Mám sto chutí vystoupit a uběhnout zbývající vzdálenost pěšky.

Nakonec se přece jen na nádraží dostanu a zkratkou přes miniaturní parčík je to ke třem výškovým stavbám coby dup. Nebloudím, prostřední je logicky jen jedna, a výtah kupodivu funguje. Taky dobře, už jsem měl strach. Ne že by mi vadilo vyběhnout pár poschodí, kvůli Sáře bych zdolal i Empire, akorát bych se nerad zapotil, když jsem celej voňavej a čis-ťounkej.

Byt s jmenovkou Mgr. Jana Janíkova je první z prava, vyčkám pět minut, které se mi zdají nekonečný, a s úderem sedmé stisknu zvonek. Sára snad musela čekat za dveřmi!

Otevře mi vzápětí, ještě ani nesundám prst ze zvonku. Místo abych se na ni vrhl a zlíbal ji rovnou mezi dveřmi, jak jsem si celé dva dny plánoval, zůstanu stát jak přitlučenej hřebík. Je tak krásná...!

V miniaturních bokových šortečkách, pod kterými snad ani nemůže mít spodní kalhotky, nedovedu si představit, že by se jí tam vešly, a ultra krátkém červeném topu vypadá vyloženě nádherně. Pokud celej Egypt padl před krásou královny Kleopatry, bylo to jen proto, že neviděli Sáru! Tmavé vlasy se jí lesknou a z opálené tváře svítí modré oči, co připomínají červencovou oblohu. Opálená je úplně celá, léto ještě nezačalo a ona vypadá skoro jako bronzová socha.

"Ahoj, Danečku," pozdraví první, protože já toho nějak nejsem schopnej.

Konečně se proberu, ale stále jsem natolik vedle, že se vzmůžu akorát na: "Ahoj."

"Nepůjdeš dál?" pozve mne s úsměvem.

Následuji ji do dvoupokojového bytu. Jak je zařízenej, toho si vůbec nevšímám, registruji akorát zatažené žaluzie a spoustu zapálených svíček. Díky nim to tam krásně voní. Vlastně i díky Sáře, na dva kroky cítím vůni jejího šamponu.

Kdyby se nerozštěkala miniaturní napodobenina psa, která se odkudsi vyřítí a je mou přítomností vyloženě pobouřená, snad bych se nevzchopil vůbec. Takhle čoklíka společnými silami uklidňujeme, a protože si Terinka, nebo jak tu uťafanou příšeru Sára jmenuje, nedá říct, musí ji zavřít do koupelny a rázem je v bytě ticho. Tedy až na hudbu, z přehrávače se line muzika, kterou normálně vůbec nemusím, ale teď ji vnímám akorát jako kulisu, vím, že něco hraje.

"Máš rád činu?" zeptá se. Na rozdíl ode mě se chová naprosto uvolněně. No, není divu, ona ze mě není vůbec tak paf jako já z ní!

"Pokud jsi do ní nedala brokolici, tak jo."

"Do činy se brokolice nedává," směje se. "Aspoň myslím."

"Tím lip," usoudím. Z kuchyně to taky dobře voní, s tím, že umí vařit, se chlubila právem. Než se ale do kuchyně přesuneme, shodím ze zad batoh a vydoluji z něj plyšáka. "Tady máš, Sáro. Všechno nejlepší k narozeninám."

"Ten je nádhernej," rozplývá se, vezme medvěda do náruče a přivine ho na svá něžná prsa. V tu ránu mu šíleně závidím! "Je měkkoučkej... jako polštářek. Ale já mám narozeniny až v březnu, takže nevím, jestli si ho můžu vzít."

"Pro mě ses narodila teď," ujistím ji.

"To zní dobře," směje se.

"Protože to dobrý je," ujistím ji. "A to, že máš narozky v březnu, jakbysmet. Jsme totiž březňáci oba. Já se narodil jednadvacátého."

"Vážně? To je skvělé," libuje si. "Já o týden dřív."

"Tak to je můžeme slavit spolu," nadhodím.

"Fajn," slíbí, ačkoli si ani jeden z nás neumí v tuhle chvíli představit, co bude za třičtvrtě roku! Znovu se pomazlí s darovaným méďou.

"Nedělej to," varuji ji.

"Proč...?"

"Protože budu žárlit."

"Ty jsi cvok," směje se. "Moc ti děkuju, Danečku, míša je úžasnej a —"

Přistoupím těsně k ní a obejmu ji i s medvědem. Skutečně je z měkkoučkého materiálu, který se poddá a vlastně nám ani nepřekáží. Dotknu se svými rty jejích a ona mi je ochotně nastaví! V tu chvíli jsem ztracenej. Navždy.

Začneme se líbat, nejdřív jen tak jemně, tápavě, dotýkáme se jeden druhého rty i jazykem a ty doteky připomínají motýlí křídla- Pak, když pootevře ústa a nechá medvěda spadnout na zem, se k ní přivinu celým tělem a něžné polibky se rázem změní ve vášnivé francouzáky. Musím ji bolestivě tlačit do bříška svým vzrušením, aspoň mě to přes zip džínsů dost tlačí, ale nevšímám si toho, zcela zaměstnaný jinou činností. Líbáme se a vzájemně dotýkáme rukama, hladím ji po krásně klenutém malém zadečku, nahých zádech i ramenou... Netrvá dlouho a rukama jí vklouznu pod přiléhavé tričko. Nemá podprsenku, její ňadra jsou prostě dokonalá! Sára se nenechá zahanbit, aniž by mě přestala líbat, rozepne mi jeden knoflík košile po druhém a rychle mě jí zbaví. Přetáhnu jí tričko přes hlavu, skloním se a laskám hebkou kůži ňader svými ústy. Opálená je úplně všude. Cítím přitom, jak mi rozepne zip džínsů a stáhne mi je přes boky. Díky mohutnému vzrušení to jde trochu těžko, musím ji pomoci. S jejími šortečkami si poradím mnohem snáz. Kalhotky pod nimi kupodivu má, tanga ještě miniaturnější než samy šortky. Uchopím ji do náruče a aniž bychom se přestali líbat, přenesu ji na pohodlný gauč, kde jí tu titěrnou krajkovou nádheru svleču a kochám se hladkou dokonalostí jejího těla bez jediného chloupku.

Moje mazleni, doteky a polibky nezůstanou bez odezvy, zrychleně dýchá a vzdychá a snaží se mě co nejdřív osvobodit z boxerek, ale díky rozrušení se jí to moc nedaří. Rád jí pomohu a ve chvíli, kdy třesoucí se rukou šmátrám po batohu, abych vylovil kondom, si mě k sobě přitáhne. Otevře oči a těsně před tím, než se v jejich modři utopím, z nich přečtu, že prezervativ není třeba. Určitě má jinou antikoncepci.

Naše těla se nedočkavě spojí. Sára zaúpí nahlas a oči zase zavře, aby si milování vychutnala bez vnějších vlivů. Je prostě úžasná! A já šíleně vzrušený, snažím se sice chvíli vyvrcholení protáhnout aspoň o maličko, ale nedovolí mi přestat, vychází mi vstříc stále rychleji a rychleji...

A pak zasténáme oba. Sára tedy mnohem hlasitěji!

"Medvídek je úžasnej, ale ty jsi skvělej," pošeptá mi.

Přitisknu ji k sobě, abych ji cítil celým tělem, zasypu její obličej i krk drobnými polibky a právě když jí chci říct, jak strašně ji miluji, se rozehraje mobil.

Ne můj, ten bych poznal podle vlastnoručně zkomponované skladby. Sára otevře oči zastřené mlhovinou doznívajícího orgazmu a snaží se vyprostit.

"Nech ho zvonit," poprosím ji. "Neber to.

"Musím," vzdychne. "To je kontrola..."

Posadím se a zachmuřeně sleduji, jak přejde nahá přes pokoj až k oknu, kde má položené svoje véčko.

"Ahoj, Ríšo," řekne do telefonu. "Jasně, učím se..."

Je to jako studená sprcha. Na okamžik si opřu hlavu o polstrování. Nepomůže, že přitom zavřu oči. Hnusák Ríša nezmizí, je tady pořád, se Sárou, mezi námi!

"Já vím... No, ještě hodně... Fajn. Zatím," ukončí hovor.

Nejradši bych vraždil. Jasně, věděl jsem celou dobu, že  má svého kluka, není to žádný překvápko, tak proč mě to tak vzalo?! Že se ozval těsně po tom nejhezčím, co jsem v životě prožil?! Fakt si to uměl načasovat, být o chviličku rychlejší,  vyrušil nás v nejlepším!

Sára se dotkne mé ruky, ale já jí ucuknu.

Je to zvláštní. Ještě před chviličkou bych kvůli ní šel na kraj  světa, udělal bych úplně všechno, jen abych s ní mohl být! Teď mám nějak přehlcený mozek a všechno to vidím v jiném světle. Ona má svého kluka, zatímco já jsem pro ni jen hračka, povyražení, milenec na ukrácení dlouhé chvíle!

"Jaký to je?" zeptám se jí ironicky.

"Co?"

"Zahejbat. Mít stálej pracovní poměr a k němu si přibrat vedlejšák," ušklíbnu se.

"Dane, prosím tě," požádá mě tiše.

"Proč mě prosíš? Nechceš o něm mluvit?"

"Nekaz to..."

No to je super! Já to nemám kazit! Já! Zatímco to, co dělá ona, je nejspíš v pořádku!.

Vztekle vylítnu z gauče a začnu shánět svoje svršky. Sára mě mlčky pozoruje, pak se také obleče. Než si pozapínám košili, dojde do koupelny pro toho protivnýho čokla, co se opět rozeřve, připne ho na vodítko a na výtah čekáme v chodbě společně, aniž bychom si řekli jediné slovo. Mlčíme i ve výtahu, snažím se na ni ani nepodívat. Stejně tak se mi vyhýbá očima i ona.

Teprve dole na chodníku ji chytím za ruku a trhnutím donutím zvednout zrak. Zaskočí mě, že má v očích slzy!

"Miluji tě, Sáro," řeknu tiše a nekompromisně dodám: "Ale druhý housle hrát nebudu."

"Nechápeš to," hlesne. "Dali nás dohromady rodiče, jsem s ním už čtyři roky, od patnácti... Nikdy jsem ho nemilovala. Dokonce si myslím, že mě podvádí..."

"Tak proč s ním jsi?"

"Ze zvyku," pokrčí rameny. "Únik z reality."

Zírám na ni jako spadlý z višně. Takovou Sáru neznám! Vždyť já ji vůbec neznám! Z té povýšené arogantní a sebejisté holky je uzlíček nervů. Nikdy dřív bych nevěřil, že umí plakat!

Přesto nemohu couvnout. Prostě nemůžu!

"Miluji tě, Sáro," zopakuji ještě jednou. "Ale takhle to nejde. Nemá to budoucnost, víš."

Dopřeji jí čas na odpověď dobře tři minuty dlouhý, dívám se na ni a modlím se, aby řekla to, co chci slyšet! Ona však jen stojí a z modrých očí bezhlesně vytékají slzy.

Dám jí pusu. Na rozloučenou. Zázrak se nekoná!

Pak se otočím a zamířím bez ohlédnutí na zastávku.

Vlastně ani nevím, jak se dostanu domů. V jednu chvíli jsem u věžáku s bytem Sářiny tety a v druhé doma v chodbě.

"Co jste měli? Rybu?" prohodí taťka se zamrkáním.

"Jo," odvětím stručně a zamířím rovnou do svého pokoje. Na Čínu vůbec nedošlo, přesto nemám hlad ani v nejmenším.

Padnu do postele a ségru, která přispěchá na výzvědy, vyženu tak rychle, že nestačí brát zatáčky.

Pak jen ležím a civím do stropu a v hlavě mám totálně vymeteno.

SÁRA

Maturity probíhají paralelně ve všech třech třídách najednou, zahájení máme společné. Ve velké aule se shromáždí všech šestasedmdesát studentů, nechybí jediný, dostaví se dokonce i hezoun školy Mikuláš Krejza, který měl díky havárce a následnému dlouhému léčení v celém druhém pololetí individuální studijní plán. Jsme seřazeni podle tříd, coby áčko stojíme v první linii, přesto mi víc než na Velkého bratra a členy maturitní komise stále častěji zalétá zrak na druhý konec půlkruhu, do řad čtvrté C.

Všichni kluci jsou obleky a košilemi s kravatami nebo motýlky povýšeni do stavu dospělosti, jeden by nevěřil, že to jsou tatáž paka, jak je známe. Danovi to sluší obzvlášť. Nejspíš i proto, že jako jediný z céčka nemá tmavý oblek, nýbrž pískové barvy, z něhož svítí červená košile a zlatá kravata. Vypadá dobře, jak podotknou i holky ze třídy.

Musím si dávat pozor, aby mě nenachytal, jak se po něm dívám! Od nešťastné večeře, kterou jsem nakonec celou vyhodila, jsme si nenapsali jedinou esemesku. Vlastně měl pravdu - tenhle vztah neměl budoucnost, tak proč zbytečně protahovat agónii! Večeře nedopadla zrovna nejlépe, avšak ten sex... Ten byl úžasný!

Během říďova proslovu na sobě několikrát ucítím přímý pohled, na ty Danovy jsem si vycvičila přímo čich, je zvláštní, že je prostě poznám, i kdyby se na mě dívalo sto jiných lidí, Dana v tom houfu rozeznám. Tvářím se však naprosto nevšímavě, jako že o ničem nevím.

Nejsem jediná, kdo má dobré pozorovací schopnosti!

"Copak, copak?" šeptne mi Veronika pobaveně. "Už to skončilo? Co tak náhle?"

"No... Bylo to takový rychlý."

"Aspoň že jsi dostala rozum a nechala ho."

"Co když nechal on mě?"

Verča se zasměje nahlas, což sice spolužáky rozesměje, nicméně profesorský sbor pohorší. Rychle se zatváří omluvně a zbytek proslovu vysloveně hltá, aby se pánům profesorům zalíbila. K našemu tématu se vrátí teprve poté, co nám Velký bratr popřeje hodně štěstí i úspěchů a zavelí rozchod.

"To vykládej veverkám."

"Jsi veverka?"

"Nekecej," nevěří mi.

"Vidíš, je to tak."

"Proč by tě nechával?" nechápe. "Vždyť je do tebe zabouchlej jak víko do záchodu."

"Už ne."

"Blbost," vrtí přesvědčivě hlavou. "Kouknu a vidím. Proč myslíš, že na tobě visí pohledem, prosím tě?"

"Nechce hrát druhé housle," odcituji Danův výrok.

"A bože," zasměje se. "On to bere nejen přes city, ale ještě takhle staromódně, jo?"

Pokrčím rameny a přidám do kroku, abychom se s Danem nesetkali tváří v tvář ve dveřích. Raději změním téma: "Jak ses našprtala?"

"Chceš mě rozesmát?" otáže se s úšklebkem. "Něco jsem se učila, ale nestihla jsem všechno... Nejsem jako někdo, že, kdo žral školu čtyři roky... Včera jsem místo učení trénovala mdloby a řekla bych, že jsem se v tom vypracovala. Přinejhorším omdlím. Jde mi to docela dobře. To by bylo, aby se srdce pana předsedy neobměkčilo, ne?"

"Nevím, nemám s tím zkušenosti," pousměji se. Také jsem se nestihla naučit posledních dvacet otázek, protože po pátečním večeru jsem byla poněkud... mimo svou kůži. Tohle však Veronice nevysvětluji, nevěřila by mi. Upřímně řečeno, ještě před pár týdny bych tomu taky nevěřila!

Obě maturujeme v úterý odpoledne, nicméně během pondělka se už toho žádná z nás moc doučit nestihne. Veronika randila s tím svým sochařem, prý v rámci předmaturitní pro-tistresové terapie, já svůj důvod, proč jsem se nemohla učit, stručně nastíním v esemesce, kterou napíšu při čekání, než na mě dojde řada, na chodbě před maturitní třídou.

JESTLI TO DNES NEUDĚLÁM, MUZES ZA TO TY...

"Komu píšeš?" vyzvídá kamarádka.

"Mámě," odvětím a dám odeslat. Během pár vteřin se mi vrátí potvrzení, zpráva byla doručena tomu správnému adresátovi. Ani nejlepší a prakticky moje jediná kamarádka nemusí vědět všechno!

Pak už jsem žádaná uvnitř, vytáhnu si otázku Humor a satira v české literatuře a i když nejde o téma, které bych si zvolila dobrovolně, s pocitem klidu a míru se posadím na potítko a po celou dobu, kdy komise tahá rozumy ze spolužáka Tomáše, ten moula není schopný dát dohromady děj a myšlenky jediného díla Ernesta Hemingwaye, očividně nečetl žádné a obsahy do čtenářského deníku stahoval z Internetu, protože občas plácne vyloženou hloupost, se moje propiska po papíře jen míhá.

Vzhledem k výborným na vysvědčení, jedničce z maturitní písemné práce, ekologické téma jsem zvolila jako jediná a udělala dobře, jednak neměli s čím srovnávat a jednak ocenili mou originalitu, je povídání o Borovském a především Haškovi spíše formalitou než skutečnou zkouškou. Osudy dobrého vojáka Švejka jsme s Ríšou mockrát poslouchali na cédéčkách, patří totiž k jeho nejmilejším a často nám zpříjemnily dlouhou cestu autem nebo jen tak chvíle před usnutím, kdy jsme leželi unavení po sexu a relaxovali.

V angličtině mám štěstí, který nám Velký bratr přál, jelikož si vylosuji snad nejlehčí otázku, co existuje: My family. Celé roky jsem kolísala mezi jedničkou a dvojkou, jedničkou z konverzace a dvojkou z gramatiky, maturitní zkouška je naštěstí ústní, tudíž pohodová. Mluvit umím a slovíčka, která si nevybavím, nahradím jinými. Všechno se dá okecat, řečeno lidově. Loňské tři týdny strávené poznáváním Irska jsou využity a vlastně i za druhou jedničku vděčím Ríšovi, díky němuž mohu angličtinu procvičovat přímo v cizině a nejsem odkázaná jen na suché šprtání z učebnic.

Štěstí je vrtkavé, v dějepise se ke mně otočí zády v tom smyslu, že si vyberu jednu ze dvou otázek, o které stojím ze všeho nejméně, totiž Druhou světovou válku. Tou druhou otázkou je První světová válka, jak jinak. Tu však dostat nemohu, protože si ji vytáhne Tomáš přede mnou a na rozdíl ode mě se v ní přímo vyžívá. Na svou obranu musím říct, že ve druhé světové válce je mnohem víc letopočtů, které je nutné si pamatovat, a protože čísla nejsou mou nejsilnější stránkou, lehce bitvy pomotám, Stalingrad zaměním s Moskvou a jistá si nejsem ani s bitvou o Duklu. K výsledné dvojce mi pomohou úspěchy z předešlých let a také dobrotivá povaha třídního, dějepisáře Rokyty, jinak by to asi dopadlo o stupeň hůř. Mám na sebe vztek. Takhle to projet! Nenadávám si kvůli dvojce, ta je sama o sobě pěkná, mrzí mě, že jde o dvojku z dějepisu, nejoblíbenějšího předmětu!

Základy společenských věd patří také mezi moje favority, především filozofie. V únoru, kdy se podávaly přihlášky, jsem váhala, zda nezkusit klasickou filozofii, ale pak jsem od toho upustila. Uplatnění po právnické fakultě je nesrovnatelně vyšší než s titulem magistr filozofie.

"Prosím, Sáro," nabídne mi profesor Krajíc plátěný sáček s dřevěnými žetony a podotkne: "Už se těším na správnou filozofickou debatu."

V hodinách jsme spolu diskutovali hodně často, patřila jsem mezi jeho oblíbence, tudíž předpokládám, že půjde o rutinní záležitost. Zašátrám ve váčku, popadnu první kolečko, tahám ho ven... a v poslední chvíli koutkem oka zahlédnu číslici 24, tudíž rychle žeton pustím a čapnu jiný. Teď už nemám čas nakukovat, zda zahlédnu číslo, vše musí vypadat nenápadně... Musím vytáhnout nižší hodnotu, nižší...!! Moc si nepomohu, protože vylovím číslo 21!!

Nemám jen normální smůlu, nýbrž přímo neuvěřitelnou! Filozofie je totiž obsažená ve dvaceti z pětadvaceti otázek a já si vylosuji první, která se jí netýká!!

"Hm, takže změna," oznámí mi to, co už dávno vím. "Vaše otázka je složená ze dvou podotázek. První je z oblasti ekonomie - nabídka a poptávka, druhá z politologie, systémy politických stran, politické ideologie, atd."

Tak tohle nebude rutina... Odploužím se na potítko a tentokrát patnáct minut přípravy strávím spíš koukáním skrz špinavé okenní tabulky na holuby přistávající na protější střeše. Krajíc si mé nečinnosti všimne a zatímco Tomáš vykládá o dekadentní filozofii, kterou bych brala všemi deseti, přiblíží se ke mně a nenápadně mi pár hesel nadiktuje. Je to zlatíčko. Určitě jen díky němu odmaturuji ze základů společenských věd za dvě! Pochopitelně mi pomohou předešlé jedničky. No, nakonec měl třídní pravdu, když nám kladl na srdce, abychom se učili průběžně celé čtyři roky a nespoléhali se jen na výkon u maturity.

Jsem naštvaná ještě na chodbě, kde čekám na Veroniku, poslední maturující dnešního dne. Výsledná bilance 1, 1,2, 2 není špatná, o vyznamenání jsem nepřišla, ale žádná velká sláva to není.

Náladu mi zvedne teprve pohled na můj batoh, který se schlíple krčí na lavici pod oknem. V horním poutku má zastrčenou růži! Je sice, chudák, celá zmordovaná, asi strávila většinu dne skrytá v jiném batůžku, nicméně potěší. A jak!!

Druhá událost, která vykouzlí úsměv na mé tváři, je třídní, jenž se vyřítí ze třídy a spěchá do umývárny namočit kapesník, jelikož mou ubohou kamarádku přepadly mdloby. Je z toho docela pozdvižení, maturanti z béčka i céčka, kteří čekají na výsledný verdikt, co padne po odmaturování posledního z odpoledních čtveřic, se přijdou podívat blíž a myslím, že jsem jediná, kdož tuší, jak to s Verčinou nevolností je. Ostatní jí to spolknou! Verča nelhala, když tvrdila, že mdlobný záchvat vypracovala k dokonalosti! Velký bratr společně s předsedou maturitní komise ji musí osobně odvést pod okno na chodbu a sám ředitel, který by měl vzhledem ke svému věku být zvyklý na leccos, prohodí: "To dělá to vedro venku a vydýchaný vzduch... Je vám lépe?"

"Ano, zkusím to," kuňkne adeptka na Oscara hláskem tenkým jako vlásek a předseda, který dosud obdivoval pouze nemalý objem jejího hrudníku v bílé haleně, co si vzala k černé sukni, rozepnuté až po obloučky podprsenky, ocení i Verčinu odvahu, když prohlásí: "Statečné děvče. Tak pojďte, ať to máme všichni z krku."

Nakonec dostane z filozofických směrů za tři a hned se jí udělá lépe. Celkové skóre jedenáct považuje za super úspěch.

Ještě zatepla zavolám mamce, abych ji seznámila se svou šestkou a také upozornila, že se vrátím domů o něco později, jelikož Veronika hodlá jít svůj úspěch zapít. Závěrečný maturitní večírek budeme mít v pátek, ovšem to vůbec nevadí, maturita je událost, která si zaslouží dvojí oslavu.

"Co znamená později?" zajímají mamku detaily.

Protože mezitím vyjdeme před školu a já u chodníku zahlédnu láhvově zelenou Zet trojku, s povzdechem upřesním: "Změna plánu. Budu s Ríšou, takže až zítra."

DAN

Esemesku od Sáry jsem nevymazal. Nedokázal jsem to. Sice jsem jí neodepsal, to aby věděla, že mám svou hrdost i cenu. Bohatě stačí, že jsem se v nestřežené chvíli přimotal před jejich maturitní třídu a nechal jí na batohu pozdrav, na který pro změnu nereagovala ona. Její zprávu jestli to dnes neudělám, můžeš za to ty, si čtu stále dokola, jak kdybych na těch pár slovech chtěl vykoukat nějaký skrytý smysl, zakódovanou šifru nebo co!

Kdepak smysl. Nejspíš na mě jen chtěla hodit případný neúspěchy, v tom je celá věda. Za celou dobu slavnostního zahájení se na mě ani jedinkrát nepodívala, nejspíš ji říďův projev strašně bavil...! A to jsem ji fixoval očima jak totální šmírák.

Samozřejmě odmaturovala, jak vím ze zaručených zdrojů, školní tamtamy znějí spolehlivě, dokonce znám i podrobnosti: dala to za šest. Šprtka! Proti mně o tři lépe. Náhodou, se svým výsledkem jsem na výsost spokojenej!

Dokonce jsem si odnesl i jedničku. Sice jen jednu, za to pro mě tu nejdůležitější: totiž z matiky. Oba příklady, co jsem dostal, vyjádření v součinu cos2x - cos2y i úprava algebraického výrazu, byly máček, zmákl jsem je bez zaškobrtnutí a Komínek se jen tetelil blahem. Kdybych nebyl pako a víc se soustředil, nejspíš bych okecal najedná i zákony a principy geometrický optiky, který jsem vyfasoval ve fyzice, nicméně i dvojka je super. Pak už to šlo trochu hůř, respektive dobře, z češtiny i angličtiny za tři a čau, tvá Máňa. Vytáhnout si Nerudu by mnozí možná považovali za výhru, já jsem ty jeho sbírky dost zmotal dohromady a furt mlel jen o Hřbitovním kvítí, tenhle název se mi vždycky líbil, přišel mi vysloveně morbidní, a z Malostranských povídek jsem dokázal povyprávět tak akorát O měkkým srdci paní Rusky, o té švihlé bábě, co chodila brečet na pohřby. Ještě jsem si vzpomněl, že to Neruda táhl se Světlou, ačkoli Karolína byla vdaná, a Stará Otrapa se málem křižovala, že přej šlo o nenaplněnou lásku a o vztah v duchovní rovině. Tomu jsem odmítl uvěřit a ona mě radši vyhnala na chodbu, nejspíš abych tam naplácal ještě další nepřístojnosti. Nakonec mi dala trojku, což bylo od ní docela milý. Patrně i díky maturitní slohovce ty moje žvásty ocenila kupodivu chvalitebnou. Abych neměl literatury málo, v angličtině jsem si vylosoval pro změnu anglickou literaturu a myslel si, že mě šmejkne. Znal jsem tak akorát Shakespeara a lorda Byrona, ale i to jsem nakonec uhrál za lidovku. Přitom v angličtině bylo tolik dobrých témat, o kterých se dalo povídat z voleje! Třeba sport. Nebo hudba. Nebo Londýn, kde jsme byli ve třeťáku se školou...

Je to ale za mnou a můžu se radovat dvojnásobně, prakticky mi dneškem začínají prázdniny, protože na VUT se dostanu i bez prokazování znalostí u přijímacích zkoušek. Což se vždycky hodí, ještě bych mohl mít pech i tam a byl bych nahranej, trávit rok na jazykovce, než bych se mohl o vysokou pokusit znovu, případně snad nedej bože někde v práci, se mi opravdu nechce.

Jsem na tom vlastně úplně stejně jako Marek. O MATFYZ má vystaráno bez přijímaček a to, prosím, maturoval s vyznamenáním. Marek byl odjakživa snaživej chlapec. Možná právě kvůli té snaživosti bude ještě dělat přijímačky na VOŠku v Bakově, což dost dobře nechápu, proč jako.

Teď jsme oba za vodou a můžeme se věnovat kapele o sto péro. A taky věnujeme, přehrávky nás čekají už v sobotu, den po maturitním večírku, což není zrovna ideální volba termínu, abych tak řekl.

Ačkoli... Stejně se mi nijak slavit nechce. To, že mám prázdniny, je sice super, to, že maturu a vysokou zajištěnou, jakbysmet, ale...

Víckrát neuvidím Sáru! Sice jsem házel ramena o druhých houslích a tak, jenže tam uvnitř... Stačí vzpomínka na její krásné oči, vůni jejích vlasů, hebkost jejího těla... Aúúú. Cítím fyzickou bolest. A jelikož na to myslím prakticky pořád, bolí mě to taky v jednom kuse. Nikdy jsem neprožil tak skvělý milování, vlastně bych ani nevěřil, že je možný prožít ho tak silně, intenzivně...

"Neopij se," klade mi mamka na srdce před ochodem na maturitní večírek. "To, že máš maturitu, je úžasný, Dane, přesto se ale kvůli tomu válet na ulici ve vlastních zvratkách nemusíš..."

Neubráním se úsměvu. "Za co mě máš?"

"Nebylo by to poprvý," chichotá se Radka. "Popři to!"

Zatvářím se dospěle. "Nepopírám. Mladická nerozvážnost."

"A určitě to nebylo ani naposledy," doplní. "A popři to!"

"Víš, co?" Spojím několikrát rychle za sebou ukazováček s palcem. "Moc ti to plácá."

"Maturita se oslavit musí, to je jasný," uzná táta, sáhne do kapsy a podá mi pětikilo, "ale s rozumem, Dane."

Zvednu bankovku do výše a zatvářím se udiveně: "Není to tak dávno, co tu běžely éterem jiný cifry..."

"Co jsem slíbil, splním," ujistí mě s povzdechem. "Že jsem radši nedržel pusu..."

"Jako kdybys věděl, že fakt odmaturuju, tak bys to neřekl?" bavím se, protože si vzpomenu na někdejší rozhovor s Markem. "Tak málo jsi mi věřil?!"

"Vzhledem k tvé píli se nemůžeš určitým pochybám divit," směje se skoro omluvně. "Pošlu ti je na účet, protože ty bys byl schopnej propít to za večer."

"Dovol?"

"A ne abys ty peníze utratil za zesilovač a podobné krámy," varuje mě mamka.

"Ještě je ani nemám," pohodím hlavou. "Když jsme u toho, nechceš mi třeba slíbit další bakšiš za každej zvládnutej semestr, tati?"

"Zmizni!" vyžene mě se smíchem.

Buňky na matiku jsem naštěstí zdědil právě po něm, stejně jako technický zaměření. Pokud zmáknu VUT stejně jako on před pětadvaceti lety, nebude to mít vůbec chybu.

Mého opíjení se máti bála zbytečně. Už kvůli přehrávkám se musím krotit! Navíc si půjčím tátův tranzit, protože potřebuju přepravit aparaturu k Lukášovi, takže možnost, že bych se zpil, nepřichází v úvahu. Leda bych pak musel dojít domů pěšky a tranzit nechal zaparkovanej před hospodou. Jenže na opíjení nemám náladu. Nemít oslavu společnou s oběma třídami v podniku U MODRÝ OPICE, nejspíš bych ani slavit nešel a radši škrtil ve sklepě kytaru v truchlivých sólíčkách.

Třeba tam ani Sára nebude. Nikdy se podobných akcích neúčastnila, vždycky ji hned u školy naložil ten její pracháč a nejspíš ji nikam nepouštěl, z telefonátu, kterej Sára sama nazvala "kontrolou", je jasný, že si ji hlídá. A vůbec, pochybuju, že zrovna Sára má potřebu rozloučit se se spolužáky, když na ně celý roky z vysoká kašlala!

Nej radši bych zůstal doma a utápěl se ve svým světobolu, jenže podívat se tam prostě musím. Co kdyby k MODRÝ OPICI čirou náhodou přišla?! Můžu si snad nechat ujít poslední možnost ji vidět? Nemůžu!

A dobře dělám, protože právě Sára je tím prvním, koho si po vstupu do poněkud nepřehledného lokálu všimnu. Stoly jsou sražené po obvodu a Sára se baví u třetího zprava ve společnosti Veroniky a dalších lidí z jejich třídy. Naštěstí jsem si nezapomněl čočky, takže ji spatřím takřka okamžitě. Je totiž nepřehlédnutelná! V olivově zelených elastických šatičkách, které její siluetu víc odhalují než zakrývají, vypadá nádherně. No, je to tím, že prostě nádherná je!

V téže chvíli zvedne oči a naše pohledy se setkají. Předpokládám, že tím svým bez zájmu zase uhne, leč k mému nevýslovnému úžasu se tak nestane. Chvíli na sebe na tu vzdálenost civíme, načež se konečně odvrátí zpátky ke kámošce. Říkám konečně, protože trvat to ještě o vteřinu déle, zkolaboval bych nedostatkem kyslíku. Zapomněl jsem dýchat, úplně mě připravila o dech!

"Co tu trčíš jak bolavěj prst?" plácne mě Filip do zad. "Sedíme hned u baru, pěkně u zdroje."

Což znamená přesně proti Sáře, byť o celou šířku podniku! A ten není nijak malý, jelikož obsahuje i taneční parket, kolem kterého jsou stoly rozestavěné.

"Čau," pozdravím svoje někdejší spolužáky poněkud roztržitě a přisednu si tak, abych viděl naproti. Sice se po parketu pořád někdo míhá sem i tam, ale občas se přece jen poštěstí a mám na Sáru celkem slušný výhled.

Přípitek odbydeme šampaňským. "Na růžovou budoucnost!"

"Sladkej život vysokoškoláků!"

"Na lásku!" přeje si Satelit, která nemůže chybět.

Podívám se na druhý konec sálu, Sára také připíjí a něčemu se směje. Píchne mě u srdce. Házel jsem ramena, jasně, ale ve skutečnosti...

Chvíli se bavíme v hloučku u stolu, hlavním tématem jsou samozřejmě maturity, každého potkal nějaký veselý zážitek, případně trauma, nicméně důvod slavit máme takřka všichni, ze tří tříd neodmaturovala akorát jedna holka z béčka, a to z angličtiny. Postupem času se společnost roztrhá, brány mezi třídami padnou, záhy jsou mnozí pěkně pod parou a celá společnost je čím dál tím víc hlučnější, u stolu není slyšet vlastního slova, zvlášť když úderem deváté rozjede DJ Janeway slušnou technoparty. Marek se Satelitem se přemístí na taneční parket, kluci ze třídy zamíří na lov do humanitní větve a vzhledem k tomu, že je u OPICE i spousta dalších pařanů, nejde o maturitní večírek jako takový, nýbrž spíš o akci, na které se sešli lidi z bývalých čtvrťáků. Přemístím se k baru, protože poskakovat mezi těmi svíjejícími těly se mi fakt nechce. Na barovou židličku se posadím poněkud nakřivo, to abych nepřišel o výhled k Sářině stolu. Mám ji pod dohledem a vím, že dala košem všem chtivým tanečníkům, kteří pro ni přišli. A nebylo jich málo! Určitě díky alkoholu a taky faktu, že se vidíme naposledy, se odvážili i ti, co se na ni báli na školní chodbě byť jen podívat, aby je neposlala nějakou zesměšňující hláškou do kytek. Objednám si panáka ballantinky a než ho do sebe hodím, znovu se podívám na Sáru. Dívá se na mě!

Opět neuhne očima, ba právě naopak, opře se hlavou o stěnu, pohrává si se skleničkou šumivého moku, nejspíš zůstala věrná šampáňu, a fixuje mě upřeným pohledem.

Dlouhým pohledem. No dobře, uvidíme, kdo vydrží déle!

"Co ty tu tak sám, sameček?" zavtipkuje Irena a vecpe se na barovou stoličku vedle mne, čímž mi zastíní pohled. "Nechceš jít tancovat?"

"Ne, nechci," odmítnu a nenápadně posunu svou sesli doleva, abych si znovu otevřel výhled. Sára se stále dívá!!

"Proč? Tohle je dobrej dýdžej. Mám ráda techno. Taky můžu house. Jakou hudbu posloucháš ty, Dane? Slyšela jsem, že máte s Markem kapelu... Je to hrůza, čtyři roky spolu chodíme do jedny třídy a vlastně se vzájemně neznáme..."

"No jo, co naděláš," pokrčím rameny. Kolem Sáry opruzuje David, ale neuspěje ani on, odtáhne s nepořízenou, odpálkuje ho, aniž by se na něj podívala! Hledí totiž stále na mne. A já na ni, samozřejmě. Pěkně hladově!

"A není to chyba?" vtírá se Irena. "Když máme ty společný zájmy..."

"Neříkej," pousměji se koutkem úst. "Jaký?"

"Přece hudbu," připomene mi.

"Něco zkusíme, jo?" hodím po ní okem. "Stoupni si a přitiskni ucho na zeď..."

Jelikož si myslí, že jde o nějakou legraci, vyhoví a poslechne mě. S uchem na stěně se zvědavě zeptá: "Co to jako dělám?"

"Takhle blondýnky poslouchají house, to nevíš?"

Pár lidí, co náš pokus sledovalo, vybuchne smíchy. Včetně barmana. Ireně vtípek dojde, odlepí se od zdi a jelikož je blondýnka, uraženě prskne: "Vtipnej, fakt."

Svůj účel to splní, opustí mě a já se mohu zase v klidu opíjet Sářinou krásou aspoň takhle na dálku. Výdrž má slušnou, to se musí nechat. Zbaví se dalšího opruzáka, tentokrát úplně cizího kluka, a dívá se na mě. Připadám si jako masochista, úmyslně se týrám pohledem na ni!

Někdo mě chytí kolem krku.

"Hele, brácho, ať se tu ze žalu neopiješ," varuje mě Marek. "Mysli na zítřek, ne na baby, jasný."

"Jsi jak moje matka," setřepu ho. "Máš stejný starosti."

Marek zařehtá a opět se odviní na parket za Satelitem. Podle všeho by si měl dávat pozor on sám, už je pod parou. Pravda, proti ostatním mnohem méně, nenápadná spolužačka Petra, o které jsme celé roky ani nevěděli, že chodí do třídy, leží s hlavou na stole a je mimo už od devíti. DJ odvádí skvělou práci, to, co za mixážním pultem předvádí, mě svým způsobem fascinuje. Chtěl bych to taky tak umět!

Všichni se kolem veselí, jásají a opíjejí, baví se...

Jen já ne. A taky Sára. Krucinál!

V náhlém popudu seskočím ze sedačky a aniž bych z ní spustil zrak, nakráčím rovnou k jejímu stolu.

"Pojď tancovat," řeknu jí. Neptám se, konstatuji.

A ona mě poslechne!! Obejde stůl a na parketu se ke mně přitiskne, navzdory rychlé hudbě tančíme ploužák a je to úplná balada. Tisknu ji k sobě, olivové šaty jsou jemné a tenoučké, přijde mi, že je skoro nahá, pod dlaněmi položenými na jejích bocích cítím tenké šňůrky tang, podprsenku zase docela určitě nemá žádnou... Ploužíme a díváme se jeden druhému do tváře. Pro dnešní příležitost si udělala temnější make-up, který prozářila zlatými stíny. Vypadá prostě fantasticky!

Musí mě mít za nadrženýho puberťáka. Nemůžu za to, že mě tak vzrušuje! Přes všechny námitky rozumu, že ta holka je zadaná a podle všeho se nehodlá s tím svým debilem rozejít, na ni mám šílenou chuť. Nevydržím to a bez ohledu, že nejsme na parketu sami, ji krátce políbím na jahodové rty. Je to jen takový letmý dotek, přesto se obávám, jak zareaguje.

"Musíme být tady...?" řekne tichounce.

Mám dojem, že jsem se přeslechl!! V tuhle reakci bych nedoufal ani náhodou!!!

"Nemusíme," ujistím ji a tlak ve slabinách se zvýší.

"A máme být kde...?"

"Jsem tu autem. Bedňákem. Vzadu je dost místa..."

"Tak na co čekáme?" usměje se, až se mi zatmí před očima.

Nečekáme už na nic! Vytratíme se z podniku a k tranzitu zaparkovaném na parkovišti naproti přímo doběhneme! V botech na jehlových podpatcích jí to jde dobře, normálně mi stačí. Zalezeme si do nákladového prostoru, který je osvětlený pouličními lampami. Vzhledem k tomu, že okna nechal táta potáhnout tmavou fólií, aby případní zloději neviděli, co fordem převáží, máme tak miniaturní pokojíček se vším soukromím! S pohodlím je to horší, naštěstí jsem vezl aparaturu zabalenou do starých dek; ty teď rozprostřu na podlaze vozu. Sára je na tom se vzrušením úplně stejně, ještě než upravím úložný prostor, svleče si ty skvělé šaty, takže zůstane jen v maličkých tangách a lodičkách. Její tělo má v přítmí vozu bronzovou barvu, krásou se vyrovná antickým sochám. Bohužel se nevydržím kochat dlouho, vrhnu se na ni a ona na tne, horečně se zbavíme mých džínsů i spodního prádla a já do ní nedočkavě proniknu.

Tohle milování je jiné než v bytě Sářiny tety, uspěchané a trochu drsné, nicméně stejně silné a ještě vášnivější! Sára vzlyká rozkoší a já vydržím jen o pár vteřin déle.

Během milování jsme nemluvili a po něm také ne. Chvíli jen tak ležíme, hladím ji po ňadrech a nechávám v sobě doznít nádheru okamžiku. Po pár minutách se Sára zvedne. "Budou nás hledat..."

Mlčky se oblečeme a opustíme tranzit. Tatík vůbec netuší, k čemu může sloužit! Těsně před vchodem ji k sobě přitáhnu a rychle políbím ze strachu, že je to naposledy.

Ačkoli se vrátíme těsně po sobě, ne spolu, některým náš příchod neujde. Zaregistruji Veroniku, která si kamarádku změří a zvedne pobaveně oči v sloup, stejně jako Marka se Satelitem, jež přijdou ke mně k baru a Marek podotkne: "Ty seš nepoučitelnej, brácho."

Má pravdu. Cítím, že se vezu znovu. Jsem v tom znovu!! Totálně. Až po uši!! Nevydržím se na ni zlobit, i kdybych si tisíckrát odůvodnil, proč náš vztah nemá cenu, stačí mi jediný pohled na ni... A všechno je jinak. Ovládá mě touha.

Tátovým autem vůbec neodjedu. Ne proto, že bych měl v krvi moc alkoholu, krom šampíčka v sedm večer a jednoho panáka v osm jsem celý večer o bublinkách kokakoly, ale proto, že v něm nakonec se Sárou strávíme zbytek noci! Nespíme ani minutku. Mazlíme se. Líbáme. Milujeme. Dvakrát.

Asi v půl páté jí zvoní mobil, ale Sára ho nezvedne. Tetelím se blahem, že se na něj vybodla a nenechala se zkontrolovat!

Je mi jasný, že na přehrávky půjdu naprosto groggy, zato ale v největší pohodě, a že hrát budu jako ještě nikdy.

SÁRA

Maturitou pro mě učení nekončí, bohužel. Závidím Danovi a všem, kdož mají přijetí na výšku v kapse. Sice mě po esemeskách ujišťuje, že na technické obory není problém se dostat, nýbrž se ve škole udržet, zatímco u humanitních je to přesně naopak, hlásí se na ně mockrát víc studentů, než mohou kapacity univerzit pojmout, proto jsou přijímačky těžkou selekcí, avšak pak už je studium ve větší pohodě než na technikách. No, nevím. Každopádně se musím nejprve na vysokou školu dostat!!

Dřu se s modelovými testy vydanými právnickou fakultou bez oddechu, každou volnou chvíli šprtám. Vlastně se snažím víc než kvůli maturitě! O té jsem si byla jistá, že ji udělám, o moc dohromady nešlo, jenom o co nejlepší průměr, zato teď jde o všechno. O celou mou budoucnost!

Obětuji kvůli učení i rande s Danem, a to už je co říct! Je z toho, chudáček, celý zoufalý, bombarduje mě esemeskami a já mu na ně v krátkých pauzách mezi učením odpovídám. Nemusí ale žárlit, s Ríšou se nescházím jakbysmet, i když je kvůli tomu nepříjemný a nijak si tím škraloup, jenž jsem si zavařila nepřijatým hovorem v den maturitního večírku, ne-vylepším. S Danem se vidím vyloženě na skok, neváhá přijet do Tesca, když mu napíšu, že vyrážím na nákup, abychom se mohli vidět a aspoň políbit. Je sladký!

Po zkouškách bude lip. Doufám! Jsem z nich dost vystresovaná, lituji, že jsem si podala jen dvě přihlášky, měla jsem zkusit práva nejen v Praze a v Plzni, ale nakonec i v Brně, kam bych díky krátký vzdálenosti musela dojíždět, což by zase takový únik z domova nebyl...

První přijímačky mě čekají už v sobotu desátého června. Do Prahy mě veze Ríša, který si na ten den přehodil nějaké jednání. Ríša je šikula, umí peníze vydělat. Onehdy mi to vysvětloval: peníze jsou oběživo, takže se musí točit. A on je točí o sto šest.

Vysadí mě před budovou právnické fakulty. "Až budeš hotová, zavolej mi."

"Fajn," přikývnu a hodlám zabouchnout dveře.

"Sáro?" zarazí mě.

"Ano?"

"Pusu!" připomene mi.

Skloním se k němu a krátce se políbíme. Pusu pro štěstí mi dal včera Danek, jsem pojištěná hned dvakrát, nicméně na tuhle ani žádnou jinou magii nevěřím. Je to v mé režii a v mých schopnostech, žádné voodoo mi nepomůže!

Do budovy fakulty proudí davy studentů a studentek, podle toho, jak se vyplašeně rozhlížejí a tápou, mi je jasné, že jde o moje budoucí spolužáky a současné konkurenty. Nemám ve zvyku dávat se s někým cizím do řeči, vystojím si frontu na prezenci, zapíšu se a najdu si třídu podle čísla na pozvánce. Kluka, co by se chtěl kamarádit, zpražím pohledem, takže od svých záměrů upustí a za chvíli už hučí do světlovlasé holky sedící v lavici za ním.

Těsně před tím, než vypnu mobil, při zkoušce jsou samozřejmě zakázané, objevím Danovu esemesku: UDELAS TO, BUDE TO DOBRY, UVIDIS. MILUJI TE.

Pak už přijde vyučující a my, co jsme si do přihlášky napsali, že máme zájem o studium na Právnické fakultě Karlovy univerzity v Praze, obor Právo a právní věda, se pustíme do testů, které nám rozdá.

Vypadají přesně jako ty modelové, jenom obsahují jiné otázky. Nebo tedy většinou jiné, pár jich objevím stejných. Však jsem jich vypracovala obrovskou hromadu! Test je rozdělený na několik částí, ve kterých se prověřuje všeobecný přehled, jenž je zastoupen především otázkami z historie, doba vlády různých panovníků mi nedělá nejmenší problémy, otázkami ze zeměpisu, kultury, politiky, ekonomie a filozofie, většinou všechno, s čímž jsem se ve škole i během samostudia setkala, a dále pak z výrokové logiky. Ta je rozdělena do zhruba sedmi košů podle jejích různých částí, například negace, logický úsudek, vyvozování z textu a podobně, což už taková legrace není. Párkrát zaváhám a mohu jen doufat, že jsem si vybrala správnou odpověď. Test sice stihnu v limitu, připadám si po něm úplně vyždímaná, jako bych vylezla z lisu na ovoce.

"Jak?" vyzvídá Ríša, který mě na místě smluveném mobilem vyzvedne.

"Nevím," pokrčím rameny. "Zase tak těžké to nebylo... Ale taky jsem nevěděla úplně všechno. Záleží na tom, jak  dobří budou ti ostatní. K přijetí potřebuji minimálně osmdesát bodů."

"To bude dobrý," ujistí mě stejně jako Dan. "Kde se zastavíme na jídle? Máš spešl přání?"

"Ani ne," usoudím unaveně. "Klidně až v Bakově, stejně teď nemám hlad ani myšlenky na jídlo..."

"Nesmíš to tak prožívat," doporučí mi. "Podle mně není škola tím nejdůležitějším na světě."

Jemu se to mluví! Ke štěstí a k životu mu stačí maturita, peníze, přátele a já. Myslím, že by mu vůbec nevadilo, kdybych nechodila ani do školy, ani do práce a jenom poskakovala kolem něho, byla mu kdykoli k dispozici. Moje stupnice hodnot je trošku jinde. Vzdělání mám na prvním místě, nemohu ho podcenit, protože právě podle něj se bude odvíjet celý můj další život!

"Jak jsi pochodil?" zeptám se, když se zabořím do pohodlného křesla a Ríša stáhne stahovací střechu.

"Jo, dobrý," libuje si. "Dvacátýho musím na tři dny do Německa, to už se mnou pojedeš, ne? Protáhneme si to o pár dní, uděláme si pěknej výlet."

Snažím se tvářit stále stejně, aby nepoznal, jak při jeho slovech pookřeji! "Dvacátého mám zkoušky v Plzni."

"To by se dalo spojit, ne? Cestou do Německa by sis odskočila na zkoušky."

"Představuješ si to dost jednoduše," namítnu. "Odskočíš si na zkoušky...! Budu vytrémovaná, a vůbec, potřebuji si po přijímačkách pořádně odpočinout, poslední dny jsem v tlaku."

Nespokojeně zafuní, nesnáší, když všechno neběží podle jeho plánů a jeho vůle. To už se vymotáme z hustého provozu hlavního města, najedeme na dálnici a Ríša sešlápne plyn. Uvážu si na hlavu šál, oči zastíním slunečními brýlemi a za spokojeného vrnění motoru se řítíme po Dl směr Brno. Nemohu si přát nic lepšího! V hukotu, jaký dělá rozrážený vzduch, jsem totiž ušetřena další konverzace.

Pozdní oběd, respektive časnou večeři, si dáme až v domácí restauraci Krokodýl. Obsluhuje nás Kamila, která je sladká tak, že nasekat ji do kostiček, mohli by si ji hosté házet do kávy místo cukru. Intuitivně ji nesnáším od první chvíle, kdy mi ji Ríša před třemi lety představil jako svou pravou ruku, na kterou se může kdykoli spolehnout. Jsem přesvědčená, že s ní spí, když nejsem k dispozici já, možná mu tou pravou rukou a občas i levou dělá pomyšlení, ale důkazy nemám a jelikož nejsem žárlivá, neřeším to. Jen ji nemůžu vystát. Naše sympatie jsou patrně vzájemné, řekla bych, že na mě žárlí a závidí mi. Nejen Ríšu, i když toho asi nejvíc, ale i těch deset let věkového rozdílu. O kyprou a dvakrát rozvedenou třicátnici se zajímavé partie zrovna neperou. To, že mi shodí do klína banánový džus, je docela určitě schválnost, ne neopatrnost, za kterou se omlouvá.

Nahoře v Ríšově bytě se musím vysvléct do prádla a rychle nepříjemnou skvrnu namočit. "Zničila mi sukni, kráva jedna!"

"Strhnu jí to z platu," utěšuje mne Ríša a to, jak se v tangách skláním nad vanu, ho přinutí postavit se za mě. Na sex nemám ani pomyšlení, cloumá mnou vztek.

"Tohle nepustí!"

"Koupím ti novou," mávne bezstarostně rukou. "Pojď..."

"Ríšo, dnes ne," požádám ho. "Prosím tě..."

"Včera ne, předevčírem ne, před týdnem ne," připomíná mi.

"Ale já fakt nechci - "

„Ale já chci," přeruší nesmlouvavě moje námitky.

Nejhloupější na tom je, že se mi to nakonec jako vždycky líbí, takže Ríša má tím větší důvod cítit se jako king!

Když je po všem, propašuji do koupelny mobil a těsně před tím, než si zalezu si do Ríšovy hydromasážní sprchy, rychle napíšu Danovi tu úžasnou zprávičku: MAM PREKVAPKO :-) OD DVACÁTÉHO BUDU MIT TRI DNY A DVE NOCI JEN PRO SEBE... A TEBE, POKUD BUDEŠ CHTÍT...

DAN

Všechno mi připadá super. Maturita dopadla lip než jsem čekal, přijímačky se mi tím pádem vyhnuly, přehrávky jsem zvládli - a co je absolutní špice, mám Sáru! Cítím z ní, že jí taky nejsem zrovna lhostejnej. Přijímací zkoušky na školy bere hodně vážně, obdivuju ji, má pevnou vůli, smysl pro povinnost a na rozdíl ode mě je ambiciózní, neřídí se mým heslem nějak bylo, nějak bude, proč si lámat hlavu... Sice jsem s ním prošel celej dosavadní život a stačilo to, na druhou stranu uznávám, že to zrovna dospělý heslo není. Nepoznat Sáru, možná by mi to ani nikdy nedošlo. Otázka je, jestli mě tohle poznání přinutí brát život trochu vážněji!

Zatím si ale užívám prázdnin a jsem na vrcholu blaha! Tím spíš, že už tenhle týden budeme hrát poprvé naživo a hlavně oficiálně na tak velký akci, jakou je Krásonický slunovrat, což je celá přehlídka rockových, punkových i metalových kapel. A co je vůbec nejlepší, Sára tam bude se mnou!! Ten její opičák jede někam do tramtárie a já už se nemůžu dočkat, až budeme spolu. Prý jestli budu chtít? To je otázka! Zbytečnější snad ani neexistuje. Těším se, jak se předvedeme publiku a hlavně Sáře, no jasně, mužskej šovinismus, nezapírám, pobavíme se s ostatními, a pak... Při pomyšlení na dvě společný noci mi nestoupne jen tlak! Představím si, co budeme dělat, a hned mám v boxerkách dost natěsno...

Jediný, z čeho mám trochu vítr, je časovej rozpis. Aby všechno klaplo, jak má, aby se Sára vůbec stihla včas vrátit! Plzeň přece jenom není zrovna za rohem. Tam ji hodí ten její debil a zpátky se vrátí přímým autobusem Plzeň - Brno. Kvůli úspoře času na ni budu na Zvonařce čekat, táta mi slíbil půjčit oktávku, tranzit bude mít Honza i s celou aparaturou. Matka sice začala vymýšlet, že chce jet nakupovat do Olympie a ségra ji v tom podporovala, prý bych je mohl vzít do Brna s sebou, ale tyhle scestný vize jsem zatrhl v zárodku. Z Brna pojedeme rovnou do Krásonic, a pak... Uff.

Naplánovaný je to pěkně, otázkou zůstává, jestli Sára stihne v Plzni autobus, co všechno po nich budou na přijímačkách chtít. Ač ateista, modlím se za ni celý dopoledne a co chvíli kontroluju mobil, napsala jen jednou, hned ráno, že je v Plzni, od té doby ani ťuk... V poledne začínám být těžce nervózní a v jednu, kdy se nimrám v obědě, nějak nemám na jídlo ani pomyšlení, byť jde o moje oblíbený, jsem zralej na zhroucení. Pípnutí příchozí esemesky má účinky elektrického šoku, vylítnu z letargie a málem překlopím talíř i s játry na cibulce, jak vystartuji po mobilu volně loženém na stole.

"Jsi jak splašený," zlobí se mamka. "To je to tak důležité, že jde všechno stranou?"

Možná říká ještě něco, ale neposlouchám ji, horečné čtu: JSEM V AUTOBUSE A MOC SE NA TEBE TESIM! :-o

V tu ránu dostane svět růžový barvy!! S vervou se pustím do jídla, jen se mi dělají boule za ušima.

"Vnímáš mě vůbec? Dane??"

Samou radostí jí lípnu pusu na čelo, aby se nezlobila. "Bylo to důležitý. Ale už je všechno okej."

"Kdy ty dostaneš rozum," vrtí pobaveně hlavou.

"Spíš ho úplně ztratil," baví se ségra. "A to je prý láska ušlechtilej cit, kterej povznáší. Ne v tvém případě, Daníčku. Ty jsi totálně zblbnul."

"Co to plácáš? A vůbec, neměla bys bejt ve škole?"

"Tss, konec devítky nikdo nepřehání..."

Bohužel se mi nepovede převést pozornost na Radku, mamka mě stále tak nějak podezíravě pozoruje, až se z toho začnu ošívat. "Co je?"

"Ty máš nějaké děvče?" sonduje opatrně.

"A kdyby?" odvětím otázkou.

"Jasně že má," směje se Radka. "Copak to nevidíš? Pořád se usmívá, nehádá se se mnou, nemlátí mě, dokonce mi tuhle půjčil svůj discman... Několikrát denně se sprchuje a po každým jídle si čistí zuby..."

"Což samo o sobě neznamená, že jsem zamilovanej," upozorním ji s pobaveným úšklebkem, "nýbrž to dokumentuje fakt, že nejsem prase jako někdo..."

"Co tím jako naznačuješ?!" chytí se hádavým hláskem.

"Na tom něco bude," pousměje se mamka. "Také jsem si toho všimla. Denně koš plný špinavého prádla, triček, košil, boxerek... Převlékáš se podezřele často. Víc než Radka."

"Vidíš?" zaksichtím se na ségru. "Pak kdo z nás dvou je čistotnej a kdo ne..."

"Dovol?!" urazí se ségra.

"Nechte toho," krotí nás máma. "Mít dívku není nic špatného, naopak, pořád lepší, kdyby ses držel holky než té vaší kapely a party... Ale máš před sebou vysokou školu, tak aby sis to nějak nepokazil, Dane."

"Neboj, mami," slíbím, vyjedu talíř do posledního zrnka rýže a radši z jídelny zmizím dřív, než přijde s ulítlým nápadem, abych svou dívku přivedl ukázat nebo tak něco. Je mi víc než jasné, že s tím bych u Sáry nepochodil!

Zbytek odpoledne jsem jako na trní. Sára je v autobuse a nic už náš společnej víkend nemůže zhatit, přesto mě napadají samý kraviny. Co kdyby měl bus poruchu nebo píchl kolo?! Jsem na hlavu, fakt.

Do Brna vyrazím se značným předstihem, doma to prostě nemůžu vydržet, bloumám po Zvonařce a sleduji holky v krátkých sukýnkách a tílčičkách nahoře bez, v horkém červnovém odpoledni ukazujou svý vnady bez skrupulí, a místo abych si to užíval, srovnávám je se Sárou a v mých očích na ni žádná nemá. Dvě holky se mnou dokonce flirtujou, asi se jim zdám zbytečně osamocenej. I když ta jedna je opravdu hezká, má smůlu, nenechám se sbalit. Dal bych košem i Naomi Campbell, kterou jsem dosud považoval za jedničku!

A pak se konečně dočkám! Sára v plátěné sukni s červenými květy vlčího máku a červeném tričku vystoupí z busu a já ji hned na nástupišti přidusím polibkem.

"Jsou tu lidi, počkej," odstrkuje mne.

"No a? Neznají nás," konejším ji. "Jsi tak krásná..."

"Spíš zaprášená a uvařená z autobusu," směje se.

"Jsi na mě jak na cizího," vytknu jí naoko dotčeně. Teprve v autě se políbíme důkladně. "Držel jsem ti pěsti. Musela jsi tu pozitivní energii přímo cítit, tak moc jsem na tebe myslel. Jakej máš ze zkoušek pocit?"

"No," zaváhá. "Uvidíme. Radši bych se ale dostala do Prahy. Už kvůli spojení, tohle je hrozná dálka..."

Vymotám se z Brna a zamířím nejkratší cestou k Bakovu. "Jak to vlastně uděláme? Pojedeme rovnou do Krásonic?"

"Musím se stavit doma. Vysprchovat se a vzít pár věcí."

"Aby tě pustili," obávám se.

"To se neboj. Zmínila jsem se předem, že budu s Veronikou na fesťáku, a pak že budu spát u ní." Všimne si, že se stále netvářím moc nadšeně, tudíž dodá: "I kdybych měla utéct!"

"Tak to už je lepší," oddechnu si. Už dlouho jsme nebyli spolu déle než pár minut denně, ony nákupy moc šancí neskýtají, ani polibky ukradené v suterénu Sářina paneláku, kam jsem za ní chodil skoro každej večer, pokud zrovna nebyla s Ríšou, jen abych ji aspoň na chviličku viděl a potěšil v přípravě na přijímačky.

"Můžeš tady odbočit?" požádá mne náhle.

"Za pár kiláků bude čerpačka," namítnu. "Ale jestli chceš urgentně, tak samozřejmě můžu."

"Jo, chci urgentně," usměje se.

Hodím směrovku a zařadím se do pruhu opouštějícího dálnici, abychom najeli na okresku. Podle ukazatele je to do nejbližší vesnice 6 km, nicméně podél cesty jsou lesy, což je mnohem příhodnější, zpomalím a odbočím na první lesní cestu, kterou potkáme. Zajedu dál do lesa a vypnu motor.

"Prosím."

Sára se na mě vrhne a div mě nezatlačí do sedadla, jak divoce mě líbá! Rukama se mi dobývá pod košili a mně se až točí hlava prudkou touhou. Vůbec si nepotřebovala odskočit, udělala pauzu z úplně jiného důvodu. Je zlatá!! V mžiku máme sklopené sedačky do takřka vodorovné polohy, zbavím ji trička i sukně a ona ze mě doslova serve košili, až jeden knoflík cinkne o čelní okno. Milujeme se prudce a nenasytně, drtím ji pod sebou a její hlasité sténání mi zní v uších jako ta nejlepší hudba!

Potom se zase oblečeme, nádherně uvolněnej nastartuji oktávku a vrátíme se zpátky na dálnici. Nejradši bych si zapálil, ale Sáře kouření vadí, takže se snažím zlozvyku zbavit. Když jsem s ní, nekouřím vůbec, jinak taky omezuji.

Odvezu ji na sídliště Severní, prozíravě nezůstanu stát hned pod jejich panelákem, nýbrž za rohem, jeden nikdy neví, a čekám pětatřicet minut, než se ke mně vrátí celá voňavá po medu a mandlích. Musím ji políbit. Prostě musím. "Co vaši?" zeptám se cestou do Krásonic. "Měli řeči?" "To je jedno," mávne rukou. Očividně se jí tohle téma rozebírat nechce. Celkově o sobě a rodině mluví hodně málo, jak jsem z těch několika náznaků pochopil, její otčím musí být pěkný hovado. A kámoš Ríšova táty.

Teď ale na něj ani nikoho z jejich rodiny nemyslím, protože nás čeká úžasnej víkend a oba ho hodláme prožít tak, abychom měli dlouho na co vzpomínat.

A ono je fakt na co! Slunovrat nemá chybu, počasí přeje, letní amfiteátr je narvanej k prasknutí, atmosféra úžasná a kapely, které tu vystupují, jsou vesměs dobré. Inferno patří těm nejlepším, pochopitelně. Podle aplausu, co při našem zhruba hodinovým vystoupení sklidíme, zaujmeme a jsme ve špici! Je to úplná paráda, hrajeme s kapelou, která vznikla před mnoha lety u nás ve sklepě, na pódiu vedle takových es, jako je například Pěst. Dav v kotli šílí a vlní se a já se celou dobu dívám na Sáru, která je hned pod pódiem spolu s Markovým Satelitem, tou kozou Veronikou a jejím objevem, co překročil čtyřicítku a do další desítky mu asi moc nechybí, Filipem a pár lidmi z gymplu. Sára mi pohled oplácí, fixujeme se vzájemně očima a já hraju vlastně jen pro ni. Pak, když uvolníme scénu další partě, jdu rovnou k ní.

"Netušila jsem, že jsi tak dobrý," oznámí mi obdivně.

Moje ego stoupá do závratných výšin! Neřekla ří, mluvila v jednotném čísle, jen o mně, ne o kapele.

Obejmu ji. "To je díky tobě, Sáro."

Nastaví mi ústa a my se políbíme přímo tam, na parketu.

"Hele, nechte si to na potom," šťouchne do mě Lukáš. "Pojď mi radši helfnout s pivem, sám ho neunesu."

"Jdi," usměje se na mě Sára a připojí se k Veronice a ostatním. Moc se mi nelíbí, že zatímco já stojím s Lukem frontu na pivo, Honza tam do ní valí nějaký klíny.

"Nebuď nervózní," baví se Lukáš na můj účet. "A nehlídej ji furt. Nespustíš z ní oči, seš trapnej."

Trhnu rameny. Co ty víš, moulo!

Aspoň před ním se snažím nedívat se pořád jedním směrem, ale moc se mi to nedaří. Ve chvíli, kdy máme oba plné ruce půllitrů s pěnivým mokem a vydáme se k ostatním, se na Sáru znovu podívám - a málem mi zaskočí! Ten borec, co mi stíní výhled, stojí přímo před ní a i takhle zezadu je mi ta nabušená postava povědomá tak moc, až se mi udělá málem nevolno. Do hajzlu, kde ten se tu bere?!? Měl přece být v Německu nebo kde!

Spatřím Sářin zaskočený a pobledlý obličej, něco mu říká, asi se snaží vysvětlovat, ale ten debil ji snad ani nevyslechne, rozpřáhne se a bum, uhodí ji takovou silou, až chudák Sára odlítne. Okamžitě přidám do kroku, nejradši bych půllitry zahodil a šel se rvát, zabil bych ho...! Udělá to za mě Filip. Nezabije ho, škoda, ale protože má čtvrtej dan v judu, dá mu přes hubu ještě dřív, než k nim doběhnu! Ríša popadne Sáru za ruku, trhne s ni jako s hadrovou loutkou a než ji odvleče pryč z amfiteátru, slyším ho, jak směrem k Filipovi poznamená: "To ti přijde draho, kamaráde!"

Zbavím se piv a chci se za nimi rozběhnout, jenže Marek s Honzou mě odchytnou a i když jim nadávám, nepustí mě.

"Co chceš dělat, vole?" krotí mě Marek.

"On ji odvedl!"

"No a co? Je to trochu i na ní," upozorní mě.

"Co když ji zmlátí?!"

"Chceš je snad stíhat tranzitem?"

Má pravdu, sakra. Nedohonil bych je ani oktávkou, natož tranzitem. Mám o ni hroznej strach! "Jestli jí ublíží...! Neměl bych jet aspoň - "

"Pokud za nimi pojedeš a Ríša tě zmerčí, ublíží tobě," prohodí Veronika. "Tady byl sám, ale doma má kolem sebe gorily. Nebuď cvok. Takhle si myslí, že tu byla s lidmi ze školy, ty seš v anonymitě. Tak to nevyhrocuj ještě víc."

Ačkoli jsem ji nikdy neměl rád, musím uznat, že její úvaha zní víc než logicky. I když mám nutkání psát Sáře jednu esemesku za druhou, s těžkým srdcem se ovládnu. Dokud bude s ním, nemůže mi odepsat, no a až nebude, ozve se sama! Pípáním mobilu bych jí to mohl zavařit ještě víc. Na Slunovratu mě už nic nedrží, po ujištění, že nepodniknu žádnou pitomost, se vrátím zpátky do Bakova. Ruku na srdce, pitomost ani provést nemohu - netuším, kde ten kretén bydlí, tudíž mi nezbývá než ve skrytu hlídkovat před Sářiným panelákem. Bavorák tam nestojí a neobjeví se ani do rána.

Jediný, čeho se dočkám, je zpráva, která ke mně přiletí chvíli po rozednění: NEPIŠ, HLIDA MI MOBIL!

Tak to je úplně v hajzlu.

SARA

Díky opuchlému dolnímu rtu a modřině těsně pod ním nemohu pár dní vystrčit nos z bytu. Rána, kterou mi Richard uštědřil, byla sice jen jedna, ale stála za to. Rozbila jsem si při ní ret o vlastní zuby, zakrvácela si celé tričko a k výčtu ztrát musím připočítat i to nejdůležitější: přišla jsem o víkend s Danem, na který jsem se tak dlouho těšila!

Ještě štěstí, že měl tolik rozumu a nepsal mi, ani nezavolal, Ríša mi totiž zabavil mobil a ještě v autě ho prolustroval. Hledal nějakou kompromitující esemesku nebo často volané číslo. Nepochodil. Nejsem blázen, abych zprávy okamžitě po přečtení nemazala a občas promázla i seznamy odchozích i příchozích hovorů. Kromě toho jsem si z bezpečnostních důvodů Danovo číslo smazala z paměti mobilu, stačí, že ho mám v hlavě a mohla bych ho odříkat v kteroukoli denní či noční hodinu klidně i pozpátku. Opatrnost se vyplatila, Ríša nenašel nic, kvůli čemu by musel vyšilovat, a tak vyváděl alespoň kvůli pár fackám, co na Slunovratu koupil od Filipa. Dana se mi povedlo ututlat. Největší štěstí bylo, že Ríša dorazil ve chvíli, kdy jsme nebyli spolu. Přijet o čtvrt hodiny dřív... Nejspíš by ho přizabil. Takhle vůbec netuší, že existuje! Na festivalu jsem byla s Veronikou a spolužáky ze školy, tohle vysvětlení mu muselo stačit. A nakonec i stačilo.

Kvůli podlitině nemohu vytáhnout paty, odmítám chodit nakupovat i s holkama do školky a nejdu ani dolů pod barák, kde jsem několikrát Dana zahlédla, jak se poflakuje kolem. Propadla bych se hanbou ukázat se mu takhle zřízená!

"Já jsem ti to říkala," zopakuje máma po několikáté. "Kdybys seděla doma, mohla sis tohle ušetřit."

"Vyjít si s kamarádkou a přáteli je snad zakázané?"

"Pro zadanou holku rozhodně," prohlásí přesvědčeně. "Kromě toho víš, jak je Ríša prchlivý. Nemáš ho dráždit."

"Prchlivý?!" odfrknu. "On mě nemá co mlátit!"

Otčím, který zahání žízeň horkého odpoledne na konci června pivem, ho popíjí přímo z láhve, přispěje svou troškou do mlýna: "Ženská se musí mlátit, jinak je moc divoká. Aspoň získá trochu respektu a uvědomí si, kdo je v rodině pánem."

Pěkně hloupou troškou!!

"Tohle možná platilo v pravěku," odseknu.

"Jak vidíš, ženský jsou nenapravitelný," zasměje se. "Tak dlouho je převychováváme a pořád k ničemu. Někde holt ten rozdíl v kapacitě mozkovny musí být znát."

Musím se držet, abych mu neřekla, co si myslím zrovna o jeho mozkovně, pokud se tomu, co má v hlavě, dá tak říkat!

"Já bysem se teda nenechala," oznámí nám Barborka.

"To já taky ne," přispěchá Adélka. "Od žádnýho kluka."

"Poslouchat se musí," upozorní je jejich tatínek.

"A proč musí poslouchat holky kluky?"

"Proč neposlouchají kluci holky?"

"Protože jsou kluci chytřejší," uzavře otčím a Kája dvojčatům strouhá mrkvičku.

"Ty zrovna ne!" ušklíbne se Barunka.

Jsou chvíle, kdy mám s dvojčaty stejné názory, byť nás od sebe dělí propast třinácti let!

Adélka mě stáhne k sobě, aby mi spiklenecky pošeptala: "Já je stejně poslouchat nebudu. Radši je zbiju první."

Navzdory špatné náladě se musím pousmát. Nevylepší se mi ani večer, kdy už dvojčata pobíhají po bytě v pyžamech s cákanci zubní pasty, jak se při čištění zubů prala mezi sebou, ani ty kluky k tomu nepotřebovala. Mezi dveřmi se totiž objeví sám původce modřiny. V jedné ruce nese kytici devíti růží a v druhé tašku s logem luxusního obchodu. Mamka na mě udělá oči, jako abych se tvářila přívětivěji, a otčím vyklidí obývák, aby nám dopřál soukromí. Jak ohleduplné!

"Něco jsem ti přinesl," oznámí mi Ríša, jako bych neměla

očí. "Vsadím se, že ti to bude slušet. Obleč se a vyrazíme si někam na večeři a posedět, třeba i zatancovat..."

"Takhle?" opáčím ironicky a ukážu si na ret.

"Vždyť už se to skoro zahojilo," pokrčí rameny.

"Až na stroupek na rtu a v téhle chvíli zelenohnědou modřinu," vyjmenuji sarkasticky. "Nikam nejdu."

"Sáro, no tak," domlouvá mi. "Aspoň si ty šaty zkus."

Sedím jako sfinga, tašky se ani nedotknu.

Přistoupí ke mně a obejme mě. "Víš dobře, že tě miluju. Tohle mi víckrát nedělej."

"Ty mně taky ne," upozorním ho.

"Když nezavdáš příčinu..."

"Nesmět si vyjít ani s kamarádkou, to je hodně špatné."

"Podívej, holčičko," rozhorlí se. "Tvrdilas mi, jak jsi z přijímaček unavená a že musíš odpočívat, proto jsi se mnou nejela do Německa, a když se nečekaně vrátím a předpokládám, že tě najdu doma s nohama na stole, co se nestane? Vesele se bavíš s partou puberťáků pěkných pár kilometrů od domova. To by rozčílilo každýho, nezlob se na mě. Lhát mi nebudeš. Víš dobře, že tě miluju a dám ti všechno... Podívej..."

Z kapsy kožené bundy vytáhne papírovou obálku Českých aerolinií. Letenky...!

"V srpnu poletíme na Kanáry," oznámí mi. "Mělas toho teď hodně, školu, maturitu, přijímačky, zasloužíš si odpočinek u moře, pod palmami... Tři neděle budou tak akorát, ne?"

"Hm."

Políbí mě. "Převleč se, vyjdeme si."

"Nechci mezi lidi. S tou ozdobou..."

"Tak pojedeme ke mně," navrhne jiný plán. "Tam tě uvidí akorát Sonji a tomu to bude úplně jedno."

"No, víš, jenže já dneska nemůžu."

"To už je zase měsíc?" vzdychne otráveně. "Utíká to."

"S tebou je zábava," pousměje se. "No dobře. O víkendu si to vynahradíme, to už snad budeš v pořádku."

Netuší, jak moc je vedle. V sobotu mám totiž menses dostat, dnes je teprve čtvrtek.

V pátek vypadá modřina zase o něco lépe, takže když na parkovišti před domem spatřím velmi povědomý tranzit s názvem firmy Danova otce, po chvíli váhání, kdy se mezi sebou hádá stud s touhou, vyhraje touha a já mu pošlu první esemesku od velkého třesku. JSEM SAMA DOMA, JESTLI CHCEŠ, PRIJD. Nepředpokládám, že by nechtěl! O pár minutek později už zvoní u našich dveří a já ho rychle pustím dovnitř.

"Sáro..." Dívá se mi na pusu a v očích má lítost. Opatrně se dotkne prsty čerstvě zahojeného rtu. "Bolelo to...?" "Ne víc než to, že jsme nemohli být spolu." "Ten tejden byl strašnej," svěří se mi. "Bál jsem se, že ti ublíží ještě víc. Neozývala ses... Je to idiot. Jen idiot vztáhne ruku na ženu... Nikdy bych ti neublížil, ničím... Natož takovou bolest... Jak to, že neodjel...?"

"Odjel, jenže mu cestou zavolali, že se to posouvá až někdy na červenec. Vrátil se a nenapadlo ho nic lepšího, než mě hledat doma. Matka mu řekla, kam jsem jela... A bylo to." Opatrně mě políbí, asi má strach, aby čerstvou jizvičku nepoškodil. Předvedu mu, že je zahojená skoro úplně, a s polibky nešetřím. Jsou čím dál vášnivější, a to, že skončíme v posteli, je jen logickým vyústěním. Oba jsme ještě zadýchaní, když mě k sobě tiskne. "Dny bez tebe byly k nepřečkání..." "V červenci budu mít skoro týden," slíbím mu.

"Je to tutovka?" ujišťuje se.

Kývnu. "Tentokrát nenechám nic náhodě a alibi si zajistím mnohem důkladněji. A navíc tak, aby nás nenašel, i kdyby něco prasklo. Někam se spolu zašijeme..."

"Nedočkám se," vyhrožuje mi. "Ještě štěstí, že v červenci, a ne v srpnu. To mám brigádu, moc se neuvidíme... Kruci."

"Stejně tu skoro celý srpen nebudu," utěším ho.

Tahle útěcha není zase tak slavná, jak mi dojde vzápětí!

"Kde budeš?" zeptá se a už z tónu je znát, že tuší odpověď.

"Na Kanárech."

Podívá se mi do očí a já uhnu pohledem. Ani se nemusí ptát, s kým na Kanáry pojedu! Je mu to jasné.

"Taky mám brigádu," změním rychle téma. "U mámy v Tescu."

"Kdy?"

"V červenci. Ale ten týden si vydupu, neboj."

"To jsem rád," oddechne si. Hladí mě široce rozevřenou dlaní krouživými pohyby po bříšku, občas zajede i na ňadra. "Brigáda mi k tobě moc nepasuje... Ty potřebuješ peníze?"

"Ano," pousměji se. "Asi tomu nebudeš věřit, ale jsem pořád bez koruny. Od mámy nedostanu nic."

Ruka se na chvíli zastaví. Dovtípí se, od koho mám všechny ty krásné šaty a boty a džíny a trička a vůbec!

"Danečku?"

Nadzdvihne se na lokti, aby mi viděl do očí.

"Miluji tě..."

Políbí mě, něžně a krásně, a ruka se opět dá do pohybu, tentokrát sklouzne na slabiny a níž... a ještě níž...

Těsně před tím, než se naše těla spojí podruhé, ke mně dolétne jakoby z velké dálky klapnutí dveří v chodbě. Nejdřív si ho nevšímám, předpokládám, že přichází od sousedů, ale když se vzápětí ozve znovu a to z těsné blízkosti, podle všeho někdo otevřel kuchyňské dveře našeho bytu, vyděsím se málem k smrti!

Dan také ustrne. Dvě tři vteřiny zíráme jeden druhému vyděšeně do očí. "Vaši nejsou v práci?" šeptne tichoučce.

"Jsou! Aspoň by měli být. Kája ve škole, holky ve školce..."

"Ríša má klíče...?" vysloví to, na co se bojím pomyslet! "Má, ale ten by to být neměl..."

Náš dialog je záležitostí nepatrné chviličky, pak oba sehraně vystřelíme z gauče a o překot se soukáme do oblečení. Jsem na tom lépe než Dan, protože přes sebe přehodím domácí šaty a jsem hotová, s kalhotkami se nezdržuji, ty strčím zmuchlané do kapsy. Naznačím Danovi prstem na ústech, co má dělat, a jdu se podívat, který vetřelec narušil naše soukromí!

Stále ještě doufám, že by mohlo jít jen o sluchový klam a my se děsíme kvůli sousedům, ovšem při pohledu na otčíma skloněného před ledničkou mě naděje opustí. "Ty jsi doma...?" zeptám se jakoby bez valného zájmu. "Nebyla práce, tak co tam budu postávat. Vzal jsem si půl dne dovolený. Tys mi snědla ten můj vlašák?"

"Nejím nic s majonézou." Třídění věcí v ledničce na moje a tvoje nenávidím stejně jako celou jeho osobu, teď se tím však nezaobírám, protože v obýváku cosi klepne. Cítím, jak se mi ježí vlasy! Snad si otčím ničeho nevšimne... "Co to bylo?" zvedne hlavu od lednice. "Sněhurka," napadne mě. "Asi převrhla klec." "Krucinál, v tyhle domácnosti není věčně nic k jídlu,"

rozzlobí se.

"Ale jo, je, jenže je na to spousta strávníků." "Když si donesu z obchodu vlašskej salát, tak to znamená, že si ho taky budu chtít sníst, ne? Proč pouštíš to rádio tak nahlas, jsi hluchá?"

"Tahle písnička se mi líbí..."

"Od kdy posloucháš lidovky?" užasne. Než si stačím vymyslet výmluvu, rozhodne se: "Já se na to můžu vykašlat. Až mě bude máma hledat, jsem Na Růžku. Jdu na guláš."

Kdyby vyrazil do hospody hned, vše by bylo v pořádku, jenže on se jde do ložnice převléci! A protože ložnice je až za obývákem, kde se prostě není kam schovat, a já nemám šanci otčíma zadržet, nezbývá mi než přivřít oči v očekávání pekla na zemi. V rámci té své demagogie o převýchově žen je schopný prásknout mě Ríšovi!! A těch řečí, které budu muset vyslechnout...

Kupodivu nic. Slyším, jak projde obývákem až do ložnice, štrachá ve skříni, načež zase dupe zpátky, teď už v čisté polokošili. "Řeknu mámě, že tě málo zaměstnává. V jedenáct nemáš ještě ani ustlanou postel, natož abys něco uvařila, to tě ani nenapadne, co?"

Neodpovím mu. Jsem zralá na infarkt! Jakmile se za ním zavřou dveře bytu, s úlevou padnu do rozválené postele.

DAN

Doma je pěkný dusno. V koupelně to smrdí jak na toaletách v pajzlu a nevoní ani cestička ze zvratků, kterou si ségra značkovala cestu ze svého pokoje na záchod. Jelikož ještě nemá ten správnej trénink, vyběhla příliš pozdě a nestihla to. Mám z toho dobrou bžundu.

"Když neumíš pít, tak nepij," radím jí. "Víš, co je horšího než poblitej kluk?"

"Ne," pípne to bledozelený stvoření, který zapíjelo konec deváté třídy a potažmo konec základní školní docházky tak vehementně, až jí byla silnice malá. Původně měla spát u kamarádky, takže ji naši ani nehledali, o to větší bylo překvapení, když jsme ji při snídani spatřili z okna, jak si to štráduje ulicí a křižuje silnici od plotu ke plotu jako plachetnice proti větru. Naši neměli ani slov. Ono by to bylo beztak k ničemu, nepamatovala by si jediný, a tak ji radši odvlekli po schodech nahoru a uložili do postele. Což zase tak dobrej nápad nebyl, kdyby jí ustlali rovnou v koupelně, zaneřádila by maximálně dlaždičky, ne koberec ve svém pokoji i po celé chodbě. Výchovný řeči si nechali až na odpoledne, kdy se probrala z mrákot.

"Poblitá holka," bavím se. Opravdu je mimo svou kůži, protože jinak by na tuhle hádanku dávno přišla sama.

"Ty máš co říkat," zachrčí vysíleně.

"Jasně, taky jsem pár oslav nevychytal," připustím, "ale tak blbej, abych se vracel domů v tomhle stavu, jsem nebyl. Lepší je vystřízlivět někde jinde, kde tě rodiče nevidí."

Máma, která dorazí s kbelíkem a hadrem, se zamračí ještě víc: "No, ty ji tedy pěkně navádíš! Místo abys jí z pozice staršího a moudřejšího bratra domluvil!"

"Moudřejšího?" ušklíbne se Radka a ihned zkřiví obličej bolestí. Jojo, děvenko, ani škleby nejsou v tomhle stavu ničím příjemným, ale na to přijdeš sama.

"A ne snad? Když se konečně Dan usadil a dostal rozum, začneš ty?! Je ti teprve patnáct! Jsi dívka, která má mít svou důstojnost a nespadnout na úroveň opilého čuněte!"

"Jak, usadil? Není to tak dlouho, co ses hrozila, kdy že ten rozum dostanu," bavím se. "Takže konečně jo? To ti někdy připomenu."

"Jste oba stejní," zlobí se mamka.

"Prosím tě, zbytečně dramatizuješ," pokrčím rameny. "Tak se opila a pošavlovala, no bože. To se stane každýmu."

"Pozvracela i psa!"

"Neměl se mi plést pod nohy," zahučí ségra omluvně.

"Slušné holce by se to nestalo," vede si mamka svou. "Táta ti měl dát pár facek, a ne se tě ještě zastávat! Co koukáš? Popadni hadr, kbelík a ať je ten koberec vyčištěný! Snad sis nemyslela, že to budu dělat za tebe? Já ho neznečistila. Stačí, že jsem osprchovala Pepu."

Ségře se zvedne žaludek jen z představy, že by se měla ohýbat, ale mamka si jí víc nevšímá a nasupeně sejde schody zpátky do přízemí. Nejspíš aby se pustila do táty za jeho příliš shovívavý způsob výchovy dospívající dcery.

Dovedu si plasticky představit, jak se Radka cítí, takže se chvíli bavím při pohledu na její útrpné výrazy, načež se mi jí sželí a pomůžu jí koberec i chodbu vyčistit. Nejsem samaritán, ale... Nedělám to prvně, že. Při jedny akci, kterou Marek pořádal neuváženě u nich doma, když rodiče byli na noční, jsme to tam zřídili fakt strašným způsobem... Ten, kdo nazvracel do vany s namočeným prádlem, se nikdy nepřiznal. Nemohl za to jenom alkohol, tenkrát jsme experimentovali s lecčíms. Jo, to bylo hodně drsný.

"Máš to u mě," kuňkne a odmátoží se zpátky do postele. Pustí si k tomu přehrávač a jak má ve zvyku, jednu písničku naprogramuje několikrát za sebou. Všimne si, že neodcházím. "Co je?"

"Nic, poslouchám."

"Tahle hudba se ti přece nikdy nelíbila," připomene mi.

Vysvětlovat jí, že zrovna tuhle písničku hráli tehdy v Galaxii, když jsem měl se Sárou první rande, samozřejmě nehodlám, vezmu to z jiného konce: "Lidi se mění."

Aby si nemyslela, že se mění zase tak moc, nechám ji v pokoji s rozbouřeným žaludkem, třeštící hlavou i s Otevřenou zlomeninou srdečního svalu, a raději jdu mamce nabídnout svoje služby. "Skočím nakoupit do Tesca."

"To jsi hodný," pochválí mě. "Ale chtěla jsem jenom sýr na strouhání, zapomněla jsem ho včera koupit a zítra ho budu potřebovat na zapečené kotlety. Kup ho v koloniálu na rohu, nemusíš kvůli tomu až do Tesca na druhý konec města."

"Tady nebudou mít čerstvej," přesvědčuji ji, rychle si vezmu z věšáčku v chodbě klíčky od oktávky a raději mizím, než mě zavolají zpátky. O pitoměj sýr vůbec nejde!

Poslední dobou jsem v Tescu denním hostem. Pravda, tržby zrovna závratný nedělám, platím zásadně u jedné kasy, za kterou sedí ta nejkrásnější pokladní, a klidně jdu pro tři věci na třikrát, jen abych mohl být se Sárou co nejdéle. Smůla je, že má pořád dost frmol, nelze zablokovat pokladnu a pokecat, natož snad něco víc, musím se tvářit jako obyčejnej zákazník. Respektive zapomnětlivej zákazník.

Jakmile mne spatří, usměje se už z dálky. Vystojím si frontu zhruba sedmi lidí, byť u sousedních pokladen jich je méně a mají ve vozíkách menší nákupy, položím na jezdící pás zabalený plátek eidamu a kochám se pohledem na holku, pro kterou bych skočil třeba do ohně. No dobře, to je blbý přirovnání... Ale kdyby v tom ohni byla, tak rozhodně! Kdyby kolem nešmejdila jak vedoucí, tak dva blbečci z ochranky, vydržel bych se na ni dívat třeba hodinu. Takhle se musím chtě nechtě pohnout, abych nebyl podezřelej.

"Ahoj, lásko," pozdravím ji tiše. Lidi kolem to slyšet nemusí! Sára se i tak obezřetně rozhlédne, zakázala mi jakékoli intimnosti, které by se mohly donést její matce. Štěstí že většinou slouží v opačné směně a jak jsem zkontroloval, ani dnes paní Benýškovou nikde poblíž nevidím. Nejspíš má dnes odpolední.

"Ahoj," věnuje mi vřelý úsměv. "Další velenákup...?"

"Ještě se mi směj," zlobím se.

Projede sýrem opatřeným čárkovým kódem přes scanner. Nesměji. Moc ráda tě vidím..."

"Večer hrajeme na Ostrově," oznámím jí s těžko skrývaným napětím. "Pařba pod širým nebem s živou hudbou. Kdybys - "

"Třicet dva padesát," oznámí mi cenu sýra. "Nemůžu."

"To mi ani neříkej!"

"Vážně ne. Tady jsem do čtyř a na šestou máme zamluvený stůl v Crystalu, někdo z Ríšových známých slaví narozeniny."

Podám jí padesátikorunu. "To je dobrý," zaokrouhlím sumu. "Nemohla by ses z toho nějak... vykroutit?"

Bez ohledu na moje velkorysé dýško mi podá sedmnáct padesát. "A jak asi?"

Při vracení drobných ji chytím za prsty. "Miluju tě."

Zvedne ty svoje zářivé oči a usměje se. "Nápodobně."

Protože manželský pár už vyrovnal na pás hned za mnou hromady svého nákupu a začíná být netrpělivý, pustím, ač nerad, její prsty. "To je sice pěkný... Ale jak to mám vydržet?"

Pokrčí s mírným úsměvem rameny.

"Kdyby něco, napiš. Pořád čekám," ujistím ji ještě.

Přikývne, věnuje mi poslední úsměv a už prohání pod čtečkou všechny ty serepetičky, co jí naskládali manželé na pás. S povzdechem opustím supermarket.

Ona si řekne jak asi? Já bych věděl!! Vždyť je to tak snadný! I když je ten její trotl fakt pošuk a po tom, jak se k Sáře zachoval, z něj jde docela strach, zabít by ji přece nemohl! A snad ani mě. Tvrdí, že ho nemá ráda a je s ním jen ze setrvačnosti... No, paráda, ale co dál?! To s ním bude nadosmrti?! Ze setrvačnosti??

Jsem z toho přepadlej ještě večer, když nataháme aparaturu na přírodní parket Ostrova, jenž je skutečným ostrovem nahoře na přehradě a dostat se na něj lze po dlouhé lávce. Nanášení repráků a bicích je díky tomu fakt zážitek!

"Co je?" všimne si mé skleslosti Marek.

Trhnu rameny. Vysvětlovat mu, že Sára touhle dobou sedí v Crystalu, jednom z nejdražších podniků ve městě, s tím svým debilem, on se jí dotýká a líbá ji... A pak se s ní bude milovat... Na to nechci ani myslet, natož o tom mluvit!!

"Sárinka?" dovtípí se inteligentně.

Střelím po něm pohledem a on se jen zasměje. Pozná, že se strefil do černého!

"Chceš něco poradit, brácho?"

"Ne," zarazím ho rychle.

"Počkej," řehtá se ten kůň. "Přece nemůžeš vědět, co ti chci poradit."

Bohužel to vím! Nebo si to aspoň myslím... Nahlas, aby nepoznal, jak moc mě to bere, ho tedy pobídnu: "No, co?"

"Vykašli se na ni."

Odfrknu. Jako bych to netušil!

"Je sice krásná, ale jestli chceš slyšet můj názor - "

"Nechci," zavrčím.

"Stejně se s tím svým nerozejde," dopoví, jako bych nic neřekl. "A víš, proč? Protože má prachy."

"Trhni si," doporučím mu.

"O čem jde řeč?" zaslechne nás Lukáš. "O tý nádherný kočce, jak s tebou byla na Slunovratu?"

"Nechcete rozebírat někoho jinýho?!" naštvu se.

"Já bych to tak černě neviděl," poradí mi. "Přece je jedno, jestli někoho má nebo ne. Hlavní věc, že ti dá, ne? Byl bys vůl, kdybys toho nevyužil a nepíchal jsi s ní. Holky maj výhodu, můžou pořád."

"Drž hubu!"

"Co je?" podiví se, jelikož si až do téhle chvíle myslel, že se bavím taky.

"Copak to nevidíš?" pousměje se Marek. "Daník se nám zaláskoval. A to dost fest."

"Dejte mi pokoj, kreténi!"

Naštěstí do mě přestanou šít, což je jejich štěstí, protože jinak bych to taky mohl našít do nich. Jako že nejsem rváč od přírody a spíš se ze všeho vždycky vykecám, dnes bych byl schopnej se kvůli Sáře porvat i se svým nejlepším kámošem!

Potom už není čas, pořadatel akce zahlaholí do mikrofonu, aby nahecoval publikum: "Nazdar, lidi! Tak co, budete jen tak stát, nebo jste se přišli bavit? Protože v tom druhým případě vám k tomu čtyři kluci z kapely Inferno pěkně zavaří. Kapela Inferno - klávesy Honza Doubek, bicí Lukáš Poláček, kytara Marek Vrchota a baskytara Daniel Vítek!"

Podívám se na parťáky a máme co dělat, abychom se navzdory předešlý hádce nerozřehtali nahlas.

"Skoro jako by tu měli hrát Queeni, co?" baví se Lukáš.

"Spíš Sex Pistols" opravím ho, protože hudba, kterou hrajeme, se starým dobrým Queenům zrovna nepodobá. Být po mém, poslední dobou mě stále víc chytá techno, což nemůžu před klukama ani vyslovit nahlas, brali by to jako zradu.

Uvedení jsme dobře, obecenstvo je pěkně živé, bouří a jásá, nemůžeme je zklamat, opřeme se do toho hned od začátku a pěkně s vervou. Hudba má na mě opět terapeutický účinky. Respektive anestetický, to je přesnější. Pohroužím se do dokonalýho světa tónů a nejsem schopnej myslet na Sáru, natož na prachatýho kreténa, se kterým to už tolik let táhne. Nevnímám nic kolem, dokonce ani holky na parketu pár metrů od nás, jak jim v tričkách a tílkách prsa jen nadskakujou. O přestávkách se jich kolem nás tlačí celej houf. Jeden by nevěřil, co s nimi udělá popularita, byť v našem případě poněkud pofidérní.

Satelit je z toho pořádně otrávená. Nevraživě pozoruje svého kluka, na Marka se jako vždycky lepí nejvíc holčiček dobrodějek, co nejsou lakomé a nedělají s tím cavyky, sedí u stolu určeném pro kapelu a je na ní znát, že by byla mnohem radši, kdybychom přehrávky neudělali. Poposedá na židli jako husa na vejcích a v půlnoční pauze toho má po krk, najednou už u stolu nesedí. Přitočím se k Markovi. "Vy jste se pohádali?"

"Ani ne," mávne rukou. "Nebylo jí dobře, tak šla domů."

"To jí muselo bejt hodně mizerně," zasměji se, "když tě nechala napospas nadrženým fanynkám! Jindy se od tebe nehne na krok a zrovna dneska, když prožíváš svých pár minut slávy, vyklidí bojiště, jo? To jsou věci."

"Bolelo jí břicho, furt se tu kroutila," pokrčí rameny. "Asi dostane krámy. Už je beztak dlouho neměla."

Probírat Kačeniny menstruační problémy nemám nejmenší zájem, spíš si přitom vzpomenu na Sáru a splín je zpátky. Minulej víkend s Ríšou ze zdravotních důvodů nic mít nemohla, ale tenhle... Ke všemu jí nemůžu ani napsat a ona se taky nehlásí...

Ve tři balíme aparaturu. Úspěch byl lepší, než jsme si mohli nechat zdát, museli jsme třikrát přidávat, jak se rozvášněnému davu nechtělo končit. Raději nebereme v úvahu Markovu námitku, prý kdo ví, jestli by tak tleskali, kdyby to byla nealko party. Po půlnoci by jim možná skutečně bylo jedno, jestli tu hrajeme my, nebo jim pořadatelé pouští třeba Pasu, pasu písničky z Dádiny školky!

Nataháme všechny ty krámy zpátky do tranzita, přibalíme ještě Lukáše, kterej ke konci poněkud přebral a je ze všeho strašně vysmátej, ovšem naprosto nepoužitelnej, oddřeme to i za něj a nebýt pár ochotných děvenek, co se nabídnou s pomocí, nejspíš bychom to balili ještě v pět ráno. Protože jsem celej večer nepil, zahraju si na taxikáře a hodím domů nejdřív Luka, pak Honzu, načež zamířím k Vrchotům. Bavíme se o koncertu a hlavně o Lukášovi, na kterýho zrovna dvakrát spoleh není, párkrát mu to pěkně ujelo.

"Je to zhulenej debil," usoudí Marek, a protože mu kdesi pípne mobil, začne systematicky prohledávat kapsy. V první chvíli ve mně zatrnulo, jestli se neozval můj, načež mi hodně rychle došlo, že já mám trochu jiný pípání. "Kam jsem ho, sakra, dal... Toho jednadvacátýho ho musíme ohlídat. Nemůže bejt nadranej jak péřová duchna, pak to vypadá, že -"

"Jednadvacátýho?!" uvědomím si.

"Zábava v Blažejově," připomene mi.

"Do hajzlu," ulevím si. "Jednadvacátýho nemůžu."

"Si děláš srandu, ne?" odfrkne a konečně objeví mobil v kapse džínsové bundy pohozené za sedadlem. "Ať máš, co máš, koukej to zrušit, protože -"

Umlkne uprostřed věty a nevěřícně zírá na displej mobilu.

"Co je?"

"To je nějakej renonc, nebo co..."

"Ale co?" nechápu.

Marek se na mě podívá a v obličeji vypadá jako někdo, kdo právě potkal marťana. "Poslouchej, co mi teď poslala Katka:

Máme holku, kilo osmdesát, narodila se v sedmým měsíci, ale prý bude v pořádku. Jsme v Zahrádkách."

Jen tak tak že dám přednost černému superbu na kruhovém objezdu před nádražím. "Ona byla v tom?!"

"Ne!" ohradí se. "Nebo... já vlastně nevím... netuším... Musí to bejt nějaká blbá recese!"

"Nevypadá to zrovna na vtip," usoudím, obkroužím kruháč kolem dokola a přišlápnu plyn, abychom co nejdřív dorazili do nemocnice v Zahrádkách. "Tak to už krámy neměla hodně dlouho,co?"

"Co já vím," trhne rameny. "Nevedu si její menstruační kalendář! Ale mohla pořád, to je fakt... Určitě si dělá srandu, přece není možný..."

"No, nevím," pousměji se, "ale řekl bych, že ses právě stal otcem. A nějak v tom vtipu, kdy chlap přijde celej rozzářenej pozdě do práce a když se ho šéf zeptá, kde byl, vysvětlí, že se právě stal otcem. Šéf zjihne a ptá se, co to je, jestli kluk nebo holka, a chlápek řekne, že se to dozví až za devět měsíců..."

"Blbej vtip," zachrochtá vytočené.

"Neříkám, že je dobrej," bavím se. "Jen jsem si na něj vzpomněl. Hele, nevyšiluj, však uvidíš sám."

Vyklopím ho přímo před bránou nemocnice a než zaparkuju, podaří se mu prodrat se přes ostražitou vrátnou dovnitř. Nehodlám jít dál, čekám na něj u nemocniční závory. Krásná červencová noc přímo vybízí k milování někde v přírodě, je to jedna z těch opravdu horkých nocí, kdy se dá být venku v krátkých rukávech až do rána. Navzdory pokročilé noční hodině, no, spíš časně ranní, město hřeje teplem naakumulovaným za celej den. Pokuřuju cigaretu a připadám si zoufale sám.

Pak konečně dorazí esemeska i do mého mobilu a je mnohem veselejší než zpráva, která vyrazila Markovi dech: DANEČKU, CHCI TE...

V tu ránu si už sám nepřipadám! Naopak, mám skvělou náladu, jen lituju toho, že Sáře nemůžu ani odepsat. Pro jistotu. Co kdyby se zpráva dostala do nepovolaných rukou. Nebo teda spíš očí. A vůbec, k tomu, abych jí popsal svoje city, bych potřeboval mnohem víc než jen tři slova!!! Řeknu jí to raději ústně.

Dnes v noci bych se k tomu stejně nedostal. Až do rána totiž musím utěšovat kamaráda zcela vyvedenýho z míry, a když se u něj doma nakonec opijeme, abychom to jeho nečekané otcovství oslavili, na všechny smutky zapomeneme.

SÁRA

Zpráva, kterou si přečtu na internetu, funguje na způsob odpalovacího zařízení bomby minimálně atomové. První, komu ji sdělím, je Dan, neváhám se zavřít do koupelny a žhavit telefonní linky.

"Vzali mě!" vyhrknu dřív, než stačí vůbec promluvit.

"Vážně?! No super!" raduje se se mnou.

"Hranice přijetí byla osmdesát bodů. Já jich měla osmde-sátosm."

"Nádhera," libuje si za mě. "Jsi úžasná, Sáro. Vždycky jsem tě obdivoval, jak to bereš vážně."

"Abys mě nepřechválil," usměji se. "I kdybych měla jedna-osmdesát bodů, hlavní by bylo, že mě vzali."

"A kam vlastně? Do Plzně, nebo do Prahy?"

"Do Prahy. Danečku, mám šílenou radost!"

"To se ti nedivím! Já ji mám s tebou. Škoda že jsem si taky nedal přihlášku do Prahy..."

"Jé, o tom ani nemluv," zasním se.

"Nebo ty do Brna, tam jsou přece taky práva."

"Jsou, jenže..." Zaváhám. "Chtěla jsem trochu svobody. Brno je moc blízko."

Dan je hlava otevřená, pochopí okamžitě. "Nevadí. Budu za tebou jezdit do Prahy a ty za mnou do Brna," plánuje si. "Moc ti gratuluju, Sári. Škoda že to nemůžeme spolu oslavit..."

"Oslavíme to," ujistím ho. "Posuneme tu oslavu o týden."

"Asi se nedočkám," vyhrožuje mi. Pak zaváhá on a už z tónu hlasu poznám, že se mu to neříká zrovna snadno: "Jak dopadla ta druhá oslava...?"

"Skvěle," vyprsknu při vzpomínce. "Ožrali se jako dogy."

"Ríša taky?"

"Totálka," bavím se. "Já a ta druhá holka jsme musely zavolat taxík. Za příplatek ho odvlekl až do bytu. Usnul s hlavou v záchodové míse. Ríša, ne ten taxikář."

"To mi došlo," baví se. V tu ránu má lepší náladu. "Musím tě vidět... Mám absťák."

"Vydrž, už je to jen týden," prosím ho a vyhýbám se jakékoli zmínce, že budu po celý týden, než odjede do Německa, bydlet u Říši. Kája je totiž na sportovním táboře a máma s otčímem mají od soboty dovolenou, kterou stráví s dvojčaty jako vždycky u babky na chalupě. Nechci mu kazit radost přemírou informací.

"Závidím ti. Pro mě to není jen, ale ještě. No, hlavně aby se zase nic nepodělalo, už se bojím na to spolehnout."

"Tentokrát se nic nestane. Všechno klapne, uvidíš."

Úspěch celé akce spočívá ve správné organizaci, nesmím zanedbat detaily, které by mě mohly prozradit. Pro jistotu vyrazím na odpolední směnu do Tesca o něco dřív zacházkou za Veronikou, která se právě vrátila se svým sochařem z Itálie a vypadá jako čerstvě uvařený rak.

"Proč se opaluješ, když máš světlou pleť? Dostaneš rakovinu kůže," varuji ji.

"Snad si nemyslíš, že jsem se válela na slunci?" odfrkne. "Dva týdny sedím pod slunečníkem a v tričku!"

"A kde jsi k tomu přišla?" nechápu.

"Z těch chvil, když jsem se koupala. Než jsem došla do vody a z vody. Síla, co?" vzdychne. "No, ale nepředpokládám, že jsi mě navštívila jen proto, abych ti mohla závidět tvůj fototyp," zazubí se. "Co potřebuješ?"

"Alibi," vybalím to na ni rovnou. "Už jsem ti to říkala před Itálií... Od příští soboty se potřebuji na týden zdejchnout z povrchu zemského. Budete s Vencou na té chatě, jak jsi říkala?"

"Jo, jedeme ve čtvrtek."

"Prima, pojedu s vámi."

"Vašík by pro švédskou trojku byl, to jako ne že ne," zasměje se. "Nečekám ale, že bys tam s námi byla fyzicky. Operace fíkovej list, co?"

"Chytrá."

"Takže sis to s Danem nerozmyslela?"

Zavrtím záporně hlavou.

"Tobě to minule nestačilo?" nechápe mou lehkomyslnost.

"Právě že ne," zasměji se.

Pochopí dvojsmysl, který se jí povedl, a přidá se ke mně. .Jaký je v posteli?"

"Daniel?" zasním se. "Něžný..."

Veronika zavrtí hlavou. "Sice tě nechápu, ale budiž, je to tvůj krk, kterej nastavuješ."

Doladíme podrobnosti, Ríša je schopný si u ní mou verzi ověřit, možná spíš u Vaška, tudíž mi Verča slíbí, že do komplotu zatáhne i sochaře.

"Můžu mu věřit?" pochybuji.

"Jo," uklidňuje mne. "Někdy mu za to postojíš modelem, už to párkrát nadhazoval, tak mu vyhovíš, ať má radost."

"Klidně."

"Ale já budu u toho!" vymíní si a obě se rozesmějeme. Nejspíš se řídí heslem důvěřuj, leč prověřuj! Je to zvláštní, Ríšovi nevěřím, zatímco o Danovi v nejmenším nepochybuji. A pak že jsou kluci v devatenácti ještě nevyzrálí a není na ně spolehnutí!

Škoda že se s Veronikou trochu zapovídám, než se pochlubím s přijetím na právnickou fakultu, probereme nejnovější hit kuloárů, Markovo nečekané otcovství je fakt bomba, když mi o něm Dan říkal, nechtěla jsem věřit vlastním uším, první člověk z našeho ročníku, kdo už má dítě!, a stihneme i pár pikantních Verčiných zážitků, je nejvyšší čas mazat na autobus, abych nepřišla do práce pozdě. Vedoucí je na to dost háklivá.

Škoda toho zapovídání proto, že před Tescem stepuje Dan! Zbývá mi sotva pár minut, nicméně využijeme je do poslední vteřiny: zavřeme se totiž na sociálním zařízení, konkrétně v místnosti sloužící maminkám pro přebalování miminek, a celou dobu se hltavě líbáme.

"Utečeme... spolu... někam... někam daleko..." vyslovím poněkud přerušovaně, protože mezi polibky, svoje přání. "Za týden, lásko," slíbí mi.

"A máme kam?" obávám se. Doma zůstane prázdný byt, jenže taky zvědavá sousedka, která má přehled o všem, co se na chodbě i v bytech sousedů šustne, a co hůř, svoje postřehy si nikdy nenechává jen pro sebe.

"Nech to na mně," zamumlá omámeně a znovu mě rdousí ve vášnivém polibku. Je z toho, chudák, zralý na studenou sprchu! S tím, co má v dlouhých plandavých bermudách, nemůže vyjít mezi lidi určitě ještě pěknou dobu po mně!

Promluvit si stihneme až o něco později, to už zase sedím za kasou a tvářím se coby vzorný zaměstnanec. Naštěstí jsem dnes u expresní pokladny, která slouží k nákupům do deseti položek, takže takový frmol, jako ostatní pokladní, nemám, většina lidí nakupuje ve velkém.

"Kde tedy budeme?" vyzvídám.

Zůstane neoblomný. "To je překvápko."

"Jsi příšera," zlobím se naoko.

"Nemáš ráda překvapení?"

"Někdy se jich trochu děsím," přiznám se.

"Nemusíš, tohle bude příjemný překvapení," slíbí mi. "Hlavně abys nakonec nemusela do Německa taky..."

"Toho se neboj. Tentokrát mě s sebou ani nechce, jak je to na delší dobu, má tam toho hodně."

Na Danovi je přímo znát, že se mu ulevilo.

Ríša na mě skutečně ani netlačí, abych ho doprovázela, jede totiž ještě se dvěma svými obchodními partnery a smířil se dokonce i s mým pobytem u Veroniky. Nadšený z něho není, leč samota srubu kdesi v divočině a společnost sochaře v letech plus mé nejlepší kamarádky se mu nezdá až tak nebezpečná. Co ovšem nechápe, to je moje brigáda. Večer na mě čeká s autem a jako pokaždé vrtí hlavou.

"Otročit v supermarketu... Co tím chceš dokázat? Jestli potřebuješ peníze, dám ti je a budeš to mít bez práce."

Trhnu rameny.

"Nebo když už chceš mermomocí pracovat, proč ne u mě v baru? Zaplatil bych ti víc než oni."

"Abych dělala společně s Kamilou?" Podívá se na mě pobaveně. "Snad nežárlíš?" "Ne, já ne. Na to tu jsou jiní."

"Muž má od přírody úlohu rozsévače. To je prostě daný v genech. Věrnej být nemusí, stačí, když vydělává a umí se o ženu postarat. Ženský ale mají povinnost být věrný." "Zvláštní logika," poznamenám. Pak si všimnu: "My nejedeme k tobě?"

"Na přehradě je ohňostroj, podíváme se, ne?" Ačkoli jsem po šichtě docela unavená, nebráním se a nakonec to není zase tak špatná akce. Překvapí mě, kolik se na ní sejde lidí! Největší skupinu zastupuje mládež, jsou tu ale i manželské páry s dětmi, hraje hudba, prodávají se různé dobroty od chlazeného melounu přes maso na špejli a cukrovou vatu po pivo a díky doprovodnému programu je tam i legrace, takže vydržíme mnohem déle, než původně plánujeme, a nejspíš bychom ještě nekončili, kdyby najednou Ríša neměl naspěch. Už v autě mě nedočkavě líbá, po schodech do bytu táhne za ruku a v posteli mi pošeptá do ucha: "Můžeš bejt klidná, Sáro. Miluju tě a jsem ti věrnej."

DAN

Prázdniny se táhnou jak guma od bungee jumpingu. Ten týden do dvacátého je vůbec nekonečnej! Ke všemu se Sára kromě otročení v Tescu vůbec nemůže uvolnit a mě berou mory. A taky strach, aby můj velkolepý plán vůbec klapnul! Zhatit by ho mohlo tolik nejpitomějších náhod a možností...!

Na náladě mi nepřidá ani ségra, která má od podařeného rozlučáku s devítkou nejdřív zaracha, takže se otravuje doma a v jednom kuse popichuje, načež v půlce měsíce konečně naši poleví a ona si začne užívat prázdnin plnými doušky. Prakticky každej den je někde v lufte! Skoro jí závidím. Kromě toho, že denně s klukama bušíme do not a chudák Pepouš je vyzpívanej jako chocholouš, nemám nic jiného na programu. Máma to nedokáže pochopit.

"Copak jste s klukama letos nic nenaplánovali?" podivuje se. Vloni jsem taky strávil měsíc na brigádě, zato ten druhej užil do dna - čundr, chata s partou, mejdany, akce... "Vždyť z té hudby zblbneš. A ohluchneš. Francová si stěžovala, jaký tady děláte pořád rachot - a to bydlí o tři domy dál! Představ si, co chudáci sousedi..."

"Aspoň mají kvalitní hudbu zdarma."

"Prej kvalitní!" vyprskne pobaveně Radka.

"A to opravdu nikam nepojedete?" stará se mamka.

"Ty seš dobrá," zasměju se. "Vloni ses rozčilovala, že jsem pořád někde, letos mě snad vyháníš?"

"To ne," hájí se, "myslela jsem kvůli tobě, abys taky něco z prázdnin měl, když jsi tak pěkně odmaturoval."

"Budu, neboj," zazubím se. "Však jsem říkal, že si od soboty půjčuju na týden tranzit, ne?"

"Kam s kluky vyrazíte?"

Radka zvedne oči od lakování nehtů: "To nebude s kluky..."

"Ne? Dane?" Máma je nezmar!

"A cos myslela? Že Marka ta jeho stíhačka někam pustí? Nepouštěla ho předtím, všude musela být s ním, natož teď..."

"Takhle si zkazit mládí," vzdychne stále ještě pohoršené. Zpráva o Markově otcovství šokovala všechny, nejen jeho. Ségra můj systém mateník, ve kterém jsem se snažil převést hovor na jiné téma a nebýt jí, bylo by se mi to podařilo, prokoukne. "Jedeš se Sárinkou, jo?"

Trhnu sebou. Nikdy jsem její jméno doma nevyslovil! "Odkud ji znáš?" prozradím se sám.

"Tuhle jsme ji s holkama potkaly a Míša ji poznala, bydlí taky na sídlišti Severní, dokonce v jednom baráku. Ale pozor, bráško, ona má nějakýho borce."

"Starej se o sebe," snažím se ji zarazit dřív, než si toho máma všimne. Samozřejmě pozdě.

"Počkej, ona někoho má?" užasne mamka.

Vzpomenu si na hlášku z filmu Samotáři: "Každá někoho má - než potká mě, víš?"

"Moc si nefandi," hihňá se Raduna. "Tahle ho má furt. Viděla jsem je, byli spolu na ohněstrůjném večeru. A jestli tě to zajímá, pěkně se k sobě měli."

Nejradši bych jí zakroutil krkem! A já, vůl, za ní ještě šůruju poblitej koberec. Od téhle chvíle má u mě utrum.

"To je pravda? Dane?" mamka vypadá rozhozené.

"Musíte řešit zrovna mě?!" namíchnu se.

"No počkej, přece můžeš odpovědět -"

"S kým jedu a s kým se scházím je čistě moje věc!"

"Samozřejmě," stáhne se mamka, nicméně musí mít poslední slovo: "Ale abys nebyl za křena..."

Trhnu rameny a radši opustím kuchyni. Nechci jejich řeči poslouchat, i kdyby byly stokrát pravdivý!!

Náladu mi zkazí definitivně. Mám na ně vztek. Na obě! A taky na toho blbana Ríšu a místy trochu i na Sáru, že není schopná s ním ten vztah ze setrvačnosti, jak ho sama nazvala, nijak ukončit!

V pátek se navíc pohádám s Honzou a potažmo celou kapelou. I když jsem jim hlásil předem, že jednadvacátého nebudu k maní, nejspíš mi nevěřili a nepovažovali za možný, Že bych mohl dát přednost holce před kapelou a vystoupením v Blažejově!

"Seš normální srab," oznámí mi.

"Prosím tě, takovejch zábav ještě bude a v lepších místech než v díře, jakou je Blažejov. Tam chcípl pes."

"V začátcích je každá příležitost dobrá. Nejsme zase takoví frajeři, abychom si mohli vybírat."

Zatvářím se neutrálně. Je mi líto.

"To si s ní nemůžeš zapíchat jindy?"

"Právě že nemůžu," odseknu.

"Takže nepřijdeš, jo? Poslední slovo?"

"Poslední slovo." Pokud do toho Sáře něco nevleze...!

"Tss," udělá opovržlivě. "S Markem je to teď úplně na pytel a ty už se taky chováš jak trapnej podpantořláč..."

Nehádám se s ním. Kluk, kterej nikdy žádnou holku nemiloval, nemůže pochopit, proč dám přednost několika dnům se Sárou před koncertem kapely, i když je hudba můj život. A o ten sex tak úplně nejde! Jasně, je s ní skvělej, ale i kdyby nakrásně nemohla ze zdravotních důvodů, stejně bych byl šťastnej jako blecha, že můžu být v její blízkosti!

Pak, když konečně přijde sobotní ráno a já nahážu do tranzita spacáky a matračky a zásoby jídla i pití, pomalu ani nevěřím, že by nám mohlo něco vyjít. Sedím v autě na místě schůzky, zaparkoval jsem u kina Luna na sídlišti, ne před domem, a spíš čekám, kdy mi pípne esemeska a Sára mi napíše, že je jí líto...

V tom ji uvidím! Má na sobě tričko a džínové šortky, na nohou pohorky, instruoval jsem ji, aby se vybavila sportovně, na očích sluneční brýle, ve tváři úsměv a na zádech krosnu málem větší než je ona sama. Vyschne mi v krku. Panebože, ona opravdu přišla a podle zavazadla nejde jen o rande na jedno odpoledne!

Dojde k mému otevřenému okénku. "Ahoj, Danečku. Ani mi s tím nákladem nepomůžeš?"

Konečně se proberu, vyskočím z auta a prudce ji obejmu. "Sáro, tys přišla! To je paráda!!"

"Vždyť jsem přece řekla, že přijdu, ty malověrný," baví se. "Pamatuj si, to, co slíbím, platí. Nemluvím do větru."

"Nějak se to na mě poslední dny sypalo," omluvím se.

"Počkej, počkej," krotí mě. "Někdo by nás mohl vidět... Já si vlezu dozadu, jo? Přesednu si až za městem."

Chápu, proč zvolila azyl tmavých oken, zavřu ji do nákladového prostoru, naskočím za volant, nastartuji a hurá nejkratším směrem pryč z města.

Na prvním odpočívadle dálnice na Olomouc zastavím a jdu pro ni dozadu. Vzhledem k tomu, že na mě čeká vleže na matračce a na sobě nemá vůbec nic!, zastávka se protáhne o půl hodiny, ve které drtím její výkřiky polibky. Na odpočívadle nejsme pochopitelně sami a ostatní nemusí vědět, co se v autě děje. No, upřímně řečeno, myslím, že to ví. Sára milování prožívá silně a naplno!

Teprve pak, uspokojení a uvolnění, se můžeme vydat na prázdninovou cestu. Z Olomouce zamířím směrem na Valašské Meziříčí, Rožnov pod Radhoštěm a odtud přes Bílou na Slovensko. Sára nevyzvídá cíl cesty, přece chtěla, abych ji odvezl někam daleko, ne? Sedí na sedadle vedle mne, opálené štíhlé nohy položené na palubovce, usmívá se na mě a já se cítím božsky, když si jen tak povídáme o všem možném, jen jedinému tématu se vyhýbáme širokým obloukem, a tím je Ríša.

"Co Marek, už se srovnal s novým titulem?" zajímá se.

"Neřekl bych," bavím se. "Sice mu s klukama přezdíváme Taťka Šmoula, aby si na tohle oslovení zvykl, ale nezdá se, že by si v tom zrovna lebedil."

"A co ta jeho?"

"Všem tvrdí, že netušila, že je v tom."

"Blbost," nevěří Sára.

"Nevím, ještě jsem gravidní nebyl," směju se. "Ale řekl bych, že si přece ženská musí všimnout, když má v břichu skoro dvoukilový dítě, ne? Připadala mi od jara čím dál tlustší, akorát že jsem myslel, že jí víc chutná. Přece musela cítit pohyby, ne?"

"Taky myslím. A ta malá, jak jí říkají? Je zdravá?"

"Počkej, jak to říkal, že se jmenuje?" zapátrám v paměti. "Martina... nebo Markéta... Tak nějak. Zatím je v inkubátoru na nedonošeneckým oddělení, ale prý se má čile k světu. Satelit... jako Káča... je dávno z porodnice doma."

"Satelit," zavrtí pohoršené hlavou. "Vy, kluci, jste hrozní, víš to?"

"Pročpak?"

"Taky bys mi tak říkal, kdybych byla pořád s tebou?"

"Nene," bráním se. "Já bych ti říkal vězeňská koule."

Málem se vybouráme, protože se do mě pustí pěstmi.

"Smilujte se, princezno," škemrám pobaveně, zastavím u krajnice, abych ji mohl obejmout, což by za jízdy dost dobře nešlo, a ujistil ji: "Nikdy bych ti tak neříkal. A víš proč? Protože bych byl ten nejšťastnější kluk pod sluncem."

A já jsem!

Ten den dorazíme do Nízkých Tater, kde se "ubytujeme" na parkovišti pod Chopkom, abychom hned ráno mohli vyrazit na celodenní túru až na samotný vrchol těchto hor. Samozřejmě pěšky, kdepak lanovkou! Hodlám ji totiž vzít do všech míst, která jsem vloni navštívil na čundru s kámoši. Sára je nadšená a zdatně mi konkuruje, dokonce chvílemi těsně pod vrcholem zapochybuji, zda to byl nejlepší nápad - po promilované noci, kdy jsem podal slušný výkony, ještě taková fyzická námaha! Zdá se mi totiž čerstvější než já, člověk by nevěřil, co udělá s kondičkou pravidelnej aerobik i volejbal, což mě docela hněte. Co když budu večer tak utahanej, že usnu jako špalek... ?

Zbytečný strachy! Sprcha na čerpačce mě osvěží a jen při představě, co s ní budu za chvíli dělat, se vzruším tak, že musím jít zpátky do auta s ručníkem nachumlaným na podbříšku, abych nebyl případným zvědavcům pro smích. Ještě by na mě mohly babky volat mravnostní policii jako na nadrženýho devianta! Ta touha je spalující. Hříšná.

Promilujeme druhou noc také úplně celou, další den si přispíme až do oběda, načež se milujeme i tu třetí a čtvrtou a pátou a šestou, aniž by se únava nějak podepsala na chuti. Dopoledne se totiž vždycky pořádně prospíme a odpoledne trávíme na výletech. Navštívíme krápníkovou Demánovskou jeskyni, koupeme se v Liptovské Maře, podíváme se na Štrbské pleso ve Vysokých Tatrách, lanovkou připomínající kabinu tramvaje zavěšené po celou tu šílenou dálku i výšku na jediném laně vyjedeme i na Lomnický štít a jeden den strávíme výstupem na Téryho chatu, do které se Sára zamiluje pohledem z Lomnického sedla. Je to fakt záhul, větší zápřah než na Chopok, ale stojí za to! Odpočineme si v aquaparku v Tatralandii v Liptovským Mikuláši, to už zase cestou zpátky, a předposlední den strávíme couráním po Liptově a návštěvou skanzenu. Nahlížíme do jednotlivých chaloupek a hlavně Sára je tou prostou dokonalostí úplně uchvácená.

"Tady bych chtěla žít," oznámí mi. K romantice přispívá i fakt, že se po skanzenu prohání stádo oveček a koz, které se nechají hladit. "S tebou bych tu chtěla žít, Danečku. Třeba v téhle chaloupce s pecí. Pekla bych v ní buchty s povidly a ty bys vyráběl ovčí sýr... A ten pasáček z pohádky by rozsvěcoval a zhasínal hvězdy na nebi... Ve dne bychom pásli ovečky a v noci se milovali..."

Za to ji prostě musím obejmout a políbit!!

Ríša, ten imbecil, to nejspíš telepaticky vycítí, protože jí zrovna v té chvíli zavolá! Není to za ten týden poprvé, kontroluje ji někdy i několikrát denně a já dost těžce nesu, že pokaždé hovor přijme a poodejde i s mobilem opodál, aby nedrásala moje nervy. Že bych byl o to klidnější, to tedy nejsem! Utěšují mě dva fakty: zatím nic neprasklo - a za vola je Richard, ne já!!!

Večer chvíli bloudíme, nicméně nakonec malou vísku s podivným názvem Kalameny najdu a rybníček kousek za ní na úpatí vysokého kopce hustě porostlého lesem objevím. Vloni jsme ho našli čirou náhodou, letos jím hodlám ukončit suprový týden v přírodě.

V okamžiku, kdy k němu dojedeme, se v něm ještě koupou tři dvojice plus dvě děti patřící k jednomu manželskému páru, ale my nikam nespěcháme, zaparkujeme opodál a na vařiči si připravíme večeři z posledních instantních kari nudlí. Mám z toho trochu deprese, Sára je zvyklá večeřet v podnicích jako je Crystal, ne baštit nudle ze společného kotlíku v trávě na zemi, ale vypadá tak spokojeně, že mě obavy brzy přejdou.

Se soumrakem odjede i poslední pár a rybníček je celý náš. "Smím tě pozvat na večerní koupel?"

"Nebude to studené?" stará se, nicméně už se souká z oblečení. Jelikož jsme tu široko daleko sami, s plavkami se vůbec nezdržuje a já teprve ne.

"Nebude, slibuju," usměju se.

"Muselo se pěkně ochladit, z té vody se úplně kouří," všimne si, když nahá a nádherná tak, až mi pohled na ni znovu a znovu vyráží dech, projde po úzké lávce přes přítokový potůček, obejde rybníček a zamíří k místu, které trošku připomíná miniaturní plážičku. Omámeně na ni zírám a snažím se tenhle obraz zafixovat navždy. Nahá víla v měkkém šeru vstupuje do rybníčka, z něhož vystupují páry, les kolem úplně zčernal a nad loukou se začínají převalovat cáry mlhy. Ticho přeruší Sářin výkřik: "Páni! Ona je teplá!"

"A neslíbil jsem ti to?" bavím se.

"Tys to věděl, ty podvodníku," směje se.

"Jasně," přiznám. "Tohle je jeden z termálních pramenů, co tu prosakuje. Věnuji ti,pro dnešní noc přírodní a ryze soukromé termály."

"Tak to mi ještě nikdy nikdo nedal," ocení a položí se do mělké vody, která může mít takových dvaatřicet stupňů. Rybníček je opravdu malý a v nejhlubším místě je vody nad pas, nedá se v něm plavat, což se ani v tak teplé vodě stejně nedělá, ovšem úžasně se v něm rochní, sedí a leží, prostě užívá vody stejně teplé jako doma ve vaně jen s tím rozdílem, že člověka neomezuje žádný stísněný prostor koupací nádoby ani mu pohled nekazí vyhlídka na dlaždičky.

Protože se mezitím setmělo úplně, dotáhnu idylku k dokonalosti - přinesu k rybníku nejen láhev červeného vína, co má Sára nejradši, ale i svíčku a placatou polystyrénovou destičku, na kterou ji jednoduše postavím spolu se skleničkou vína a po vodě ji pošlu Sáře.

Je to prostě balada, povalujeme se v nádherně teplé vodě, vnímáme zvuky nočního lesa, posíláme si po hladině desku se skleničkami, svíčka ozařuje jen malý prostor kolem sebe,

ale stačí to - ve chvíli, kdy je u Sáry, se ukájím pohledem na její krásný obličej orámovaný mokrými vlasy, a cítím se super, jako snad ještě nikdy!

"Proč se tak díváš?" všimne si.

"Miluji tě..."

Natáhne ke mně ruku a já se k ní ochotně přihroším, abych ji mohl obejmout a ona se mi schoulila do klína, oba po krk ve vodě.

"Strašně moc tě miluji, Sáro. Nechci si představovat, že už zítra odpoledne zase budeme každej jinde a sám ..."

"Tak si to nepředstavuj."

"No," pousměji se hořce, "ono to dost dobře nejde. Kdyby sám, víš... To by nebylo na tom to nejhorší..."

"Nemluv o něm," poprosí mě tiše.

"To se ti řekne! Kdy letíš na ty Kanáry?"

"Druhého."

"Vidíš," vzdychnu sklesle.

Otočí ke mně tvář, aby mě políbila. "Miluji tě, Danečku."

Ochotně propletu svůj jazyk s jejím, ale téma neopustím. Po chvíli něžného líbání se k němu zase vrátím: "Tak proč to s ním neukončíš, když mě taky miluješ?"

"Protože to jen tak nejde," vzdychne.

"Já vím, je to rapl, ale přece by tě nezabil."

"Nejspíš jo," pousměje se smutně. "A tebe asi taky. Ty ho neznáš. Ríša není člověk, který prohrává. Nikdy. Vždycky dostane to, co chce. Vždycky musí být všechno podle něj."

"Aspoň by poznal, že život není jen o výhrách."

"Navíc bych nevydržela doma... Matka a otčím prostě počítají, že s ním budu... Dokud jsem na nich finančně závislá, nemůžu na tom nic změnit."

Málem zavyju jako pes. "Jenže to budeš ještě pět let!"

Sára na to neřekne nic a já se také odmlčím, v hlavě mi viří neradostné myšlenky.

"Mohla bys bydlet se mnou. Už jsem ti to jednou nabídl."

"Vždyť taky nemáš svůj příjem," upozorní mne. "Snad si nepředstavuješ, že tvoje rodiče budou živit a podporovat na vysokých školách kromě tebe i mne?"

Krucinál, má pravdu! Tudy cesta nevede.

"Ale já bez tebe nemůžu být," upozorním ji.

Znovu mě políbí. "Miluji tě, Danieli. S ním je to jen o setrvačnosti - a o nutnosti bezvýchodné pozice. Až přijde ta správná příležitost, rozejdu se s ním. I kdyby mě doopravdy měl zabít. Jako že to asi udělá."

Řeči o zabíjení mi přijdou zbytečně dramatické, ale nahlas se k nim nevyjádřím, nechci se hádat. Místo toho namítnu: "A kdy to bude? Ta příležitost?"

"Nevím... Příležitosti nejdou plánovitě naprogramovat."

"Taková příležitost přece -"

"Nekaž poslední večer, prosím," požádá mě znovu a jakmile ucítím její sametový jazyk na svých rtech, další námitky prostě spolknu společně s polibkem. Nezůstane u jednoho ani dvou, líbáme se čím dál vzrušivěji, vpíjíme se do sebe, občas se vzájemně lehce přitopíme, to když sklouzneme hlavou pod vodu, a brzy jsme vzrušení tak moc, že se musíme milovat přímo ve vodě na kraji rybníčku, abychom uvolnili natlakovanou touhu. Sára neumí být potichu, skoro bych se vsadil, zeji musí být slyšet až do vsi! Drobní obyvatelé lesa i jejich predátoři v ten okamžik ustrnou a vylekaně ztichnou, jsme jen my dva a nic víc. Milujeme se tak divoce, až vlny překlopí polystyrénovou desku a uhasí svíčku, takže ji poté musím znovu zapálit.

"Měl jsi hodně holek, viď?" překvapí mne otázkou, když si k ní znovu zašupnu pod vodu. Navzdory teplému večeru je noc docela chladná, což ve vodě vůbec nepřijde.

"Proč se ptáš?"

"Protože je to s tebou úplně boží," svěří se mi.

"To jsem rád," pousměji se potěšené, "ale nepředstavuj si bůhví co. Pár nicneříkajících a vzhledem k současný situaci i zbytečných příležitostí a úletů, nic víc."

"Vidíš, tak to máš bohatší sexuální život než já."

"Jak to?"

"Před tebou byl jen Ríša... Nikdo jiný."

"No jo, ale to se nedá srovnat," protestuji. "Já bych ty svoje předešlý zážitky mohl spočítat na prstech, zatímco ty jsi sice neměnila partnery, ale zato s ... s ním jsi toho prožila tolik, co já nedohoním ani za pár let."

"To jsi řekl pěkně hnusně," zasměje se.

"Tak já ti to řeknu lip, jo?" navrhnu. "Víš, proč je naše milování tak super?"

"Protože tě miluji," dosadí správnou odpověď.

"A já tebe. V tom to je, Sáro."

Políbí mě, já políbím ji, pak zase ona mne... A pak vzájemně... A netrvá dlouho a ubohá noční zvířátka vyrušíme podruhé. V rybníčku zůstaneme nakonec až do svítání a milujeme se pak ještě jednou, to už na matracích v tranzitu. Oba víme, že je to na delší dobu naposledy.

SÁRA

Je to až neuvěřitelné, ale týdenní výlet na Slovensko prošel, Ríša nic nepoznal. Sice se vyptával a snažil se pokládat záludné otázky, ale byla jsem na ně připravená a nenechala se nachytat. Kromě toho mě podpořila Veronika i sochař Venca, kterému jsem za to skutečně musela slíbit, že mu budu stát co nejdřív modelem, no ale budiž, beru to jako daň z přidané hodnoty. Něco za něco.

"Dámy a pánové, právě přelétáme nad Gibraltarským průlivem," upozorní nás hlas v reprácích a všichni se sehraně nalepí na okénka. Všichni kromě Říši, který má z výšek fóbii a v létání skutečně žádnou zálibu nenašel, bere je za nutný dopravní prostředek, bez kterého by to nešlo.

"O hodně jsi přišel," oznámím mu. Z výšky jedenácti kilometrů to byl vskutku nádherný pohled, zelená pevnina obklopená modrým mořem.

"Díky, nemusím mít všechno," vzdychne a zase se dívá na stupidní film, co nám pouští na malých monitorech pro ukrácení čtyřhodinového letu.

Létání mi nevadí, naopak, líbí se mi, užívám si ho. Let se vydařil, počasí nám přeje, nebe je bez jediného mráčku, dolů je krásně vidět. Na africkém kontinentu jdou i přes tu výšku rozeznat jednotlivé silnice a města. Zajímavé je pozorování jiných dopravních i menších letadel, se kterými se potkáváme nebo je míjíme, zatímco ony letí v nižší letové hladině pod námi.

Přistání proběhne také hladce, stroj vykrouží půlkruh těsně nad mořem a dosedne na ranvej jako po másle. Letuška nám popřeje příjemný pobyt, z Říši spadne strnulá bledost a za chvíli už čekáme v odbavovací hale, než k nám na jezdícím páse přijedou zavazadla.

Do hotelu La Concha se dostaneme taxíkem, od letiště je vzdálen pár kilometrů. Ostatně, jelikož se nacházíme na ostrově Lanzarote, který není nijak velký, daleko bychom to

neměli ani v případě, že bychom bydleli na opačném konci od letiště.

Hotel mě trochu překvapí, čekala jsem výškovou budovu, jako tomu bylo prozatím ve všech přímořských letoviscích po Evropě i v Egyptě, kam jsem se s Ríšou podívala, ovšem jde o systém nízkých bílých přízemních vilek. Říct bungalovy by bylo trochu nepřesné, tohle jsou poměrně luxusní vilky, hotel má pět hvězdiček a jeho vybavení tomu odpovídá. Máme pro sebe dvě ložnice, obývák s trezorem, videem i plazmovou televizí, kuchyni vybavenou všemi možnými spotřebiči, což je pro nás zcela zbytečné, protože se nehodláme stravovat vlastním přičiněním, pračku se sušičkou, prostor na slunění, zahrádku s grilem a dvě koupelny s velkou perličkovou vanou v jedné z nich. Tu si dám ze všeho nejdříve, teprve pak zamíříme do restaurace na večeři.

K oceánu se dostaneme až druhý den, ostatně, není kam spěchat, času máme dost a nemusíme mít obavy, že by se zkazilo počasí, to je tu totiž víceméně stálé.

Věděla jsem, že Lanzarote je lávový ostrov, ale ve skutečnosti jsem si to jaksi neuměla úplně představit. Překvapí mne, jak moc je černý! Neroste na něm nic, žádná tráva, kytky, rostliny, a ty, co jsou zasazené kolem hotelů včetně vzrostlých palem, jsou napojené na zavlažovací systém. I tak to vypadá dost zvláštně, když z černého mouru trčí hlouček palem a jinak ani stéblo trávy! Pláže jsou úplně zvláštní -jemný černý píseček je sice příjemný, ale zadírá se do plavek a moje kanárkově žluté plavky tak záhy dostanou dost zabrat. Uklidním se teprve poté, co mi Ríša koupí dvoje nové plavky v butiku na hlavní třídě jediného většího města.

Oceán je na můj vkus trochu studený, jednadvacet není podle mého žádná pořádná teplota, kam se hrabe na Egejské moře v Řecku, kde jsme se s Ríšou slunili předloni! A už vůbec nedosahuje teploty romantického termálního rybníčku na Slovensku...

Většinu dne trávím sama u hotelového bazénu, Ríša na válení se na slunci či pod slunečníkem není, přijde se za mnou akorát co chvíli podívat. A zkontrolovat mě, samozřejmě, jestli nenavazuji známosti s někým jiným. Jsem tak na někoho zvědavá! Jasně, možnosti by byly, chlapi po mně vždycky jeli a Lanzarote není výjimkou, ale tvářím se tak nepřístupně, že to polovinu z nich odradí rovnou a tu druhou poté, co je odkážu do patřičných míst. Nechápu, kde berou tu nebetyčně drzou jistotu, že jsem na ně zvědavá!

Jezdíme hodně na výlety, ostrov projedeme křížem krážem autem z půjčovny, vydáme se na celodenní výlet do sopečné části ostrova, kde je jediná stále živá sopka. Docela psina šlapat po sopce, která hřeje i přes podrážku sandálů, natož když si v restauraci na samém vrcholu dáme k obědu kuřata grilovaná na lávovém grilu. A skutečně lávovém! Přes jícen sopky totiž mají položený kovový rošt, vypadá to jako kryt nad studnou, a přímo na něm se pečou kuřátka, až to voní široko daleko. Chuť mají skutečně nezaměnitelnou! Jinak ale jím spíš ryby, kterých tu připravují v restauracích spousty druhů, zalíbení najdu v paelle, národním jídle připomínajícím naše rizoto jen s tím rozdílem, že místo kuřecího či vepřového masa jsou v něm mořské plody. Vynikající jsou také pečené ryby podávané s kanárskými brambory, snad jedinou plodinou vypěstovanou v černém písku.

Podíváme se do lávových jeskyní, proti té na Slovensku je to obrovský rozdíl, tady nejsou žádné krápníky, zato je uvnitř jeskyně krásné teplo, zajedeme lodí podívat se na velryby a další den na maličký ostrov Fuerteventura, o pár dní později navštívíme Tenerife, který je naopak největší a podle mého názoru nejkrásnější, protože nádherně zelený a kvetoucí, koupíme si lekce potápění, což je docela legrace, po večerech chodíme tančit do víru španělských rytmů a bylo by to prima, kdyby...

Kdybych v jednom kuse nemyslela na Dana a noc v teplém rybníčku... A nejen tam. Na všechny naše noci. A taky dny... A všechny chvíle s ním...

Danovi můžu tak akorát psát esemesky. A to ještě jen v případě, když jsem sama v koupelně či na toaletě! Odepisovat mi může buď okamžitě po mé zprávě, anebo vůbec, nechci riskovat, že by mobil pípl před Ríšou a ten si zprávu přečetl. A že by to klidně udělal, o tom nepochybuji.

"Co tu stojíš?"

Ríša mě vyhmátne na terase jednoho z podniků, kde se tančí přímo pod širým nebem s vyhlídkou na stříbrný oceán, který se přelévá jako roztavené olovo a v záři zapadajícího slunce je celý obzor krvavě oranžový. Přistižené sebou trhnu, načež mi dojde, že mi do hlavy nevidí a mobil s sebou naštěstí nemám, tak lehkomyslná nejsem.

"Dívám se. Je to krása," ukážu pohledem na obzor.

Stoupne si za mne a políbí mne do hlubokého dekoltu. "Ty jsi krásná. Celá oranžová..."

"Jsou tu lidi," krotím ho.

"No a?" zasměje se. "Mám na tebe hroznou chuť. Pojď, dnešek vynecháme, nemusíme tancovat denně."

Jelikož jsem myšlenkami stále u Dana, odpoledne psal, jak je zničený z práce a zdeptaný z odloučení, je milování s Ríšou tím posledním, co mi v tuhle chvíli chybí.

"Večer sotva začal," krotím ho. "A mám žízeň. Slíbils mi sangríu, pamatuješ?"

"Sangríu ti nechám poslat na pokoj," rozhodne, chytí mě za ruku a vede přes hotelový bar k východu. Kdyby se mezi dveřmi nesetkal s Adamem a jeho manželkou Jitkou, s nimiž jsme se za zdejší pobyt spřátelili nejvíc, respektive, spřátelil se Ríša, vždycky je to on, kdo vybírá naše známé, nic by mě od promilované noci nezachránilo.

Adam však slaví svoje narozeniny a jak se vyjádří, bral by za urážku, kdybychom si s ním nepřipili. Vlastně mu mohu být vděčná, i když jako člověk mi pan podnikatel z Prahy nesedí ani trochu a ani jeho manželku bych si dobrovolně za přítelkyni nikdy nezvolila. Neustále mluví o svých třech dětech, které nechala doma, aby si s "Ádou" užili desátého výroční sňatku, a i když mi pochválí šaty, co mi přivezl Ríša z Německa jako náhražku za týdenní odloučení, slovy "miláčku, ty šaty jsou úžasné", vidím na ní, že mě taky nemusí. Už proto, že jsem minimálně o dvanáct let mladší a o dvacet kilo lehčí než ona.

Postupem času si nejsem jistá, zda by nakonec ten sex nebyl lepší! Ze sangríi se brzy přejde na tequillu sunrise a také metaxa teče proudem, pánové připíjejí opravdu zdatně. Dám si jen jednu a zbytek odmítnu, což je možná také chyba, poslouchat tlachání paní Jitky za střízlivá je brzy nad moje síly, a když se k nám připojí ještě další dva manželské páry, pro změnu jejich známí, se kterými tu jsou přes jednu pražskou cestovní kancelář, pekelně se u stolu nudím. Jsem z těch lidí nejmladší a oni mě neberou za sobě rovnou, spíš jako za ozdobnou sponu na Ríšově kravatě. Tedy, alespoň manželky, pánové Ríšovi závidí. Což jejich ženy štve tím víc a jsou na mě ještě protivnější.

V jednu chvíli se snažím do hovoru zapojit, leč paní Jitka mě utře: "Miláčku, to ty ještě nemůžeš znát."

Její kamarádka se usměje jak přeslazený čaj a zeptá se: "Kdy že to maturujete? Za dva roky?"

"Až za pět," usměji se na ni roztomile. "Jsem ještě pod zákonem."

Nechám je konsternované zírat, v hlavách jim to šrotuje, asi dumají, jestli jsem lhala nebo mluvila pravdu, a nahnu se k Ríšovi: "Nezatančíme si?"

"Později," odbyde mě a dál něco řeší s tím, který se mi představil jako Jarda. Nebo Tonda. V obou případech to vyjde nastejno.

Adam se přes vysokou hladinu alkoholu v krvi chopí iniciativy: "Richarde, můžu tvou slečnu provést já?"

"Jak je libo," dovolí mu, aniž by se mě zeptal, jestli já chci tančit zrovna s ním! Havajskou košili má vzadu zastrčenou v plátěných kalhotách, vpředu mu jeden cíp čouhá ven, a vůbec je na můj vkus příliš rozdováděný. Jak jsem od různých Ríšových známých vypozorovala, ač se nadává na to, jaká je dneska mládež divoká a nezvedená, kam se hrabe na všechny ty rozumné a vyzrálé dospěláky! Ti když se rozjedou, jsou jak urvaní z řetězu.

Dovleče mne na parket a nutí tančit tango na džajv. Vtipné, fakt. Neustále mi šlape po lodičkách, jednu nohu vraženou mezi mými stehny, což je díky mé úzké sukni večerní toalety hodně nepříjemná záležitost, a rukou mě přidržuje za zadeček. "Nepotřebuju podpěru, udržím rovnováhu."

"Jistota je jistota," baví se a sevření přitvrdí.

V obavách se podívám ke stolu. Ríša se zdá naštěstí přiopilý natolik, aby si takových maličkostí nevšiml. Dost na tom, že paní Jitka všechno monitoruje!

"Jak se to Richardovi povedlo?"

"Co?"

"Sbalit takovou číču," zafuní mi do ucha a stiskne zadek.

"Tu ruku," upozorním ho.

"To bych si taky nechal líbit," vede si svou. "Musí to být nádhera, když se ti rozprostřou vlasy po polštáři..."

"Zeptej se jeho," poradím mu. "A okamžitě mě pusť."

"Ale no tak," zazubí se. "Přece neubyde..."

"Nech toho!"

"Že by to bylo o penězích?" zafuní mi do obličeje opilecké výpary a přitiskne se ke mně slabinami. Než se stačím vytrhnout a vlepit mu facku, udělá to za mě Ríša. Jak to odtržení, tak facku. V tu ránu všichni kolem přestanou tančit a se zájmem či opovržením potyčku sledují. Adam se naštěstí prát nechce, neukočíruje ani ten jediný políček, který ho odhodí dozadu a on padne dvojici sedící nejblíž k parketu přímo na stůl mezi jejich campari. Řinčení rozbitých skleniček přivábí okamžitě pozornost personálu a celý ten humbuk, který se strhne, je mi nepříjemný. Jsem sice ráda středem pozornosti, leč v dobrém smyslu, ne když paní Jitka sbírá svého opilého chotě se záletnickými choutkami a povykuje na celý parket, že jsem hnusná coura. Moc Čechů tu naštěstí není a ostatní tomu nerozumí, nicméně si myslím, že všem těm Dánům a Němcům a Švédům i Španělům dojde, co roztomilého na mě pokřikuje.

Ríša je sice přiopilý, ale ne tak moc, aby si neuvědomil, co by další rvačka vyvolala. Strčí číšníkovi několik bankovek, čímž mu zcela ucpe pusu, zaplatí mu včetně rozbitého skla i spropitného, drapne mne za ruku a trhnutím vleče do prvního taxíku, co stojí před hotelem.

Za tu krátkou vzdálenost La Conchi žádný z nás nepromluví, Ríša si to nechá až do hotelového apartmánu.

"Co to mělo znamenat?!"

"Zeptej se svého povedeného kamaráda," odseknu.

Popadne mne za ruku a zatřese se mnou. "Jak to, že ses nechala osahávat?!"

"A co jsem asi měla dělat?!"

"Slušná holka by takovou situaci nedovolila!"

"No tak nejspíš nejsem slušná!"

Plesk.

Facka, kterou koupím, mnou smýkne podobně jako Adamem, Ríšův častý pobýt v posilovně a hlavně zvedání činek sklízí svoje ovoce, má páru jako lokomotiva. Zastavím se až o velké rozkládací křeslo, které je naštěstí měkké, neublížím si.

"Nenávidím tě!" vykřiknu s rukou na hořící tváři a než se vzpamatuje, uteču před ním do koupelny, kde se zamknu. Dobře deset minut mi buší na dveře, až mám obavy, že to nemohou vydržet a pod jeho pěstmi se rozpadnou v třísky. Samozřejmě mi při tom vyhrožuje, v opilecké agónii je silnější než obvykle, tituluje mě podobnými slovy, jako ta megera Jitka.

Pak ho to konečně přestane bavit, slyším, jak pouští vodu a mlátí ledničkou, cosi se s rachocením rozsype po dlaždicích v kuchyňského koutu, nejspíš ledové kostičky, chvíli přechází po obývací místnosti, načež se zastaví za dveřmi koupelny. Mlčíme oba. Já u toho také zůstanu, Ríša po chvíli zaklepe mnohem jemněji, protože ne pěstí, nýbrž kotníkem prstu. "Sáro, otevři..."

To určitě! S úlevou, že v sobě překonal násilnické choutky, si v koupelně rozsvítím a postavím se před soustavu velkých zrcadel. Tvář mám rudou jako rozkrojený meloun, tentokrát ale hřbet dlaně nenarazil na rty ani na oko, takže jsem ušetřena potupných modřin a krvavých šrámů.

"Sárí, otevři..." A po chvíli: "Prosím tě..." Nasaji do žínky studenou vodu a přiložím šiji k tváři. Hodil by se mi led, který rozsypal v kuchyni, ovšem za nic na světě bych si pro něj nedošla! Přestože si jsem jistá, že teď už by mě nemlátil.

"Sáro? Slyšíš mě? No tak... Sáro! Omlouvám se." Shodím ze sebe darované šatičky, zbavím se saténových tang a pustím kohoutky perličkové vany naplno, abych se do ní položila a dívala se, jak se hladina vody postupně zvedá a zvedá, až dosáhne úrovně čidla spouštícího perličky. Šumění vody v masážních vibracích má dvojí blahodárný účinek - zbavuje mne únavy i nahromaděného stresu a díky němu Ríšovy projevy za dveřmi skutečně neslyším.

Vydržím ve vaně až do rána. Střídavě pouštím a vypínám bublinkovou lázeň, zapínám ohřev vody a lebedím si. Vzpomenu si na jinou noc, taky strávenou v teplé vodě... Prudce se mi po Danovi zasteskne. Je tak pozorný a nabitý láskou... Dala bych v té chvíli cokoli, jen aby mohl být u mě.

Jenže Dan je daleko. Strašně daleko. A za dveřmi ve chvílích, kdy mám bublinky vypnuté, slyším Ríšovo chrápání.

DAN

Brigáda na stavbě je pořádná zabíračka. Vybral jsem si ji sám, přestože jsem měl možnost jít brigádničit do tátovy firmy, zvolil jsem radši stavbu. Ne že bych s tátou nevycházel, to jo a lip než s mamkou, ale zase že bych musel mít někoho z rodičů stále za zadkem, díky, nechci. A pak, na stavbě mi slíbili víc peněz, což byl ten nejpádnější argument. Mám sice pořád nedotčený prachy za maturitu, tatík dodržel slovo a fakt mi je na účet poslal, ale na ty nechci sahat, šetřím je a rád bych k nim ještě něco přihodil... Sára to přece řekla jasně: dokud bude na rodičích závislá, nemůže podnikat žádný velký změny a rošády. Bohužel. A i když se mi to vůbec nelíbilo, měla pravdu v tom, že oba nemůžeme zůstat na krku našim. To by vážně nešlo. Zbývá jedině třetí možnost, totiž že bych měl nějaký peníze já.

Jenže... ty mrchy se tak těžko vydělávají! Dřu na stavbě jako mezek, svlečený do půl těla tahám cihly a tvárnice a fošny a traverzy a kbelíky s maltou a kolečka s pískem a pytle s cementem... No, je toho prostě hodně a už po pár dnech mám dojem, že tohle nemůžu dlouho vydržet.

Naštěstí je to jen dojem. Člověk má vždycky kam sáhnout a zbytečně svoje síly podceňuje. Práce prý šlechtí. No, nejsem si tak jistej, jestli se to týká i téhle otrocké ruční práce, nicméně pozitiva se na ní najdou. Brzo mám vytahaný ruce samej mozol, ale taky samej sval, díky práci venku jsem opálenej víc než mistr, kterej se vrátil z dovolený v Bulharsku.

Blbý je, že mi zhrubnou prsty, takže každodenní zkouška s kapelou, nebo skoro každodenní, zase každej den se Markovi uvolnit nepovede, je drobátko problém. Mou zradu, kdy jsem se vybodl na kapelu a odjel na Slovensko, mi kluci sice posléze odpustili, ale tak jako napůl, vztahy jsou najednou pořád napnutý, či co.

Protože termín dokončení stavby dost hoří, makáme denně dvanáctky včetně sobot a nedělí! Jedinou útěchou mi je fakt, že jde jen o měsíc, protože dělat takovou rasovinu delší dobu, skončil bych v márnici. A pak, coby brigádník jsem nepřišel odpočívat, nýbrž si vydělat, takže mi to svým způsobem vyhovuje. Navíc mi aspoň lip uteče doba, než se Sára vrátí z Kanárů. Bez ní žiju jen tak jakoby napůl.

Jedinej volnej víkend si vyberu až třetí srpnovej. Kvůli Markově svatbě, ne proto, že bych nutně potřeboval odpočinek, za ty tři týdny jsem si zvykl.

"To tě na té stavbě tak vyčerpávají?" domnívá se mamka. "Chodíš jako tělo bez duše..."

"Nešťastná láska nikomu nepřidá," zubí se ségra.

"Víš, co mi můžeš?" ušklíbnu se na ni a snažím se před zrcadlem správně uvázat uzel kravaty.

"Jsi nešťastný?" lituje mne mamka, načež mi hned začne domlouvat: "Na holky máš času dost. Teprve ti začne škola, hned budeš mít jiné myšlenky, nové kamarády i kamarádky, na Sáru stejně brzy zapomeneš."

Pobaveně odfrknu. Nikdy, matičko, nikdy!!

"Takových, jako je ona, běhá po světě spousta. A lepších. Nestojí ti za to, aby ses trápil."

To je právě ten problém: jsem přesvědčenej, bytostně přesvědčenej, že lepší holka než Sára neexistuje!

"Pamatuj si, pro jedno kvítí slunce nesvítí," vyrukuje s jakousi moudrou říkankou. "Mysli radši na učení, víš, jak bychom byli s taťkou šťastní, kdybys dokončil vysokou školu? Na lásku máš čas až po promoci. Pak si najdeš nějakou slušnou a věrnou. Proč se zblbnout do té, co už kluka má. Přemýšlej, Dane."

Nevím, proč jsem se do ní zblbnul. Zato vím, že totálně! Nechci žádný jiný slušný a věrný holky, proboha!

"Po promoci mu bude skoro pětadvacet," spočítá si Radka. "A to ještě v případě, že nebude žádnej ročník opakovat, což při jeho píli je dost pofidérní si myslet... V pětadvaceti už ten výběr bude mít dost omezenej a holky přebraný."

"Hlouposti," zlobí se mamka. "Slušné holky jsou k maní kdykoli a kdekoli, jen musí hledat na správných místech."

"Třeba v kroužku pletení," poradí mi ségra pobaveně.

"Myslíš nějakou takovou, jakou má Marek, jo?" zeptám se mamky. "Uháněla ho od druháku a vidíš, nakonec ho uhnala. Dokonce až k oltáři. Že by ale zrovna Kačena byla lepší..."

"Vidíš, začala ho uhánět zavčas," podpoří Radka svou teorii. "Po promoci by se okruh možností značně zúžil, zůstaly by jen přebrané kusy, o které nikdo nestojí."

"V tom případě bys měla začít shánět," poradím jí.

"Tss, o mě se neboj!"

"Díváš se na to nějak podivně," napomene mamka ségru. "Ty ji nenaváděj, Radka má času teprve! Až po maturitě!"

"Proč ona po maturitě a já po promoci?"

"U dívky je to něco jiného, protože jsou psychicky vyspělejší než kluci," upozorní mne, pak se zamyslí a dodá: "Ale zase to nesmí přehánět. Rodit hned po maturitě a ještě ke všemu mít za otce dítěte stejně starého kluka... Nevidím jejich manželství moc růžově. Tyhle překotné vztahy brzy začnou a brzy skončí, do pěti let se rozvádí."

"Ženit se rozhodně nehodlám, neboj," uklidním ji. "Nejsem Marek. Tak já jdu. Kde že mám ten pitomej dar?"

"Proč pitomej?" urazí se mamka, jelikož svatební dar koupila ona. Vůbec jsem netušil, co se v takových příležitostech dává a kupovat něco do domácnosti, jako třeba žehličku, mi přišlo legrační. Máti to vzala do své režie a koupila topinkovač! Můj nápad darovat dévédéčko Jimmiho Hendrixe okamžitě zavrhla, a ten mi přišel normálnější.

"Chovej se slušně. Ne aby ses opil! Jsi za svědka!"

"No jo, pořád. Tak čau."

"Tak bude ožralej svědek, takových bylo!" baví se Radka.

"Nejsem šermířskej mistr jako někdo," ujistím ji s mrknutím a naznačím gestem vrhnutí šavle.

Opíjet se nehodlám, a to ani od radosti, ani pro zapití toho táhlého smutku, co se mě drží od návratu ze Slovenska. Připadá mi, že se výlet do Tater udal v minulém století, ne v minulém měsíci!

Obřad se koná na radnici, ne v kostele, takže je celkem krátkej. Dobrotivá asistentka oddávajícího mně i svědkovi z nevěstiny strany vysvětlí naši úlohu, co tam jako máme dělat, takže se to obejde bez větších trapasů. Svým podpisem dosvědčím platnost manželství a při projevech gratulací kámoše polituju: "Tak to máš zpečetěný, brácho."

Markovy oči mají psí pohled, nevěsta je naproti tomu vysmátá a na vrcholu blaha.

Oslava probíhá v restauraci Stadion u nádraží a není nijak okázalá, zhruba pro třicet nejbližších plus přátel. Ty zastupuju z ženichovy strany já a Filip.

"Myslel jsem, že tu budeme hrát," podivím se, když vidím, jak si na malém pódiu ladí nástroje trojice šumařů. "Lukáš nedovezl aparaturu? Vždyť to bylo domluvený -"

Marek hodí pohledem k nevěstině rodině a vysvětlí: "Změna plánu. Tchyně měla málem infarkt... Prej by se jim naše hudba nelíbila..."

"No, to nelíbila," pousměji se pobaveně, když si prohlížím sešlost. Mladou generaci zastupujeme my tři plus nevěsta, její starší sestra a mladší sestřenice!

"Svatbu platí s našima napůl, chápeš, tak nemůžu..."

"V pohodě," mávnu rukou. "Ona by tu byla stejně blbá akustika. Skákaly by jim i skleničky ve vitríně v baru."

"Taky myslím," přikývne ulehčené.

Nedodám, že by se mi stejně nechtělo hrát. Na hudbu musí být nálada a i když poctivě s klukama zkoušíme, v těch výjimečně volných chvílích si na svém nově pořízeném mixážním pultu mixuji jinou muziku, kdepak rock a punkrock. Čím dál víc nacházím zalíbení a únik v dokonalosti tónů a zvuků techna.

Na hraní musí být pohoda. Ta mi nějak chybí! Stále myslím na Sáru, píše tak maličko... Určitě je nadšená, na Kanárech musí být krásně, já sám byl akorát s našimi párkrát v Itálii a dvakrát u strýce v Norsku, a od patnácti let, kdy jsem odmítl trávit prázdniny s rodiči, se už k moři nepodíval, protože mě to ani nelákalo, radši jsme podnikali s partou z gymplu výjezdy na chatu a čundry a tak...

Při pohledu na Marka je mi jasné, že je po všem. Chomout, který mu jakýsi strýc nasadil před radnicí, nebyl jen symbolický! Ženit se v devatenácti... No tě bůh.

Aspoň že už v úterý Sára dorazí!

"Nepůjdeme si zatancovat?" přemlouvá mě asi po páté Zuzka, ta sedmnáctiletá sestřenka. Nevypadá vůbec špatně, je mnohem hezčí než Katka i její sestra Nataša, a od první chvíle, co nás před radnicí představili, mě okatě balí. Možná je to tím, že kromě Filipa už tu žádnej volnej kluk není, navíc Filipa si pro sebe uzurpuje Nataša a prohání ho po parketu víc než mistr v tanečních. "No tak!"

"Já to moc neumím, nejsem na dechovky."

"To máš jedno, podívej, všichni už jsou připití, nikdo si nevšimne, že neumíš tancovat," utěšuje mne a tahá za ruku tak dlouho, až se tedy zvednu. Polku a valčík zvládnu, však jsme všichni tři chodili do tanečních, i když spíš kvůli holkám než pro snahu naučit se tancovat na lidovky.

"Hrají tu strašně, ale vedle, v Rodeu, je dýza. Kdybychom se vytratili, nikomu chybět nebudeme," přemlouvá mne.

"To je blbý," vymlouvám se, protože se mi nechce křepčit ani v diskorytmech. Nechce se mi nic.

"Proč? Filip s Natašou by šli taky," organizuje a než se naději, necháme Marka, který nám docela určitě závidí, v kole s novomanželkou a Stadion vyměníme za nedaleké Rodeo. V oblecích a s kytičkami myrty na klopách tam pasujeme jako zadek na hrnec, fakt.

"Daniel je hrozně hezký jméno," šeptá mi Zuzka při ploužáku. "Dan, Daník, Danek, Daníček... To by se mi líbilo, říkat ti všemi zdrobnělinkami... Co se tak tváříš? Ty trpíš i u téhle hudby, že?"

"Jak jsi to poznala?" pousměji se. Odhalila mě!

"Vidím to na tobě. Mám nápad, Daníku. Kdybychom šli spolu k nám, mohli bychom si pustit hudbu, jakou bys chtěl."

"Neblbni," krotím ji. "Co vaši?"

"Ti se ze svatby nevrátí dřív než po půlnoci," ujistí mne, významně se přitiskne a dodá: "Za tu dobu se dá stihnout věcí..."

"Díky, jsi moc pěkná a přitažlivá, ale... Nejde to."

"Ty někoho máš?"

Přikývnu.

"Ach jo," vzdychne otráveně. "Ještě řekni, že jsi věrnej."

"Uhodla."

V tu chvíli mi zavibruje mobil a já všeho nechám, odvedu ji z parketu a rychle se začtu do esemesky: POSILÁM VELKOU PUSU PRIMO ZE SAHARY. JSME NA VÝLETE V AFRICE A PAR DNI SE ZDRZÍME, ZÍTRA SE BUDEME POTÁPĚT U POBREZI, R. PŘIKOUPIL POBYT. TOUZIM PO TOBĚ!

Její zpráva má stejně anesteziologické účinky, jako úder kladiva. Dokonale mě otupí. Odepíši jí jak je zvykem hned: NEEEEEEEEEEE.

Asi je někde sama, že může psát víc, protože mi za chvíli přiletí další zprávička: TAKY ME TO HROZNE MRZÍ... VYDRŽ, DANECKU. JA TAKÉ MUSÍM VYDRŽET!!! MILUJI TE.

No, tak to je teda super.

NIC JINÉHO MI NEZBYDE... :-( PŘIVEZ MI MUSLICKU.

Opět mi v dlani zavrní mobil.

ZA PAR DNI TI DAM TU SVOU ;-)

Navzdory trudným myšlenkám se pousměji. Copak se na ni můžu zlobit? A pak, Sára o příjezdu nerozhoduje.

"Copak, špatný zprávy?" dovtípí se Zuzka.

"Ne přímo tragický, jen trošku jiný, než jsem čekal."

"Pojď na panáka, zvu tě."

A tak si ho dáme a pak s Filipem a Natašou další rundu, a když se v lokále objeví Marek, rozjedeme celou sérii.

"Kde se tu bereš, ženichu?!"

"Hledám nevěstu. Vy jste ji neunesli?" podiví se.

"Ne," ujišťujeme ho. "Copak se ti ztratila?"

"Možná šla jenom na záchod," usoudí tedy a my se rozřehtáme nahlas. Marek se k nám připojí a než se nadějeme, vypije všechno, co teče, a vypil by možná i mrtvýmu z oka, kdyby se tu nějakej nacházel.

"Budeš nepoužitelnej," varuje ho Filip. "Vybouchnout o svatební noci by byla pěkná ostuda."

"Svatební noc, pch," odfrkne, protože už má v hlavě. "Na tý záleželo leda v dobách, kdy holky byly panny až do svatby. Taky šlo tenkrát o plození potomků... Nás se netýká ani jedno, panna nebyla, ani když jsem ji poznal, a s Markétkou v inkubátoru ani druhý. Peču na svatební noc. Stejně nám bude stát tchyně u postele... Dane? Popojedem. Na přátelství... A zabitý mládí..."

"Neblbni, brácho," krotím ho. "Měl by ses vrátit."

"Jo, ale až zapijeme ztracenou svobodu. Nejspíš piju naposled v životě, protože u nich se nemůžu sám ani upšouknout, s tím generálem tchyní za prdelí..."

"Hele, ženáči, nepřeháněj to," varuje ho Nataša. "Co na to tvoje polovička?"

"Musím pít i za ni, když tu není," zasměje se a otočí další kolo. Záhy toho máme všichni plné kecky a když se konečně z Rodea urveme, čas notně pokročil a do půlnoci moc nezbývá. Ke všemu musíme Marka odtáhnout, po svých jaksi není schopen. Kongo, který ho čeká, je ještě horší, než když se vrátila patnáctiletá ségra z prvního flámu!

"Nevytratíme se?" láká mě Zuzka, kterou chuť nepřešla ani po panácích tequilly.

"Tak jo," souhlasím. "Ale prvně si odskočím."

Netuší totiž, že z pánských záchodků vedou dva východy a já zvolím ten druhý, než u kterého na mě čeká.

SÁRA

Díky prodloužení dovolené o pobyt na africkém kontinentu a posledních několika dní zpátky na Lanzarote, kde jsme odpočívali především na Papagaya beach, neboli Papoušci pláži sevřené mezi dvěma útesy, se z prázdnin vrátím teprve posledního srpna a překvapení, které na mě čeká v podobě dopisu z Karlovy univerzity, nepatří mezi ta nejpříjemnější. Podstatně totiž hatí moje plány!

Jakmile si vybalím, hned se zavřu do koupelny a za zvuků tekoucí sprchy, to aby mě přes bytové jádro neslyšeli máma s otčímem sedící v kuchyni, volám Danovi.

"Už jsi doma?!" vyhrkne dřív, než stačím promluvit. "No sláva! Konečně!!"

"Jsem, ale moc se neraduj," musím mu zkazit radost. "Od zítra mám zápis do školy."

"Jo, ten už mám taky za sebou, hned zkraje července," usoudí bezstarostně. "To je otázka pár hodin, než si vystojíš frontu a vyfotí tě na ISIC kartu a tak."

"Právě že u nás je to otázka několika dní," zklamu ho. "Přesně řečeno týdne. Ten zápis probíhá v jakémsi sportovním středisku Karlovy univerzity kdesi v jižních Čechách, v Albeři. Vůbec netuším, kde to je."

"Týden?!" zaúpí. "Ty mě chceš zničit!"

"Nechci a vůbec z toho nemám radost," upozorním ho. "Nemohla jsem se dočkat, až budu konečně zase s tebou..."

Po noci, ve které jsem schytala facku, navíc naprosto neoprávněně, jsem vylezla ze svého úkrytu v koupelně a hned za dveřmi mě čekala obrovská kytice růží s velkou čokoládovou bonboniérou. Chápala jsem to jako ruku podanou ke smíru, omluvu za políček a ostudu před lidmi. Ríša se cítil vinen, což ostatně taky byl, ne že ne, a aby svou lítost dokázal, přihrnul se o něco později s tím, že přikoupil zájezd do Afriky. A bylo vymalováno. Pár dní jsem se k němu chovala víc než chladně a on to respektoval, jenže na druhou stranu musím uznat, že celodenní výlety na Saharu i do domorodých vesnic a jednodenní výlet do džungle byly něčím opravdu úžasným. O potápění nemluvě. Taky jsem jezdila na velbloudovi, ten můj byla zlostná a páchnoucí mrcha, co plivala a kopala a každou chvíli naštvaně skřehotala, coby dopravní prostředek poněkud náladový, nicméně čistě ekologický a svým způsobem spolehlivý. A navíc znal cestu, vlastně bychom ani průvodce nepotřebovali.

"Co s tím budeme dělat?" zoufá Dan.

"Leda po sobě víc toužit," pokusím se o vtip.

"To dělám celou dobu," ujistí mě.

"V Albeři budu nejdéle týden, doufám ale, že to ukončíme dřív. A pak až do konce září jsem jen tvoje."

Jen tvoje je sice přehnané rčení, nicméně vzhledem k tomu, že Ríša svoje podniky a obchody celý měsíc pouze sledoval z povzdálí a občas zasáhl telefonicky, je jasné, že další měsíc až dva bude pracně svou nepřítomnost dohánět. Však už cestou z letiště vyřizoval v taxíku jeden telefonát za druhým, ani neměl čas se se mnou rozloučit. Jediné, co ještě zařídil, je můj zítřejší odvoz.

"Týden," opakuje Dan nespokojeně.

"Musíš na všem vidět to pozitivní."

"A to?"

"Beru si s sebou mobil, no a protože nebudu mít žádný dozor, můžeme si psát a denně volat."

"Aspoň to," oddychne si. "Sáro..."

"Miluji tě," předběhnu ho.

To už se ozve bušení na dveře koupelny a otčímův protivný hlas: "Neráčila bys vypnout tu vodu?! Kde myslíš, že seš? V hotelu? Kdo má pořád platit účty za tolik vody, sakra!"

"Měsíc jsem tu nebyla," upozorním ho. "A od října budu přes týden pryč, takže ti moc vody nespotřebuji, neboj."

"Nepleť si mě s tím svým Rotchildem," zafrká.

"To by mě ve snu nenapadlo, vy dva jste nezaměnitelní!"

"Jak to myslíš?!"

Trhnu rameny, vysvětlovat nic nehodlám. Dvojčata obdaruji dvěma plyšovými velbloudy, Káju figurkou Jar Jara Binkse z Hvězdných válek a poté, co jsem si sotva vybalila, si jdu zase sbalit. Tentokrát ale jiné věci, v chatičce v lese nebudu potřebovat večerní šaty ani odpolední koktejlky.

Vzhledem k tomu, že počasí je stále slušné, neberu si s sebou ani moc svetrů a triček s dlouhými rukávy, což se vzápětí ukáže jako ta největší chyba, protože se ochladí prakticky pár hodin po příjezdu!

Tam mě veze Ríša v džínových šortkách s laclem a krátkém topu a ještě týž večer nevím, co bych si navlékla za další vrstvu, když mám jen jediný svetr a džínsku!

Můj příjezd vyvolá pozdvižení, ostatně jako vždycky. Mí budoucí spolužáci přijíždí buď sólově po vlastní ose, nejčastěji s rodiči, anebo ti pražští autobusem vypraveným školou. Přivézt se sportovním BMW Zet 3 se nechá jen jediná osoba. Na gymplu jsem si na okázalost potrpěla, chtěla jsem sobě i všem dokázat, že holka z paneláku, která nikdy nepoznala biologického otce, se třemi nevlastními sourozenci a debilním otčímem, není vůbec odepsaná, jak by se mohlo snad někomu zdát! Všechny ty drahé věci i značkové oblečení, cestování po světě a možnost jíst v luxusních restauracích mám díky Ríšovi, jak jinak. Rozloučím se s ním polibkem.

"Buď mi věrná," požádá mě, zařadí rychlost a je ten tam.

Na gymplu mě okázalost brala, jenže poté, co jsem poznala Dana, mi jaksi přestává na prvním dojmu záležet.

Přistoupím s báglem ke skupince dívek, které si mě bedlivě prohlíží. Ostatně, to i kluci, jenže v jejich očích je obdiv a zájem, v holčičích spíš závist a ostražitost.

"Ahoj, já jsem Sára," usměji se na ně. Pohodím bradou k nedalekému sportovišti: "Bude to tu asi drsný, co?"

"Snad ne až tak moc," chytí se a za chvíli se už bavíme jako rovný s rovným. V mém případě celkem nevídáno! Jenže... lidi se mění, no.

Ubytování je otázkou chvilky, s novými kamarádkami Pavlou, Lenkou a Šárkou zabereme jednu z chatek, která je vybavená poněkud spartánsky. Dole jsou dvě postele, nahoře pod stříškou další dvě, respektive, to už jsou spíš jen matrace. Spacáky máme svoje vlastní. Sociální zařízení je i s jídelnou na druhém konci. Připadám si tu jako na táboře, kde jsem byla naposledy po páté třídě. Chatičky, stany, hřiště. Chybí jen stožár na vlajku!

Chvíli po ubytování se rozprší a citelně ochladí - a zůstane to tak až do konce pobytu! Všichni jsme záhy mokří, prochladlí a otrávení, a to si ještě můžeme s holkama blahořečit, že jsme si vybraly chatku a ne stany, v těch už druhý den všichni lehce plavou. Sportování nepřichází v úvahu, škoda, těšila jsem se, že si po dlouhé době zahraji volejbal, když už do našeho středoškolského týmu nepatřím. Kdovíjakou náhradu si za mě Erik najde. Stačí, jak promokneme při přebíhání do jídelny, na toalety a do sprch, kde neteče teplá voda, což je taky lahůdka, natož se v jemném, leč vytrvalém dešti ještě plácat na hřišti!

Nejvíc promokneme při přesunu do hospůdky v Albeři, která je od rekreačního střediska na Osice vzdálená nějaký ten kilometr. V mokré trávě si tak promáčíme nejen boty a ponožky, ale i džíny až ke kolenům hned první večer - a až do konce jsme v mokrém, protože se nemáme kde usušit. V restauraci na to nejsou zařízení, hospůdka je útulná, leč maličká, musíme do ní chodit na etapy a družba nemůže proběhnout v plné míře, což je škoda, protože někteří budoucí spolužáci jsou docela zajímaví a zábavní. Navíc jim vypijeme veškeré zásoby červeného vína, jak si objednáváme svařák, tudíž musíme přejít na grog.

Zápis sám o sobě netrvá dlouho a dohromady tam nemáme moc co dělat, rozřazení do různých kurzů je také otázkou chvíle. Fotografování na karty ISIC pak přímo bomba! Fotím se ráda, což o to, ne však ve chvíli, kdy jsem navlečená do vypůjčeného svetru a nos mám prokřehnutím červený!

Právě si vyndávám z bot nachumlané noviny, kterými se snažím vlhkost vysušit, abychom se mohly s holkama přidat ke klukům, co nás pozvali na panáka, když do chatky strčí hlavu dívka, jejíž jméno jsem si nesnažila zapamatovat. Ona moje také ne, jak se vzápětí ukáže: "Znáte Sáru Schneiderovou?"

"To jsem já," zvednu hlavu. "Co je?"

"Máš venku návštěvu," oznámí mi a zase zmizí v dešti.

Ríša je obdivuhodný, pomyslím si kysele. Jako by nestačily ty jeho věčné telefonáty, kdy mě kontroluje každou chvíli ve dne i v noci! Přitom si neuvědomuje, že mu do telefonu můžu říct cokoli. Samozřejmě mu nevykládám o hospůdce, kde sedím s novými spolužáky, například!

Otráveně si na svetr navleču džínsovou bundu a rozběhnu se k bráně. Aspoň že v autě bude mít sucho a teplo...

Nebude. Protože tu není autem. A není to Ríša!

Pohled na zmoklou postavu krčící se pod košatou borovicí ve snaze uchránit se od vlezlého deště pocítím příval lásky a radosti. "Dane?!"

Rozeběhne se ke mně a prudce se obejmeme. Další otázky mohu položit až po sérii nedočkavých polibků.

"Kde se tu bereš? Jak jsi přijel?"

"Stopem," přizná se a hladí mě po tváři. "Tranzita má tátův kolega, je to firemní, chápeš, a s oktávkou jsou naši i se ségrou v Itálii... Nemohl jsem už dýl čekat, musel jsem tě vidět. Ukaž..."

"Mám ránu, co?" směji se. "Jak zmoklá slepice. A zmrzlá."

"Jsi strašně krásná," opraví mě. "Opálená jsi byla vždycky, ale teď, po měsíci u moře..."

"Náhodou, ty taky," všimnu si i jeho proměny. Neviděla jsem ho měsíc a připadá mi tak nějak... mužnější.

"Dá se tady někam jít?" zajímá se.

"Leda do hospody, ale ta bude plná právníků a právniček," pokrčím rameny. "V chatce zůstaly Lenka s Pavlou..."

"To nevadí," ujistí mě. "Budeme venku."

"V dešti?"

"Ono prší?" podiví se, až se oba rozesmějeme.

Strávíme spolu celou noc, ale úplně jinak, než jsem si představovala. Tiskneme se k sobě zezadu pod stříškou jídelny, kde nás nemůže nikdo vidět, líbáme se a povídáme si a je to super. Vůbec nevadí, že se nemůžeme milovat! Stačí mi držet se ho za ruku a vnímat jeho přítomnost. Vydržíme se bavit a líbat až do rána, aniž by se někomu chtělo spát!

"Zabalíme tu to už pozítří," oznámím mu. "Vaši ještě budou v té Itálii?"

"Až do neděle," přikývne. "Můžeš přijít kdykoli!"

"Přijdu," slíbím. "Klidně poběžím pěšky přes celé město!"

"Řekl jsem to špatně," opraví se. "Musíš přijít, lásko."

Cítím to naprosto stejně!

DAN

Nemůžu se dočkat! Lítám po pokoji s hadrem a vysavačem, utírám prach, uklízím trička a boxerky a bermudy a všechny možné části oblečení zpátky do skříně a komody, dokonce si uklidím i na stole, takže se mi po dlouhé době objeví i skleněná deska. Upatlaná je tedy nechutně, musím ji vydrbat vodou s jarem, aby šly vidět fotky krásek z časopisů, které jsem si tam kdysi dávno zastrkal. Bez nostalgie je odtud vyhážu, Pamela Anderson, Cameron Diaz, Victorie Beckham ani Britney Spearce mě už dávno neberou! Na jejich místa dodám fotky ze Slovenska. Většinu jich mám na počítači, se Sárou jsme toho nafotili mraky digiťákem, ty nejhezčí jsem si nechal udělat a jelikož je její osoba doma dávno provařená, mohu si je vystavit. Fotku, na níž je Sára v plavkách, mám u postele a už je chudák celá ohmataná.

Ještě zatáhnu žaluzie a naaranžuji spoustu voňavých svíček, pomalu je čas je zapálit. Sára psala, že přijde asi v půl deváté, jen co odvede ségry do školy. Začaly chodit do první třídy a ona je tam musí prý tak do půlky září vodit, než si zvyknou samy.

Sprcha, kterou jsem si dal hned ráno, kvůli Sáře jsem vstával už v sedm, abych stihl uklidit, přišla vniveč, při úklidu jsem se zapotil, neváhám se znovu osprchovat a pořádně vydrbat ségřiným extra voňavým tělovým šamponem, který si schovává vzadu ve skříňce nad vanou pro zvláštní příležitosti. Pcha, jaké může mít příležitosti takovej žabec! Ještě se rychle oholím, naplácám si na ksicht vodu po holení Grossmann, použiji trošku pánského parfému Sexy Puma, a při pohledu na hodiny, je skoro tři čtvrtě na devět, napíšu Sáře nedočkavou esemesku: UZ SE MOC TESIM NA TVOU MUŠLIČKU, COS Ml SLÍBILA!

V devět jsem jako na trní. Měli jsme se domluvit někde v půli cesty, případně jsem jí měl jít naproti až ke škole na sídlišti! Měl bych jistotu, že dorazí!

A proč by nedorazila? Nejspíš se opozdila na nákupu nebo - zvonění mobilu mě vytrhne z přemýšlení a už při poslechu té správné melodie správně nažhaví. Rychle hovor přijmu.

"Kde ses zdržela, mušličko moje?"

"Já ti dám mušličku!" zařve mi do ucha mužskej hlas, div úlekem neposkočím. "Kdo seš, ty parchante?! S kým mluvím??"

Panebože, to je v háji! A ještě možná hůř! Jak to, že má její mobil?! Kde ji načapal?!

"Neumíš mluvit? Nebuď srab a řekni, kdo seš!" nařizuje mi rozběsněně. "Já si tě stejně najdu a přijde ti to draho!"

Udělám to, co se mi zdá v danou chvíli nejrozumnější: zavěsím. Mobil se mi rozzvoní v ruce znovu, ale hovor nepřijmu. To tak! Sice si nedovedu představit, jak by mě mohl zjistit jen podle čísla, který není uvedený v žádném seznamu, mobil nemám na paušál, nýbrž na divokou kartu, neměl by mít šanci mě vystopovat, přesto mi přejde po zádech mráz. Z jeho tónu bylo jasný, že nemlátí prázdnou slámu!

A pak, mám strach o Sáru. To nejvíc! Ta mě nezradí, to si jsem jistý, nicméně... Co když jí doopravdy ublíží?!

Nemám v bytě stání, pozhasínám svíčky, s každým sfouknutým plamínkem uhasíná i moje víra, že to dobře dopadne, a vyrazím rovnou na sídliště. Pochopitelně se neodvážím zazvonit, natož snad napochodovat ke dveřím bytu. Kdyby byla Sára sama, napsala by mi nebo zavolala! To, že mlčí, znamená jediné - nemůže se ozvat. Je s ní Ríša...? A kde? Doma, nebo ji odtáhl k sobě? Jak jsem ze Sářiných poněkud kusých informací pochopil, kromě tří hospod má někde i byt a jeho fotr kdesi Na Vyhlídce vilu. Kromě Zet trojky vlastní ještě Zet pětku, žádného bavoráka však nikde poblíž zaparkovaného nevidím.

Dopoledne se příšerně vleče, užírám se obavami a starostmi, co jí ten parchant udělal! V poledne nevydržím a zavolám z mobilu na jejich číslo na pevnou. Doufám, že mají starý aparát, kde se nezobrazuje číslo volajícího!

Telefon vyzvání... vyzvání... vyzvání... A nic.

Teprve ve tři hodiny se události dostanou dopředu: spatřím totiž Sářinu matku, jak jde domů z práce spolu se dvěma mladšími dcerami, každé se houpe na zádech školní batůžek svítící novotou a v rukou drží kornouty se zmrzlinou, jako by se nechumelilo. No, pro ně se nechumelí! To jen já jsem vystresovanej na doraz. A možná i Sára! Přikrčím se za popelnice, aby si mě ty tři nevšimly. Sářina otčíma jsem dosud neměl tu čest poznat, pokud kolem prošel, nemusel jsem si ho všimnout, panelák je dost velkej a neustále někdo courá dovnitř a ven.

"Hele," oslovím v náhlém popudu asi dvanáctiletou holku, co se opodál snaží naučit jezdit na kolečkových bruslích. Jízda sama o sobě jí docela jde, horší je to s bržděním. "Chceš si vydělat dvacku?"

"Za co...?" zeptá se podezíravě, jestli nevyrukuji s nemravnými návrhy.

"Půjdeš tamhle k tomu baráku a zazvoníš najeden zvonek, je na něm napsáno Benýšek. Až to zvednou, řekneš, aby ti zavolali Sáru, že jsi Veronika. Potřebuješ s ní mluvit a čekáš na ni dole. Nenech je vyptávat se víc."

"Veronika, jo?" uchichtne se. "Nevypadáš jako Veronika, která s ní chce mluvit."

"Ale mluvit s ní potřebuju," ujistím ji.

Natáhne ruku, platí se předem, podám jí kovovou dvacku a pomůžu jí přes obrubníky, jinak by se nejspíš přerazila.

"Benýšek, jo?" informuje se pro jistotu a zahloubá se do jmen na zvoncích. Když to trvá příliš dlouho, ztratím trpělivost, zmáčknu ten správný sám v pochybách, jestli jsem si vybral tu pravou pomocnici! Zbytek kupodivu zvládne v pohodě, v mluvítku se ozve hlas Sářiny mámy a ještě ji slyším, jak volá: "Sáro, jdi dolů za Veronikou."

"Super," pochválím holku. "A teď zmizni." "Tss," udělá dotčeně, nicméně k velkému mizení se moc nemá, zvědavě se poflakuje kolem. Na devětadevadesát procent jsem očekával, že Sára nebude doma! Proč nebrala pevnou? Je tam s ní Ríša...? Pro jistotu, kdyby byl, se neodvážím zalézt do domu. Volný prostor skýtá naději na útěk, uvnitř bych byl v pasti. Hlavní věc, je doma - a v pořádku, jinak by přece nemohla přijít dolů!

Pak, když se konečně objeví ve vchodových dveřích, na očích obrovské sluneční brýle, které jí zakrývají polovinu obličeje, mi začne tlouct srdce mnohem hlasitěji. "Sáro," vydechnu. "Měl jsem takovej strach!" Neodvážím se ji obejmout, všude kolem je spousta lidí, ta malá holka by nevadila, ale sousedi a tak... Navíc ona se k tomu taky nemá, ztěžka polkne - a mlčí!

"Sáro...?" Natáhnu ruku a se zatajeným dechem jí stáhnu brýle. Jen na kousek, hned mi je zase sebere a narazí si je zpátky na oči, ale i ta chvilička stačí, aby se mnou pohled na její dobitý obličej pořádně zamávala! Podlitina, která zdobí její levé oko, je obrovská a krvavá. Jak zvedne ruce, vyhrne se jí rukáv a já spatřím modřiny i na pažích. "Sáro, proboha," vydechnu vytočené. "Pojď se mnou k nám!"

"Nemůžu," řekne tiše. "Přece víš..."

"Možná tohle je ta vhodná příležitost, kdy se musí celá situace vyřešit."

"A jak ji asi chceš řešit?"

"Jakkoli! Nemůžeš zůstat doma a s ním, přece jsi neklesla tak hluboko, aby ses nechala mlátit takovým idiotem?! Budeme spolu a přes týden na koleji, nějaký peníze mám, zbytek vydělám na brigádách, najdu si něco a -"

Její mlčení mě drásá. Najednou se leknu: "Chceš to vůbec vyřešit...?"

Najednou ze mě veškerá síla a bojovnost vyprchá, ztratím energii i naději. Tím spíš, když se nahoře rozletí okno a já mám tu čest poznat jejího otčíma na vlastní uši.

"Vypadni odtud, mladej!" pokřikuje po mně na celé kolo. "Co si vůbec myslíš, chlapečku? Táhni a nevracej se!"

V té chvíli mi dojde celá strašná pravda. Nemám nic, nejsem nic. Nemám jí co nabídnout, zatímco ten kretén Richard má všechno.

Debila o pár pater výš si nevšímám, znovu jí sundám brýle, tentokrát se nebrání, abych se podíval naposledy do těch krásných modrých očí, momentálně tedy jednoho, druhé má takřka zakryté otokem, schýlím se k ní, abych ji políbil na tvář, a s těžkým srdcem zadrhle řeknu: "Vypadá to, že nám osud nepřeje, co..."

Z očí jí vyhrknou slzy a kutálí se po krásném opáleném hladkém obličeji, který bych nejradši celý zlíbal.

"Ty seš tu ještě? Neser mě a mazej vodsud!" hejká seshora ten omezenej debil.

Sára mě chytne za ruku.

Je mi pod psa, ale nechci hrotit už tak pořádně vyhrocenou situaci, holka na bruslích má pusu dokořán a lidi, co chodí kolem, se dokonce zvědavě zastavují. Jedna babča si myslí, že jsem jí tu modřinu udělal já, nabízí se, že zavolá policajty!

Oba víme, že to je konec. Definitivní.

Nechci, aby mě snad viděla brečet, jsem nula a ještě se ukázat coby ubožák?!, proto vyprostím prsty z její dlaně a bez otočení odejdu. Nemůžu se ohlédnout. Nemůžu.

SÁRA

Monokl mi vydrží celé tři týdny, takřka přesně do začátku školy! Špatná nálada ještě déle. Celé září stojí za to!

Hnusnější období jsem ve svém životě neprožila. Byla to příšerná smůla, že se Ríša objevil zrovna ve chvíli, kdy jsem vedla dvojčata do školy. Všechno ještě mohlo dopadnout dobře, jen bych se prostě chvíli zdržela, kdyby mi nepřišla osudná esemeska. Dan to myslel dobře, jenže... Pípla mi v tašce, kterou mi Ríša galantně nesl... Tvářila jsem se, že jsem nic neslyšela, ovšem tím jsem na sebe upoutala pozornost a on se začal vyptávat, kdo mi píše... A čím víc jsem se snažila hrozící nebezpečí zažehnat, tím větší popud k žárlivosti jsem mu dodala. Takže si ji přečetl.

Protože jsem Dana neprozradila, zarytě jsem mlčela a radši se nechala zbít, v afektu mi rozdupal mobil a SIM kartu spláchl do záchodu.

Předpokládala jsem, že mě za to pošle k vodě, pár dní to tak skutečně vypadalo, ale nakonec to překousl a vzal mě na milost, i když mi dával okázale najevo, jaká jsem mrcha. A doma mi to dávají najevo pořád, proto se nemůžu dočkat odjezdu na kolej!

Danovi jsem se už neozvala. On mně taky ne. Prostě konec.

Konec!!! Ten sžíravý pocit nekonečného smutku a nenaplněné touhy, pocit zmařených nadějí a do prachu zadupané lásky mě ničil hodně dlouho.

Jediný protest, na který jsem se vzmohla při svém pokusu změň svůj život, bylo to, že jsem si za Ríšovými zády poslala přihlášku do soutěže Miss. Naštěstí se k ní přikládaly fotky, nemusela jsem se prezentovat naživo se svou ozdobou. Těžko by mi uvěřili, že jde o permanentní make-up, že!

Celé září jsem nevystrčila nos z bytu. S monoklem se ani nedalo! Málem jsem si začala stříhat metr, dny se strašně pomalu vlekly a skoro to vypadalo, že se ani sedmadvacátého září, kdy máme ubytování na kolejích, nedočkám.

No, dočkala jsem se.

"Doufám, že jsi dostala za vyučenou a budeš se v Praze chovat jak se sluší a patří," domlouvá mi mamka u balení.

"Ta? Kdyby měla trochu rozumu, nikdy by takovou kravinu neudělala," nechá se slyšet otčím. "S Ríšou se má jako prase v žitě a ještě si koleduje... To ti v tom ptačím mozečku přeskočilo, nebo co?"

Podívám se na něho a dám si záležet, aby mi pohrdání z pohledu jen ukapávalo. Nemusím mluvit, rozumí mi i tak a rozzuří se tím víc: "A ne snad? Jen nána pitomá by zahnula někomu takovýmu, jako je Ríša. Můžeš olíznout všech deset, že tě nekopl do zadku. Má s tebou svatou trpělivost."

"Karel má pravdu, Sáro," pospíší si mamka. "Ríša je jedinečná partie a ty sis málem zničila celou budoucnost. Buď ráda, že je to takovej dobrák od kosti."

"To jo," odfrknu. "Měl by dostat cenu Matky Terezy za lidskost, co?"

"Já bych mu ji teda nedal," rozumuje Kája. "Jednou mi řekl, že sem parchant, když se mi míč odrazil od jeho auta."

"Mně se taky zdá Ríša dost protivnej," vyjádří mi solidaritu Adélka. Barborka nemůže zůstat pozadu: "A taky zlej. Když tě pořád mlátí..."

"Protože si to zaslouží. Zlobivý holky musí dostat, ať jim je sedm let nebo devatenáct, to se nedá svítit."

"Tohle už tu jednou bylo," upozorním ho.

"A už je to tu zase," ujistí mě. "Někomu to stačí říct jednou těm víc zabedněným se to musí opakovat víckrát."

Rychle strčím do krosny poslední svetřík, zapnu cestovní tašku a jdu čekat na Ríšu raději dolů do chodby, než bych poslouchala otčímovy žvásty.

"No, tak se tu mějte krásně," popřeji jim a s nevýslovnou úlevou zabouchnu dveře bytu, abych se dopravila výtahem do chodby k poštovním schránkám. Ríša si mě tam vyzvedne za deset minut, nanosí mi zavazadla do vozu a za chvíli si to už uháníme po Dl.

Po dálnici cesta utíká opravdu rychle, netrvá dlouho a proplétáme se hustým provozem hlavního města. Najít kolej Větrník podle satelitní navigace není žádný problém.

"Díky za odvoz," poděkuji Ríšovi. "Ahoj."

"Sáro?"

Mlčky se na něho podívám.

"Příští pátek pro tebe přijedu."

Kývnu na srozuměnou. Prima, aspoň se nebudu muset táhnout vlakem nebo autobusem.

"Sáro?"

Vrátím se zpátky k vozu a nechám se políbit.

"Počkám, než se ubytuješ, a pak se zajdeme někam najíst."

"Nemusíš. Tohle bude na dlouho," prohlásím a ukážu pohledem na zástup študáků s bágly, kteří se tísní u vchodu.

"Dobře," souhlasí neochotně. "Tak v pátek. Miluju tě."

Vlastně je to první miluju tě od velkého třesku. Poté, co mě ztloukl, se na pár dní odmlčel, máma i otčím vyšilovali, že je to navždy a že jsem si to zavinila sama a podobně, bylo to fakt k zbláznění a nedalo by se to vydržet dlouho, načež se zase objevil, i když ten vztah byl hodně ochlazený. Poprvé jsme se milovali teprve včera u něj v bytě a i to se obešlo bez vyznávání citů. A také bez dárků, tentokrát jsem žádné bolestné nedostala.

Dívám se za ním, dokud mi zelený bavorák nezmizí z očí, načež se z hluboká nadechnu. Volně. Svobodně. Páni, jak ráda jsem v Praze!!

Jakmile v tlačenici na přihlašovací formuláře zahlédnu Pavlu, na tváři se mi objeví úsměv. Taky první po třech týdnech! Poté, co jsme zjistily, že jsme obě dostaly Větrník, jsme se přes internet domluvily na společném bydlení a ačkoli jsme už obě měly elektronicky přidělený jiný pokoj, povedlo se nám to prohodit, takže po martyriu s vyplňováním smluv, stáním fronty nejdříve na přihlášky, pak na klíče od pokoje a nakonec na kolejbabu, která vydávala povlečení, se obě ocitneme ve společném dvojáku. Kuchyňský kout i sprchu se záchodem máme dohromady se sousedním pokojem, ve kterém bydlí Kristýna, taky právnice, leč druhačka, a medička Zdena. Hned se seznámíme, a protože jsme se v předešlých tlačenicích stihly dát do hovoru i s dvěma kluky, kteří shodou okolností dostali pokoj přesně nad námi, vezmeme svoje spolubydlačky a oni své spolubydláky a v osmi vyrazíme do nejbližší hospůdky, abychom se vzájemně poznali. Nechápu, proč jsem se dřív vyhýbala kontaktu s vrstevníky a kamarádila pouze s Veronikou! Chtěla jsem být Ríšovi věrná, když je tak žárlivý... Byla jsem pěkně hloupá. Gympl už zpátky nevrátím, ovšem tady si hodlám vybudovat úplně jinou pozici než pověst nad ostatní povýšené krásky. I když ta kráska tam může zůstat, ta mi problémy nedělá.

Pozdě v noci, když se ve skvělé náladě potácíme zpátky na kolej, nejsme opilí, jen pořádně rozjetí, vím, že to bude v Praze prima. Konečně nějaká podstatná změna k lepšímu!

I když bez Dana... Tohle vědomí bolí. Pořádně.

Na to, abych svůj život změnila radikálně, však nemám odvahu ani prostředky.

DAN

Noc oživlých mrtvol. Den živých mrtvých. Zní to Jako názvy hororů se zombíky v hlavních rolích, leč jde o pouhé vyjádření mého stavu. To, co prožívám, jinak popsat nelze.

Tenkrát, když jsem přišel od Sáry, jsem brečel. Samozřejmě tak, aby mě nikdo neviděl. Pak jsem se naučil ovládat a brečel už jenom uvnitř.

Naši po návratu z Itálie poznali, že se se mnou něco děje, ale veškeré snahy promluvit mi do duše a rozebrat situaci jsem utnul v zárodcích. Někdy dost nevybíravým způsobem. Musel jsem! Nejsem typ, který dokáže o svých problémech mluvit nahlas. Dokonce ani s kamarády.

Nejsou slepí, nemohli nevidět apatii, co mě pohltila, nechuť ke všemu a ke všem. Za celý září jsem nevycházel z domu a když už jsem někam musel jít, plížil jsem se kanály. No jo, jsem srab, ale fakt jsem se bál, že si mě Ríša najde, má na to lidi! Kluci chodili cvičit k nám jako za starých časů, ačkoli už mnohem řidčeji, Marka jeho manželka a hlavně tchyně, ze který má vítr, bydlí totiž u nich, chudák, nechtěly nikam pouštět, prý se má věnovat rodině. Neřekl bych, že bejt ženatej znamená zbavit se kamarádů a koníčků, ale ty dvě to tak viděly.

Jednou jsem se s ním porval, to když se mě snažil rádoby utěšit: "No, víš, nechtěl jsem ti to říkat natvrdo do očí, dokud jste to spolu táhli, jen jsem naznačoval... Ty jsi to buď nepochopil, nebo pochopit nechtěl... Tak ti to povím na rovinu. Sára je sice krásná holka, jenže holky jako ona přemýšlí trochu jinak. Chtějí ze svý krásy něco mít. Nakonec buď rád, že je to takhle. Ona tě jen využívala."

"Co to kecáš?!"

"Nebo ty sis vážně myslel, že se s tím svým mafiánem chce rozejít?"

Zatnul jsem zuby. To jsem se ještě držel.

"Vyhovovalo jí to takhle. Svýho pracháče mít jistýho a tebe na povyražení. Asi jsi jí to dělal dobře, můžeš bejt pyšnej, lip než ten její starej fotr..."

"Drž hubu!" varoval jsem ho temně. "Nerozumíš tomu. Nevíš, jak to všechno bylo... Ona ho nikdy nemilovala."

"Takže si ji kupoval. Je prodejná..."

Dostal pěstí. Pak mě to štvalo, nemyslel to zase tak špatně, prostě mi řekl svůj názor, jenže... Co mi má co rozdávat rozumy ten, kdo se bojí říct, že jde cvičit s kapelou, a radši manželce i tchyni bulíkuje, jak jde navštívit rodiče?!

Aspoň že doma je docela legrace. Ségra začala chodit na obchodku a je z toho pěkně vybobkovaná. Podle vyprávění některé profesorky jsou mírně řečeno šibnuté, zlatej gympl!

"Zuřili by naši moc, kdybych přestoupila na knedlíkárnu?" zeptá se mě ve chvíli sourozeneckého souznění, když si zajdu do jejího pokoje pro cédéčko s mým vlastním techno remixem.

"Proč bys to dělala? Po třech týdnech přemejšlíš o přestupu, jo? Cákla seš na to dost, to je fakt, ale že až takhle..."

"Myslela jsem, že by bylo lepší odejít, než se nechat v pololetí vyhodit," vysvětlí pohnutky. "Anča chodí na knedlíkárnu, obor kuchař-číšník, a je v pohodě. Coby číšnice bych vydělala víc než účetní, jsem holka k světu..."

"Nikdo by ti nedal spropitný," varuju ji a schválně to přeženu: "Máš z toho rajtování na koních křivý nohy. Jako účetní je strčíš pod stůl, číšnice by je neschovala."

"Blbečku!" urazí se.

Na jejím přehrávači rozehrají Wanastowky písničku, kterou už jsem dlouho neslyšel, přesto mi okamžitě připomene Sára.

Otevřená zlomenina srdečního svalu, trápení jak kocovina, vůně tvýho žalu... Vypustíš tu hříšnou duši do slanýho moře, neumírej, děvče moje...

Najednou mi přijde, že je to písnička o nás. Už tehdy, když jsem ji slyšel poprvé, mě měla varovat!

Sám se svojí vinou, už nikdy nechci jinou, už asi nedoufám. ..

Nevím, jestli jsem i já něco zavinil, ale nechci házet veškerou vinu jen na ni. Ve vztahu jsou viníci vždycky oba, jde jen o to, v jaké míře!

Zmizelas jako před přízrakem, padám do hlubiny... To, co jsi mi dala, já nikomu už nedám...

"Co je?" všimne si Radka mého ustrnutí.

"Nic, v pohodě," zalžu a cítím se pod psa. Sářina duše byla možná hříšná, možná stejně tak, jako moje touha po ní! Věděl jsem, že je zadaná, přesto jsem do toho šel a doufal!!

"Jsi jak přešlej mrazem," podotkne.

"Znáš to, každej den není posvícení... A k tý tvý škole, prosím tě, neblbni. Začátky jsou vždycky těžký, ale zvykneš si a za pár tejdnů ti to přijde normální. Pamatuj si, dokud tě sami nevyhodí, drž se všude zuby nehty. Naše do toho vůbec nezatahuj, tyhle úvahy jsou fakt předčasný."

"Tak jo, ještě to tam zkusím," slíbí. "Díky."

Původně ji chci požádat, aby mi tohle cédéčko půjčila, pak se rozhodne neodhalovat víc než je nutné. Kromě toho i z jiného důvodu: dost na tom, jak to bolí takhle, natož si ještě hrát na sadomasochistu!

Stejně jí neuniknu. Myslím té písničce. Poslední dobou ji hrají ve všech rádiích, kam se vrtnu. To, že ji slyším z musicboxu v jedné brněnské, jinak velmi útulné hospůdce, kam si vyrazíme s Filipem a lidmi z privátu, kterej pro nás sehnal, jelikož je Bakov za humny, na kolej jsme pochopitelně neměli nárok a ani jednomu se nechtělo dojíždět, považuji za zradu. Až do tý doby jsem se bavil docela dobře, ale pak, co ji slyším, se prostě musím opít.

Chtěl bych dojet ke hvězdám, který svítily z tvejch očí, dřív než červotoči se do mýho srdce daj...

SÁRA

Dostat se na vysněnou školu je jedna věc, udržet se na ní a dokončit ji věc drahá. Když vidím seznam předmětů, které musím zvládnout za první semestr, začínám pochybovat, jestli je to vůbec v mých silách! Pravda, rozvrh zase tak špatný není, dokonce mi vychází tak, že mám každé úterý celé volné, takový minivíkend uprostřed týdne, což není k zahození, v pátek mám jenom tělocvik, který je povinný pouze v prvním ročníku. Zvolím si plavání, co mě baví z nabídky univerzity nejvíc a v Bakově jsem ho nestíhala provozovat tak často, jak bych si byla přála. Veronika, která se nakonec na žádnou vysokou školu nedostala a coby náhražku sehnala sociální VOŠku v Bakově, mi dokonce závidí, ona totiž musí do školy denně a tvrdí mi, že má víc předmětů než já. No, možná jich má víc, ale pochybuji, že tak obsažné!

Už první přednáška z Dějin práva a státu evropských zemí a USA mě zasype takovým množstvím pojmů, že si skoro nestačím dělat poznámky, a když se mi povede sehnat si druhý týden knížku, málem jdu do kolen. Tak tlustou bichli jsem snad v životě neviděla! Státověda se zdá taky dost šílená, Teorie národního hospodářství mi pak přijde navíc naprosto nepochopitelná. Teorie práva a právní dějiny Karlovy univerzity vypadají nadějněji. Krom nich máme naštěstí i předměty, které mě vyloženě baví. Pomyslnou hitparádu vedou Základy sociologie a psychologie pro právníky, na druhém místě mám Římské právo, které je sice těžké, ale zajímavé, připomíná dějepis, stejně jako České a československé právní dějiny do roku 1945 mi problémy dělat nebudou. Aspoň si myslím.

"Přednášky nejsou povinný," utěšuje mě i Pavlu druhačka Kristýna. "Jenom semináře."

"To vím taky," upozorní ji Pavla. "Jenže když tam nebudu, tak se to jen ze skript nemám šanci naučit. Všechno to je teorie, okecávačky... To mi nikdy moc nešlo."

"No, u právníků se předpokládá, že budou umět mluvit," pousměji se, nicméně i já jsem, mírně řečeno, trochu v deziluzi a nadšení, co jsem cítila po přijetí, jaksi ustupuje. Ony ani povinné semináře nevypadají jako procházka růžovou zahradou! Týkají se teorie práva, římského práva, českých a československých právních dějin a teorie národního hospodářství. Kromě těch dějin samé těžké předměty! A to jsem ještě zapomněla jmenovat angličtinu pro právníky, která je pochopitelně povinná. A těžká.

"Procházíte stadiem rozčarování," uklidňuje nás Kristýna.

"Jako všichni prváci. Jen málokdo je okamžitě nadšenej. A víte, co je na tom nejlepší?"

Necháme se poddat.

"Že se vám tu stejně bude nakonec líbit," zazubí se.

"To chci vidět," pochybuje Pavla.

Náhodou, v Praze se mi líbí okamžitě. Zatímco Pavle připadá Praha špinavá a zaprášená a uspěchaná, já jsem z ní nadšená. Je tak živá! Nikdo mě tu nezná, nemusím mít strach, jestli mě nespatří někdo z Ríšových poskoků, že jsem si zašla na pivo s kamarády, rozhoduji čistě sama za sebe a nemusím se na nikoho ohlížet, nikomu se podřizovat!

Přidám se ke Kristýně a třikrát týdně s ní chodím do posilovny, Pavlu vyhecuji k běhu, takže takřka denně vyrážíme na Petřín, všechny tři, někdy i se Zdenkou, ovšem ta coby medička má nejméně času, učí se od prvního dne, zajdeme na pivo nebo pizzu do blízké pizzerie.

A taky se samozřejmě seznamujeme s novými spolužáky, především tedy mužského pohlaví, s holkama to zase tak snadno nejde, i s kluky na koleji. Užívám si to, co jsem celé roky na gymplu nesměla a nedělala, získávám přátelství. Vzhledem k tomu, že nemám ani mobil, nemůže mě Ríša neustále kontrolovat a já si připadám nádherně svobodná. První týdny pro mě v pátek jezdí a v neděli mě zase vozí na kolej, když nemůže, dělá mi soukromého šoféra ten jeho poskok Igor, postupem času jeho ostražitost pomalu uvadne a vše se vrací do normálu. Nakonec, ani ty cesty vlakem nebo rychlíkovými autobusy firmy Student Agency nejsou nijak špatné, ono totiž lidí, myslím samozřejmě z řad vysokoškoláků, co se přepravují sem a tam ze škol a domů, jsou stovky a tisíce a dobrá polovina z nich si ráda zpříjemní cestu pokecem s někým podobně postiženým. Takhle hovorná jsem nikdy nebyla a mít mobil, měla bych záhy SIM kartu plnou nových čísel.

Nejbližší kontakt udržujeme s kluky na koleji, se kterými jsme se seznámily hned první den. Občas i s těmi, co bydlí v protějším bloku a naše šmírování dotáhli k dokonalosti: přivezli si dalekohled. Ten hvězdářský, na stativu, který mají nainstalovaný napevno a namířený přesně do našeho okna. Ti ostatní koukají taky a určitě to tak funguje od doby, co zdejší koleje stojí, zvlášť když se brzy večer stmívá, musí se svítit a nikdo se nezdržuje zahrazováním, akorát že k tomu nemají ty správné pomůcky. Koneckonců, ať se podívají, jsme holky k světu, jak prohlásila Kristýna, něčím jim studentský život můžeme osladit!

Pozvánku na TEAM BUILDING PARTY o patro výš najdeme přilepenou na klice pokoje. Marmeládou. Pánové jsou totiž recesisti! Jelikož jsem první, kdo se kliky dotkne, mám malinový džem i v rukávu. Trochu to změní moje plány na čtvrteční večer, chtěly jsme jít s Kristýnou do posilovny, takhle akorát zaskočím do nejbližších potravin koupit láhvinku vodky a dvě krabice džusu coby můj a Pavlin příspěvek zápisného, osprchovat se a v domácích bavlněných šatech s černou kočkou na prsou vyrazíme na party.

Kluci už na nás čekají a podle všeho si dali práci s úklidem, když jsme tu byly před týdnem, tolik se nežinýrovali a abychom si mohly sednout na postel, musely jsme z ní nejprve odhodit haldu použitého prádla a knížek. Nejspíš zabrala moje výhrůžka, že do takového svinčíku příště nestrčím ani nos. Hudba hraje, svíčky svítí, víno teče proudem.

"Nepřeháníte to s tou četností mejdanů?" baví se Kristýna. "Zítra mám hned od osmi ráno občana..."

"Prosím tě, v pohodě," utěšuje ji čtvrťák Petr. Z těch čtyř kluků mi sedí nejvíc, má dost přehled, prošel prosévacími postupkami po třetím ročníku, takže je za vodou, je hodně inteligentní, ještě víc zajímavý a ve velké zavařovačce chová ohavného chlupatého pavouka. Údajně proto, aby neosobní bydlení na koleji trochu polidštil! "Občana dáš i pod vodou bez kyslíkovejch přístrojů."

"Co znamená team building? My jsme tým?" baví se Pavla.

"Rádi bychom," potvrdí Tomáš. "K tomu, aby se mohl dobrej tým vybudovat, slouží tyhle seznamovací večírky."

"Seznamovací večírek jsme měli hned ten první týden, ne?" vzpomenu si. "Pak byl druhý, třetí a tenhle je čtvrtý. Ne, vlastně pátý. Pět týdnů školy, pět mejdanů."

"Přímá úměrnost," pochválí mě Petr za můj postřeh. "Abys neřekla, tak jsem si kvůli tobě uklidil... Takže zaber, uchop číši a popojedeme."

Nenechám se pobízet, skleničky zvonivě cinknou a ostatní nás honem napodobí. Večer se všemi čtyřmi právníky je jako těch pět předešlých skvělý, báječně se bavíme a řehtáme se tak, až na nás kdosi nevrlý co chvíli zabouchá na stěnu.

Především hra na fanty, kterou kluci vymyslí, je k popukání. Samozřejmě za to může i z velké části stále se snižující obsah v láhvích.

"To je další přímá úměrnost, já vím," pospíším si dřív, než mi Petr začne tuhle záhadu vysvětlovat. "Čím víc klesá hladina v láhvích, tím víc stoupá hladina obsahu alkoholu v naší krvi. On totiž nikam nevyprchá, jen změní řečiště."

"Ty mě nepřestáváš udivovat, Sáro," zazubí se. "Jsi osmej div světa, víš to?"

"Ne, tuhle teorii jsem ještě neslyšela," bavím se.

"Krásný holky nebývají zrovna moc chytrý a chytrý holky zase nebývají úplně krásný. Tady totiž platí nepřimá úměrnost," vysvětlí. "Ty jsi výjimka potvrzující pravidlo."

"No, já mám jinou teorii," ujistím ho. "Neexistují škaredé holky, protože každá má v sobě něco, záleží jen na úhlu pohledu, pod kterým se na ni různí kluci dívají. A pozor, platí to i naopak - neexistuje vyloženě krásná holka. I o té platí to, co jsem právě řekla." Pobaveně se pousměje: "Zajímavá myšlenka." "Jo," kývnu. "A když jsme u té zajímavosti. Spousta kluků se zajímavými dělá, ale jen někteří zajímaví jsou."

"Počkej, počkej," zareaguje Ivoš. "Co tím chtěl básník říci? Že by v tom byla nějaká matematika, kdy to platí?"

"Nevím, jak vy, ale já se v tom úplně ztrácím," přizná se Jirka a my vybuchneme smíchy.

"Musíme to někdy probrat," slíbí mi Petr poněkud zachmuřeně. "Tohle už nevypadá na přímou úměrnost..."

"Hele, nechte trojčlenky a pokračujeme," krotí nás Lukáš a vymyslí skvělý úkol pro Pavlu, kdy se kamarádka musí vyklonit z balkonu a na celé prostranství mezi bloky zakřičet ze všech sil: "Já chci žít nonstop!"

Úkol pro mě si zamluví Petr, podle očekávání. Nejspíš mi chce vrátit moje pochyby a narážky! Jelikož odmítnu nechat si projít chlupatého pavouka po nahých zádech, nařídí mi, abych se skočila zeptat kolejbaby na vrátnici, jestli dovezli čerstvé banány!

Pavla s Kristýnou i všichni kluci řvou smíchy jen při té představě! Ustojím Petrův poťouchlý pohled. "Klidně."

"To neuděláš," pochybuje.

Protože nechci přijít o fant, aby mě měl v hrsti, pokrčím rameny a vyrazím. Ostatní v úkrytu za mnou, zatímco já sejdu až ke kukani, za níž vrátná štrikuje ponožky či co, oni se krčí u schodů a pracně tlumí smích.

"Dobrý večer," pozdravím uctivě a snažím se, aby na mě nepoznala, že mám něco upito. "Dovezli čerstvé banány?"

Vrátná si pošoupne brejličky. "Cože?!"

"Dovezli čerstvé banány, nebo ne?"

"Co to je za provokaci?!" rozzlobí se.

"To není provokace," ujistím ji a musím mluvit víc nahlas, protože ti pitomci se řehtají na celý vestibul! "To je jednoduchá kvizová otázka. Stačí odpovědět ano či ne. Dovezli ty banány?"

"Ne!" odsekne. "A já nechápu, co to má -"

"Děkuji, to mi stačí. Dobrou noc!" zašvitořím a za hurónského smíchu vyhupkám po schodišti nahoru.

"Překvapuješ mě čím dál víc," oznámí mi Petr a vidím na něm obdiv.

No, nejen jeho, ale i sama sebe!

Tým budujeme až do časných ranních hodin, když už nemá cenu jít spát, takže to protáhneme nonstop. Kristýna se odpotácí na občanské právo a já si vezmu plavky a jdu do bazénu. Po prohýřené noci je to skoro o utopení!

DAN

Nepředpokládal jsem, že na Vysoké učení technické v Brně se hlásí celý houfy holek, však jsem to viděl už na gymplu, technicky založených spolužaček bylo jako šafránu, nicméně to, že na Fakultě strojního inženýrství, kam mě vzali, aniž bych se musel nějak snažit, stačila jednička z maturity, holky nejsou takřka vůbec, je docela nepříjemná skutečnost.

Ne že by mi cizí holky chyběly, beztak pořád myslím jen na tu jednu jedinou, ale jejich absence je prostě zvláštní. Už proto, že holky jsou, aspoň podle těch na gymplu, pečlivky, na který se lze spolehnout: vždycky mají zápisky, hotový úlohy, v případě potřeby se na ně dá obrátit a ony rády pomohou a vysvětlí... Hm, tak to bejvávalo! V naší studijní skupině je nás patnáct a z toho jen jedna holka. Podle nových spolužáků vydá za deset obyčejných, protože za to fakt stojí, jmenuje se Dita a nosí tmavé vlasy dlouhé až do pasu. Kdyby měla modré oči, byl by to přímo můj typ, s těmi čokoládovými je sice přitažlivá a krásná, ale... Sára to není, no. Kromě toho za ní okamžitě pálí všichni ze skupiny a jak jsem si všiml, nejen z té naší. Ohlas vzbuzuje i mezi študáky z vyšších ročníků, co hladově vyhlížejí čerstvou krev. A co hůř, z jejích výkonů v deskriptivní geometrii, konstruktivní a počítačový geometrii, základech konstruování i v obyčejný matice je mi hned jasný, že pokud budu chtít od někoho vysvětlit látku, na Ditu se obracet nebudu. Možná v chemii se vyzná víc než já, ale i to je diskutabilní, a v informatice aspoň zhruba tuší, o co jde. Nikdy jsem nepovyšoval kluky nad holky co se týče matiky a intelektu vůbec, faktem je, že spolužáci ze skupiny jsou chytřejší. Aspoň někteří. Dva tři skoro geniální, ale zase pro změnu nepoužitelní pro život, totální šprti. Nejvíc mi sedí Matěj, s tím si padneme do oka hned a rovnou se spolu posadíme. Oběma nám je jasné, že jsme stejná krevní skupina. Jinak je to celkem slabota. Ne se seznamováním, to mi nikdy nedělalo problémy a když na to přijde, dokážu kamarádit s každým, nebo aspoň chvíli, ale s přátelstvím je to horší. Polovina z nich se na pivo vůbec vytáhnout nenechá a ta druhá sice ano, ale nerozumím si s nimi zdaleka tolik jako s Matějem nebo s bývalými spolužáky na gymplu. Některými.

Privát, kterej Filip sehnal, je byt tři plus jedna na Veveří a kromě nás dvou bydlí v sousedním pokoji Robert s Alicí, študáci z Masarykovy univerzity, kterým do promoce chybí poslední rok, a v tom třetím dvě druhandy z právnický fakulty, Ivana a Tereza. S těmi se docela mluvit dá, akorát že to, že jsou zrovna na právech, mi připomíná Sáru a tím pádem ozdravné účinky Brno zatím moc nepřináší.

Filip, student informatiky na MU, je na rozdíl ode mě novými spolužáky nadšenej a hned mě s nimi seznámí, takže na nedostatek nových přátel si opravdu stěžovat nemohu. Škoda že do Brna nešel i Marek, mohli jsme tu být zase ve třech jako mušketýři. Je to docela ironie osudu, že si Marek, takovej jedničkář a šprťák, vybral místo MATFYZu v Praze VOŠku u nás doma! No, spíš to za něj rozhodla tchyně, řekl bych, přestože šlo o obor, kterej si dal spíš jako záchrannou vestu, kdyby nic jinýho nevyšlo, zatímco v Praze by dělal to, co ho baví. Matiku. Jenže Taťka Šmoula poslechl hlas rodiny.

Bydlení s holkama je nečekaně výhodný, občas se už nemůžou dívat na ten bordel a kupu špinavýho nádobí, co s Filipem v kuchyni necháváme, a umyjí ho za nás. Aspoň nemá Alice řeči, ta totiž dokáže být docela protivná. Tereza si navíc celkem často i vaří, prý ji to baví, což nechápu, moje stravování spočívá v instantních těstovinách, ve všech těch dobrých hostincích a značkách Amore mio mám fakt slušnej přehled, a protože není lakomá, nechává mi zbytky. Tedy, nejdřív to vypadá jako zbytky, postupem času už se mnou přímo počítá a uvaří toho rovnou víc. A když ji pak vezmeme spolu s Ivanou a Filipem na pivo, je naprosto spokojená a jazýček pomyslných vah vzájemných vztahuje tak v dokonale vyvážené rovině a vzájemné symbióze.

"Nezajdeme najedno?" navrhne po škole Matěj. Mrknu na mobil. Mám to tak akorát vrátit se na Ve ven, naházet do báglu špinavý hadry a dojet městskou na Zvonařku, pokud chci stihnout vlak v půl druhý. A to bych měl, protože večer máme zkoušku s kapelou, v půlce listopadu hrajeme v Díře, v rockovým klubu, což je pro Inferno docela vyznamenání. Jindy zkoušet nemůžeme, zbývají jen víkendy, když jsem přes týden pryč. No, on by Marek častěji beztak nemohl. "Máme zkoušku."

"Pojedeš dalším, ne?" pokrčí rameny, protože v tom nevidí problém. Je totiž místní, žádné dojíždění se ho netýká.

"Můžu se přidat?" připojí se k nám nečekaně Dita. Vůbec jsem netušil, že stojí hned za námi, natož že nás poslouchá! Pozvání na pivo se jí za těch pár týdnů školy dostalo nepočítané a jak jsem si všímal, využívala ho skoro vždycky, přesto k lítosti mnoha spolužáků stále nebyla k maní - a přitom stále volná, což je asi dráždilo nejvíc. Lítají kolem ní jako psi kolem hárající se feny.

"Ty vždycky, Dituš," zazubí se na ni Matěj. Teď už by mu nejspíš nevadilo, kdybych trval na svém odjezdu a on by s ní musel jít na pivo sám, protože na mě nenápadně mrkne: "Takže nejdeš, jo?"

Dopřeji mu tu radost: "Musím domů. Užijte si to." "No Dane?" Dita mě chytí za rukáv. "Přece nás v tom nenecháš? Doma ti nic neuteče. Nebo že by jo...?"

Umím číst mezi řádky, abych pochopil, na co se vlastně ptá. Odfrknu. "Ne, neuteče."

"Tak vidíš," čapne mě za křídlo, druhou rukou drapne Matěje a už si to ve třech štrádujeme do převážně studentské hospůdky Vočko, jejíhož majitele docela určitě inspiroval seriál Simpsnovi,

Matěj po mně přes její rameno střelí pohledem, jako co to má bejt? Pokrčím rameny. Jsem v tom nevinně, brácho.

Nakonec se u Vočka rozjedeme tak, že nestihnu vlak ani v půl druhý, ani v půl pátý, no a tím večerním už nemá cenu jezdit, napíšu jen esemesku Honzovi, aby svolal zkoušku na zítřek, a docela dobře se bavíme až do pozdních nočních hodin, kdy vymeteme hned několik hospod a podnikneme první větší tah po našem novém domovském městě. Dita je překvapivě vtipná a veselá a je fakt, že jejímu kouzlu podlehneme oba.

SÁRA

Počasí je na listopad nadprůměrně teplé. Pranostika o svatém Martinovi, který má přijet na bílém koni, neplatí tak úplně. Letos se totiž Martin urval z řetězu a vyhnal svého bělouše už prvního listopadu! V Praze to znát nebylo, ale v Bakově ležel na trávě sněhový poprašek ještě celý následující víkend. Ach jo, už to zase začne. Dlouhá zima, hnusné počasí, doba kabátů a šál a vysokých bot... Jsem letní typ a ze všeho nejvíc miluji léto, kdy se dá chodit v minisukních a topech a člověk se cítí tak krásně volně, nesvázaný vrstvy oblečení! Navíc vzpomínka na léto jako vždycky zabolí...

Jenže pak nastal útlum, Martin se zkrotil, zahnal hajtru do stáje, přišlo oteplení na plus dvanáct stupňů, a to se zatím stále drží. Což je hned příjemnější, lépe se cestuje.

"Ahoj, Sáro! Ahoj, Sáro!" vítají mě dvojčata dvojhlasně, jako bych dorazila po měsíčním pobytu na Kanárech a ne po pouhých pěti dnech z Prahy. "Co jsi nám dovezla?"

Vytáhnu z kapsy batohu dvě čokolády, které jsem koupila na bakovském nádraží, a holky jsou spokojené.

"Proč jsi nepřijela už ve dvě?" diví se mamka. "Tělocvik se trochu protáhl, nestíhala jsem. Ahoj." "Ahoj," odpoví mi. "Ríša tě tu dvakrát hledal." "Já vím, volal mi," brouknu otráveně. "Přišel ti dopis," zamává Kája obálkou, na níž je vytištěná silueta dívčí postavy, symbol Miss.

Vytrhnu mu ji z ruky a tak, jak jsem, oblečená v dlouhém kabátě, ho nedočkavě roztrhnu a přečtu. "Co je to?" vyzvídá mamka. "Pozvání do oblastního kola soutěže Miss ČR." "Ty ses tam přihlásila?"

"Ano. A podle fotek jsem prošla prvním výběrem." "Jé, ty budeš Miss?" raduje se Adélka, zatímco Barunka dodává: "Taky budu Miss. Až budu velká."

"To je super, že budeš Miss. To dostaneš takový to auto s nápisem," představuje si Kája. "Budeš mě s ním vozit na tréninky, to budou kluci čumět!" "Ty mi ani nechoď na oči!" zahrozí na něj mamka. "Co udělal?"

"Rozbil stůl," žaluje mamka. "V pondělí musím do ředitelny a stůl pochopitelně zaplatit." "Jak se ti povedlo rozbít stůl?" pousměji se. "Prostě jsem na něj padl," pokrčí Kája rameny. "Z toho vidíš, co v té škole dělá! Lítá tam jak blázen, až porazí stůl a úplně ho zničí," zlobí se mamka.

"To se stane," zastanu se bráchy. "Vždyť ty stolky jsou jenom lavice, nic nevydrží..."

"Jenže on rozvalil stůl paní učitelky," převeze mne mamka. Málem jdu do kolen!

"Prostě jsem do něj drcnul a on se sám rozpadl," hájí se brácha. "Stejně se viklal."

"Sám, no jistě," bavím se. "Ty jsi číslo."

Pak, když se převleču a vybalím si, vyfasuji hned práci, bez té by to u nás nešlo: musím zbavit jádřinců plnou misku jablek, oloupat je a nakrájet na drobné kousky, aby je mamka mohla zamotat do nohavic kynutého štrůdlu.

"Proč ses na tu Miss hlásila?" vrátí se mamka k tématu.

"A proč ne?"

"Ríša bude žárlit," varuje mne.

"Přitom by měl být spíš pyšný, ne?"

"Pyšný? Na co, prosím tě? Že se chceš ukazovat v televizi? Předvádět se před cizími chlapy? No jen si zase zahrávej, jako by ti to tehdy v září nestačilo!"

"O televizi vůbec nejde! Není řečeno, že se tam vůbec dostanu, můžou mě vyřadit hned v oblastním kole!" odseknu.

"A o co teda jde?"

Pohodím hlavou. Mamka by to nepochopila! Nemůžu za to, že mým snem není stát se Ríšovi dobrou manželkou. Mám úplně jiné ambice, chtěla bych... Chtěla bych změnit svůj život. Ať už jakoukoli cestou. Ať už přes Miss, anebo jako právnička pracovat v organizacích, které se snaží změnit a hlavně zlepšit životní podmínky třeba lidem v Africe. To, co jsem tam v létě viděla, mě v tom jenom utvrdilo a nemůže mi být jedno, jak uboze žije podstatná část lidí na naší planetě! Dobré právníky tam určitě potřebují také. Chci zkusit všechny příležitosti, nebýt závislá na Ríšovi a dělat jen to, co se mu líbí!

Jen si na něho vzpomenu, rozehraje se mi mobil a Linkink Park ozvučí celou kuchyni.

"Už jsi doma? No konečně. Stavím se pro tebe v sedm."

"To nepůjde," krotím ho. "Od sedmi mám volejbal."

"Jak to?" zpozorní. "Přece tam už nechodíš."

Nadechnu se: "Jednoduše jsem se tam znovu přihlásila. Chybí mi, volejbal mě vždycky bavil. Přijdu k tobě, jen co tam skončím. Budeš v Krokodýlovi?"

Sice něco namítá, ale nakonec souhlasí. Mám ze sebe radost! Mamka ji má ovšem mnohem menší.

"Ty si nedáš pokoj," zlobí se. "Vždyť máš tělocvik v Praze, ne? Sem jezdíš jen na víkend a ještě si vymýšlej jiný program. A vůbec, kde jsi vzala mobil?"

Předvedu jí svoje nové krásné véčko od Nokie. "Hádej, kde asi. Od Říši."

"Vidíš, jak je hodnej?" triumfuje.

Pobaveně se pousměji. Mami, kde žiješ! Nekoupil mi ho proto, že by byl tak hodný, ale proto, aby mě mohl kontrolovat. Ty první týdny bez mobilu musely být pro něj utrpením. Takhle mě má zase na dálkové ovládání. Navíc mi pořídil mobil na smlouvu, kterou má napsanou na svoje jméno, takže nemusím platit ani účet. Což vypadá na první pohled taky krásně, je tak ohleduplný...! Jenže ve skutečnosti jde o to, že mi bude kontrolovat veškeré výpisy volání i počet esemesek. A jak ho znám, vsadím se, že si dělá čárky, kolik mu jich pošlu, aby viděl, jestli píšu ještě někomu dalšímu! Notabene psát na jiného operátora a jiné číslo, než je jeho, by byla neuvěřitelná lehkomyslnost, za kterou bych těžce zaplatila. Díky, nechci. Ríša je, stejně jako většina chlapů, naivní hlupáček. Nejspíš nepochopil, že kdybych chtěla, můžu psát jinému klukovi třeba z internetu nebo z kamarádčina mobilu, například! Kdybych chtěla. Jenže já nemám komu. A taky nechci. Nemůžu.

DAN

Z koncertu v Díře nakonec málem sešlo. A ne kvůli mně! Tentokrát byl tím potížistou, jak se vyjádřil Honza naštvanej na doraz, Marek. Jeho choť ho totiž odmítla pustit samotného, a protože ho jaksi nemůže doprovázet, mimino už mají doma a ona je staráním se o ně naprosto vytížená, navíc je to podle Marka dítě, které neustále řve, ve dne i v noci, měl mít utrum i Marek. A tudíž celá kapela včetně majitele klubu, který s naším vystoupením stoprocentně počítal. Marek se nakonec urval a koncert se koná.

Bušíme do nástrojů o sto šest, abychom uspokojili náročný publikum Díry, kde hrávají rockové hvězdy typu Pěst. Daří se nám to jen částečně, jak mohu pozorovat, protože skalní návštěvníci Díry a příznivci tvrdého rocku jasně poznají rozdíl mezi rockem a punkrockem. Zatímco rock je založený na rychlosti, kdy bubny duní a kytary je stíhají, zjednodušeně řečeno, punkrock je o trochu pomalejší a melodičtější. Což se samozřejmě nemusí tvrdým rockerům líbit a taky se to některým nelíbí, ovšem víceméně máme úspěch. Rozhodně u holek. Jenže těm zase nejde tak moc o hudbu, řekl bych. Jeden by nevěřil, jak rychle se kolem kapely nabalí houfy nadšených fanynek, některým je sotva čtrnáct, až se divím, že se do nočního klubu dostaly, nejspíš se to s kontrolováním občanky zrovna nepřehání, většinou tak kolem šestnácti, zhruba do dvaceti. Ne že by omlévaly a hystericky šílely jako třeba na čtyřicet let starých záběrech Beatles, kteří sice hráli jinou muziku než my, ale zato jí změnili svět, ovšem vyvádějí slušně a o přestávkách se nemůžeme nikam hnout, aniž bychom je neměli v závěsu. Lukášovi to přijde super, Honza je taky spokojenej, mně to nevadí a Markovi je to na obtíž přece jen je to ženáč.

"Dobrý, co?" libuje si Honza o půlnoční pauze. "Prosím tě, ty holky by takhle dělaly, i kdyby tu vystupovaly Kelly Family" krotím jeho nadšení. "Prostě jen chtějí sbalit někoho, kdo je v jejich očích slavnej. Aspoň trošku. A nikdo jinej po ruce není, takže berou nás."

"Vidíš to moc černě," baví se Lukáš a smotne další brčko. "Nakonec, i kdyby to tak bylo, vadí to něčemu? Některý ty děvuchy jsou fakt pěkný."

"Nepřeháněj to," krotí ho Honza, frontman kapely. "Abys byl vůbec schopnej hrát až do konce! Podle smlouvy do tří." "V pohodě," holedbá se a výraz nekonečné spokojenosti, kterej se mu usídlí ve tváři, by mu mohl leckdo závidět.

"Některý jsou vážně hezoučký," připustí i Marek skoro lítostivě a dokonce se za kolem procházející blondýnkou v příliš těsných kožených kalhotách pootočí.

"Zrovna jsem si říkal, jakej jsi vzornej ženáč," bavím se. "Tak si to nepokaz."

"Ts," odfrkne. "Tejden se mnou nebude mluvit ani noha od židle. Není nad to bejt ženatej." "Je to tak drsný?"

Trhne rameny a taky si jedno brčko umotá. "To máš těžký. Já Káťu chápu, že nechce sedět v sobotu večer sama doma jen s holkou... Jenže přece věděla, že hraju v kapele, ne? Věděla to celou dobu, co jsme jen trénovali a zkoušeli, no a když se konečně trošku zadán, že můžeme i vystupovat, tak by chtěla, abych kytaru prodal a věnoval se jí a malý." "A tchyně?" Zakroutí očima. "Když jsem dřív slyšel vtipy o tchyních, říkal jsem si, že je to přehnaný, stejně jako vtipy o blondýnkách. A víš, co jsem zjistil? Není to přehnaný. S Katkou bych se ještě možná domluvil na nějakým kompromisu, jenže se do toho vždycky vloží tchyně... A je konec."

"Nemůžete bydlet někde sami?"

"Za á, kdo by nás živil, když studuju a Katka je na mateřský, a za bé, myslíš, že mám milion, abych si mohl koupit dva plus jedna v paneláku?"

"Blbý," zhodnotím situaci.

"To mi povídej."

Ptát se ho, jestli nemohou bydlet u jeho rodičů, by byla zbytečnost, protože to vím. Nemohou. Marek má ještě dva sourozence, zatímco Katka je jedináček a má svůj vlastní pokoj, který momentálně sdílí s Markem a Markétkou. Když si představím, že bych měl vyměnit svůj studentskej život za to, co má Marek, naskočí mi husí kůže. Potkávat se v koupelně s tchyní, sedět s ní u jednoho stolu, poslouchat ji... A jelikož je živí a oni jsou na Katčiných rodičích závislí, žádný východisko neexistuje.

"Tak na ten podělanej život," nabídnu mu panáka a on ho do sebe bez mrknutí vyklopí.

Blondýnka v kůži kolem opět projde a hodí po nás pohledem tak významným, až Marek zaúpí a panákovou rundu otočí.

"Pánové, pánové," svolává nás Honza. "Než začneme, mám skvělou zprávu. V sobotu před Mikulášem hrajeme v Rodeu"

Trhnu sebou.

"Co je?" všimne si mne Honza.

"Nevím, jestli můžu jít do Rodea," zaváhám. V srpnu o Markově svatbě jsem v něm byl, pravda, jenže to byl ten kretén i se Sárou na Kanárech. "Patří Výbornýmu, ne?"

"Jo, s tím jsem to dojednal," kývne. "O co ti jde?"

"Jen o to, že mu pigloval tu jeho," zasměje se Marek.

"Ale tebe přece nezná osobně, ne?"

"Ne... Myslím. Neměli jsme tu čest..."

"No tak vidíš, žádnej problém," usoudí Honza. "Hlavní věc, že nám to zacvaká, ne? Rodeo je mnohem větší... A nechci ti kazit radost, ale Díra je taky jeho."

"Cože?!"

"Tos netušil?" baví se kluci.

Netušil. Kdybych to byl tušil, tak... Tak co? Vždyť už je to úplně jedno! Nenašel si mě od září doteď, i když mi to v telefonu sliboval, proč by mě měl vypátrat v prosinci?

Ta blondýnka kolem projde potřetí a vyšle ke mně pohled, při kterým mě píchne ve slabinách. Radši se honem dívám jinam a soustředím se už jen na hru.

SARA

Kristýna měla pravdu. Po dvou měsících v Praze mám nejen plno nových zážitků a známých, ale i dojem, že škola není zase tak nepochopitelná, jak se mi z počátku zdála. Jasně, jsou předměty lehčí a předměty těžší, ovšem zvládnout se dají všechny. Zvládlo je tolik jiných lidí, proč bych je nezvládla já? Přece nejsem horší! Pro jistotu se učím průběžně, což Petr naprosto nechápe a směje se mi, že jsem šprtka. Spoléhat se na zkouškové období by se nemuselo vyplatit, ono to pořád vypadá, že je času dost, jenže pak najednou nebude... Kdepak.

Vlastně by se dalo říct, že se mi daří. Jistě, to hlavní se ukáže až v lednu a únoru, ale tak celkově... Oblastním kolem Miss jsem prošla bez nejmenších problémů, vyhrála jsem ho, no a vzhledem k tomu, že postupovaly první tři, měla jsem ještě i rezervu. Jsem spokojená. Skoro...

Začátkem prosince je Pavla nemocná a Petr, aby mě prý v mé samotě potěšil, mě přijde navštívit i s notebookem, takže celou noc koukáme na různé filmy a skvěle se u toho bavíme. Ve dvou, žádný team building. Americká krása je klasika, na té se shodneme oba, Amélie z Montmartru roztomilá, Šifra mistra Leonarda kontroverzní a Stepfordské paničky zábavné. Nevím, jak to ten kluk dělá, ale v jeho přítomnosti se mi vůbec nechce spát, cítím se s ním fajn. A to čistě kamarádsky.

"Víš, co mě napadlo?" prohodí Petr, když si uděláme rychlou snídani a já se balím na plavání a rovnou i domů, z bazénu se už zpátky na kolej nikdy nevracím. "A než řekneš ne, chtěl bych tě upozornit, že je to skvělej nápad."

Pobaveně se usměji. "No, pochlub se."

"Co kdybys nejela na víkend domů?"

"Nápad sice skvělý, ale neproveditelný. Musím."

"Musíš?" opakuje.

Mlčky kývnu.

"Byla hloupost myslet si, že taková krásná holka nikoho nemá," usměje se. "Ale zkusit jsem to musel. Velká láska?"

Pokrčím rameny. Nechce se mi vysvětlovat a on to ze mě nepáčí. Počká, až si sbalím, a společně vyjdeme na chodbu. Málem se přizabijeme o nákupní vozík z Billy, která je odtud docela vzdálená a ještě navíc od předevčerejška nejezdí výtahy, takže je docela záhadou, jak se sem na patro dostal, oba se tomu musíme smát.

"Chceš doprovodit?" nabídne mi.

"Ne, díky, jsi hodný," odmítnu pomoc.

"Tak ahoj v neděli večer," rozloučí se.

"Ahoj," usměji se na něho. Od schodiště se otočím: "Petře?"

"No?" zeptá se s nadějí.

"Jak bylo v tom filmu, v Paničkách, že všichni ti chlapi měli za ženy úžasné a poslušné kočky... Na dálkový ovládání... Tak to je přesně můj případ. Akorát že nefunguju jako bankomat a z pusy mi nelezou dolarové bankovky."

Nejdřív se zasměje, asi myslí, že si dělám legraci, pak se zatváří nevěřícně: "Neke...!"

Pokrčím rameny, věnuji mu poslední úsměv a seběhnu schody, protože mám nejvyšší čas, abych stihla začátek plavání. Je zvláštní, jak rychle si člověk zvykne na jiný životní režim, dřív probdít celou noc, byla bych mrtvá, dnes mi to celkem vzato ani nepřijde. Aspoň že se vyspím z pátka na sobotu, protože ze soboty na neděli je to se spánkem opět slabší. Doprovázím Ríšu a jeho dva kamarády, jeden je i se svou společnicí, co vypadá na šlapku na první pohled, do jednoho z Ríšových podniků, kde se koná velká Mikulášská zábava.

To, že kapela, kterou Ríša angažoval, je Inferno, má účinky pěsti přímo na solar! Poznám je podle hudby už zvenčí, na zádech mi naskočí husí kůže, a pak, když se usadíme kolem rezervovaného stolu na protější straně sálu, než je pódium, kde je nejlepší akustika a nehrozí, že ohluchneme, mě při pohledu na Dana poleje horko.

Neviděla jsem ho od rána na začátku září, kdy jsem po něm švidrala jedním okem. Tři měsíce odloučení a přitom...

Všimne si mne také, myslím, okamžitě. Naše pohledy se však setkají jen jedinkrát a na prchavou chviličku. Rychle oči odvrátím a se sebezapřením dokážu nemožné - ani jednou se na něj nepodívám. Nemůžu!!! Nemůžu, protože... Protože bych se prozradila. A taky bych mohla prozradit jeho, což by mělo katastrofální následky! I tak je Ríša znepokojený, co se se mnou děje, pro jistotu se vymluvím na bolest hlavy. Domů mě nepustí, i když mu to za ten večer navrhuji snad desetkrát!

"Chceš mi zkazit pěknej večer, co?" naštve se při jedenáctém dotazu. Od té doby mlčím.

Na Dana se nedívám, ale stejně... Všechno registruji. To, že pije mnohem víc, než kdy dřív, i to, jak se kolem něj houfují holky.

Ten večer je k nepřečkání! Na toalety jdu za tu dobu dvakrát a pokaždé v době, kdy hrají, protože si nerisknu projít kolem kapely o přestávce. Nejsem si jistá, jestli bych zvládla emoce! Spát se mi tedy nechce vůbec. Z rozrušení to ani nejde!

V půl čtvrté se konečně Ríšova společnost rozhodne skončit v nejlepším, notabene v tu chvíli už kapela balí aparaturu a po sálu se potlouká či polehává, jak kde upadli, jen pár posledních nadraných opilců. Ríša mi u šatny přidrží kabát, abych se mohla snáz obléct, zamotám kolem krku šálu a v jeho objetí vyjdeme do studené noci, kde čekáme na taxík. Tranzit s logem firmy Danova táty stojí opodál, o dveře nákladového prostoru se opírá zády jakási blondýnka, které tipuji s bídou šestnáct let, a Dan, který má spoustu problémů s udržením rovnováhy, se s ní líbá tak, jako se líbával se mnou - stylem po nás potopa. O mojí přítomnosti netuší, je dost mimo. Násilím odtrhnu oči od hrůzné podívané a do taxíku se nacpu jako první, abych byla co nejrychleji pryč. Je mi jasné, že nezůstane navždy sám, přesto to bolí, tak strašně to bolí... Představa, jak se s tou holkou líbá u našeho tranzitu, ve kterém jsme spolu tolik prožili, je horší než sůl nasypaná do čerstvě otevřených ran.

DAN

Vysoká škola je poněkud hektické a současně bohémské období. Bohémské obzvlášť, díky spoustě nových známých z naší i Filipovy školy se nenudím ani maličko a prakticky by se dalo říct, že snad jeden večer v týdnu sedím na privátě, jinak jsem pořád někde ve společnosti. A ono je stále co slavit! Lidi mají narozeniny, svátky, nebo se prostě jen tak radují ze života... Od doby, co jsem viděl Sáru v Rodeu, se musím násilně radovat s nimi, protože jinak bych si to mohl jít hodit! Tráva a alkohol jsou podpůrné, leč zavrženíhodné prostředky, nicméně... Co na tom, že mám dobrou náladu jen tehdy, když si ji vyvolám chemicky!

Mohu si gratulovat, že jsem po tátovi zdědil buňky na matiku, protože té máme ve škole víc než dost a bez základů, co nám nalil do hlavy matikář Komínek na gymplu, bych byl nahranej. Asi tak, jako je nahraná Dita, která mě poprosí o doučování, jelikož v látce dost nehorázně plave. Především kongo, jak slangově říkáme konstruktivní geometrii, je pro ni španělskou vesnicí.

Nejdřív mě to trošku otravuje, volnej čas se dá využít lip, ale ono to zase tak špatný není. Dita je hezká holka a sedět v její těsné blízkosti, dotýkat sejí ramenem a cítit vůni jejích vlasů se nepoštěstí zdaleka každému! Matěj by ji rád doučoval sám, jenže ona to chce bůhvíproč ode mě.

V bytě k tomu máme ty správný podmínky. Filip má každej čtvrtek školu až do osmi večer, jsme v pokoji sami a v okamžiku, kdy jí snad po sté opakuji stále stejnou a pro mě jasnou věc, se zadívám zblízka do jejích očí. Modré se mi sice líbí víc, ale ty hnědé... Jsou tak hluboké... Skoro se v nich ztrácím! Naše tváře jsou od sebe vzdálené třicet centimetrů, ne víc, po zaváhání zruším i tuto vzdálenost, nachýlím se lc ní a políbím ji.

"Konečně tě to napadlo," zamumlá a ovine se kolem mě jako svlačec. Stane se, co se stát prostě musí. Zbavím ji svetříku a Dita mě mikiny i džínsů, pohraji si s rafinovaným zapínáním její podprsenky a když ze mě stáhne boxerky, dostanu se jí pod kalhotky. Milování je krátký a divoký, nešetřím ji a ona se pode mnou odevzdaně svíjí.

Filip se objeví ve dveřích těsně poté, co oba dospějeme k vyvrcholení, ještě jsme celí zadýchaní.

"Ty vole!" udělá, načež dodá: "Sorry." A vycouvá.

Dita se pobaveně obleče, studem rozhodně netrpí, políbí mě a než odejde, dodá: "Řekla bych, že nám to spolu bude klapat, co myslíš?"

"V posteli určitě," ujistím ji. Tenhle sex byl mnohem lepší než úlet, kterej jsem měl po mikulášský zábavě s tou něžnou blondýnkou. Ačkoli mě sama sváděla, nakonec se ukázalo, že zdaleka není vůbec tak zkušená, jak se dělala, a protože jsem ji měl jako pes boudu, byl to spíš propadák, neměl jsem z toho nic ani já, ani ona. Sex na stojáka, když se sotva člověk drží na nohou... Nic moc.

Filip mi dokonce závidí: "To mi řekni, proč zrovna ty máš štěstí u takový kosti?"

Pokrčím rameny. Na rozdíl od Fily tomu neříkám štěstí. Navíc mě trápí pocit viny, jako že jsem Sáře zahnul, už podruhý během krátké chvíle! Jsi vůl, kamaráde! Jaký zahnul? Vždyť už spolu dávno nejsme a navíc ona je pořád s tím svým kreténem, miluje se s ním a žádný výčitky nemá! Spala s ním i v době, kdy mi tvrdila, jak moc mě miluje, sakra!!

Proč bych nemohl chodit s nějakou jinou? Například s Ditou? Je krásná a žádnou bokovku nemá. Aspoň doufám. A je prsatější než Sára. Další důvod, proč s ní být. No a tím hlavním je sex, co si budeme povídat. Pokud nepočítám úlet u tranzitu, kterej byl stejně jen z lítosti a žalu, poté, co jsem uviděl Sáru, tak krásnou... a tak vzdálenou... a zase s NÍM, jsem se prostě musel opít, Sára, ta mrcha, se na mě podívala jen jednou při příchodu a pak nic, vzduch, vakuum, neexistoval jsem pro ni, normálně mě vypustila, jako by se nikdy nic mezi námi nestalo!!, no a pak už to šlo mimo mě, naposledy jsem se miloval v červenci na Slovensku. A to už je skoro půl roku!! Potřebuju někoho mít. S někým spát. Někoho milovat. S někým chodit. S někým být. Proč ne zrovna s Ditou? Matěj a polovina kluků z FSI mi záviděli jen to doučování, natož až se dozví víc!

SÁRA

Nemám ráda Vánoce. Ani jako malá holka jsem je nemilovala. Ještě tak kdysi dávno, když jsme byly s mámou samy, možná... Jenže to je fakt hodně dávno! Pak se vdala a všechno se dost změnilo. Přibyli sourozenci a především otčím, člověk, se kterým jsem nikdy nenašla společnou řeč a v dospívání se mu odcizila tak, že ho dnes chvílemi i nenávidím. Závidím rodinám, které fungují správně! V těch šťastných dokonce nezáleží ani na tom, jestli je táta vlastní nebo nevlastní. Pokud je normální. Můj náhradní otec normální moc není, vadí mi na něm tisíc věcí, například to, že se rád napije a zásadně tím zkazí každé Vánoce.

O tlačenici v obchodech ani nemluvím, lidi dělají, jak kdyby měl přijít hladomor! Všude je hrozná strkanice, u Tesca se dokonce pohádají o nákupní košíky, kterých je najednou nedostatek. A pak že jsou Vánoce svátky klidu a míru a srdce jsou otevřena lásce a porozumění... Kecy z reklam, které na nás útočí od začátku října. Blázinec.

Na svátky odjíždí všichni studenti, tudíž se do pátečního vlaku, kterým jsem chtěla původně jet, vůbec nevejdu, musím čekat až na sobotní ráno. Doma jsou na mě za to naštvaní, máma si myslí, že jsem se schválně chtěla co nejdéle ulít práci, je třeba poslepovat cukroví a ozdobit je polevou a otčímovi uhňácat nepečené roládky, které nelze připravit pár dní předem, protože by se mohly zkazit, někdo musí koupit kapra a ozdobit stromeček a spoustu dalších věcí.

Na kapra vystojím šílenou frontu, domů ho přinesu napůl leklého, ve vaně se obrací břichem vzhůru a sotva hýbe žábrami, ovšem otčím vyrazil už před pár hodinami "najedno" a tím pádem ho nemá kdo zabít. Do toho dvojčata, která jsou z praktických důvodů zasvěcena do drsné skutečnosti, že dárky nenosí tajemná neviditelná bytost, nýbrž rodiče, zdobí spolu s Kájou stromeček a příšerně se u toho hádají, protože obě chtějí věšet sněhuláka a Mikuláše z kolekce, kdežto kominíka ani jedna, a když Kája rozšlápne dvě elektrické svíčky, které si při rozmotávání každoročně zašmodrchaných kabelů rozloží po obýváku, dostanou od mamky pár facek všichni. Otčímovi, který dorazí v půl dvanácté v noci, by jich nejradši taky pár vystřihla, ale na toho se neodváží.

Rozhádaná nálada vydrží i po celý Štědrý den, zkrátka, Vánoce, jak je znám. Nebýt dvojčat, která je prožívají s dětskou radostí, podepsala bych petici za zrušení Vánoc.

Těsně před večeří váhám, zda poslat Danovi vánoční esemesku... Popřát hezké svátky bych mu mohla! Na druhou stranu... mohl by brát to hezké jako výsměch. A vůbec, podle toho, jak se měl k té roztomiloučké blondýnce, na mě už dávno nemyslí, překonal rozchod, tak proč se mu připomínat!

Nakonec nepošlu nic. Pod stromečkem najdu mikinu a zimní boty, které jsem si sama vybrala, neriskla bych takový důležitý úkol nechat na mamce, a mám radost, že moje dárky ostatní potěší. To už je máma s Karlem usmířená, takže by to nakonec mohlo dopadnout dobře, kdyby se Kája nezačal rozčilovat, proč dostal "pitoměj zastaralej typ mobilu", zatímco on chtěl ten nový typ s foťákem a MP3 přehrávačem, jako má Sára. Mamka mu vynadá do nevděčníků a když se začnou ozývat i holky, které si přály domeček pro Bárbíny a auto pro Bárbíny a poníka pro Bárbíny a všechny ty drahé zbytečné věci z reklam, a místo nich našly loutkové divadlo, knížky a stavebnice, je o zábavu postaráno.

Vlastně se už nemůžu dočkat, až mě Ríša vysvobodí!! Přijede si pro mě ještě večer, druhou vánoční nadílku si odbydeme v jeho bytě, tentokrát jsou dárky mnohem okázalejší a luxusnější, zbrusu novými carvingovými lyžemi a skvělou lyžařskou kombinézou mě potěší úplně maximálně, tím spíš, že prý hned zítra vyrážíme na týden do italských Dolomitů. Noc, kterou spolu před odjezdem strávíme, je romantická a něžná, a když se milujeme u Rybový vánoční mše, konečně cítím tu správnou vánoční náladu.

DAN

Silvestra hodláme strávit s Filipem a starou partou z gymplu u Brousků na chalupě v Beskydech kousek od legendami opředeného vrchu Radhošť. My jsme tam sice nikdy žádného sirotka nepotkali, ale zato jsme si to vždycky parádně užili, byly to jízdy, na jaké se vzpomíná i po letech.

Po Vánocích, které jsem strávil víceméně ve sklepě, kde jsem sám brnkal na kytaru tklivé rockové balady, písně beze slov, jednu jsem dokonce i složil a v duchu ji pojmenoval nejhezčím dívčím jménem, jaké znám, potřebuju mezi lidi jako sůl! Pozná to i mamka, protože mě mateřsky podrbe ve vlasech a kromě toho, že podotkne, abych si taky někdy zašel k holiči, že už to mám neúnosně dlouhý, poznamená: "Jen s ostatními jeď, ať se taky trošku pobavíš a nesedíš tu celý svátky jako hromádka neštěstí. Ty na ni pořád myslíš, vid?"

"Ne!" odseknu tak vehementně, že kdybych řekl ano, vyšlo by to úplně nastejno.

"Hlavně se neopij," strachuje se ještě. Kdybys, mami, věděla, jakej život vedu poslední měsíce, zešedivěla bys!

Díky Ditě na Sáru ani moc v Brně nemyslím, ovšem tady to na mě zase všechno padlo. Stačilo se v pokojíku podívat na všechny svíčky, kterými jsem tenkrát v září chtěl udělat správnou atmosféru a jež jsem nebyl schopnej uklidit, jsou jako mementa touhy... Dlouho jsem přemýšlel, jestli jí napsat přáníčko k Vánocům, ale pak jsem to vzdal. Proč bych to dělal? Beztak je s tím svým mafiánem, kterej si ji kupuje dárky a penězi... Marek měl pravdu!

"Mohla bych jet do Beskyd s vámi?" napadne Radku.

Podívám se na ni poněkud překvapeně. "Jsi upadla, ne?"

"Jenom jako," ujistí mě šeptem. "Že bys mi kryl záda."

"A kde bys ty tři dny byla?"

"Přece s Koudym na dýze," pohodí hlavou.

"Co je Koudy?"

"Spíš kdo," opraví mě a hrdě dodá: "Můj kluk."

"Ty máš kluka, jo?" pousměji se pobaveně. "No a? Je mi šestnáct!" ohradí se. Na obchodce si samozřejmě zvykla a i když spoustu profesorek z duše nesnáší, líbí se jí tam. Z jedniček a dvojek na základce přešla na dvojky a trojky na střední a spokojeni jsou všichni, naši i ona.

"To je sice pěkný, ale smůla, holčičko. Mamka by tě nepustila ani s Koudym na dýzu, ani se mnou na chalupu."

Což jsem vystihl naprosto přesně, znám matku o nějaký ten pátek déle než ségra. Jelikož dostane zákaz trávit příchod nového roku jinde než doma u televize, nafoukne se a protestně se zavře ve svém pokoji. Nakonec pořád lepší, než koukat na ty stupidní pořady!

Cestou na nádraží mi pípne esemeska. DOBRÉ SE BAV, MILÁČKU, A NEZAPOMEŇ NA ME! Usoudím, že odepíšu až ve vlaku, kde bude teplo, a než se tak stane, přijdou mi ještě tři další zprávy. Všechny od Dity. Kdyby nedostala angínu, jela by na chalupu s námi, takhle musí ležet doma v Ostravě a maximálně mi může psát. A to ona dělá, každou chvíli mám SIMku úplně ucpanou, jsem totiž líný mazat zprávy, tudíž se občas stane, že mě musí prozvonit, aby mě napadlo jich pár promáznout a mohly mi dojít další. Se Sárou jsme si taky psali, ale tak jako normálně, Dita je grafoman. Zamračím se. Proč na ni pořád, ale pořád myslím?! Dost, vyhodím si ji z hlavy, končím. Na nádraží se nás sejde deset včetně Marka. "Nevěřím svým očím," užasnu překvapeně. "Ona tě pustila?"

"Ne," trhne hlavou.

Mrknu na bágl u jeho nohou a dovtípím se: "Zdrhl jsi?!" "Spíš jsem byl vyhozenej," ušklíbne se. "Dala mi vybrat, nůž na krk. Buď kapela, nebo ona. A protože v půlce ledna hrajeme v Giga klubu a nedá se to zrušit..."

„Ty vole, to je síla," polituji ho. "Jsem rád, že jedeš, ale víš co... Poděláš si to u ní tím víc a pak ti teprve bude kapelu zakazovat. Nejlepší by byl kompromis, kdy -"

"Tchyně kompromisy neuznává a Káča ji poslouchá," přeruší mne. "Jenže já už toho mám po krk. Potřebuju od nich vypadnout, dostat se mezi normální lidi."

"Třeba jí to taky prospěje," usoudím nakonec. "Takže vítej na palubě, Taťko Šmoulo!"

Nakonec je ta akce úplně super, skoro jako za starých časů, kdy jsme byli my tři kámoši plus parta a nikdo z nás nebyl přivázaný citově ani prstýnkem k žádné holce. Jako vždycky trvá, než chalupu vytopíme, prakticky se to povede až těsně před odjezdem, po třech dnech usilovného vytápění je v ní jakž takž přijatelně, a pak už si užíváme prodloužený oslavy. Blbneme ve sněhu, pořádáme závody ve sjezdu v plechovém korytu, odpalujeme rachejtle, popíjíme, dlouhej kouř a pohoda jazz. Tráva, kterou splašil Filip, je dost dryják, jsme všichni vysmáti jako jojo.

Protože zásoby pití dojdou hned z večera ještě před tou nejdůležitější půlnocí v roce, rozhodneme se změnit lokál a vydáme se do několik kilometrů vzdálené vesnice. Holky se pořád něčemu smějí a my  je musíme tahat ze závějí, padáme tam za nimi a taky trochu bloudíme, takže do vsi nakonec dorazíme těsně před jedenáctou. Museli jsme si řádně zajít! Místní mládež u jednoho dlouhého stolu nás ochotně pojme mezi sebe a záhy se rozjede slušná družba korunovaná půlnočním ohňostrojem a davovým přáním každý každému.

"Skoro jako ve Woodstoku," raduje se Filip. "No neměli to hippies s volnou láskou vymyšlený skvěle?"

Odtrhnu se od tlačenice a v rohu hospůdky, kde mě nikdo neotravuje, napíšu esemesku: VŠECHNO NEJLEPŠÍ A HODNE LÁSKY. Dá mi to dost zabrat, pletou se mi písmenka a palec mě už taky moc neposlouchá. Odešlu ji na Sářino číslo. Kdybych neměl tolik v hlavě, neudělal bych to!

No, ono to je nakonec stejně k ničemu. Ať čekám na zprávu o doručení, jak chci, nedočkám se!! Buď má vypnutý mobil, nebo je nedostupná, bez signálu...

Kolem krku se mi pověsí jedna z místních holek, docela pěkná zrzka s roztomilým pršáčkem posetým pihami. "Co tu děláš tak sám, Budulínku?"

"A smutnej jako želva?" připojí se druhá, černovlasá.

Naposledy zkontroluji mobil, ale kromě přání od Dity a taky nespokojené výtky, proč celý večer nepíšu, tam nic neobjevím. Vypnu mobil, hodím si ho do kapsy a chytím oběma rukama holky kolem pasu. "Čekám, až mi jeskyňky otevřou vrátka a dovolí mi strčit si tam prstíček..."

A ony mi to dovolí. Nevím, jak dlouho se ještě v hospodě veselíme a taky popíjíme, dost vehementně, než mě vytáhnou ven a odvedou k té jedné, co má k dispozici celej barák, abychom příchod nového roku řádně oslavili. Ve třech.

SÁRA

Popůlnoční ohňostroj je snad větší než ten u příležitosti oslav města, na kterém jsme byli s Ríšou v létě. Na pozadí temné oblohy a třpytivé sněhové nadílky vypadá úžasně! Okouzleně sleduji gejzíry barevných květů, jež rozkvétají a zase hned vadnou, osvětlují tváře hotelových hostů, kteří se vyhrnuli stejně jako my ven, aby měli ohňostroj z první ruky, a vybuchují s takovým rachotem, že neslyšíme vlastního slova. Ono by to bylo zbytečné, všem je jasné, co ten druhý chce říct, když podává ruku a připojuje polibek. Kromě Italů, se kterými je těžká domluva, umí většinou jen svůj jazyk, maximálně francouzsky a dost, je tu spousta Němců a Dánů a Holanďanů a Angličanů, kteří hovoří anglicky, tudíž se s nimi dá konverzovat.

Vzhledem k tomu, že mě Ríša sleduje i přes přání krásných cizinek, co se kolem něho slétnou, dav nás totiž rozdělil, dávám si pozor, abych ho ničím nepopudila. Ríšovi stačí málo, o tom jsem se za ty čtyři a půl roku, co jsme spolu, přesvědčila mockrát. O ostudu a la Kanáry nemám zájem.

Šampaňské teče proudem, otvírání nesčetných láhví jen znásobí rachot ohňostroje, člověk ani neví, která rána patří špuntům a která rachejtlím, připíjíme si, já pro jistotu jen symbolicky, a rozdávám úsměvy. S polibky raději šetřím, i když někteří chlapi jsou fakt neodbytní a hubana mi dají, ať chci nebo nechci.

Konečně se ke mně protlačí Ríša. Nejspíš na mém chování nic závadného neshledal, protože mě obejme a popřeje mi: "Tak na ten novej rok, Sáro. Ať je lepší než ten loňskej. No a hlavně na nás."

Naštěstí nedodá hlášku ve stylu "a polepši se" nebo tak něco, tudíž mu také popřeji a přání stvrdíme polibkem. Oproti těm předešlým symbolickým i více či méně chtivým je tenhle důkladný a dlouhý. Přes Ríšovo rameno se dívám na ohnivou show a také velkolepou výzdobu, všechny hotely a penziony lyžařského střediska jsou ověnčeny světelnými řetězy, všude svítí vánoční stromečky, a navzdory té okázalé nádheře a Ríšově blízkosti se cítím strašně opuštěná.

"Co je?" všimne si mého laxního přístupu. "Jsi smutná?"

Kdo ví, kde je Danovi konec! A taky bůhví, s kým tráví konec starého a začátek nového roku...!

"Ne, v pořádku," přinutím se k úsměvu.

Pak už se přidáme k ostatním, kteří se chystají na velkou novoroční jízdu po dokonale osvětlené sjezdovce, a za halasné hudby, juchání a výskání rozjařených hostů mě smutek rychle přejde, jezdíme po sjezdovce a užíváme si první letošní jízdy do časných ranních hodin, abychom se pak v hotelovém baru veselili až do bílého rána.

DAN

V první chvíli, kdy otevřu oči, mě zachvátí pocit dokonalé dezorientace. Netuším, kde jsem, proč ležím nahý v posteli s dvěma nahýma holkama, jak jsem se sem dostal ani co jsem s nimi, proboha, vyváděl... Druhý pocit, který je ještě silnější, je těžká nevolnost. Čím déle ležím a snažím se prokouknout mlhovinu své paměti, tím hůř se cítím. Podle rozházeného oblečení a skvrn na prostěradle se lehce dovtípím, co se asi dělo! Doufám, že jsem neselhal, napadne mě trochu scestně, aby si ty holky, na jejichž jména si zaboha nevzpomenu, vykládaly, že jsem byl neschopnej, je to poslední, co by mi v tomhle stavu chybělo! Ale vypadají na rozdíl ode mě spokojeně, jedna se mi tiskne k pravému boku, druhá leží zkroucená u nohou.

Vlna nevolnosti, která přijde vzápětí, připomíná tsunami. Jestliže jsem se předtím chtěl opatrně vyprostit z jejich objetí a zkusit v neznámým prostředí najít koupelny, teď prostě musím vylítnout, což mi zrovna nepřidá, obsah žaludku okamžitě cítím až v puse, a s rukou na ústech se deru přes ty dvě mrtvolky ke dveřím. Ta zrzavá něco zamumlá, druhá se ani nepohne. Vylítnu na chodbu a rychle se rozhlédnu. Schodů dolů si nevšímám, sousedních prosklených dveří také ne. Naštěstí na konci chodby objevím plné bílé dveře a za nimi koupelnu i s toaletou! Neudržel bych to v sobě už ani vteřinu. No, i takhle mi asi dvě chybí, protože první šavli hodím na samý kraj záchodové mísy a pobliju celé sedátko, který samozřejmě nestihnu zvednout, tou další se už strefím.

Je mi tak příšerně, že se zhroutím do kleku a objímaje mísu setrvám další půl hodinu, než se rozbouřené útroby umoudří a dovolí mi vyhrabat se na nohy. Ani pak mi není zrovna do zpěvu, stále mě to nakopává a když se sehnu, abych odmotaným toaletním papírem očistil sedátko, jen taktak ustojím další vlnu nevolnosti. Pak strčím hlavu pod kohoutek umývadla ve snaze se trochu vzchopit, probrat.

V téhle pozici mě zastihne Marek, kterej se do koupelny připotácí ve stavu velmi podobném tomu mému.

"Ty seš tu taky?" zeptám se skřehotavým vypitým hlasem.

"Já ti ani nevím," přizná se, odstrčí mě od umývadla a hltavě chlemtá studenou vodu. Vzhledem k tomu, že je rovněž úplně nahej, tedy kromě jedny froté ponožky, je mi to jasný.

"S kým tu seš?"

Zvedne oči v sloup. "Taková ta macatá blondýna..."

"Zmizíme," rozhodnu za oba a on souhlasí.

Potichu, tedy jak náš stav dovolí, se vymátožíme z koupelny, zatímco Marek zaleze do jedněch dveří, já do těch druhých, a protože holky stále ještě spí, posbírám svoje oblečení a co možno nejtišeji ho vynosím na chodbu, kde se do něj pracně nasoukám. Každý pohyb se odráží v mé hlavě, mozek v ní bezcílně pluje a naráží do stěn lebky, což pekelně bolí, žaludek mě stále nakopává, až musím všeho nechat a odběhnout hodit další šavli!

Marek na mě čeká před domem. Otírá si bledý obličej hrstmi sněhu a kdyby mi nebylo tak zle, nejspíš by mi přišlo k smíchu, jak vypadá. Dlouhé vlasy rozpuštěné, o sponu z culíku během divoké noci přišel, na krku má cucflek jako dvacetikorunu, kabát přepnutý ob knoflík. Připadá mi, že se dívám do zrcadla! Akorát že nemám tak dlouhý vlasy a místo kabátu mám bundu. A doufám, že jsem bez razítka lásky, to by se asi Ditě nelíbilo...

Za naprostého ticha se patláme sněhem nejkratší cestou k chalupě, aspoň tedy doufáme, že je nejkratší, brodíme se závějemi, padáme a jeden druhému pomáháme vstát.

Sáro, kdybys mě viděla, napadne mě ve chvíli, kdy do toho jiskřivě čistého sněhu zvracím žaludeční šťávy, protože jinak už mám žaludek naprosto vydrancovaný. Neopřela by sis o mě ani kolo...

SÁRA

Zkouškové od půlky ledna mě vytěžuje tak, že ani nestíhám posilovnu. Ještě štěstí, že došlo i na věčné optimisty, jakými jsou Petr a jeho spolubydlící, a tím pádem přestalo naše pravidelné čtvrteční budování týmu. Možná i proto, že ho máme vybudovaný fakt dobře a já si mohu blahopřát k novým kamarádům, na které je spolehnutí.

Abych toho neměla zase tak málo, skolí mě nějaká chřipka. Stonat si nemohu dovolit, tudíž užívám vitaminové preparáty, piju čaj s medem a stříkám si do krku stopangin ve snaze zahnat nepříjemné pálení a bolení. Učit se v horečkách je vážně makačka! Poprvé kvůli tomu neodjedu domů na víkend, protože Ríša pro mě přijet nemůže a já mám lepší podmínky na léčení na koleji než doma. A hlavně nesrovnatelně lepší podmínky na učení.

Zápočet v tělocviku dostanu snadno, ten je za pouhou účast, a svou první ústní zkoušku ze Základů sociologie a psychologie pro právníky dám sice se zvýšenou teplotou, nicméně v předtermínu a za dvě, což považuji za úspěch.

Druhou zkoušku, totiž z Právních dějin UK, mám naplánovanou pouhé tři dny po té první, protože je ze všech nejsnazší. Petr se o ní vyjádří jako o "brnkačce" a zase tak daleko od pravdy není, mám ji za jedna.

Ty nejtěžší věci mě však teprve čekají. Jednak "obecky", zkouška z Dějin práva a státu evropských zemích a USA, a pak také ze Státovědy, která navíc bude jen písemná. Mnohem radši bych šla na ústní, kde je možnost téma nějak "okecat". Náročné pojmy a termíny z ústavního práva a historie se v písemné podobě musí popsat přesně, jiná možnost není.

A do toho se mi na kolej nakvartýruje Veronika. Na VOŠce sice taky mají zkouškové a zrovna ve stejném termínu, ovšem kamarádka si z toho nedělá zdaleka tak těžkou hlavu!

"Rozhodla jsem se spojit příjemný s užitečným," oznámí mi. "Sejít se s jedním zajímavým človíčkem, co bydlí v Praze, a navštívit svou starou dobrou kamarádku. Máš radost?"

"Kromě toho přídavného jména stará," upozorním ji, nicméně ji obejmu. "To si piš, že mám radost! Neviděla jsem tě celou věčnost! Akorát že mám po neděli obecky..."

"Ty jsi furt stejná," pokývá pobaveně hlavou. "Pořád tatáž pečlivá šprtka. Ale neboj, moc tě nezdržím. Dneska si tu nechám akorát bágl a jdu randit... Nevím, kdy přijdu, ale až přijdu, tak pořádně pokecáme. A zítra odjedu."

Nakonec to sice není zítra, nýbrž až pozítří, protože rande se jí jaksi protáhne a vůbec bychom se nestihly užít, a přestože mě vyruší od učení na dva dny, nemám jí to za zlé. Máme si toho tolik co povídat!

"S kým že jsi to byla na rande?" vyzvídám, když konečně dorazí, což je druhý den v poledne!

"Jmenuje se Libor," oznámí mi. "Je to avantgardní malíř."

"Stále lovíš v uměleckých vodách, jo?" bavím se. "A jaký byl? Kde jsi k němu vlastně přišla?"

"Byl překvapivě úžasnej," zazubí se. "A kde jsem se s ním seznámila...? To bys neuhodla. Na internetu!"

"Nekecej," řehtám se. "Netvrdilas vždycky, že net je jen pro zoufalce a pedofily?"

"Změnila jsem názor," ujistí mě. "S Liborem jsem se jednou bavila na chatu o umění, to víš, přes Vencu se vyznám, jeho můj přehled fascinoval, pak jsme si už povídali přes ICQ, sem tam telefon... Až jsme se sešli osobně. Podle všeho tě budu navštěvovat v Praze častěji. Spát budu u něj, žádnej problém. I když je podruhy rozvedenej, má slušně zařízenej bejvák a chudej taky není."

"A co Venca? Dostal kopačky?"

"Ne, proč?" užasne. "Vaška mám doma, Libora v Praze. Proč se tak díváš? Vždyť jsi to tak dělala taky, tak se netvař jako svatá Dala a neví komu. Akorát že ty jsi měla oba z jednoho města, proto to muselo prasknout."

"Jenže to bylo něco jiného," namítnu. V mém případě šlo o city, do Dana jsem byla zamilovaná až po uši. Byla...?

"Tuhle jsem ho viděla," vzpomene si. "Minulej víkend. Hráli v Giga klubu, byl to fakt nářez. Ti kluci umí, ale..."

"Ale?"

"Pak to nějak nevychytal, už po půlnoci se motal a nakonec museli skončit dřív, ožral se jako doga."

"Ha," udělám a jsem vděčná Petrovi, který sejde o patro níž. Seznámím ho s Veronikou a podle toho, jak po něm pokukuje, by se dalo říct, že možná změní názor a ne všichni mladí kluci jí budou připadat jako mlíčňáci! Petr se okamžitě chopí iniciativy, a protože není čtvrtek a s mejdanem se nepočítalo, vyrazíme ještě s Pavlou a Kristýnou a samozřejmě s kompletní čtyřkou kluků shora do tanečního klubu na koleji Hvězda.

Ten večer je úplně super, tančíme a bavíme se a zapotíme se na parketu tak, až mě přejde rýma! Nejspíš jsem takové pocení potřebovala. Největší část večera protancuji s Petrem, tancuje dobře a ještě mě u toho skvěle baví. Náladu mi nezkazí ani Ríša, který mi zavolá ve chvíli, kdy se jdu ke stolu napít čaje, nic studeného se neodvážím, a neuváženě hovor přijmu, protože se mi nechce odbíhat na toalety nebo snad ven na mráz.

"Myslel jsem si, že ještě nebudeš spát, když jsi nenapsala na dobrou noc," oznámí mi. "Ještě se učíš?"

"No, teď zrovna ne, ale učila jsem se," zalžu rychle.

"Kde jsi? Slyším nějakou hudbu," uvědomí si podezíravě.

Místo abych řekla, že si pouštím rádio nebo že jde o zvuky z přenosné televize, kterou mi na kolej koupil, oznámím mu pravdu: "Přijela za mnou Veronika, tak jsme si šly sednout do tanečního klubu na koleji."

Veronika, která mě zaslechne, si zaklepe na čelo.

"To nemyslíš vážně!" vybuchne rozčíleně. "Za mnou jsi přijet nemohla, protože seš nachlazená, a tancovat můžeš?!"

"O nic nejde. Za chvíli půjdeme domů."

"Koukej jít hned, rozumíš? Okamžitě. A z koleje mi zavolej, ať vím, že jsi v pořádku dorazila."

"No jo."

Veronika počká, až zavěsím a schovám mobil, a prohlásí: "Ten člověk by se měl léčit. Žárlivost je nemoc."

"Musíš už jít zpátky?" vyzvídá Petr, který nejspíš hovor také vyslechl, tedy alespoň jeho část.

"Nemusím nic," odseknu pobouřeně.

Petr se pobaveně zasměje. "Ale tancovat se mnou jo."

Jelikož se v té chvíli rozjíždí disk s Otevřenou zlomeninou srdečního svalu, přijmu podanou ruku a nechám se znovu vtáhnout na parket, abychom si spolu zaploužili.

DAN

Výukovej semestr se tak nějak zvolna přelije do zkouškového a přituhne. Ještě štěstí, že zkoušky po prvním semestru jsou vesměs písemný plus zápočty. Písemnej test mi vyhovuje mnohem víc než ústní zkouška, většinou jde o příklady, ať už algebraické, anebo geometrické, které prostě nějak vyjít musí, ale i tak se musím začít učit. A to docela brutálním způsobem. Dokonce díky učení omezím výlety do hospod a na různý pařby, kterých se posledních dobou nachumelilo nějak mnoho, čímž udělám velkou radost Ditě. Na všechny brněnský akce mě totiž věrně doprovázela, až se mi Filip smál, padaly hlášky jako Satelit II a podobně, a co hůř, nejdřív nenápadně, pak už přímo natvrdo, mě začala vychovávat. Že prej moc piju!!

Kecy. Nepiju moc, všechno mám pod kontrolou. A vůbec, je to moje věc! Můžu za to, že se cítím pořád divně prázdnej a frustrovanej a neuspokojenej...?

Většinou se učíme s Ditou společně, někdy se přidá i Matěj. Je fakt, že ve studijním kroužku je to hned lepší a aspoň my s Matějem si z toho odneseme víc než při samostudiu. Dita je tvrdší oříšek, z konga má panickou hrůzu, vyletí z něj podvakrát a před třetím pokusem se klepe jak ratlík vyhozenej z teplýho pelíšku. Matěj je za vodou, jako jeden z mála dá písemku hned napoprvé, já jsem úspěšnej až napodruhý, ale pořád v klidu.

"Zkouška je od zkusit, to nevíš?" utěšuji ji, když mi v předvečer třetího pokusu visí kolem krku.

"Jenže ten pokus nemusí být úspěšnej," vzdychá. "Víš co? Jestli to zítra dám, pojedeš se mnou na víkend k nám a pořádně to oslavíme ve Stodolní, co říkáš?"

"Ty budeš sama doma?" sonduji opatrně.

"Ne, ale to přece vůbec nevadí," pokrčí rameny. "Naši jsou fajn a rádi tě konečně poznají."

"Jak, konečně?" opáčím šokované.

"Chodíme spolu dva měsíce," připomene mi. "Vyprávěla jsem jim o tobě, chtějí tě vidět."

"Ty jsi cvok," pousměji se a ona se urazí. "No tak, Dituš... Nemyslela jsem to nijak špatně, ale uznej... Abych jezdil do rodiny, to je fakt předčasný."

"Já bych s tebou k vám jela," nadhodí mi skutečnost, že jsem ji o nic takového nepožádal. Zvedne prudce hlavu a v náhlém poznání tipuje: "Ty ses vašim o mně vůbec nezmínil, viď?"

"No, to... A co bych jim vykládal? Brouku, neblbni." Když vidím její výraz, rychle dodám: "Ale jestli o to stojíš, tak můžeš jet někdy se mnou." Uvědomím si dosah pozvání, sakra, to jsem přehnal, tudíž rychle mlžím: "Až tam bude nějaká pořádná akce, na kterou bych tě vzal."

"Třeba ten váš koncert," připomene mi. "Mluvil jsi o něm s Fildou. Kdy že je?"

"Na konci února hrajeme v jednom klubu."

"Prima," kývne. "Do konce února musím mít všechny zkoušky hotový, takže fajn, budu s tím počítat."

No tě prsk! Nejde mi o to, že bych jí nechtěl ukázat Bakov, nicméně když si představím ségru a matku, ta první z toho bude mít bžundu a ta druhá si bude hned myslet, bůhví jak to mezi námi není vážný, jsem otrávenej jako Vávrovo kafe, do kterýho mu Maryša přisypala pár granulí na krysy.

"Ale i tak bys mohl jet se mnou k nám tenhle víkend a já pak ten na konci února," plánuje dál.

"Ne," odpovím kategoricky.

"Někdy ti, Dane, nerozumím. Máš ty mě vůbec rád?"

"Jo, mám tě rád," ujistím ji. A ani nelžu, mám ji rád, jako mám rád ségru a Marka a Matěje a další kámoše, záleží mi na ní, je mi s ní fajn a na rozdíl od mých kámošů mi vyhovuje i v posteli, sex ji baví a umí mi ho zpříjemnit, ale... Ještě štěstí, že se neptala, jestli ji miluji! Klidně jsem jí zahnul na Silvestra a při akci v Giga klubu taky, o přestávce jsem si odskočil s jednou velmi ochotnou holčinou do tranzitu, chtěla to, já taky, a tak jsme si to udělali, jenže pak, když jsem se vrátil na sál, se mi to všechno nějak vzpříčilo a já se nechutně opil, až jsme museli skončit o něco dřív a Honza byl na mě naštvanej. Nejblbější je, že jsem se necítil špatně vůči Ditě, nýbrž kvůli Sáře! Zjistil jsem totiž, že žádnou holku už nedokážu milovat tak strašně a zoufale a plně jako právě Sáru. A s žádnou mě sex neuspokojuje, necítím po něm uvolnění a euforii, jako spíš pocit viny...

"To jsem ráda," oddychne si a sedne si mi na klín.

"Vrátíme se k tomu příkladu," pobídnu ji, jenže na to nemá Dita ani pomyšlení. Začne mě líbat a rozepínat jeden knoflík košile po druhým...

Samozřejmě skončíme v posteli a já si můžu být jist, že i Tereza, kterou za zdí slyšíme šramotit s nádobím a ona docela určitě slyší i nás vrzat postelí a vzdychat a funět a úpět a sténat, opět nedá žádnou večeři.

SÁRA

Obecky, ze kterých jsem měla docela hrůzu, dám nakonec v pohodě za jedna, protože si vytáhnu dobrou otázku. Státověda je horší, body v testu mi vyjdou jen tak tak, nicméně jako jedné z mála se mi povede hned první pokus, tudíž mi do konce zkouškového zbydou dva týdny prázdnin. U Petra mám přezdívku Šprtka zabukovanou navždy, nicméně mi nevadí. Jednak to nemyslí nijak špatně, Petr je výborný kluk, a pak, skutečně jsem se učila svědomitě a proti ostatním i průběžně. Pavla, která si nechala vše nahromadit, toho má nad hlavu, každou zkoušku dělá na dvakrát, takže se jí termíny zdvojnásobí. Ani se mi nechce z Prahy odjet!

Však mě Petr přemlouvá a láká jako bludička ubohého pocestného. Odolám mu, protože prostě zůstat nemohu. Jednak kvůli Ríšovi, vyváděl by, a jednak kvůli regionálnímu kolu soutěže Miss ČR, které je mnohem důležitější a je třeba se na něj pořádně připravit.

V posilovně jsem denně, v bazénu jakbysmet, do toho musím chodit na přípravný kurz, věnovat se Ríšovi a ještě si mamka myslí, že mě využije v domácnosti, když už jsem doma! Kdyby venku nemrzlo, musela bych snad mýt i okna, takhle jenom vařím a uklízím a dělám s holkama úkoly. Ta poslední činnost je ze všech mých povinností nejnáročnější. Měla jsem nos, když jsem si nepodala žádnou přihlášku na pedagogickou fakultu, jak mi mamka navrhovala! Nejsem ten typ, který umí do nekonečna a s trpělivostí vysvětlovat stále tytéž věci. Notabene tak jasné věci!

Dvojčata sice přinesla v pololetí na vysvědčení jedničku, avšak první pololetí nelze brát tak vážně tím spíš, že jim musela učitelka nadržovat. Já jsem uměla číst ještě před začátkem školní docházky, protože mě to bavilo, moc jsem se chtěla naučit číst, abych si mohla všechny ty příběhy v knížkách přečíst sama, když mamka neměla na hlasité čtení nikdy čas! Pro dvojčata je čtení utrpením, něco, co je k smrti nebaví, v knížkách je zajímají tak akorát obrázky a ze všeho nejradši milují televizi. To tedy nechápu, bez knížek bych nemohla existovat!

"Pěnčička se tak na-třá-sala, až -"

"Pěnička," opravím Adélku. Pro ty, kdož mají jejich koktání poslouchat, je to utrpení mnohem větší.

"Co to je pěnička?" zajímá se Barborka, která s vyplazeným jazykem smolí úkol do cvičného sešitu.

"Ptáček. A radši se věnuj psaní. A ty čti."

"Pěnička se tak natřásala, až se jí pírka čípeřila."

Sice v té chvíli přemýšlím nad něčím úplně jiným, totiž nad sobotním a pro mě velice důležitým večerem, ovšem to čípeření se mi hned nezdá. Nakouknu do knihy a pobídnu ji: "Přečti to znovu."

"Až se jí pírka čípeřila," zopakuje Adéla znuděně.

"Kde vidíš čípeřila?"

"Tady!" ukáže prstem pokaňkaným od inkoustu.

"Tam nic takového není. Přečti to pomalu a zřetelně."

Kdybych totiž v sobotu zabodovala a dostala se do celorepublikového finále, byla bych tomu svému snu o dost blíž! Nedělám si ambice, že bych mohla vyhrát celkově, ale ony i ty ostatní dívky, co se dostanou mezi dvanáct finalistek, na sebe upozorní a získají možnosti, vymaní se ze stereotypu...

"Čí-pe-ři-la."

Barborka se zachichotá. "Tam není čípeřila!"

"Jasně že ne," souhlasím. "Přečti to ty."

"Pěnčička se tak natřásala, až se jí pírka čeřípila."

"Má tohle vůbec cenu?!" zaúpím. "Prosím tě, ty radši piš, nebo s tím nebudeš hotová ani do večera."

Ríša by byl naštvaný; kdybych postoupila, vůbec se mu nelíbil už můj první úspěch, ale to by bylo tak jediné, co by mohl dělat.

"Když já nemůžu psát..."

"Proč ne?"

"Protože jsem zapomněla, jak se píše velký z..."

Někdy bych si přála, aby mi bylo sedm let!!!

DAN

Druhý koncert v Díře, který dojednal Sářin debil s naším frontmanem Honzou, má větší grády než onehdy ten první. Řežeme s Markem do strun jako v tranzu, bubny ani klávesy nezůstávají pozadu a rozvášněný dav nás pobízí k ještě větším výkonům, kdy ze sebe dáváme všechno. Samozřejmě to stojí spoustu energie a potu, tričko mám na ždímání, a protože je třeba dodržovat pitnej režim, statečně do sebe klopíme jedno pivo za druhým.

Dita, která dodržela svůj slib, no, spíš výhrůžku, a přijela se mnou, se tváří při každém dalším půllitru víc znechuceně.

"Dane, měj rozum! Takhle tě zase vynesou nohama napřed."

"Pokud to nebude v dřevěným pyžamku, tak v pohodě."

"Nepij tolik," prosí mě úpěnlivě.

"Copak je to tolik?" zazubí se Marek.

"Ty máš taky dost," zamračí se na kamaráda. "Seš vožralej a ještě zhulenej."

"No dovol?" baví se. "Neměl jsem jediný brčko. Ono ale stačí z hluboká dejchat a za chvíli budeš taky vysmátá."

Pobaveně se rozřehtám, na tomhle postřehu něco je. Vzduch v Díře je totiž prosycený tak, že ani nemusíme sami hulit!

Pak zahlídnu samotnýbo velkýho šéfa a smích mě přejde. Okamžitě zapátrám v jeho blízkosti, ale ani přes to, že mám na očích kontaktní čočky, nikde Sáru nevidím. Nepřijde ze záchodu ani nedorazí později, jak celou dobu doufám a přitom se toho hrozím, aby si přisedla ke stolu za svým amantem a jeho kumpány. Stejně jako minule se mi do Díry nechtělo ani tentokrát, tím míň s Ditou, nechtěl jsem, aby nás Sára viděla spolu... Jak kdyby to nebylo jedno! Přitom jsem se bál, že ji uvidím a rána se znovu otevře. A ze všeho nejvíc jsem se děsil toho, zeji neuvidím!! Prostě, guláš. Ani nevím, co z toho je větší zlo. Potkat ji po tolika měsících by mě znovu dostalo na kolena, Dita sem, Dita tam, ale nesetkat se s ní vůbec bolí snad ještě víc! No, přesně řečeno, bolí ta touha. Hříšná touha, která doprovázela celej náš vztah... a nevytratila se z něj dodnes!!

"Hele, kdo tu je," dloubne do mě Marek při pohledu na Richarda. "Tvůj sparing partner."

"Debile," odfrknu. "A nepij, nebudeš vidět na noty."

"Hraju bez nich," mávne rukou.

"Třeba už s ním není... Když je tu sám..."

"Nedělej si iluze," škytne Marek. "Ženský jsou mrchy. Furt ti jen diktujou a přikazujou... Podívej na Ditu. Taková pěkná holka a taky ti furt remcá do života."

Jo, Dita mě s tím jejím věčným napomínáním dost štve. Na jednu stranu chápu, že nechce kluka, kterej chlastá jako Dán a skoro z každý akce ho musí podpírat, aby došel. Na druhou s tím nic nenadělám. Můžu za to, že se pořád cítím tak blbě a jedině v alkoholu na to zapomenu? Sám vím, jaká je tahle náhražka ubohá a nedůstojná, jenže... Je tak snadná!

Sáry se nedočkám a jsem z toho skleslejší snad víc, než kdybych se musel při hraní dívat, jak ji drží ten její vazbič kolem krku. Svůj smutek samozřejmě zapíjím, takže před koncem už začínám mít potíže s motorikou.

"A dost!" rve mi půllitr z ruky. "Jestli toho nenecháš -"

"Tak co?"

"Tak... Tak to mezi námi nemá cenu!"

Podívám se na ni zamlženým zrakem. Je krásná, ale... "Asi fakt nemá."

Tuhle odpověď určitě nečekala, protože na chvíli znehybní. Pak se probere, pokrčí rameny a rozloučí se se mnou: "Jak myslíš. Jedu do Brna."

Přijde mi hloupý vyhnat ji ve dvě ráno v tý kose, co je venku, na nádraží, bůhví kdy nějakej bus nebo vlak pojede, chci položit kytaru a rozběhnout se za ní, ale Marek mi v tom zabrání, čapne mě za rukáv a domlouvá mi: "Dlabej na ni. Ženský jsou dobrý leda na sex, ale jakmile do toho začnou tahat city, je konec."

Protože Lukáš zabubnuje znělku, kterou dává najevo, že spát se ještě nepůjde, už ani nemám čas Ditu vyhledat a zastavit. A vůbec, možná má Marek pravdu. Oproti mně je zkušenější - nejen že ženatej, ale brzy už i rozvedenej. Po Silvestru, kdy se utrhl od rodinného stolu a manželce zahnul, se odstěhoval zpátky k rodičům a jak to vypadá, k usmíření nejspíš nedojde, tchyně valila Katce tak dlouho klíny do hlavy, až ji ta poslechla a požádala o rozvod. Prý než takovýho manžela a otce dítěte, radši žádnýho. No, nevím, jestli byla vina jen na Markově straně. Nepitvám se v tom, nemyslím na jejich problémy ani na svoje, hraju jako o život a když nám po koncertu pošle Richard flašku ballantinky jako pozornost podniku, mimo naši apanáž, musíme ji vypít. Ironie osudu, že zrovna od něj!

Vůbec nevím, jak se dostanu domů, nejspíš mě odveze Honzův brácha, který nám pomáhá s aparaturou. Probudím se něco málo před polednem a je mi na chcípnutí. Jako poslední dobou tradičně. Sice nešavluju, leč moc mi k tomu nechybí.

Máti vyšiluje stejně, jak když vloni na konci školního roku ségra nezvládla rozlučák.

"Jak ses mohl takhle zřídit?! Copak nemáš rozum? A vůbec, kde je ta dívka? Rozestýlala jsem jí druhou válendu..."

"Dita?" vzpomenu si. "Nejspíš v Brně. Nebo v Ostravě."

Což mi připomíná, že bych jí měl napsat, jestli je v pořádku. Nechat ji uprostřed noci je dost ubohý gesto...

"Vy jste se rozešli?" dovtípí se mamka. "Ty jsi přece trdlo, Dane. Taková pěkná holka, mluvila tak rozumně..."

"Vidělas ji půl hodiny," pousměji se a vzápětí toho lituji, můj zdravotní stav mi nedovolí výstřelky, jakým je smích! "Co jsi z toho mohla poznat?"

"Spoustu věcí. Třeba to, že byla rozhodně vyzrálejší než ty," ujistí mě.

"No vidíš, takže jsme se k sobě nehodili."

"Kluku hloupá," vzdychne nade mnou. "Má tu tašku."

"Vezmu jí to do Brna."

"Budeš obědvat?"

Představa jídla mnou otřese. "Radši ne..."

"Je ti špatně? To je dobře!" přeje mi sadisticky. "Jen pěkně trp a hodně dlouho, aby sis to zapamatoval!"

Mami, kde žiješ? Na poopičí stavy jsem si za poslední měsíce zvykl jako na ranní stolici.

"Podívej se na něj, jak vypadá," zavolá tátu, jenže ten ji zklame, když pouze zvedne v kuchyni hlavu od novin a prohodí: "Jednou za čas neuškodí, když si vyčistí střeva."

Jednou za čas asi fakt ne, ale když v koupelně sleduji, jak se mi třesou ruce, usoudím, že to asi fakt přeháním.

Ségra, která mi nezapomněla, jak jsem za ni onehdy uklidil blitky, mi sama od sebe přinese do obýváku, kde se zhroutím k televizi, černý kafe.

"Sice byla hezká," prohodí na Ditinu adresu, "a mně nejde do hlavy, na co zrovna ty balíš tak pěkný holky, ale byla taková... Já nevím, jako moc strojená, umělá."

"Jak, zrovna ty?" opáčím dotčeně. "A jinak... Souhlasím."

"Nebyla osudová, co?" zasměje se. Víc probrat nestihneme, matka ji odvolá na oběd, a mně se ani nechce probírat svůj ne zrovna ideální milostnej život s o čtyři roky mladší ségrou. Místo toho se natáhnu pro ovladač a pustím bednu, kde u kafe surfuji z jednoho programu na druhý. Zaujme mě teprve pořad regionální kabelovky, kde je záznam ze včerejšího kola soutěže Miss, tím pádem samý pěkný baby. Většinou blondýnky, umělý i přírodní, pár tmavovlasých, jedna zrzavá. Nejhezčí jsou stejně brunety, nemůžu si pomoc. Reportér si bere k mikrofonu ty, které se dostaly do užšího výběru, záběr se soustředí na vítěznou trojici, z níž dvě postupují do celorepublikového finále.

V tu chvíli si málem kafe vyliju do klína!! Panebože... Jednou z nich je Sára!! Málem si protřu oči, možná už mi hrabe, ale ne, nezdá se mi to, je to opravdu ona! Zírám na ni jako zkamenělý, myslím, že mám v tu chvíli horečku. Panebože, tak já se kvůli ní trápím půl roku a ona si na mě klidně kouká z televize! Navíc mi přijde krásnější než dřív, má na sobě úplně skvělé šatičky, které odhalují její štíhlou siluetu, nahá hladká ramena a hluboký dekolt, přestože je zima v plném proudu, je jako vždycky nádherně opálená a modré oči z krásné tváře doslova září.

Vylítnu z křesla a kleknu si k obrazovce, načež se začnu horečně hrabat ve videokazetách ve snaze si pořad nahrát, jenže jako na potvoru nemohu žádnou prázdnou objevit, ségra v tom dělá pěknej bordel, krucinál...

Moderátor strčí mikrofon před Sáru a zeptá sejí: "Co musí kluk říct, aby vám udělal největší radost?"

Přestanu se štrachat v kazetách a fascinovaně hledím, jak se její jemně nalíčené rty pootevřou v úsměvu a ona bez nejmenšího zaváhání odpoví: "Musí mi říct, že jsem milá."

Tahle věta mě málem položí. Přesně tohle jsem jí přece řekl tenkrát, skoro už před rokem, na našem prvním rande, když po mně chtěla, ať jí povím něco pěkného!!!

Jsem z toho dokonale vedle. Ruce se mi třesou jak dědečkovi s Parkinsonem a než do videa zastrčím kazetu s nápisem Hříšný tanec, ochoten přehrát ségřin zamilovaný film, na obrazovce běží titulky. Bohužel jsem chytil jen konec, ačkoli pro mě ten nejdůležitější!

Zírám na bednu, ve které už dávají úplně jiný program, jako po lobotomii. Jsem totálně mimo, stále přemýšlím o její odpovědi. Bylo to na mě?! Řekla to kvůli mně, anebo prostě jen tak?! A zjišťuji další věc: ačkoli jsme se rozešli před půl rokem a já ji za tu dobu viděl jen jednou a krátce, aniž bychom spolu mluvili a aniž by se ona na mě jen podívala, je mi to víc než jasné. Nic ze mě za tu dobu nevyprchalo!!! Přestože jsem se snažil zapomenout a pomáhal si alkoholem i úlety s holkama, jsem v tom až po uši. A vždycky jsem byl.

Vyštrachám z kapsy mobil a žhavím Markovo číslo. Trvá to strašně dlouho, než hovor přijme a ještě když mluví, slyším z jeho hlasu spánek: "Co je, vole?"

"Já ji viděl!"

"Co? Koho?"

"Sáru, koho asi!"

"Cože? Sáru? Kdy? Kde?" Marek se v tom snaží zorientovat.

"Teď! Přímo tady!"

"A kde seš? Doma? Tys ji viděl u sebe doma?" užasne, načež mi oznámí: "Hele, brácho, tomu se říká delirium tremens. Ty seš fakt hotovej."

"Ale houby doma," odfrknu netrpělivě. "V televizi."

"No, vždyť to říkám. Radši přestaň chlastat."

"Byl tam krátkej pořad ze soutěže Miss. A ona byla jednou z těch soutěžících na prvních třech místech."

"Jo?" užasne. "Vona je Miss?

"Ne, bohužel," vysvětlím. "Byla třetí, takže smůla jak blázen... Podle mýho z nich ale byla absolutně nejhezčí, nechápu, proč postoupily takový dvě tuctový blondýny, Sára je mnohem hezčí a zajímavější a - posloucháš mě vůbec?"

Místo odpovědi se ozve spokojené pochrupávání. Ukončím hovor, škoda kreditu na blba, kterej prospí tak důležitou informaci. Že jsem nenašel kazetu, sakra! Nenahrál si celej pořad... Sice nevyhrála, ale i tak je to úspěch, dokázala se dostat do regionálního kola a já jsem strašně pyšnej, že ji znám. Tu její větu slyším v hlavě jako ozvěnu. Musí mi říct, že jsem milá. Sáro, já bych ti to říkal pořád!!!

Po dlouhém zvažování pro a proti vytáhnu telefon znovu a vytočím její číslo. Třeba je zrovna s Richardem, proto ho včera nedoprovázela do Díry (anebo už s ním není vůbec?!?)7 třeba volám nevhod a -

Nemusím mít strach. Operátor mi řekne, že toto telefonní číslo není aktivní. Takže má nejspíš jiný, proto jí nedošla ani moje novoroční esemeska...

SARA

Rozvrh na letní semestr je hodně podobný tomu zimnímu pouze s tím rozdílem, že plavání si přetáhnu na úterý, čímž získám volný celý pátek. Je to tak výhodnější, ovšem doma se o tom nezmíním ani mamce, ani Ríšovi, a do Bakova jezdím opět až v pátek odpoledne. Naše tradiční čtvrteční buildingové party tak mohou vesele pokračovat, aniž bych se musela obávat, že při plavání usnu ve vodě a utopím se.

"Takže nic?" zeptá se mě Petr, jakmile mne uvidí poprvé v novém semestru.

Je mi jasné, na co se ptá, nemusím se ztrapňovat. "Nic." "To není možný," nevěří mi. "Víš, jak jsem ti držel?" "Asi málo, protože to stačilo jen na třetí místo." "A třetí je špatný?" nechápe. "Bronzová medaile se taky cení, ne?"

"Tady je to nejhloupější umístění, jaký může být," zklamu ho. "Vyjde nastejno, jak kdybych byla v tom davu od čtvrtého místa až do konce. Tam už se nestanovilo pořadí, ale výsledek je týž. Postoupily holky jen z prvních dvou míst. To víš, regionů je několik a volba Miss není davovka, musí se pěkně vytřídit zrno od plev už v nižších kolech."

"V porotě museli sedět samí blbci. Kdybych tam byl já..-Ty nejsi žádná pleva," protestuje.

"Ale ani Miss," pousměji se.

"Štve tě to, co?" dovtípí se.

"Mám ti lhát? Jasně že mě to štve. Pekelně. Jeden velký sen praskl jak mýdlová bublina... Změna se nekoná."

"Ale no tak," konejší mne. "Hladovějícím dětem v Africe pomůžeš víc jako právnička než misska. Chytří lidi jsou potřeba všude, natož když jsou tak pěkní jako ty... Tvou kariéru vidím jak na dlani."

"Od kdy ses dal na věštění?" bavím se. S Petrem prostě nejde být smutný, dokáže povzbudit i rozveselit. Právě proto jsem se mu se svými sny jako jedinému svěřila!

"To nevíš, že mám vedlejšák? Provozuju ho po večerech. Ale dneska si dám pauzu, na dveře napíšu ZAVŘENO, protože to spolu půjdeme zapít."

"Co, ten neúspěch?"

"Ne. To, že jsi zase tady, Sáro."

A tak jdeme a i když zůstanu jen u jednoho koktejlu, dál už jen minerálky, prožijeme pěkný večer, stejně jako několik dalších, kdy zase pro změnu slavíme na etapy moje narozeniny, co teprve budu mít. Nejveselejší je čtvrteční narozeninová party, chudáci sousedi se rozhodně nevyspí!

Oslava, která se chystá v Bakově, bude mnohem komornější, to je mi jasné. Nemyslím tu doma, tam mě čeká jogurtový dort, klasický krémový totiž nejím, a celkem pěkný fialový rolák. Na to, že březen je první jarní měsíc a já mám narozeniny v jeho půlce, to venku vypadá jako v zimním království a svetru si docela určitě ještě užiji.

"Máš tu nějakou poštu," vzpomene si mamka a podá mi dvě podlouhlé obálky. Na té první mě zarazí razítko odesílatele, jméno místní modelingové společnosti mi je víc než známé, však jsem právě k nim chodila vloni na kurzy pro manekýny.

"Co ti chtějí? Jestli ti nabízejí další kurz, tak ho s díky odmítni. Stejně to bylo k ničemu, jen té to stálo spoustu peněz a -"

"Nabízí mi zastupování," přečtu nahlas a nedá se říct, že bych tím nebyla potěšena! "Obchodní dům Quelle si mě vybral do svého letního katalogu... To je super, ne?"

"Ty budeš v katalogu?" vyzvídá Adélka.

"Předvádět princeznovský šaty?" doplní Barunka.

"Spíš podprsenky," hihňá se Kája. "Kdy už načneš dort?"

"Klidně si ho sněz," přistrčím mu celý podnos, myšlenkami úplně jinde. Mamka je, na rozdíl ode mě, znepokojená.

"To přece nemůžeš vzít."

"Proč ne? Zadarmo to nebude a peníze se vždycky hodí."

"Máš toho snad od Ríši málo?"

"To je právě to. Skoro všechno mám od Ríši."

"Tak vidíš," přikývne, protože mou námitku nepochopí. "Jemu se to líbit nebude a já se mu vůbec nedivím. Stejně ti to zakáže, tak ho ani neprovokuj."

"Víš, mami, jenže já nejsem jeho majetek, takže si za sebe budu rozhodovat sama. Už mě nebaví pořád poslouchat."

"Karle, slyšíš ji?" hrozí se mamka.

"Už dlouho nedostala," zasměje se ironicky otčím, "tak má roupy."

"Co jsou roupi?" zajímá se Barborka.

"Červi," blýskne se Kája.

"Ale fuj," otřesou se dvojčata. "Ty máš červy?! Kde?"

"Venku v záhonku," odvětím nakvašeně, mamka s Karlem jsou fakt dvojka, dovedou člověku zkazit každou radost! Pak si vzpomenu na druhý dopis, na který jsem málem zapomněla. Nemá uvedeného odesílatele a podle toho, jak je tuhý, obsahuje nejspíš nějaké přání, asi k narozeninám...

Vytáhnu z obálky kreslené přání, na jehož přední straně je hlava žirafy, a když se přání rozevře, vyskočí na mě obrovská našpulená pusa z tvrdého kartonu, docela vtipně řešené přání, uznám pobaveně. Pod předtištěný text K TVÝM NAROZENINÁM TI POSÍLÁM VELKOU PUSU!!! je propiskou dopsaný podpis: Dan.

Je to jako bodnutí nožem. Rychle přání zavřu, nechci, aby si ho všimla dvojčata, skládací pusa je příliš nápadná, ještě by upozornila mámu a otčíma a musela bych vysvětlovat! Na zadní straně objevím vzkaz: Kdyby ses nudila, moje číslo znáš, ale pro jistotu, kdybys ho zapomněla... A následuje devět číslic, které si pamatuji dodnes zpaměti, nezapomněla jsem je ani za... jak už je to dlouho... šest a půl měsíce!

Nezapomněla jsem ho, jenže... Stejně mu napsat ani zavolat nemohu. I kdybych tisíckrát chtěla! Z Ríšova mobilu nelze, volat z pevné, když jsou v bytě naši, jakbysmet...

Přání schovám do učebnice římského práva, aby nezůstalo nikomu na očích. Pro jistotu ani mně!

Marná snaha! Ačkoli ho nevidím, myslím na něj celý večer, který strávíme s Ríšou a ještě dvěma páry v Crystalu, kam mě vezme na narozeninovou oslavu, a myšlenek na přáníčko a především na jeho autora se nezbavím ani o pár hodin později, když se v Ríšově bytě milujeme.

DAN

Ty dny do Sářiných narozenin se mi vlekly jako courák do kopce u Kliková, připadaly mi k nepřečkání. Gratuloval jsem si, jak dobře jsem to vymyslel...

No, vymyšlený to nebylo špatně, ovšem výsledek? Nula od nuly pošla. Sára se neozvala. Je to jako rána kladivem, prostě jsem po té větě v televizi čekal, že mi napíše nebo zavolá. Sledoval jsem mobil jak hlídací pes, civěl na něj v jednom kuse, na přednáškách, při seminářích, v šalině, v bytě, ve dne i v noci... A nic. Spadla klec. Tu větu řekla jen tak, protože ji napadla, žádný poselství v ní nebylo. Naděje spadla jako šutr do rybníka a zavřela se nad ní voda. Jen tak tak, že jsem se nešel opít!

Neměl jsem ale s kým a sedět sám v hospodě, tak to už bych se fakt snížil na úroveň trosky. Nechal jsem si to až na víkend, nejspíš nějaký příští, protože ten další po Sářiných narozeninách jsem musel domů. Jednak docházely prašule, jednak čistý prádlo, no a taky rodiče počítali, že oslavím dvacátý narozeniny s kruhu rodinným, takže mi nic jinýho ani nezbylo, těch důvodů jet domů bylo víc. Kromě toho od doby, co jsem se rozešel s Ditou, tašku jsem jí dal ve škole a ona mi ani nepoděkovala, přestala se mnou nejen chodit, ale i mluvit, zkoušky nakonec dala a do druhého semestru postoupila, si začala dělat naděje Tereza z privátu. To, že mi opět podstrkuje plody svého vaření, je sice fajn a já jimi nikdy nepohrdnu, ony ty "zbytky" vydají na celou velkou porci, Terka ví, že nejsem žádnej nimral, ale začíná to bejt maličko zavazující... Takže když mi sama navrhla, abych nejezdil domů, že budeme v bytě sami, protože Robert s Alicí i Ivana s Filipem odjedou a ona mi bude vařit, raději jsem se vytasil s výmluvou na rodinnou oslavu, což je, koneckonců pravda, a šupajdil na vlak už ve čtvrtek večer, jen mi sníh pod botama vrzal. Příště se musím s Filipem domluvit! Zůstat s ní sám, díky, nechci. Ten, kdo vymyslel slogan "co je v domě, není pro mě", nebyl zase tak hloupej! Tereza není můj typ ani náhodou, nepřitahuje mě, a vůbec, dokud budu fixovanej jenom na Sáru, mají všechny holky utrum. A to budu nejspíš ještě hodně dlouho, než se z toho svrabu vymotám!

Mamka má nefalšovanou radost, že jsem přijel jednou dřív a dokonce kvůli nim a ne kvůli kapele, takže mě obskakuje a na sobotu mi slíbí můj zamilovanej ovocnej dort.

"Abyste se z něj nepoto," frká Radka znechuceně. "Děláte, jak kdyby přijela nějaká celebrita!"

"A ne snad?" bavím se. "Až budeš někde na koleji a domů se dostaneš jednou za dva tři týdny, taky si tě budou víc vážit."

"Zvlášť když dorazím dokonce i střízlivá, co?" rýpne si.

"Správně," pochválím ji. "Notabene, co ty a Koudy?"

"V pohodě," frajeří. "Máme se rádi."

"Někdy bych ho rád viděl," zapochybuji o jeho existenci.

"Dočkej času," slibuje mi. "Pak budeš mrkat na drát!"

To si dovedu představit. Kluk, kterej si nechá říkat přezdívkou Koudy, musí být dost exot.

Mamka má ze mě tak velkou radost, že odolám pokušení zajít na kus řeči za Markem, protože bychom docela určitě skončili v hospodě, a i když mě zajímá, jak se vyvíjí jeho rodinná situace, sedím doma a místo toho si dlouho do noci povídám s tátou o škole a taky o projektech jeho firmy.

Nakonec, druhej den se vyspím dosyta, užiju si lenošení ve vlastní posteli pěkně v klídku až do oběda a kdyby mě neprobudil Pepa svým štěkáním, jak se dožaduje zdravotní procházky, ségra okamžitě využila mé přítomnosti a nešla s ním udělat povinné ranní kolečko naší i sousední ulicí, nejspíš bych chrápal až do doby, než by naši vrátili z práce a Radka ze školy.

Takhle na sebe hodím džíny a zimník, připnu Pepu na vodítko a hodlám skloubit dvě povinnosti v jednu, totiž psí procházku s nákupem v blízkým koloniálu, jelikož na stole najdu seznam. Jeden by nevěřil, kolik čuchání má takovej jezevčík! Je mi pěkná kosa, pod kabátem mám jen pyžamo s krátkými rukávy, vleču domů psa smykem, až mě listonoška, co chodí náš rajón snad odjakživa, pokárá, že přej pejska týrám! A to jen proto, že jsem ho pobídl jemně nohou. Nekopl, jen postrčil! Ta má tak co říkat, ranní pošta v půl jedny odpoledne, pch.

Ve schránce objevím krom reklamních letáků i bílou obálku s účtem za pevnou linku od O2 a světle modrou, na níž je napsané moje jméno. Překvapeně ji uchopím do prstů, a když zjistím, že dopis přišel z Prahy, rozbuší se mi srdce. Pepa jen kníkne, jak s ním cuknu! Tentokrát to možná trochu týrání je, na usmířenou mu hodím celej věneček, v lednici jich máme na zítřejší oslavu dost, a nedočkavě trhám obálku, jak kdyby v ní měl být šek na milion.

To, co uvnitř objevím, je však mnohem lepší!!! Přání s kresleným kocourem Garfieldem, kterej drží v ruce půllitr, oči se mu koulí na všechny strany a nápis NAROZENINY JE TŘEBA POŘÁDNĚ OSLAVIT... pokračuje dovětkem uvnitř: ALE BACHA NA TY NÁSLEDKY!, doplnila Sára sdělením: Všechno NEJ k narozkám a už žádné zlomené srdíčko! Sára. P.S.: Kdyby ses někdy nudil, mám jiné číslo...

A to číslo je tam napsané!!!

Okamžitě si ho uložím do paměti mobilu, přičemž to staré vymáznu, a žhavím linky. Hlášku "litujeme, ale účastník má buď vypnutý mobil, nebo je nedostupný", za to odpoledne slyším snad patnáctkrát, jak často se jí snažím dovolat! Skoro si začínám myslet, že mi dala schválně špatné číslo, ačkoli, proč by to dělala, nemusela napsat žádné...

Vyzváněcího tónu se dočkám teprve v sedm večer. Zatají se mi při něm dech, a co teprve, když se ozve Sářin podmanivě zastřený hlas: "Ahoj, Dane."

"Ahoj, Sáro," vydechnu - a najednou vůbec nevím, co mám říkat dál!! Chvíli oba mlčíme. "Já... Díky za přání."

"Tobě taky," usměje se.

"Moc mě potěšilo..."

"To jsem ráda."

Krucinál, copak nemám na víc?! "Jak se pořád máš...?"

"No, ujde to. A co ty?"

"Ale tak... Někdy lip, někdy hůř... Někdy nahoře, jindy dole... To většinou..."

"Koncertujete o sto šest, blahopřeji."

"Jo, díky. Víš, co je zajímavý? Pořád jsem chtěl hrát punk-rock, a když se mi to povedlo, tak mě mnohem víc baví techno. Nejradši bych si udělal někdy v budoucnu licenci na dýdžeje, abych mohl mixovat hudbu, ne ji sám hrát."

"To je zajímavý posun," pousměje se. "Držím ti palce."

"Jsi milá," uteče mi spontánně.

Na lince se opět rozhostí ticho.

"Ty taky," řekne posléze.

"Sáro?" odhodlám se. "Nechtěla by ses sejít? Že bychom si popovídali někde v klidu, z očí do očí, protože... Jednak mám strašně nízkej kredit, jsem vůl, vůbec mi to nedošlo... Musel bych si ho zajet na čerpačku dobít, kdybychom chtěli mluvit dýl... A jednak... tě moc rád uvidím."

Pár vteřin, než odpoví, má délku několika hodin!

"Zítra v pět v Galaxii.“

"Perfektní. Budu tam," stačím ještě říct, než mi operátor hovor utne. To podstatné jsem se ale dozvěděl! Pozval jsem ji na schůzku a ona souhlasila - a ještě k tomu zvolila místo, kde se konalo naše první rande! Nevím, zda to znamená něco víc, neboje to jenom náhoda, každopádně v tom znovu jedu. Tak moc, že si máma myslí, jestli nejsem nemocnej!

SARA

Vymluvím se na posilovnu, kam každou sobotu chodívám, a spěchám do Galaxie. I tak mám mírné zpoždění, nicméně věřím, že na mě bude Dan čekat. A nepletu se!

Sedí na strategickém místě u stolku pro dva umístěném tak, aby měl dveře v přímém úhlu a nikdo z příchozích neunikl jeho pozornosti. Na sobě má volné džíny, skvělý svetr, na němž barvy přechází od tmavě modré u pasu po blankytnou u krku, vlasy mu lezou do očí a když mě uvidí, rukou si je odhrábne z čela, aby na mě lépe viděl. Takhle mu to sluší úplně nejvíc! Už od dveří můj zrak přivábí ty jeho krásně modelované rty, co jsem tak ráda líbala...

"Ahoj," usměje se na mne ze široka a galantně mi odnese kabát na věšák a přistrčí mi židli. "Už jsem se hrozil, že ti do toho něco vlezlo..."

"Co slíbím, to splním," ujistím ho, načež si vzpomenu na onen osudný pátek tenkrát v září, a rychle dodám: "Pokud to je v mých silách."

"Tak to jsem rád, že jsi dnes tu sílu měla," obrátí to ve vtip, přičemž si na moje porušení slibu musel dozajista také vzpomenout. Nebyla to ale moje vina! "Co si dáš?"

"Čaj," poručím si. "Tady mají Dilmah. Malinový, jo."

"Dvakrát malinový čaj," objedná u číšnice.

"Ty a čaj?" podivím se. "Myslela jsem, že jsi na tvrdší."

Uhne očima. "To patřilo do toho období, kdy jsem byl dole. S tebou být ale dole nemůžu."

"Fajn," přikývnu. "Tak povídej. Jsem zvědavá."

"Co chceš slyšet?"

"Všechno," ujistím ho. "Jak se máš, co škola, jak se ti líbí v Brně, o kapele, prostě všechno."

Nevymýšlím si, skutečně mě to zajímá a jeho vyprávění o škole s oborem natolik vzdáleným tomu mému mě fascinuje. Pochybuji, že mi o sobě řekl všechno, například zcela vynechal aférku s mladičkou blondýnkou u dveří tranzitu - a kdo ví, kolik jich přišlo po ní, o svém pijáckém období se zmíní pouze jako o "blbý době", ale i tak se dozvím hodně a pořád se ho na něco vyptávám. Platí to samozřejmě i naopak, Dan dychtí po informacích z mé strany, takže ho zahltím pokud možno stručnou charakteristikou právnické fakulty včetně popisu jednotlivých předmětů a zkoušek, zmíním se o spolubydlících na koleji, dostaneme se i na ne zrovna úspěšnou soutěž Miss ČR, prý mě viděl v televizi a mrzí ho, že mi to nevyšlo, chybělo tak maličko..., zkrátka, je toho strašně moc, co máme oba na srdci, a čas letí. A to se obloukem vyhýbám jakýmkoli zmínkách o Ríšovi nebo něčem, co by s ním souviselo. Zrovna tak naše společná minulost zůstala zcela tabuizovaná, nemluvilo se ani o těch pěkných chvílích, ani o velkém krachu na burze.

V sedm, kdy v posilovně vždycky končím, se musím zvednout. "Je mi líto, ale v nejlepším se má přestat..."

"Proč myslíš, že jsme v nejlepším?" protestuje. "Vůbec jsme si nestihli říct všechno!"

"Co s tím uděláme?"

"Musíme se sejít co nejdřív znovu," navrhne tónem nepřipouštějícím námitky. "Ty máš v pátek volno, já taky, takže... Co příští pátek? Přijedeš na víkend?"

"Jezdím na každý," přikývnu. "A ty?"

"Na každej zdaleka ne, ale ten příští přijedu. V sobotu hrajeme v Blažejově - a i kdybychom nehráli, tak bych přijel."

"Tak já vyrazím z Prahy v pátek ráno a tak v půl jedenácté se u tebe zastavím," navrhnu mu.

"Super," zhodnotí můj plán, zaplatí za šest čajů a dvě koly, co jsme za ty dvě hodiny stihli vypít, rázně odmítne můj příspěvek na polovinu útraty a na ulici mě doprovází k zastávce hromadné dopravy. Když se zastavíme co nejdál od čekajících lidiček, abychom získali aspoň jakés takés soukromí, zaštrachá ve vnitřní kapse zimníku a podá mi růži. Je sice, chuděra, zvalchovanější než byly ty, co mi nosil kdysi, ale přesto mě moc potěší a tak nějak... dojme.

"Díky..."

"Není zač. K narozeninám," usměje se, ale přidat prací polibek se neodváží a já ho nepobídnu.

Místo toho vytáhnu z kapsy malou keramickou kočku, černou jako uhel. "To je pro tebe. K narozeninám."

"Nádhera," pochválí ji, načež mu dojde symbolika: "To jsi ty, viď? Černá kočka, která mi přeběhla přes cestu..." Pokrčím tajuplně rameny a on se tiše optá: "Pořád jsi s ním?"

Mlčky kývnu.

Vezme to na vědomí, byť se mu v očích objeví stín. "A můžu ti psát? Není to pro tebe nebezpečný?"

"Můžeš. Tohle číslo, co jsem ti dala, je jen moje."

"Včera jsi byla skoro celej den nedostupná, tak jsem měl strach, jestli to číslo platí," vzpomene si.

"Ne, to je jinak," vysvětlím. "Mám dvě SIMky. Tahle je jenom moje a naprosto bezpečná. A víš na ni číslo jen ty."

Mrak v jeho očích je v tu ránu pryč, okamžitě se dovtípí, proč jsem si tuhle SIM kartu pořídila!

Nadechne se, aby mi něco řekl, ale protože právě dorachotí autobus, zůstane jen u toho nadechnutí.

DAN

Jestliže se mi předešlej týden vlekl, tenhle má rychlost šneka! Nebo koaly, ty jsou taky tak líné a pomalé. Celý dny jen spí a žerou bambusový výhonky, který obsahují opiáty, takže jsou koaly stále v rauši a nemají chuť ani na sex, tím pádem jim hrozí vyhynutí.

To já jsem zase naopak nabitej energií! A touhou, jak jinak. Přes týden si se Sárou vyměníme několik esemesek, o škole a tak. Musím se krotit, abych jí nepsal častěji. Ono by nebylo dobrý uspěchat to hned v začátcích! Mění si SIM kartu několikrát za den, takže nemusím mít obavy, že by moje zpráva čekala ve frontě nedoručených bůhví kolik hodin, vždycky ji dostane poměrně brzy a vzápětí odpoví. Což je samo o sobě hooodně nadějný!

Do Bakova dorazím aktivně opět ve čtvrtek večer, mamka nestačí zírat, jakej je synáček vzornej, tím spíš, když okamžitě začnu v pokoji šůrovat. Nejdřív jen tak lehce, abych nebyl moc nápadnej (samozřejmě stejně jsem, protože do úklidu jsem se dal dobrovolně jen jednou - a to ještě oni nevěděli), zbytek dodělám v pátek ráno. Tentokrát žádný svíčky, připomínaly by minulý fiasko a vůbec, k povídání nám svítit nemusí.

Uklizeno mám už v devět, vstával jsem kvůli tomu hodně brzo, a nezbývá mi než čekat. Nejradši bych jí běžel k vlaku naproti, ale dohodli jsme se jinak a i když nejsem pověrčivej, na určitý věci věřím. Třeba na to, že nic se nemá lámat přes koleno a měnit násilím chod událostí se nevyplácí! Nehledě na fakt, že jsem nervózní jak sáňky v létě a stepováním na nádraží bych to mohl tak akorát podělat. Nehroť to, brácho, uklidni se...

Její esemeska, co mi přijde v půl desátý, že je na cestě a v deset v Bakově, je tím nejhezčím, co mě může potkat!

Tedy, o tom jsem přesvědčenej až do doby, než Sáru spatřím při nedočkavým vyhlížením zpoza záclony kuchyňského okna, odkud je vidět nejdál. Vleče se i s cestovní taškou, chudák. Teď už se nemusím nijak žinýrovat, věřím, že v tuhle chvíli se nemůže nic pokazit, tudíž jí vyběhnu naproti, aby nemusela zvonit. Otevřu dveře ve chvíli, kdy si odloží tašku na zápraží a prst položí na zvonek.

"To je rychlost," zasměje se. "Že by fotobuňka?"

"Ještě lip. Telepatie," ujistím ji. "Pojď dál, Sáro.

Otevřu dveře do předsíně dokořán a ona vstoupí. Pepa, který nás slyší mluvit, rozčileně štěká z koupelny, kam jsem ho prozíravě zavřel, to aby se v něm nebudily obranářské pudy a neměl dojem, že musí barák hlídat zuby.

Zavřu za ní dveře, ona si položí tašku na zem - a pak se na mě vrhne! A to doslova. Normálně po mně vystartuje, skočí mi kolem krku a než se stačím nadechnout, vlepí mi hubana, až jsou mi v okamžení džíny těsný! Předpokládal jsem, že budeme pokračovat v hovoru načatém minulej pátek v Galaxii, ale tohle je tedy překvapení na entou!

Samozřejmě víc než příjemný překvapení. Líbáme se tak zuřivě a divoce, až shodíme na zem a tím pádem pochopitelně rozbijeme velké zrcadlo v chodbě hned vedle botníku! Za ohlušujícího řinčení se rozsype na tisíc kusů, ale my si toho vůbec nevšímáme, za neustálého líbání ji zbavím kabátu a než se dopotácíme do mého pokoje, mám už na sobě jenom džíny, Sára ze mě zbytek serve. Tak strašně moc jsem nebyl vzrušenej, ani nepamatuju. Na předehru není čas, tu jsme vyčerpali nekonečnými polibky, ve kterých nepřestaneme, ani když do ní vniknu a ona mi s výkřikem zatne nehty do ramen. Milování připomíná přílivové vlny, které neúnavně buší do přístavní hráze, Sára sténá a úpí v agónii hraničící s bolestí a při vyvrcholení, kterého dosáhneme takřka současně, dostihnu ji snad po dvou vteřinách, křičí nahlas tak, že Pepa nejspíš nestačí v koupelně nakrucovat uši.

"Ježíši," vydechnu, když se na ni skácím a v prudkém uvolnění nenasytně a vděčně líbám. "To bylo boží..."

"Kdyby byla... stupnice do deseti... vrcholem by bylo desáté nebe," vydechuje mezi polibky.

"Tak?"

"Tak to dnešní číslo má jedenáctku."

Přitisknu ji k sobě. "Sáro, miluju tě, šíleně tě miluju!"

"Strašnější mi chyběl," svěří se mi. "Nikoho jsem nikdy nemilovala tolik jako tebe, Danečku."

Na nějaké povídání se vůbec nedostaneme! Vyznáváme si lásku a mazlíme se až do dvanácti, kdy ji s těžkým srdcem pustím, aby se oblékla a zase mi zmizela.

"Ale jenom na týden," uklidňuje mne. "Jestli tedy chceš, abych příští pátek zase přišla..."

"Ne, nechci," zazubím se. "Šílíš, blázínku? Na to se ani nemusíš ptát! Škoda že na sebe máme jen půldruhý hodiny..."

"Dřív mi nic přímého nejede," pokrčí rameny. "A i tak jsem měla hrůzu, aby mě nikdo neviděl..."

V tu chvíli mě osvítí geniální nápad. "Víš, co? Ty končíš ve škole ve čtvrtek, já taky, takže bys mohla přijet už ve čtvrtek do Brna - a budeme u mě na privátě až do pátku, než pojedeš do Bakova."

"Nádhera!" pochválí mě a za odměnu políbí. "A tam budeme sami?"

"Minimálně v pokoji," ujistím ji. "I kdybych měl Filipa vykopat na mráz. Ale ono už je stejně jaro, takže ten mráz je myšlenej obrazně."

Vůbec se nemůžeme rozloučit, každý polibek je poslední a přitom po něm následují další a další... Pak, když už ji čas opravdu tlačí, mě opustí a já musím honem zamést všechny střepy a ještě sjet ke sklenáři uříznout kus zrcadla a nechat ho zasklít do rámu, aby naši nic nepoznali. Na pověru o rozbitým zrcadle a sedmi letech neštěstí nevěřím. Nám přinesly jeho střepy štěstí!!!

SÁRA

Spolu s dubnem přijde vytoužené jaro. V Praze je jako tradičně mnohem tepleji než u nás doma, kabát mohu vyměnit za jarní parku a pomalu vytáhnout minisukně.

"Ukaž?" prohlíží si mě Petr podezíravě na zastávce autobusu, když spolu jedeme dopoledne do školy. "Hmhrnhm... S tebou to jarní sluníčko dělá divy..."

"Copak ty nejsi rád, že je konečně hezky?"

"Jo, jsem," kývne zamyšleně, "ale že bych kvůli tomu rozkvetl a rozjasnil jako ty, navíc ze dne na den, to mi nějak nejde do hlavy."

S pobaveným úsměvem pokrčím rameny. "Jsou věci mezi nebem a zemí..."

Samozřejmě mu nevykládám, že jsem jako vyměněná od víkendu, kdy se situace otočila o stoosmdesát stupňů a najednou je všechno jinak! Být malířem, použiji na vykreslení

atmosféry všechny odstíny růžové, jak ji nemám ráda! Anebo červené. Té křiklavé, rudé! Tak moc totiž hořím.

Už aby bylo čtvrteční odpoledne! Ještě tři dny, říkám si v pondělí. Optimista by řekl, že v úterý už to jsou jen dva dny, pesimista by vzdychal ještě dva dny. Nejsem pesimista, nicméně co se týče počítání dní, taky mi to moc neutíká. A Danovi, jak vím z jeho esemesek, teprve ne.

Jen si na něho vzpomenu, což je prakticky pořád, pípne mi mobil. Kvůli němu jsem si koupila nejdřív svou tajnou SIM kartu a v pondělí za pár supů v bazaru starší typ Nokie, protože mě unavovalo neustále přehazovat karty. Sice budu moci ten druhý používat jen v Praze a na víkendy si ho radši nebudu brát, to si vezmu pouze SIMku, tu schovám v peněžence nebo v taštičce s kosmetikou, schovávat celý mobil by nebylo moc praktické, ale i tak je to mnohem pohodlnější!

Předpokládám, že mi píše, jak mu chybím, ale pletu se.

AHOJ, LÁSKO, CO PRAVÉ DELAS?

Prsty se mi po klávesnici jen míhají, když píšu odpověď: CHCEŠ TO VAZNÉ SLYŠET? LEZIM NA POSTELI, POSLOUCHÁM HUDBU, KOUKÁM NA STENU A MYSLÍM NA TEBE:-)

Danova zprávička, která mi přilétne v odpověď vzápětí, je sice mnohem stručnější, zato mě z té líné letargie probere!

A NECHCEŠ VYJIT PŘED KOLEJ? ;-)

Myslí to vážně?! Kde by se vzal v Praze... Přesto si pro jistotu přečešu vlasy a sjedu zipem na tričku s dlouhým rukávem o maličko níž, abych zvětšila výstřih, a v minisukni a domácích pantoflích sbíhám schody po dvou, aniž bych se zdržovala pomalým výtahem. Jestli jde jen o vtípek...

Nejde. Pohled na Dana, kterak přešlapuje na chodníku a srdnatě odráží zvědavé pohledy studentek proudících dovnitř i naopak ven, mi sevře srdce dojetím. V mžiku jsem u něj a on mě obejme, abychom se na přivítanou políbili.

"Kde ses tu vzal?!"

"Bylo mi smutno," přizná se, "a tak jsem si řekl, že než čekat až do čtvrtka, bude lepší, když sednu na vlak."

"Ty jsi zlatíčko! Počkej, dojdu se přiodít - "

"To nemusíš, takhle ti to moc sluší..."

"Kecko," odmávnu ho. "Nerada bych si zase uhnala chřipku. •Za momentíček jsem zpátky, vydrž."

Ačkoli je mi jasné, že nemá v úmyslu vzít nohy na ramena, nenechám ho čekat dlouho. Hodím na sebe bundu, vysoké glády, k minisukni docela drsná kombinace, do kapsy peněženku a mobil od Říši, určitě mě bude kontrolovat, křiknu na Pavlu, že jdu na rande, a spěchám za Danem.

Spolu se pak po zbytek odpoledne i část večera couráme po Praze, bloumáme se po Karlově mostě, na Staromáku počkáme na kolečko apoštolů, obejdeme Václavák, líbáme se pod ocasem koně svatého Václava, zajdeme si na čaj a na extra velkou pizzu, protože nám pořádně vyhládne, co chvíli se zastavujeme a líbáme a je to úplně úžasné.

"V kolik chceš odjet?" starám se v devět večer, když Prahu zahalí smog a tma a my se před kolejí loučíme.

"Chci?" zasměje se. "Šílíš? Být po mém, vůbec neodjedu."

"A co zůstat do rána?" napadne mne. "Pokud ti nevadí spolubydlící, propašuji tě na kolej."

"Ona mně rozhodně ne, jde o to, jestli já jí... ?"

"Půjdu to zjistit," rozhodnu se. Pavla podle očekávání není proti, dokonce mi pomůže zabavit kolejbabu, respektive, zabavit ji musí ona, protože na mě má od té doby, co jsem po ní chtěla čerstvé banány, pifku, a v pokoji, kde se všichni tři zavřeme, nám oznámí: "Jsem ospalá a spím tvrdě, nic mě nevzbudí, nic nevidím, nic neslyším, takže..."

Vyměníme si s Danem pohled a oba se na sebe usmějeme. No, nevím, neumím se milovat tiše, dost pochybuji, že by ji to neprobudilo, ale nakonec to ani nezkoušíme.

Ne proto, že bychom se nechtěli milovat nebo na ni brali takové ohledy či se před spící spolubydlící styděli, ale prostě proto, že nemůžeme. Ležíme spolu v mé posteli, mám na sobě pouze tenkou bavlněnou noční košilku, Dan je oblečený v boxerkách, tiskneme se k sobě, prakticky mu ležím v náruči, držíme se za ruku a tou druhou vzájemně dotýkáme, jako bychom se ujišťovali, že to není sen, ale skutečnost. Co chvíli se políbíme, ovšem jen tak něžně, jemně, bez spalující vášně. To, že jsme spolu, je prostě silnější! Jednu takovou noc jsme spolu už prožili, tenkrát na Osice v Albeři, když za mnou přijel na školní soustředění po měsíci odloučení. Teď to odloučení bylo mnohem delší, páteční milování nepočítám, tudíž i vzájemný pocit je silnější.

Nikdy mi nebylo tak dobře!

Moc toho nenaspíme, přesto jsme ráno oba čilí. Vstávám na desátou, Dankovi jede vlak v jedenáct, školu má až odpoledne, tedy povinný semináře, přednášky lze občas ošulit. A jak znám Dana, nejspíš chodí jen na to, co je povinné, se školní pílí to nikdy dvakrát nepřeháněl.

Loučení je tentokrát mnohem veselejší: uvidíme se už zítra v Brně!

"Co mu říkáš?" vyzvídám večer na Pavle.

"Pěknej kluk. A správnej," pochválí mi ho zachmuřeně.

"Proč se tedy tak mračíš?"

"Protože ti závidím!" přizná se. "Já chci taky! Jak to, že tys to štěstí měla a já ne? Máš hned dva kluky, kteří tě milují, a já nic, ani jsem nikdy s nikým pořádně nechodila." Teď se zachmuřím já. Mám dva, jenže...

DAN

Připadá mi to celý jako sen. Krásnej sen, ze kterýho se bojím probudit. Tomu, co mě potkalo, jsem nemohl uvěřit ani celej víkend, byť mě vyměněný zrcadlo přesvědčovalo o opaku. Legrační je, že naši ani nepoznali, že máme jiný! A to sklenář neměl obyčejný, nýbrž s vyrytými ornamenty po celém obvodu, takže jsem se v jednom kuse hrozil, kdy si toho kdo z rodiny všimne... A nic! Normálně mi to prošlo.

Ačkoli mě Sářiny esemesky utvrzovaly v tom, že nespím, přesto jsem nechtěl nic nechat náhodě a rozjel jsem se do Prahy. Jednak mi moc chyběla a byl to vyloženě super tah, večer u ní na koleji, ačkoli platonickej, se vyvedl na jedničku a posunul náš vztah zase o další úroveň výš, a jednak jsem se chtěl na vlastní oči ujistit, že je Sára zase moje a výbuch vášní v pátek nebyl ojedinělým úletem.

Středu a čtvrtek strávím úklidem, v bytě se nám nahromadila celá fůra láhví, skleněných i pet láhví, naplním šest igelitek a odnosím je do kontejnerů na tříděný odpad, načež vyšůruji koupelnu i záchod. Na to, že jsou v bytě tři holky, tedy žádná sláva, vanu po mém zákroku málem ani nepoznám a ostatní jsou taky v šoku. Ani ne tak z vany, ze které by se dalo jíst, jako z mé pracovitosti.

"Co se ti stalo?" vyzvídá jeden po druhém.

"On má někdo přijet?" napadne Ivanu.

"Přihořívá," bavím se.

"Tobě přijede na inspekci matka?" hádá Alice.

"Přihořívá."

Tereza se dovtípí první: "Nějaká holka?!"

"Hoří."

"Tak to musí bejt hodně důležitá dámská návštěva," soudí Robert, za kterého všechno dělá jeho holka.

Filip se na mě podezíravě podívá: "Dita asi ne, kvůli tý jsi ani nepřevlíkl postel..."

"Sára," oznámím mu na rovinu.

"Hm," protáhne uznale obličej, "stará láska nerezaví, co?"

"No, právě. A jelikož přijede dneska v sedm..."

"Nojo," vzdychne. "Na jak dlouho? Kdy se můžu vrátit?"

"V pátek v poledne."

Zvedne obočí. "Čímž mi takticky naznačuješ, že mám odjet domů už dneska a nezaclánět, čtu mezi řádky správně?"

"Měl bys dostat cenu Bystrého čtenáře," pochválím ho. "Budu ti moc vděčnej."

"V poho," kývne. "Stejně už jsem doma nějakej ten pátek nebyl... Hele, nebo co kdybych zůstal? Hra na třetího, chápeš. Marek říkal, že jsi už švédskou trojku vyzkoušel."

"Ani mi to nepřipomínej," uchichtnu se. "Bylo mi z toho blbě ještě za dva dny."

S tou trojkou samozřejmě kecá, ačkoli... Jak znám Filu, nenechal by se přemlouvat dvakrát. Jenže k tomu si musí najít další dva lidi a to my se Sárou rozhodně nejsme.

Přijde mi, že se moje velký přání být s ní sám v Brně ani nemůže splnit, a pak je najednou sedm večer a ona vystoupí z rychlíku Praha-Brno, tak usměvavá a tak krásná... A moje!!!

"Zajdeme někam na večeři?" pozvu ji poté, co se náležitě zlíbáme hned v nádražní hale, aniž bychom se museli obávat, že nás zahlédne nějakej nepohodlnej svědek.

"To můžeme," kývne a modré oči jen září. "Anebo si můžeme koupit dvě bagety a sníst si je později. Až po."

Tak tohle je jinší kafe! Ožiji: "Po...?"

Přitáhne si mě k sobě. "Chci tě, Dane. Hned."

"Hned teď?" zavtipkuju. "A co ti bezdomovci? Nebo vydržíš až na Veveří!"

"Ty!" vrhne se na mě a já ji musím znovu políbit. Nakonec se vzájemně vyprovokujeme tak, že bezdomovcům, kterých se po hale potlouká kupa, málem doopravdy předvedeme, jak vypadá sex dvou nedočkavců. Líbáme se i v hromadné dopravě a cestou do paneláku... A tam si to všechno vynahradíme.

Svatosvatě si slíbíme, že přání, které mi poslala Sára k narozeninám, dodržíme. Už žádné zlomené srdíčko!

Za tu noc a další dopoledne si to dokážeme mockrát.

Co na tom, že mi za tohle nedá Tereza ani suchou kůrku!

SARA

Právě se balím na svou další čtvrteční jízdu do Brna, když do pokoje vejde Petr. Z mého počínání mu je jasné, že se nezúčastním ani dnešního mejdanu o patro výš.

"Poslyš, ty jsi normální stávkokaz," obviní mě. "Tak pracně jsme náš tým budovali a ty na něj najednou kašleš." "Pracně?" zasměji se. "Spíš vesele a příjemně." "To máš jedno," mávne rukou. "Ale výsledek je stejnej." "Nekašlu, Petře," pokrčím rameny. "Jen musím odjet." "Musíš?" opakuje s pousmáním. "Souvisí tvoje skvělá jarní nálada s předčasnými odjezdy?"

Překvapeně se na něho podívám. "Jak to myslíš?" "Ptám se, jestli to, že poslední měsíc úplně záříš, souvisí s tím klukem, co tu onehdy přespal." Tak teď jsem nejen překvapená, ale i zaskočená! "Pavla referovala?"

"Minule se zmínila," připustí. "Mně to ale napadlo hned, že to nebude jen sluncem a sněženkama v parku." "Dobře," kývnu. "Tvůj odhad nepostrádá logiku." "No jo," pokrčí rameny. "Jsem chytrej, ale netěší mě to." "Petře, ty jsi strašně fajn kamarád," ujistím ho rychle. "A to mě netěší už vůbec," zasměje se. "Náhodou! Ty neznáš ty řeči o přátelství?" "Nesmíš tu psychologii tak žrát," poradí mi. "Mimochodem, ještě poslední dotaz: ten kluk... To je ten, co drží v ruce dálkovej ovladač s nápisem Sára!"

Vzpomenu si na naši někdejší debatu na téma Stepfordské paničky, kdy jsem se přirovnala k těm krásným a dokonalým stvořením, které byly ve skutečnosti roboty zhotovenými proto, aby sloužily a sexuálně uspokojovaly drahé manžílky.

"Ne, to ani náhodou!"

"Aspoň že tak," oddychne si. "Už jsem se fakt bál." "Proč se ptáš? Mění se tím pro tebe něco?" "Pro mě ne, bohužel," usoudí, "ale pro tebe jo. Jsi šťastná a já ti to přeju, ty rozvracečko party. Bez čtvrtečních party už to tu není, co bejvalo."

"Přece můžete mít mejdany pořád," namítnu. "I beze mě." "Mám lepší nápad: co je prostě přesunout třeba na úterý?" "No vidíš!" pochválím ho. "To tě nemohlo napadnout dřív? Akorát že už brzo bude zkouškový..." "Něco s tím uděláme," slíbí. "Tak padej. A užij si to."

"A to já zase jo," zazubím se, hodím si batoh na záda a : zamáváním mizím.

S Danem si to umíme užít. Filip z nás asi moc nadšený není, když musí čtvrtek co čtvrtek vypadnout, ale zatím neprotestuje, tak se tím nezabýváme. Přes týden si píšeme krátké i delší zprávy, píšeme úplně o všem, co měl kdo k jídlu a co zrovna dělá, jaký má právě předmět, kde byl, co zažil, po večerech si voláme, při našich dlouhých telefonátech kredity jen hoří! Dan kvůli nim chodí o víkendech, kdy zrovna nehrají s kapelou, na brigády, každý čtvrtek na mě čeká v Brně u vlaku a celou noc, nebo tedy aspoň její velkou část, se milujeme stejně nenasytně, jak kdyby to bylo poprvé po dlouhé době.  To, co s ním prožívám, jsou výstupy do oblak!

Mé proměny a dobré nálady si nevšiml jen Petr, vrtá to hlavou také Ríšovi, i když v jeho blízkosti zase tak rozjásaná nejsem. Spíš roztěkaná a co chvíli odbíhám na toaletu, abych si přehodila SIM kartu a mohla Danovi aspoň napsat. Vymlouvám se na učení, máme ho moc a zkouškové se neúprosně blíží...

Doma je také vše při starém, takže by se dalo říct, že letošní jaro je víc než nádherné.

O Ríšovi s Danem nemluvíme nejdřív vůbec, první týdny se tváříme, jak kdyby neexistoval a bylo to takhle v pořádku! pak, postupem času, se o něm začne Dan zmiňovat. Nejdřív jen tu a tam v žárlivých narážkách, pak na mě pomalu tlačí. Chce nějak tuhle zapeklitou situaci vyřešit! Jako kdyby měla řešení, proboha. Nemůžu se s ním rozejít, dokud budu na matce a potažmo hlavně na něm finančně závislá. A to ještě nějakou dobu potrvá! Navíc jsem si na tenhle svůj stereotyp! - od neděle do čtvrtku v Praze, od čtvrtka do pátku s Danem v Brně a od pátku do neděle s Ríšou v Bakově - zvykla. Nakonec bych řekla, že vyhovuje nám oběma, Dan má tak čas na kapelu i svůj druhý koníček, mixování techna. Oba se tím víc bojíme prázdnin, kdy o svoje jistoty přijdeme! Ani já, ani on si neumíme představit, co bude po zkouškovém, až přijdeme o brněnský azyl! Ty tři měsíce konce června do konce září, než zase začne škola, bychom to prostě nevydrželi. Jenže, co s tím, kruci?! S letícím časem jsme z toho oba čím dál zoufalejší.

A pak, poslední týden v květnu, těsně před začátkem zkouškového období, právě když s Danem vedle sebe ležíme v posteli, ještě zadýchaní a příjemně unavení a malátní z dlouhého vzájemného uspokojování, Dan řešení vymyslí!!

"Podívej, Sáro, já bez tebe být prostě nemůžu. A ani nechci. Místo abych se na prázdniny těšil, bojím se jich, a tak mě napadlo podívat se na to naopak. Využít je."

"Jak?"

"Předpoklad je, že uděláme zkoušky co nejdřív, nejlíp na první termíny, aby byly prázdniny co nejdelší. Mám strýce v Norsku, je to taťkův brácha, žije tam už spoustu let. Každej rok mě zval na prázdniny, ale já toho využil jen jednou, pak už ne, kvůli partě a kapele a tak... Letos mu napíšu, že přijedu. Pojedeme za ním oba, rozumíš. Z Brna jede přímej bus do Stockholmu a ze Švédska se pak do Norska dostaneme snadno. Budeme tam až do konce září, najdeme si nějakou brigádu přímo tam, já třeba u strejdy v docích, ty můžeš být v nějakým obchoďáku nebo třeba aupair, vždycky se něco najde. Anglicky se domluvíme. Vyděláme si víc peněz, než kdybys prodávala tady v Tescu. A hlavně, budeme spolu - a budeme daleko od... toho kreténa... i od vašich. Než začne škola, smíří se s tím. Za prachy, co si vyděláme, budeme žít u mě v Brně, ty budeš odtud dojíždět do Prahy. Přivydělám si i během roku, takže peníze problém nebudou."

Mlčky ho poslouchám a snažím se všechny informace vstřebat. Danův plán je... odvážný, ale ne neuskutečnitelný!

"Pokud chceš být se mnou, Sáro," dodá tiše.

Obejmu ho. "Miluji tě."

"V tom případě je rozhodnuto," usměje se a políbí mě.

"Mám ale strach," svěřím se mu. "Ty Ríšu neznáš... Když ho ovládne vztek, nepřemýšlí hlavou, je schopen ublížit... Jestli nás najde, zabije nás. Nebo aspoň tebe."

"Prosím tě," mávne rukou. "Nejsme ve filmu."

"Nepodceňuj ho, Dane. Je rapl a má na to i lidi."

"Dobře, nebudu tohle nebezpečí podceňovat," pousměje se. "Ale uznej - v Norsku nás nenajde."

"A v září?"

"Do září vychladne. Aspoň natolik, aby ho přešla chuť vraždit."

Ríšovi nejspíš zvoní v uších, jak o něm mluvíme, protože se mi rozehraje mobil! Už podle melodie vím, kdo se mnou touží mluvit, respektive mě kontrolovat. Nejsem Stepfordská panička ani ničí loutka! Hodím na mobil polštář, aby neřval tak nahlas, a hovor nepřijmu.

"Hlavní je, aby nic nepoznal a nějak nám ten odjezd nepřekazil," upozorní mě Dan. "A pak, až budeme daleko, mu napíšeš, že s ním končíš. Definitivně. Vašim to napíšeš taky. Že jsi v pořádku. A že jsi dospělá ženská, která o svým osudu rozhoduje sama."

Přitisknu se k němu, abych slyšela tlukot jeho srdce. Jeho rytmus je tak uklidňující!

"Půjdu s tebou třeba na konec světa," slíbím mu.

Až do rána plánujeme společný život ve Norsku, podle Dana je tam úplně jiná mentalita lidí, jiný životní styl, krásná příroda a vůbec, ideální místo, kde začít nový život. Náš společný život. Těšíme se oba maximálně!

Podrobnosti probíráme ještě ve vlaku cestou do Bakova, Dan jede také, zítra hrají v klubu Bunkr, kam ho samozřejmě nemohu doprovodit, byť Bunkr Ríšovi nepatří. Tentokrát toho ale nijak nelituji, to, že už za tři týdny můžeme být spolu na druhém konci světa, no, to přeháním, do Austrálie se nechystáme, ale pro nás to je jiný konec světa, nás oba naplňuje radostnou euforií, takže zapomeneme na opatrnost a z vagónu vystoupíme na hlavním bakovském nádraží společně.

Ještě štěstí, že je tam v pátek odpoledne takový frmol a Dan se stihne v poslední chvíli, než si naší dvojice všimne Ríša čekající u koridoru, jímž se vychází ze čtvrtého nástupiště, včlenit do houfu asi osmnáctiletých kluků, podle halasného hovoru učňáků jedoucích z intru v Brně.

"Kdes byla?" zeptá se Ríša přísně místo pozdravu.

"Ve vlaku, kde asi," trhnu rameny, ještě celá rozklepaná strachy. To bylo jen o vlásek!

"Myslím včera. A dneska dopoledne. Volal jsem ti!"

"Na plavání," pomůžu si se lží, kterou používám celý druhý semestr. "Kromě toho, proč si myslíš, že můžu a chci telefonovat, kdykoli se to tobě zlíbí?"

Podívá se na mě poněkud překvapeně a moje nečekaná drzost ho smrtelně urazí. Je na mě protivný celou dobu v autě, než dojedeme do Krokodýla, kde si vyřizuje telefonicky pracovní záležitosti, zatímco se nudím u baru. Kamila z toho má nefalšovanou radost, rozveseleně pokukuje po namíchnutém Ríšovi a zpátky na mě, jak si hraju s brčkem zapíchnutým v hustém banánovém džusu.

"Copak, nějakej problém?" vtírá se s falešným soucitem.

"U mě rozhodně ne," ujistím ji, seskočím z židličky a jelikož je v tu chvíli Ríša ve svém kanclu, požádám tu motyku "Kdyby mě hledal, šla jsem domů."

Tohle jí málem vyrazí dech! A Ríšovi nejspíš také, protož mě jeho telefonát dostihne ještě v autobuse. Nevezmu ho, nejsem otrok. A vůbec, za tři týdny mě tu mějte všichni rádi. Pak si ho může Kamilka naložit třeba do octu.

"Kde máš Ríšu?" podiví se mamka. "Teď volal na pevnou, jestli už jsi dorazila. Byl hodně rozčilený."

"Nejsem k němu přirostlá," upozorním mámu a omluvím se holkám, že jsem jim tentokrát nestihla koupit čokoládu! No bodejť, když mě čekal na nádraží takový šok!

"Nezahrávej si!" varuje mě. "Ještě se naštve a nechá tě."

"Nebo bych taky mohla nechat já jeho," ušklíbnu se.

"Ty ses zbláznila!" zhrozí se mamka. "Zapomněla jsi, co všechno ti dává?!"

Nezapomněla. Všechny ty luxusní šatičky, značkové oblečení, dovolené v cizině, večeře v drahých restauracích a ta dále jsou sice pěkné, ale... "Peníze nejsou všechno."

"Jenže bez nich se žít nedá!" Pak ztiší hlas, aby ji neslyšel| její drahý manžel, který v obýváku chlemtá jedno pivo za druhým, a dodá: "Copak chceš žít takhle?!?"

"Ne, mami," ujistím ji upřímně. "A ani nebudu. To ti slibuji."

Ještě týž večer se ovšem překonám a s Ríšou se usmířím. Nerada bych, aby pojal nejmenší podezření!

DAN

Tak, jak se šprtám po letním semestru, jsem se v životě neučil. Ani na maturitu, ani v minulým zkouškovým! Jenže tehdy nešlo o tolik, co teď. Omezuji dokonce i zkoušky s kapelou, až jsou na mě kluci naštvaní. Jenže...

Člověk nemůže mít všechno! Vždycky je něco za něco. Tohle heslo sice znám, nicméně neplatí tak doslova. Sára je mi vším. Pak nic, dlouho nic, pořád nic... A teprve potom techno, kámoši, kapela a punkrock... Přesně v tomhle pořadí. S žebříčkem hodnot jsem díky Sáře řádně zamíchal!

Marek, kterej se z ničeho nic objeví v Brně, mi pro změnu zamíchá časovým rozvrhem. Zkoušky a testy jsem si krásně naplánoval, abych měl čas se každej předmět naučit a nepokazil si to druhým pokusem, na ty prostě čas není. Že by něco neudělala Sára, z toho strach nemám, odjakživa to byla snaživka, což se teď hodí. Spíš lituju, že jsem takovej flink a neučil jsem se během roku, měl bych to podstatně snazší! Zvlášť když se ve dveřích bytu objeví rozevlátej Marek, je mi jasný, že o ten nejdůležitější předvečer šprtání před zkouškou přijdu. Přitom mi to zatím tak pěkně vycházelo, v předtermínech jsem stihl dva zápočty a dva testy a kdyby všechno klaplo, skončil bych dokonce o tři dny dřív než Sára!

"Co ty tady?" zeptám se ne zrovna nadšeně.

"Přijel jsem s vámi oslavit znovu nabytou svobodu," oznámí mě a Filipovi, kterej okamžitě odloží java script, co se učí na zkoušku do informatiky, a hledá peněženku.

"Už je po všem?"

"Jo," kývne na mou otázku. "Ani to nebolelo. Znáš to, lehce nabyl, lehce pozbyl... Rozvody jsou jak na běžícím páse, za tři minuty není co řešit..."

"Takže opět svobodnej, krásnej a veselej?"

"Až na ty alimenty," souhlasí. "A taky přijdu o holku, i když mi s ní Káča podle výroku soudu musí dovolit bejt, je mi jasný, že udělá všechno proto, abych ji ani neviděl... Jdeme to zapít, pohyb, pohyb. A pamatujte si, pánové, žádnou ženskou nechci v nejbližších deseti letech ani vidět!"

"A jak s nimi budeš píchat?" baví se Filip.

"Zásadně potmě," ujistí ho a všichni tři se zasmějeme. Mě ale neoblafne, i když se tváří jako borec, dost z toho veselí je nahraného. "Tak co je? Snad se neučíš, proboha?!"

"Ty ho vůbec neznáš," žaluje na mě Fila. "Většího šrota jsi neviděl. Jede po červeným diplomu."

"Kulový," ohradím se. "Jen chci mít dlouhý prázdniny."

"Jo, to je dobře," přikývne Marek. "Honza sjednal celou šňůru, budeme hrát po zábavách skoro každou sobotu, začínáme první červencovou a zastavíme se až na konci srpna."

Vyletím jak píchnutý vosou. "On už to nasmlouval?!"

"To já nevím. Asi," pokrčí rameny.

"Přehnaná aktivita je horší než třídní nepřítel," ulevím si. "Přece jsem mu jasně řekl, že ještě nevím, jak to budu mít o prázdninách..."

"Co bys měl mít? Brigádu? Ty nejsou v sobotu večer."

"Můžu mít i něco jinýho," odseknu. O jízdenkách, který mám zastrčený v batohu, jim samozřejmě nevykládám! Kvůli utajení ani nemůžu, i když je to blbý, musím se prostě vypařit po anglicku a nechat kapelu ve štychu... A to jsem si myslel, že budeme mít dva tři koncerty za léto, a ne že ten idiot nasmlouvá celý prázdniny!

"Někoho jinýho," zašklebí se Filip.

Markovi to dojde. "Copak, nějaká nová baba?"

"Spíš stará," baví se Filip.

"Ta spolužačka? Dita?"

"Sára," prozradí mu moje sladké tajemství.

Marek si poklepe na čelo. "Ty ses přece vůl. Místo abys byl rád, že ses z toho dostal, zase sebou necháš orat... Byla by blázen, kdyby svýho pracháče vyměnila za tebe!"

Švihnu po něm zlým okem.

"Nemyslím, že seš špatnej," prohodí tedy omluvně. "Ale proti Výbornýmu seš nula, to si přiznej."

"Můžu vás o něco požádat? Oba dva? A myslím to smrtelně vážně," upozorním je. "Mě a Sáru vynechte. Ani nás před nikým nespojujte, ne aby sis, Marku, pustil hubu na špacír a říkal něco klukům v kapele..."

"Každýho tak zajímá, že pícháš Výbornýmu babu," pousměje se Filip. "Nebuď sebestřednej."

"Například Výbornýho by to zajímat mohlo," podotknu.

"Proč jim to nemám říkat?" zavětří Marek.

"Musí to snad vědět všichni, sakra?" naštvu se.

"No podívej," prohlásí Marek uraženě. "Já jsem kapele obětoval svoje manželství, tak bys mohl mít taky trochu pocit kolektivní zodpovědnosti. Chováš se nějak podezřele. Skoro to vypadá, jak kdyby ses chtěl na kapelu vyfláknout kvůli holce, která je s tebou spokojená v posteli, ale jinak na tebe kašle, a kryl si záda."

"Nestylizuj se do role mučedníka!" vybuchnu. Panebože, vždyť on mě málem prokoukl! O komplikace nestojím, nemůžeme sije dovolit, natož komplikace takového ražení! "Tvoje manželství nestálo za nic od začátku, nedělej ze sebe oběť. Mezi námi, život je víc než hudba. Natož punkrock."

"Jak, natož?" chytí mě za slovo. "Hele, ty to s tím technařením myslíš vážně, co? Už tuším, která bije. Chceš pustit kapelu k vodě a dělat mixáka na technoparty! Když jsi o tom onehdy mluvil, tak jsem myslel, že to jsou jen opilecký žvásty, ale teď do toho začínám vidět!"

Trhnu rameny. "A kdyby?"

"Tak seš pěkná svině."

"Nechte toho hádání," krotí nás Filip. "Jdeme na pivo."

"Víš, co?" prohodím směrem k Markovi. "Necháme to až po zkouškách. Pak se to všechno rozhodne."

Nakonec do hospody skutečně jdeme, ale do oslavné pařby má naše posezení hodně daleko. Já dám jedno pivo, Filip dvě, zítra má taky zkoušku, a Marek se zpije do němoty, takže ho musíme odtáhnout do bytu a celou noc ho hlídat, aby se ten debil nezadusil vlastními zvratky.

A tu zkoušku nakonec nedám.

SÁRA

Protože se mi povedou získat všechny potřebné zápočty, přihlásím se na první soubornou zkoušku, takzvaný trojboj, kdy se dělá velká zkouška ze třech předmětů najednou, a to z římského práva, českých a československých dějin do roku 1945 a teorie práva, učím se jako divá. Dokonce nejedu dva týdny domů, jednak abych se nerozptylovala a jednak abych se vyhnula Ríšovi, čím méně ho uvidím, tím snáz se mi bude utíkat a nic se neprozradí, nepokazí. Petr mi nadává do šprtů tím víc, takových studentů, kteří by se rozhodli pro trojboj hned po prvním ročníku, totiž moc není, na soubornou zkoušku je čas až do konce třeťáku, ale já se řídím heslem co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek. A čím víc toho budu mít hotového, tím snáze se mi bude příští rok studovat! Zvláště když budeme bydlet s Danem...

Petrovy posměšky zase tak vážně míněné nejsou, pomáhá mi a vysvětluje mi všechny nejasnosti, a když zkoušku udělám na první pokus, koupí mi kytici růží.

"Máš můj obdiv, Sáro," ujistí mě.

"A ty můj dík," opáčím a vděčně ho políbím. Z původně míněné krátké pusy se vyklube docela slušný francouzák.

"No," odkašlu si. "Tak to bychom měli."

"Nene," brání se. "Až uděláš poslední zkoušku, půjdeme to oslavit, jasný?"

"Fajn," souhlasím.

Jediné, co mi totiž ještě zbývá, je test z teorie národního hospodářství, což je předmět na způsob ekonomie, nezáživný a nudný, který se prostě musím našprtat zpaměti. Zápočet z tělocviku získám opět za účast, čímž se moje pohybová aktivita završí, protože ve vyšších ročnících už tělocvik povinný není.

Nějaký bodík mi sice nakonec uteče, nicméně do limitu se vejdu - a mám vystaráno!! To, co se mi zdálo začátkem října nemyslitelné, je skutečností. Rok na právech mám za sebou a když se to tak vezme, ani to moc nebolelo. Před sebou mám nejen celé léto, ale i tu nádhernou budoucnost - s Danem!!!

Škoda že můj brouček měl větší smůlu než já, jeden předmět se mu nevyvedl. Mohli jsme začít balit...

Napíši mu alespoň povzbuzující esemesku: UCIS SE, LÁSKO? MOC TI NA ZÍTRA DRZIM PALEČKY!!

Odpoví mi vzápětí: ZROVNA DO TOHO KOUKÁM. VE VLAKU...

Tohle sdělení mě zmate. TY NĚKAM JEDEŠ ?

ZA TEBOU:-*

Dan je prostě blázínek! Ale úžasný a sladký, to se musí nechat. Místo balení věcí, zítra pro mě má Ríša přijet, aby mě odstěhoval z koleje, mu letím na nádraží naproti.

"Proč se radši neučíš?" kárám ho mezi polibky.

"Protože jsem tě musel vidět. Je to jako dobíjení baterie, rozumíš," vysvětlí mi. "Nebyli jsme spolu šestnáct dní... Copak se to dá vydržet?"

Má pravdu, nedá. A když, tak jen těžko!

Propašovat ho na kolej je tentokrát mnohem snazší, na konci roku se to už nejspíš tak nebere, kolejbaba v kukani nesedí, a to ani s banány, ani bez, a kdybychom na našem patře nezastihli Petra, jak zrovna klepe na moje a Pavlíny dveře, nikoho bychom za celou cestu ani nepotkali.

Nemusím ani vysvětlovat a je mu všechno jasné.

"Takže smůla, co?" konstatuje.

Pokrčím výmluvně rameny. "Necháme to na příští rok. Třeba bude taky co slavit."

"Třeba," usměje se. "Tak se mějte, lidi."

Dan se za ním dívá, dokud mu nezmizí za rohem. "Co to bylo za blbana?"

"Snad nežárlíš?"

"A měl bych?" informuje se.

"Ne," ujistím ho pevně.

"Tak v tom případě nežárlím," ujistí mě.

Vtáhnu ho do pokoje. "Pojď sem, ty můj akumulátore..."

Vzhledem k tomu, že Pavla sice ještě všechny zkoušky hotové nemá, avšak učí se na ně doma, na koleji se prý nemůže soustředit, což já mám přesně naopak, užijeme si předávání energie se vším všudy. Ačkoli dusím svoje výkřiky polštářem, myslím, že Zdenka s Kristýnou musí mít oči navrch hlavy! Touha, kterou musíme ukojit, je věčně hladová, neukojitelná a hříšná. A nádherná!

Pak, když ležíme a odpočíváme po dlouhém maratónu, mi cosi položí na nahé bříško. Zašimrá to, nejdřív si myslím, že jde o další ze série zmuchlaných růží, ale jsou to jakési papíry... Vstupenky nebo tak něco. Zvednu je až k očím.

"Jízdenky?!" V tu ránu sedím. Brno - Stockholm. Páááni! Přečtu si datum. "Ale to je už pozítří!!"

"Ne," usměje se. "To je až pozítří."

"Jenže ty máš ještě tu zkoušku!"

"Tu mám zítra."

"Musíš ji dát," uvědomím si a není mi z toho dobře po těle. Na třetí pokus totiž nezbývá čas!

"Já vím," kývne. "Koupil jsem je, ještě když jsem počítal, že všechno udělám na první pokus. Díky bohu, že jsem si tam nechal aspoň malou rezervu..."

"Tak se uč," prosím ho. "Já budu balit a ty se uč, jo?"

"Jasně," kývne, ovšem navzdory svému slibu se nadzvedne na jednom lokti, aby mě mohl políbit. "Ale až za chvíli..."

DAN

Baterky jsem dobil dokonale a i když jsme toho moc nenaspali, v Sářině přítomnosti se prostě nedá jen ležet a civět do skript, působí jako silně přitažlivý magnet, do Brna dorazím plnej sil a elánu. Strach mám taky, to ne že ne, ale tak jako v normě. Tam uvnitř jsem přesvědčenej, že to dám. A taky jo. Paráda!!!

Domů dorazím s pocitem ředitele zeměkoule a finančnímu příspěvku, kterým táta ohodnotí konec prvního ročníku, samozřejmě nepohrdnu. Část peněz, co jsem měl, jsem v bance vyměnil za eura, abychom nebyli úplně vázaný na strýci, ačkoli je mi jasné, že nás na holičkách rozhodně nenechá, zbytek budeme potřebovat po návratu.

V bytě na Veveří se uvolní Robertův a Alicin pokoj, přes léto prý tam ještě budou, brigádničit a tak. Jejich pokoj zabereme my se Sárou a do našeho si Filip sežene jinýho spolubydláka. Všechno jde vyřešit. Když se chce!

Celou dobu jsem měl obavy, místy jsem to viděl dost černě, Sára pořád nějak neřešila naši situaci a já ji podezíral, že jí to tak vyhovuje, být jeden den se mnou a víkendy s Ríšou, i když jsem z ní cítil, že mě opravdu miluje. Celej druhej semestr jsem se o ni musel s tím debilem dělit! Ale to už je v tuhle chvíli minulost.

Jsem si najednou jistej, že se nemůže nic pokazit. Zítra touhle dobou budu ve vlaku na cestě do Brna, Sáře jsem dal peníze na taxík a ten taxík jí předem objednal, myslel jsem na všechno, aby ji třeba někdo nezahlédl na nádraží a neudělal nám díru do rozpočtu, o půlnoci se sejdeme v Brně a v jednu ráno vyrazíme dálkovým autobusem přímou linkou Brno - Stockholm. Nádhera!!!

Našim se o svém plánu zmíním až odpoledne, kdy si balím věci. Jsou z toho docela překvapení.

"Vždyť jsi tam byl naposledy v patnácti, a pak už se ti do Norska nechtělo," podivuje se mamka. "Co tak náhle?"

"No, teď se mi prostě chce," vysvětlím jednoduše.

"A počítá s tebou strýc vůbec?"

"Jasně. Napsal jsem mu mail, jestli bych nemohl na pár dní přijet, a on odepsal, že klidně na celý prázdniny."

To, že jedu se Sárou, jsem strýci nezamlčel, ovšem našim ano. Z bezpečnostních důvodů. Tím spíš, že netuší, že jsme se zase dali dohromady! Dám jim to vědět až časem.

"Pozdravuj Standu," nařídí mi táta. "Někdy se tam taky musíme vypravit, chystáme se už kolik let... Jenže kvůli tý naší firmě to bude nejspíš až v důchodu."

No, ono je to částečně i kvůli matince, která je poněkud zimomřivá a tráví dovolenou radši v jižních zemích, zamilovala si Itálii a je tak konzervativní, že to nechce měnit, natož jet zmrzat do Norska, jak sama vždycky říká. Nejspíš si ho plete s Grónskem.

"A proč jsi to neřekl dřív?" nechápe mamka. "Jsi tajnůstkář. Mohli jsme ti něco připravit, co bys Standovi dovezl, nebo mu zavolat..."

Přesně z toho důvodu jsem jim to neřekl, že.

"Nejsem tajnůstkář," bráním se hloupému slovu a raději lžu: "Jen jsem se rozmyslel až včera."

"A co kapela?" uvědomí si táta.

Pokrčím rameny. "Musí si za mě najít náhradu."

"Ne!" udělají naši současně. "Vždycky jsi tvrdil, že by to bez tebe nešlo!"

Pokrčím rameny. Lidi se mění!

Ostatně, tajnůstkářství, ať je to hloupé slovo jak chce, máme nejspíš v rodině, protože záhy je na mou prázdninovou cestu takřka zapomenuto, respektive, její důležitost zcela ustoupí novému právě proválenému tajemství: ségra konečně přivede ukázat Koudyho, se kterým chodí už od prosince.

Překvapí nás všechny. Mně už tím, že vůbec nějakej Koudy existuje, skoro jsem si myslel, že si ho Radka vycucala z prstu, něco jako imaginární kamarád, aby se vyrovnala zkušeným spolužačkám, nebo aspoň těm, co si kluky vymýšlejí, aby nebyly proti ostatním pozadu, a tátu s mámou, kteří ji kladli na srdce, že slušnej kluk se přijde představit, když chce chodit s holkou ven, rodiče mají právo znát dceřiny kamarády, notabene když je té dceři sotva šestnáct, vysloveně šokuje.

Kluk, co se hrne do našich vrátek, nemá exotickou jen přezdívku! Kdybych měl vypočítat, co na něm exotického není, nejspíš bych musel hledat hodně dlouho.

"Dobrý den," řekne s cizím přízvukem. "Ja sem Cody Mbathu. Omluvte muj česky jazyk, studuju u vas teprve rok."

Jazyk nemá český, ale krásně růžový, jakmile otevře pusu, z obličeje mu přímo svítí. A pak má ještě růžový dlaně a nejspíš i chodidla, i když ty nám neukáže.

"Koudy je z Tanzanie," vysvětlí Radka do nastalého ticha. Abychom si třeba nemysleli, že přiletěl z Marsu. Tam žijí zelení mužíčci, aspoň v kreslených filmech je tak prezentují, zatímco Koudy je fototyp asi padesát!

Málem zalituji, že musím tuhle komedii opustit, naši jaksi nejsou stále schopní slova. Popadnu svou krosnu, ještě zkontroluji, zda mám mobil, nabíječku, pas, peníze a jízdenky, tedy pět věcí, které považuji za nejdůležitější, a rozloučím se s těmi nehybnými sochami, co mi díky šoku, kterej jim ségra připravila, nejsou schopni ani podat ruku a popřát šťastnou cestu.

Udělá to akorát Radka, která za mnou vyběhne do chodby. "Měj se, brácho... Hodně štěstí."

"Tobě taky, budeš ho potřebovat víc než já," bavím se.

"Myslíš, že to naši rozchodí?"

"Jo, tak to nevím," řehtám se. "Ale každopádně mi výsledek napiš. Čau."

Ještě se skloním, abych podrbal Pepu za ušima, dlouho se neuvidíme, kamaráde, budeš mít klid, pokud si ségra nebude pouštět hlasitě přehrávač, ani si nezavyješ, zkušebna ve sklepě osiří, a pak už vyrazím směr nádraží.

Nic se nemůže zkazit. Nic.

SÁRA

Dopis, který mi přijde z jednoho z největších obchodních domů, mě sice potěší, nabízí mi přímou spolupráci, aniž bych musela být registrovaná v modelingové agentuře, nicméně můj život se tím nijak nezmění. Vždyť tu celé léto nebudu a kdo ví, jestli v říjnu budou mít ještě zájem. No a i kdyby ne...! Život se dá změnit i jinak.

Nakonec mohu být ráda, že jsem se s agenturou nedohodla, jejich podmínky se mi moc nezdály. Byla bych teď uvázaná a nemohla třeba ani odjet!

"Půjdeš tam?" vyzvídá mamka s obavami.

Tentokrát jí udělám radost. "Ne."

"To jsem ráda," oddechne si. "Znáš Ríšu..."

"Právě," pousměji se. "Za ty roky ho znám už dost."

"Ty s námi nepůjdeš na ohňostroj?" vyzvídá Adélka.

"Budou ho odpalovat přímo z přehrady," informuje mě Kája.

"My tam dorazíme později," zalžu rychle a jen doufám, že nikdo z jejích členů neslyšel můj večerní telefonát s Ríšou, ve kterém jsem mu tvrdila, jak moc mi je špatně a že si proto raději lehnu.

"Zapal mi, tati, ten lampión! Venku už bude za chvíli tma," žadoní Barunka.

"Ani náhodou," zatrhne jí ten nápad otčím. "Chceš s ním snad lézt do autobusu? Až na přehradě."

"Nechci vám do toho mluvit, ale pokud chcete stihnout začátek, měli byste vyrazit," pobízím je netrpělivě.

Tahle rodina se totiž normálně vypravit neumí. Každý odchod doprovází hromadný stres a hysterie. Pořád se někdo pro něco vrací, máma nemůže najít sirky, Adélka potřebuje kakat, Kája má žízeň... O největší zápletku se postará otčím, který ve stěžejní chvíli, kdy je pozdě na to, aby se na přehradu dopravili hromadnou dopravou, nemůže najít klíčky od auta. Musím se hodně držet, abych se neprozradila, jak moc jsem z nich nervózní! Kdyby se totiž rozhodli, že na ohňostroj nakonec vůbec nepůjdou, otčím je dost náladový, musela bych vymyslet jinou strategii... A jelikož čas, než pro mě přijede taxík k Luně, se krátí přímo děsivě, je to dost na pováženou! V okamžiku, kdy Barunce vzplane lampión, jehož svíčičku si v nestřežené chvíli zapálila sama, do velkého výbuchu a změny plánu moc nechybí!

Konečně, konečně se za nimi zabouchnou dveře naposledy. V tu ránu lítám po bytě jako kulový blesk, rychle hážu do báglu věci, které jsem nemohla sbalit dřív, a tak jsem si je aspoň nenápadně připravila ve skříni na jednu hromádku, rychle ještě pas a peníze, vrátit se do koupelny pro kartáček na zuby, naposledy si odskočit...

Necítím lítost, že jsem se s rodinou nerozloučila. Bude to pro ně šok, až jim napíšu, kde jsem!

Kostky jsou vrženy, nastal čas změny, napadne mě, kdy si projíždím kartáčem dlouhé vlasy. Ten bych si taky ještě měla přicpat do batohu a už opravdu vyrazit!

V té chvíli klapnou dveře bytu.

DAN

Noc jako stvořená na jednu víc než prázdninovou cestu, napadne mě, když se procházím po brněnské Zvonařce a nasávám letní atmosféru. První letní den dělá svému jménu čest, ještě teď, něco před půlnocí, je krásně teplo, bohatě mi stačí košile s krátkým rukávem.

Mrknu na hodiny na displeji mobilu.

Už se to blíží! Všechno jde jako na drátkách, nic se nemůže zkazit, Sára tu bude každou chvíli, v jednu nasedneme do busu a adié, mějte se tu všichni krásně!

Nemám pocit viny, že jsem se vykašlal na kapelu. Život je o rozhodování, člověk se neustále nachází na nějakých mylnících, kde vybírá, po který pěšince poběží dál... V jedné epizodě kultovního seriálu Red Dwarf řešili možnosti alternativních realit, v nichž každá se odvíjela podle jiného rozhodnutí. V jedny realitě bych nejspíš byl zapáleným rockerem. .. Jenže to tahle realita není. Inferno mě zavrhne, budou si muset najít náhradu, pokud budou chtít dál existovat... A až se se Sárou zabydlíme a bude čas, udělám si licenci a budu mixovat techno a house a styly, který mi poslední dobou říkají mnohem víc než punkrock.

Bžum-bžuuum, bžum-bžuuum.

Pípnutí esemesky mě vrátí zpátky na nádraží, vytáhnu mobil, Sára nejspíš píše, že je na cestě a -

DANECKU, PROMIŇ...

Zírám na ta dvě slova jako čerstvě vyoraná myš a nejdřív vůbec netuším, co se děje. Co mám prominout? Zpoždění? Nebo to znamená, že...

Ne, to není možný! Věřím jí, vím, že přijde, vždyť...

Nechápu, co se mohlo stát, proč najednou změnila názor?! Vždyť jsem jí tak strašně věřili Tvrdila, že nikdy nemluví do větru, že každý svůj slib splní!! Tedy, pokud je v jejích silách... , Okamžitě žhavím její číslo. Tút - tút - tút - tút – nechám mobil zazvonit snad desetkrát. Nic. Nerozhodně projdu deset kroků sem a deset tam, načež to zkusím znovu - tentokrát změna, automatický operátor mi sdělí, že je číslo nedostupné!

Jsem z toho totálně paf. Vypnula si mobil, nebo je bez signálu?! Ačkoli vím, že na to druhé číslo nesmím volat, poruším zákaz a vytočím ho. Uložil jsem si ho jednou pro strýčka Příhodu, nevěděl jsem, kdy se bude hodit...

No, nejspíš nikdy. Druhé číslo je taky hluché.

Sednu si na obrubník, abych se trochu sebral. Kdybych kvůli Sáře nepřestal kouřit, hned bych si zapálil, jak moc se potřebuji uklidnit. Hlavou mi zvíří zmatený myšlenky. Co se stalo?! Co se podělalo?! Plán byl dovedenej k dokonalosti, nemohlo se nic zhatit!

Ne?! Tak proč tu není?? Chytil ji na útěku?! Ježíši, to snad ne... Napadne mě i jiné vysvětlení. Ačkoli se mu bráním, zní mi mnohem přijatelněji: dostala strach změnit svůj život tak moc radikálně. Proto napsala promiň a vypnula telefon. Stydí se za to.

Z hluboká se nadechnu. No....

Promnu si kořen nosu. Co mám, sakra, dělat?! Nemůžu přijít domů a říct čau, jsem tady, já si to rozmyslel!

Pak to vymyslím. Aspoň jednu jízdenku nenechám propadnout. Prostě se pojedu podívat za strejdou do Norska na těch pár dní, co jsem doma nahlásil, vyčistím si hlavu, dám Sáře čas vzpamatovat se. A až se vrátím, tak to začneme řešit znovu. Nemohla mě přestat milovat, prostě se jen lekla té velké změny...

Je to i moje vina. Neměl jsem ji nechávat samotnou. Neměl jsem si být tak jistej!!! Tenkrát před Slovenskem jsem se bál a vymýšlel tisíc důvodů, proč nepřijde před Lunu, kde jsme měli sraz před prázdninovou cestou do Tater... A přišla. Dnes je to přesně naopak. Nezapochyboval jsem ani na vteřinu. Věřil jsem jí.

Jak sis mohl myslet, ty troubo pitoměj, že by ti mohlo něco vyjít?!

Zahloubán do vlastních úvah, všimnu si velkého bavoráku Zet 5 teprve ve chvíli, kdy zastaví těsně u mne.

Na zadním sedadle luxusního bouráku spatřím Sáru. Sedí tam celá zhroucená a ubrečená.

Než se vůbec stihnu vzpamatovat a sečíst si jedna plus jedna, z auta vyskáčí tři chlapi. Jedním z nich je Richard. Ty druhý neznám. Je to jedno, protože se nepřišli seznamovat. Olověný trubky, co drží v ruce, mluví za vše.

Vyskočím na nohy, ale to už koupím první ránu, která mě srazí na kolena. Natáhnu před sebe ruku, abych si chránil obličej, a Richard mě přes ni tou trubkou s rozmachem praští. Do praskání vlastních kostí slyším, jak na mě křičí: "Neměls na ni hrabat, ty sráči!"

Ta bolest je úplně šílená, zvlášť když se do mě pustí i ti další kreténi. Dostanu i přes druhou ruku, vypadne mi z ní mobil a já letím ksichtem za ním. Všichni tři do mě kopou jak do hadráku. Poslední, co zahlédnu, je Sářina ubrečená tvář za oknem vozu. Pak už mě pohltí tma.

Když znovu procitnu, dřepí u mě bezdomovec a snaží se mě přivést k životu. Sice jsem schopnej vnímat, ale moc mu za to vděčnej nejsem, protože předtím mi bylo lip! Z mýho mobilu mi zavolá rychlou, sám toho nejsem schopen, zlámanýma rukama nevládnu. Nesnesitelně mě bolí žebra a ztěžka se mi dýchá. Ta chvíle, než dorazí záchranka, je k nepřečkání!

Ještě v sanitce mi něco píchnou a je to o maličko lepší, akorát že nějak nejsem schopnej utřídit myšlenky. Honí se mi hlavou spolu s různými obrazy. Ubrečená Sára. Olověná tyčka dopadající na mou pravačku. Pak i na levou paži. Kytara doma ve sklepě, na kterou si jen tak nezahraju. Pokud ještě vůbec... Zarostlá tvář bezdomovce. Hladce vyholenej Ríšův ksicht zbrázděnej nenávistí. Nahá víla vstupuje v měkkém šeru do termálního rybníku. Sára sténající v orgasmu. Sára, která říká miluju tě, Danečku...

Zradit mě přece nemusela!!

Nedokázala to. Chtěla, ale nedokázala.

No... Možná ani nechtěla. Proto to moc neřešila!

Sára jako černá kočka, co mi přeběhla přes cestu.

Zavřu oči. Velcí kluci nebrečí!

Z rozbitýho nosu a obočí mám krev všude. Taky dobře, aspoň mám mokrej celej obličej.

Místo do Norska jedu šupem do nemocnice.

"Daniel Vítek? Slyšíte mě? Jste Daniel Vítek?" vyzvídá sestra nebo doktorka na příjmu, nevyznám se v nich, zatímco další dva lidi mě svlékají. Každý pohyb příšerně bolí.

Někde za nimi hraje rádio.

"Jo, to jsem já."

Ten idiot, co věřil v lásku!

Chtěl bych dojet ke hvězdám, který svítily z tvejch očí...

"Tu písničku... znám."

Rány duše bolí víc než dolámaný kosti.

Sáro, slíbila jsi mi už žádné zlomené srdce!

Zmizelas jako před přízrakem, padám do hlubiny...

Lenka Lanczová

HŘÍŠNÁ TOUHA

Vydalo Vydavatelství VÍKEND, s. r. o., 2006 Redaktor Jaroslav Kašpar

Obálka Wasabi, s. r. o.

Sazbu zhotovila Sazba MM, Vimperk

Tisk Severografia, a. s., Most

I. vydání

ISBN 80-86891-51-8 © Editor Vydavatelství Víkend

www.vydavatelstvivikend.cz