Kim Lawrence

Pokušení v poušti

Následník trůnu a budoucí panovník země Zabrania se nemůže oženit jen tak s někým – a ani ve snu by ho nenapadlo začít si něco s tou nenápadnou obrýlenou dívkou, která je na návštěvě u dvora. Jenže se zdá, že nevinná neznámá nemá tak docela nevinné úmysly a že jediným řešením bude uklidit ji bezpečně do ústraní… Kdo mohl čekat, že noc v poušti s šedou myškou Molly bude žhavější než nejrozpálenější pouštní den a oběma jim změní život?

PRVNÍ KAPITOLA

Lidé považovali Taira Al Šarífa za rozeného diplomata, ale to se pletli.

Byl tak nediplomatický, že když se bratranec znovu zatoulal pohledem k té mladé Angličance na druhé straně stolu, měl sto chutí vytáhnout ho ze židle, zatřást s ním jako se zlobivým štěnětem a zeptat se ho, na co si to k čertu hraje.

„Jak se má tvůj otec, Taire?“

Slabý šum rozhovoru u tabule umlkl, když Tair přesunul tvrdý pohled z profilu korunního prince Zarhatu na jeho otce, panovníka.

„Hassanova smrt pro něj znamenala otřes,“ připustil.

Král si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Člověk by neměl přežít vlastní dítě. Není to přirozený pořádek věcí. Ale má ještě tebe, Taire, a to mu jistě pomáhá.“

Pokud tomu tak bylo, pak to otec dobře skrýval.

V Tairových modrých očích se ironicky zablesklo, když se v myšlenkách vrátil k jejich poslední rozmluvě.

„Věřil jsem ti, a cos udělal, Taire?“

Král Málik s brunátnou tváří udeřil pěstí do stolu, až těžké stříbro poskočilo.

Před lety, když byl Tair ještě chlapec, snažil se tajit strach z otcových divokých a nepředvídatelných výbuchů vzteku, i když se mu z nich často zvedal žaludek. Teď se o nic snažit nemusel. Otcovo běsnění už ho neděsilo, jen jaksi znechucovalo.

„Škoda, žes místo bratra neskončil pod tím autem ty. On věděl, jaký respekt mi přísluší. On by mě v té věci podpořil, nevyužíval by mého žalu a neprováděl věci za mými zády.“

„Snažil jsem se s tebou spojit v Paříži.“

Král Málik tu poznámku odbyl mávnutím ruky s krátkými prsty, ověšenými prsteny, a pohrdavým odfrknutím.

„Ale dozvěděl jsem se, že si nepřeješ být rušen.“ Tair věděl, že je to obvyklé úsloví v případech, kdy se otec nachází uprostřed pokerové partie s vysokými sázkami. Žal mu ve společenském životě očividně nepřekážel.

Král přimhouřil oči ještě víc a zíral na svého jediného zbylého syna beze stopy sympatií.

„Ty máš problém, Taire, že ti chybí rozhled. Neuvažuješ v širokém měřítku, jen o takových pitomostech, jako je zařízení na úpravu vody…“ Ušklíbl se, aby dal najevo naprosté pohrdání nad takovým plánem. „Vyměníš těžební práva za jednotku na úpravu vody, místo za novou jachtu!“

„Není to jenom jednotka na úpravu vody, ale zařízení, které se dá nasadit kdekoli a kdykoli, k tomu instruktážní program pro naše lidi a po splacení pořizovacích výdajů padesát procent ze zisku pro ně.“

„Zisky!“ Jeho otec zavrhl ta nehmatatelná plánovaná čísla lusknutím buclatých prstů. Na tváři a kdysi atletické postavě se mu podepsala léta požitkářství. „A kdy to bude? Jachtu jsem mohl mít hned příští měsíc.“

Návrh, že si snad vystačí s tou loňskou, se setkal s pramalým nadšením. Tair sice chválu nečekal a naštěstí ji ani nepotřeboval, otcovo kázání mu přesto bylo dost nepříjemné.

Mnohem snáz snášel káravě zdvižený strýcův prst, věděl, že na rozdíl od otce to král Hakím myslí dobře. Strýc odjakživa stavěl blaho svého lidu nad vlastní pohodlí a dokázal ocenit, oč Tair usiloval.

„Až se ti příště zachce zaletět si do pouště za písečné bouře… sám… vzpomeň si, že jsi všechno, co tvému otci zbylo.“

Ze strýcova chování se nedalo poznat, co mu vadí nejvíc: zda hrozba písečné bouře, nebo fakt, že synovec necestoval se stohlavým doprovodem, jak by se slušelo.

„Být následníkem s sebou nese jistou odpovědnost.“

Tair sklonil hlavu, aby dal zdvořile najevo, že vzal královskou výtku na vědomí. „Je to pro mě nová role, strýčku, takže se jistě dopustím nějakých chyb.“

Jakmile se Tair stal dědicem trůnu, začali mnozí pokládat jeho život za veřejný majetek. S tím se smířil, ale některých svobod se vzdát nehodlal. Potřeboval jistá místa, chvíle a lidi, aby mohl být sám sebou, aby si zachoval zdravý rozum.

„Ale odbývat starší, v tom žádný nováček nejsi. Myslíš si, že do tebe nevidím? Usměješ se, řekneš, co se sluší, a pak se zařídíš po svém, viď, Taire? Naštěstí vím, že přes všechno to vyvádění znáš své povinnosti. Líp, než je znal tvůj bratr. Jistě, o mrtvých jen dobře, ale netvrdím teď nic, co bych mu samotnému neřekl do očí, a nic, co jsem už dřív neřekl tvému otci,“ povzdechl si strýc. „Málik ničemu neprospěl, když přivíral oči nad skandály tvého bratra, a co se týče těch pochybných obchodních praktik…?“ Král Hakím mlaskl a nesouhlasně zavrtěl hlavou s lví hřívou vlasů. „Já odjakživa tvrdil, že tvá země by na tom byla líp, kdyby ses jako starší narodil ty.“

Nestávalo se často, aby Tairovi došla řeč, ale ta nečekaná poklona ho ohromila tak, že se zmohl jen na zaražené mlčení.

Na pomoc mu přišla Beatrice.

„Taky by mě lákalo udělat si jednou pilotní průkaz.“

Ta nevinná poznámka rozzářené a těhotné princezny odvrátila pozornost jejího tchána – Tair tušil, že to bylo účelem – a zahájila dobromyslné vtipkování mezi mladší generací u stolu, zapálenou diskusi o mužských a ženských vlohách pro činnosti, které vyžadují koordinaci rukou a očí.

Zapojil se do ní každý kromě té anglické dívky, té šedé myšky, která buď ze stydlivosti, nebo z naprostého nedostatku společenského nadání – Tair ji podezíral z toho druhého – po celou dobu u tabule málem nepromluvila, pokud se na ni někdo přímo neobrátil.

Druhý ostrůvek mlčení byl bratranec Tárik.

Tairův vztek se stupňoval. Pozoroval tu dvojici ledovýma modrýma očima a podezření v něm rostlo.

Tárik byl následník trůnu a měl všechno, včetně manželky, která ho zbožňovala a nosila jeho první dítě.

Tairův výraz zjihl, když zabloudil pohledem přes stůl k Beatrici. Každým coulem vypadala jako vznešená princezna, i když na něj přes hlavu svého královského tchána zamrkala.

Obrátil se a úsměv na rtech se mu rozplynul, jakmile zaznamenal, že Tárik pořád zírá na tu anglickou myš jako oddané štěně.

Tair se znechuceně ušklíbl. Odjakživa měl toho muže rád, vážil si ho, považoval bratrance za silného nejen fyzicky, ale i duševně. Nikdo si podle něj nezasloužil víc potkat nádhernou Beatrici s rudozlatými vlasy a po bouřlivém románku se s ní oženit.

Pokud bylo nějakým dvěma lidem souzeno být spolu, pak jistě Beatrici a Tárikovi. Jejich nápadná vzájemná oddanost dojímala i Tairovo cynické srdce. Díky nim ve slabých chvilkách doufal, že i na něj někde čeká podobně spřízněná duše.

Ale i kdyby ano, nejspíš by mu nebyla souzena. Jeho budoucnost se pojila s budoucností království, kterému bude jednoho dne vládnout. Po letech zanedbávání ze strany otce a Hassana, kteří zemi považovali za svou osobní banku, potřebovalo království Zabranie především politickou a finanční stabilitu. A Tairovou povinností bude oženit se podle toho. Existovaly důležitější věci než pravá láska, například zlepšení dopravního spojení a povznesení místních zdravotnických zařízení na úroveň jednadvacátého století.

Nasměroval na bratrance další mrazivý pohled a uvažoval nad tím, jaký je ten chlap hlupák. Tárik nemá ani ponětí, jaké má štěstí!

Uvědomuje si vůbec, že má všechno?

A i kdyby nebyl takový blázen, aby ohrozil své manželství fyzickou nevěrou, očividně dost hloupě riskoval, že tím flirtem Beatrici ublíží.

I naprostý idiot by zachytil signály, které se bratranec kupodivu neobtěžoval skrývat, a Beatrice nebyla včerejší. Jak může mít Tárik tak málo ohledů ke své ženě, proč ji tak trápí, kvůli čemu…?

Zabloudil opovržlivým pohledem k té anglické holce. Jistě není tak nevinná, jak se zdá. Žádný muž se přece takhle nechová bez náležitého povzbuzení. Tair se marně pokoušel objevit na té šedé myši něco, co by přitáhlo muže, jako je Tárik… nebo aspoň jakéhokoli muže!

Na rozdíl od rudovlasé vnadné Beatrice nepatřila ta Angličanka k dívkám, za jakými se muži otáčejí. Byla malá a drobná, tmavé vlasy měla svázány do uzlu vzadu nad krkem – nad docela pěkným krkem, zaznamenal neochotně Tair a zdržel se chvíli pohledem na štíhlé bledé šíji. Nepatřila ale k typu žen, které vyzařují silné smyslné kouzlo.

Zkusil si ten oválný obličej představit bez velkých brýlí s mohutnými obroučkami, které jí seděly na konci nosu. Usoudil, že kdyby investovala do kontaktních čoček, možná by vypadala docela obstojně.

Ale ani pak by se nic nezměnilo na tom, že postava, oblečená v divných pytlovitých šatech neurčité barvy, naprosto postrádala ženské křivky.

Přimhouřil modré oči a sledoval, jak se obrátila a pohlédla Tárikovi do očí. Ti dva na sebe chvíli hleděli, jako by byli v místnosti sami. Vztek, uvězněný v Tairově hrudi jako v sevřené pěsti, ještě zesílil.

Pak se usmála, dlouhé prohnuté řasy se snesly k hladkým, maličko zčervenalým tvářím a koutkům úst. Jak to, že si nevšiml té nehorázné smyslnosti plného spodního rtu?

Tairovo mírné rozčilení a starost se najednou proměnily na opravdovou zlou předtuchu. Až dosud si myslel, že bratranec prostě jen potřebuje připomenout, co se sluší a patří; teď se zdálo, že bude třeba udělat něco víc.

Ten kontakt beze slov napovídal znepokojivou důvěrnost. Poprvé ho napadlo, že jejich vztah možná postoupil za hranice lehkého flirtu.

Tairovy dlouhé prsty se sevřely kolem skleničky, přejel pohledem kolem stolu. Ostatní hosté rodinné oslavy si dále povídali a smáli se. Němé komunikace mezi Tárikem a tou ošidně plachou návštěvnicí si zřejmě nevšimli.

Jsou snad všichni slepí? Jak to, uvažoval nevěřícně, že je tu jediný, kdo vidí, co se děje?

Pak si všiml, že i Beatrice pozoruje to spojení mezi manželem a přítelkyní. Tairův obdiv k bratrancově ženě stoupl ještě víc, když na sobě nedala nic znát. Zareagovala na jakousi poznámku svého švagra Chalída uvolněným úsměvem, zakryla tak ublížení či úzkost, které možná cítila.

Beatrice měla úroveň. Její nenápadná kamarádka očividně ne; byla dravec v myším kožíšku a Tárik její oběť.

Chvíli uvažoval o tom, že si s Tárikem promluví na rovinu a řekne mu bez obalu, že si zahrává s ohněm. Jenže taková diskuse by skončila přinejlepším ostrými slovy a přinejhorším rvačkou – což nebylo ideální z osobního ani politického hlediska. Usoudil tedy, že bude třeba vyříkat si to se ženou, která o Tárika usiluje.

Varuje tu šedou myš, že nehodlá jen tak stát a dívat se, jak ničí manželství jeho přátel. A pokud slečinka neposlechne, bude muset sáhnout k přímé akci. Netušil, co by udělal, ale inspirace ho zatím nikdy nezklamala. Častokrát vcházel do místnosti plné hodnostářů, které bratr urazil, a nevěděl, co jim řekne, ale správná slova nakonec nalezl vždycky.

Tahle situace ale bude možná chtít víc než jen slova. V duchu nad tím pokrčil rameny. Dokázal i jednat a nikdy se nevyhýbal nepříjemným úkolům, do kterých se mu nechtělo.

Hleděl na sexy křivku jejích úst a napadlo ho, co kdyby tím nepříjemným úkolem bylo ochutnat ty rty…? Snad v nějaké pečlivě zvolené chvíli, přímo před bratrancovýma očima. Na tom plánu něco bylo; Tárik by jistě nestál o ženskou, o kterou by se měl dělit s jiným.

Hleděl na ta ústa a uvažoval o ní. Nepodobala se žádné ženě, jakou kdy políbil. Neměla moc kladů kromě té úhlednosti, drzé povahy a sexy – doopravdy tuze sexy – úst. Udělal už i horší věci, aby pomohl příteli.

Šedá myš zřejmě vycítila jeho zkoumavý pohled. Najednou přestala zírat na Tárika, obrátila se a letmo se střetla s jeho chladnýma nepřátelskýma očima.

Změřil si ji objektivně a odtažitě. Po štíhlém krku jí vystoupal provinilý ruměnec a drobný obličej zalilo horko.

Opovržlivě se ušklíbl a díval se, jak sebou doslova cukla a uhnula očima. Aspoň teď ví, že je tu někdo, kdo se jejím skromným a nenápadným vystupováním nenechá ošidit.

Tárik měl na sobě pořád stejný slavnostní oblek jako na večeři, ale kravatu už si uvolnil.

Molly zavřela dveře a naznačila mu, aby se posadil. Sama se usadila na krajíčku velké postele s nebesy. Tušila, že její bavlněné pyžamo působí oproti té hedvábné nádheře naprosto nevhodně. Stejně jako ona vypadala naprosto nevhodně a nepatřičně v královském paláci.

Původní rozpaky a opatrnost, které cítila v Tárikově přítomnosti, se za posledních několik týdnů rozplynuly, ale stejně se s ním pořád necítila ve své kůži.

Měla pocit, že on je na tom stejně. Jistě, jejich vztah byl pro ně pořád příliš nový. Chalíd se svou přirozeně společenskou povahou naštěstí nebyl tak upjatý. V jeho společnosti se Molly cítila mnohem uvolněněji.

Vysoký a štíhlý Tárik si vzal židli, obrátil ji a posadil se na ni rozkročmo, ruce si položil na opěradlo a pohlédl na ni přes pokoj. Molly si uvědomila, že Beatrice nepřeháněla, když říkala, že manžel toho moc nenamluví. Molly zajímal důvod jeho návštěvy, ale potlačila nutkání se zeptat.

„Nevyrušil jsem tě? Nespalas?“

Zavrtěla hlavou. Rozhostilo se další vleklé ticho, během kterého uvažovala, proč přišel.

„Chalíd má starost, jestli tě neurazil.“

Mollyin zmatek byl nelíčený.

„Proč by si to měl myslet?“

„Představil tě Tairovi jako přítelkyni Beatrice. Má strach, že možná nepochopíš, proč neprozradil, kdo doopravdy jsi.“

Tárikův hlas se rozplynul a Molly se před očima zjevil obrázek vysokého muže s elektrizujícíma modrýma očima, který nečekaně dorazil na večeři. Vypadal uprášený, ale jinak mu to pozoruhodně slušelo na to, že právě absolvoval nouzové přistání po průletu písečnou bouří.

„Naše rodiny jsou propojeny, je to náš bratranec a následník trůnu Zabranie,“ vysvětlila jí Beatrice přítomnost toho cizince, zatímco se muži vítali podivnou směsicí překotné arabštiny, francouzštiny a angličtiny.

„Má modré oči!“ Ta barva připomínala sytý blankyt nejintenzivnějšího odstínu, jaký kdy Molly viděla.

„Ty sis toho všimla?“

Těžko si nevšimnout!

„V Al Šarífově rodině se modré oči čas od času objeví. Rodinná legenda praví, že se sem kdysi zatoulal nějaký Viking. Prý se trochu moc sblížil s královskou princeznou a od té doby se vždycky jednou za několik generací vyskytnou takhle modré oči. Tair je fešák, že?“

Molly mlhavě vnímala Beatricino pobavení, ale nedokázala ovládnout vlastní výraz. Sklopila oči a uvažovala, jestli je to tou neuvěřitelnou koncentrací testosteronu v místnosti, že jí tak nepravidelně tluče srdce.

„Vážně…?“ zeptala se a nasadila přehnaně nevinnou tvář. „Ani jsem si nevšimla.“

Beatrice tu chabou ironii odměnila jen uznalým zasmáním.

Mollyin pohled to táhlo zpátky k modrookému hostovi. Zaznamenala, že má zlatavou pleť bez kazu, až na drobnou bílou jizvu, která začínala hned pod výraznou lícní kostí a končila v koutku širokých a skoro nepatřičně smyslných úst.

To skoro tam vlastně nepatřilo – jeho ústa byla smyslná. Rozhodně ji při pohledu na ně napadaly prapodivné myšlenky!

Výrazně vykreslené obočí mělo stejný havraní odstín jako vlasy, které vypadaly jako černý satén a dotýkaly se límce košile s rozhalenkou. Pod vrstvou načervenalého prachu mohla mít ta košile stejnou barvu jako jeho oči – kdyby se dal napodobit ten jedinečný odstín modři.

Ano, zírala na něj, ale jak mohla nezírat? Lidé často plýtvají slovem krásný, ale tenhle muž si ho vážně zasloužil. Vypadal tak, že to člověka zasáhlo na jakési zásadní, prvotní úrovni.

Nebo možná jenom mě, pomyslela si, ale hned to vyloučila. Pochybovala, že by nějaká žena nezůstala hledět s otevřenou pusou, kdyby viděla těch sto devadesát centimetrů dlouhých svalů a štíhlých šlach, které tvořily Taira Al Šarífa. Vážně to byl na pohled ten nejúžasnější muž, jakého kdy Molly potkala.

Ale jakýsi upjatý vnitřní hlas jí připomenul, že vzhled není všechno.

To jí otec v dobrém úmyslu říkal často. Vyrůstala vedle dvou nevlastních sester, které byly stejně nádherné jako milé. Molly občas napadalo, že by líp snášela, kdyby se Rosie a Sue chovaly nepříjemně a protivně. Aspoň by na ně mohla žárlit a nepřipadala si tak provinile. A bylo by mnohem romantičtější žít coby utiskovaná a využívaná oběť zlých nevlastních sester, místo aby ji rozmazlovaly a hýčkaly a přesvědčovaly, že je krásná uvnitř.

Sotva před měsícem jí Rosie nabízela, ať využije služeb profesionálních vizážistů, když zoufale kvílela, že by byla radši krásná navenek a s radostí vyměnila deset bodů svého vysokého IQ za pár centimetrů v prsou navíc.

Vytrhla se ze zasnění a vrátila se do přítomnosti. Odpověděla Tárikovi: „Já chápu, proč to Chalíd tak řekl. Vyřiď mu, prosím, aby si nedělal starosti. Ale myslím, že ten princ…“ Odmlčela se, uvědomila si, že v kruzích, ve kterých se teď pohybuje, je princů jako hub po dešti. Smutně se pousmála a upřesnila to: „Tvůj bratranec – myslím, že mě nemá rád.“

Úsměv ji opustil, když si vzpomněla, jak vnímala, cítila na sobě ty zvláštní a neuvěřitelně výmluvné oči.

„Tair?“ zeptal se Tárik a zavrtěl hlavou. „To ses musela splést. On tě nezná. Proč by tě neměl rád?“

Dobrá otázka. Molly ale věděla, že na tom vzkazu, který četla v třpytivých azurových hloubkách, nebylo nic nejasného.

Ještě nikdy v životě nevyvolala v žádném nádherném muži silnější cit – asi je nezajímalo, že je krásná uvnitř –, takže když se na ni teď jeden podíval s takovým nepřátelstvím a opovržením, pořádně ji to rozhodilo.

„To ses musela splést, Molly.“

„Asi ano,“ připustila. Litovala, že o tom vůbec začala mluvit. Ale stejně věděla, že se neplete – Tair Al Šaríf ji od pohledu nesnášel.

Ne že by kvůli tomu nespala. Ani ona si ho zrovna neoblíbila.

„Pokud se ti uleví, vysvětlím mu, jaký je mezi námi vztah.“

„To vážně není třeba.“ Napadlo ji, jestli ta jiskra, kterou zahlédla v bratrových očích, znamená úlevu. Trochu se jí to dotklo. „A vlastně budu raději, když mu to nepovíš.“

Měla pocit, že prudká averze, kterou četla ve tváři toho arabského prince, by se nezměnila, ani kdyby se dozvěděl, že je Tárikova a Chalídova nevlastní sestra z Anglie.

Ne, byl to odpor na první pohled.

Kromě toho od jistých lidí člověk o lásku ani nestojí, soudila, a on je jeden z nich. V duchu si vypočítávala vlastnosti, kterými se jí znechutil – nepřiměřená arogance, nulový smysl pro humor, zahledění do sebe sama. To poslední jen předpokládala. Člověk, který vidí každý den v zrcadle tak krásnou tvář, si sám sebe prostě musí zamilovat.

„Je to na tobě, Molly, ale přišel jsem ti říct, že se náš vztah nestydíme prozradit, přesně naopak… i když,“ připustil Tárik s úsměvem, „zřejmě by byl problém vyjít s tím na veřejnost, protože…“

„To pro tvého otce není snadné.“

Tárik se zatvářil vděčně, že ho chápe. „Bylo to pro něj těžké, když matka odešla… je to hrdý muž a skandál s rozvodem v naší společnosti, všechny ty pomluvy a historky ho poznamenaly.“

Bylo to těžké i pro Tárika, ale to si Molly až donedávna neuvědomovala.

„Tvůj otec se ke mně zachoval velmi laskavě a já mu nehodlám nijak komplikovat život. Nechci s tím vyjít na veřejnost. Slibuju ti, že o tom neřeknu živé duši. Když se někdo bude ptát, jsem prostě přítelkyně Beatrice.“

Nebylo těžké to slíbit, protože na ni hluboce zapůsobilo, jak pohostinně ji král přijal. Uvědomovala si, že to pro něj jistě není jen tak, pozvat na návštěvu dítě své bývalé manželky.

Její důstojný výraz vzbudil u Tárika láskyplný úsměv. „Vážím si toho, Molly. Ale pamatuj si, že Chalíd i já bychom tě dnes večer byli s hrdostí představili jako svou sestru.“

Molly vstoupily do jantarových očí slzy a stáhlo se jí hrdlo. „Vážně…?“

„Jak o tom můžeš pochybovat?“ zeptal se, ale pak se provinile zašklebil. „Jistěže můžeš. Proč by ne, když jsem tě posledních čtyřiadvacet let ignoroval? Zasloužil bych si, abys mě poslala do háje.“

Molly se široce usmála, odsunula si pramínek dlouhých vlasů, který se jí zatoulal do tváře. Měla je ještě pořád vlhké ze sprchy. „Pokud si vzpomínám, přesně to jsem udělala.“

Při vzpomínce na to setkání se mu na tváři objevil smutný úsměv.

„Kdyby za mnou Beatrice nezajela, nebyla bych teď tady,“ řekla upřímně.

Byla to pravda. Když nevlastní bratr po dlouhých letech nezájmu konečně navrhl, že by se měli navzájem poznat, reagovala vztekle a odmítavě. K čemu potřebuje bratra, který matku tolik trápil, který odmítal jakýkoli kontakt, když se podruhé vdala za Mollyina otce?

Byli pro sebe cizí lidé a Molly by to s radostí tak nechala dál. Nechtěla s ním mít nic společného. Nedlužila Tárikovi nic. Nejenže ji dlouho ignoroval, ale nutil i Chalída, kterého znala a zbožňovala jako malá už před matčinou předčasnou smrtí, aby ji taky zavrhl.

Teprve osobní návštěva Beatrice, která se přijela přimluvit za manžela, ji přiměla přijmout pozvání do paláce.

Molly přijela s odhodláním, skoro touhou Tárikem pohrdat. Jenže zanedlouho zjistila, že si bratra oblíbila.

„Jsi ráda, žes přijela?“

Molly vytáhla nohy zpod sebe, zvedla bradu a měřila si štíhlou snědou tvář bratra, kterého pořád znala tak málo. „Moc ráda,“ připustila chraplavě.

Tárik se usmál a zvedl se.

„A budeš přemýšlet o tom, co jsem řekl?“

„Budu,“ slíbila a šla ho vyprovodit.

„Táriku!“

Už ve dveřích se obrátil.

„Já tomu rozumím, víš… proč jsi nepřijel a nenavštívil mámu, dokud byla naživu.“

Nerozuměla tomu odjakživa. Jako malá holčička viděla jenom zoufalou bolest v matčiných očích, když její nejstarší syn, kterého musela po rozvodu s králem nechat v Zarhatu, nepřijel s bratrem na dohodnutou návštěvu.

Tehdy ji ani nenapadlo, že i Tárika to bolí a možná považuje za zradu, že matka, kterou miloval, dala přednost svobodě před vlastními syny.

„Podle mého táty si nikdy nepřestala vyčítat, že tě tu s Chalídem nechala. Ale věděla, že budete v bezpečí a v lásce. Vždycky uznávala, že vaše místo je tady.“

„A její ne.“

Tárik to řekl beze stopy kritiky, Molly však cítila potřebu bránit to, co si matka zvolila.

„Musela být moc zoufalá.“

Nedokázala si představit neštěstí, které ženu donutí k takové volbě. Nevěděla nic o síle mateřských pout, ale něco hluboko v ní jí napovídalo, že opustit dítě je něco jako vyrvat kousek ze sebe a existovat pak až do konce života s tou vnitřní prázdnotou.

Molly to neodsuzovala, ale nedokázala si představit situaci, kdy by se rozhodla stejně.

„Máma věděla, že o tebe a o Chalída bude dobře postaráno. A myslím, že by byla moc šťastná, že jsem teď tady.“

Beze slova vplula do bratrovy náruče, která se před ní otevřela. Roky odmítání a zloby se rozplynuly.

„Proboha, podívej se na mě, já brečím,“ vydechla, když se vyvlékla z toho drtivého bratrského objetí. Jednou rukou si setřela vlhké stopy z tváře a druhou si odsunula vlasy dozadu.

„Běž,“ popotáhla. „Nebo po tobě Beatrice vyhlásí pátrání.“

DRUHÁ KAPITOLA

Tair z dálky a ze skrytu sledoval to objetí a slyšel Mollyino varování na rozloučenou. Cítil, jak se v něm přímo fyzicky rozhořel vztek.

Zůstal tam, kde byl, schovaný ve stínu, dokud na mramorové podlaze neumlkla ozvěna Tárikových kroků. Pak se odhodlaně vydal ke dveřím, které se sotva zavřely.

Na ostře řezané tváři se mu napjal sval. Představil si ji v tom pokoji, jak má radost sama ze sebe, že nikdo neprohlédl její hru. Zvolila dobrou masku, to uznával, ale on to krytí prohlédl.

Lehce si vyvolal z paměti její obrázek, jak tak stála ve dveřích.

Sotva ji poznal. Neměla brýle a vlasy jí volně splývaly k útlému pasu jako hedvábný závoj. Světlo z ložnice působilo jako reflektor, prosvětlovalo jemnou látku cudného nočního úboru, odhalovalo každou křivku štíhlého, ale nepochybně ženského těla. Natolik ženského, že v něm vyvolalo žádostivý nával hormonů.

Kdo by kromě Tárika uhodl, že se pod tím neforemným vrškem skrývá takové tělo?

Zastavil se kousek ode dveří, přinutil se přemýšlet navzdory vzteku a vzpomínce na ta dvě malá kulaťoučká ňadra – připadalo mu to jaksi neoddělitelně spojené a zhluboka se nadechl. Ztlumil hněv, který mu vřel v žilách, až jen mírně bublal.

Docela rád by se s ní střetl přímo, ale čeho by tím dosáhl? Nejspíš by se jen ze všech sil snažila nějak ospravedlnit to, co viděl. To si může klidně odpustit, pomyslel si Tair. Neměl sklony k unáhleným závěrům, ale v tomto případě cítil, že se dá předpokládat nejhorší.

Avšak to, co právě viděl, ukázalo, jak hluboce do Tárika zaťala ty své nenalakované drápky. Hrozby by ji nepřiměly couvnout, a kdyby se do toho vložil, mohlo by to celou situaci jenom zhoršit. Zatím se s tím ještě dalo něco dělat, ale kdyby ten románek vyšel na veřejnost…?

Musel přemýšlet. Musel si to rozmyslet jako každý jiný problém. Potřeboval si ho rozebrat, rozhodnout se, o co usiluje, a pak zvolit, jak to zařídit.

Tair se zhluboka nadechl a pomalu vypustil dech z plic. S posledním pohledem na dveře se obrátil a odkráčel opačným směrem, než odešel Tárik.

Tárik, který přecházel nádvoří, uviděl bratrance a zastavil se. „Taire!“

Tair se k němu blížil s úsměvem, ale v duchu tomu chlapovi nadával. Tárik vypadal vyčerpaný. Možná ho v noci tížila vina a nespal?

I on celou noc probděl, ale žádné následky nevyspání necítil; vlastně si připadal dost spokojený sám se sebou.

Měl plán. Někomu by možná připadal bezohledný, ale Tair ho považoval za nápaditý.

„Jsem rád, že jsem na tebe narazil.“

Tairovi připadalo jako ironie, že vidí v bratrancově tváři úlevu.

„Vlastně –“ Tárik svraštil obočí a shlédl na své náramkové hodinky, „– bys mi mohl udělat laskavost. Nevadilo by ti vyřídit něco Molly?“

Tair pokývl, že je ochoten pomoci, a pomyslel si, že to jde mnohem lépe, než čekal.

Nestávalo se často, aby oběť podfuku sama pomohla provedení plánu. Tair neměl s podfuky moc osobních zkušeností, ale k tomuhle ho vedly ty nejobětavější pohnutky. Nečekal, že to bratranec ocení hned, ale jakmile přijde k rozumu, pochopí, jaké měl štěstí.

„Najdeš jí ve sklenících,“ vysvětloval Tárik a nezvykle nervózně shlédl na hodinky. „Zajímá se o takové věci. No, to se dá čekat, že?“

„Dá čekat?“ Tair si v duchu procházel svůj plán krok za krokem a předstíral zájem, který ve skutečnosti necítil.

„No, ano, je sice učitelka, ale původně vystudovala botaniku. Když jsem jí řekl o těch sklenících, které postavil prapradědeček, a o jeho sbírce, fascinovalo ji to. Hledal jsem Chalída, aby pro mě udělal tu laskavost, ale nemůžu ho najít.“

„Ona je učitelka?“ zeptal se Tair a nedokázal zatajit pochybnosti. Učitelka, která si má zjednat u žáků respekt, přece musí vyzařovat nějakou autoritu?

Tárik se zatvářil pobaveně.

„Mluvil jsi s ní už vůbec? Učí na dívčí škole.“ Jmenoval jedno prestižní zařízení, o kterém slyšel dokonce i Tair, a dodal: „Molly je vážně hodně chytrá.“

Prohlásil to se zřetelnou pýchou, při které Tair málem zaskřípal zuby.

„Já vím, zdá se být taková tichá, ale jakmile se s ní začneš bavit… má vlastně velký smysl pro humor a –“

„A v tobě má nejvýřečnějšího obhájce,“ zarazil Tair bratrance, než se stačí ještě víc rozněžnit a neudrží jazyk na uzdě. „Určitě si dám tu práci,“ slíbil, „abych ji poznal líp.“ Přitom už ale o téhle slečně šedé myši věděl všechno, co potřeboval vědět.

„Takže se tu u nás ještě pár dní zdržíš?“

„Cestovní plány ještě nemám rozhodnuté,“ zalhal Tair a pomyslel na své letadlo s doplněným palivem a čerstvě rozvržený letový plán.

„Řekni Molly, že se omlouvám, ale že to musím nechat na jindy. Bea měla špatnou noc. Doporučili jí, aby se ukázala v nemocnici.“ Znovu shlédl na hodinky. „Poslala mě pryč, než se sbalí. Prý je ze mě nervózní, jak kolem ní poskakuju.“ Napjatě stažená ústa i přes ten lehký tón prozrazovala, že si Tárik dělá starosti.

„Měls něco říct!“ vyčetl mu Tair. „Je –?“

„Je to jenom pro jistotu,“ přerušil ho Tárik rychle. „Má trochu vyšší tlak a no, pravda, je trochu přetažená. Můžu za to já – neměl jsem ji nechávat samotnou.“

Tair si pomyslel, že mu to došlo trochu pozdě, ale viděl, jak je bratranec rozrušený, a připadalo mu zbytečně kruté to rozvádět. Spokojil se tedy s úsečným: „Tvé místo je vedle manželky.“

„Takže to Molly vysvětlíš?“

Copak na tu ženskou nemůže zapomenout ani teď? „Postarám se, aby to pochopila.“

Tárik mu položil ruku na paži. „Díky, Taire, a prosím tě, neděs ji. Chudák Molly má pocit, že ji od pohledu nesnášíš.“

Ta holka je dost vnímavá, pomyslel si Tair, ale povytáhl obočí, jako by ho to překvapilo.

„Jistě, je to hloupost,“ poznamenal Tárik se shovívavým úsměvem, nad kterým Tair málem zaskřípal zuby, „ale mám dojem, že je z tebe nervózní… já vím, že umíš být příjemný společník, Taire, a byl bych ti vděčný, kdyby sis kvůli mně dal tu práci. Molly je tu na návštěvě poprvé a rád bych, aby se sem vracela.“

Pokud k tomu budu mít co říct, tak už nedorazí nikdy, pomyslel si Tair. „Pro tebe to samosebou udělám, bratránku.“

„Díky, Taire.“

„S radostí.“ A pokud ne s radostí, pak rozhodně z povinnosti odstraní to lákadlo Tárikovi z cesty.

Dokonale udržované skleníky z viktoriánské éry zabíraly celé akry půdy a opatrovaly nejen škálu historických a vzácných druhů ovoce, ale i unikátní a nesmírně cennou sbírku orchidejí.

Tair se ve sklenících vyznal, hrával si v nich jako chlapec, když sem jezdil na návštěvy za bratranci. Objevit Molly mu netrvalo dlouho, i když ji málem minul a teprve v poslední chvíli zahlédl temeno její hlavy.

Vrátil se a viděl, že sedí na zemi a dělí pozornost mezi skicák, vyvážený na jednom koleni, a orchidej v plném květu. Ve vzduchu se vznášela opojná vůně.

Molly byla tak soustředěná na svůj úkol, že neslyšela, jak se blíží, a Tair si ji tak mohl nepozorovaně prohlédnout.

Tělo měla schované pod dalším fádním úborem – plandavou košilí a beztvarou sukní do půlky lýtek. Ale soustředil se na její tvář. Stejně jako večer neměla ty knihomolské brýle, ale na rozdíl od včerejška se teď ocitl blízko a mohl ocenit jemnou stavbu kostí a hladkou krémovou pleť. Pořád o něm nevěděla. Obrátila hlavu, odložila tužku a vzala si další z plechovky, která ležela otevřená vedle ní. Všiml si, že má dokonale oválnou tvář.

Jemně vyklenuté obočí se stáhlo a soustředěně se zamračilo. Pustila se zase do kreslení, štíhlé prsty se rozběhly nad papírem.

Když skončila, proměnil se zamračený výraz na znechucenou grimasu. Srovnala výtvor na papíru s hladkými okvětními plátky, které studovala.

„To je na nic!“ zamumlala, očividně znechucená tím, že nedokáže objekt vystihnout.

„Člověka otráví, když pochopí, že nemá talent.“

Škubla sebou, jako by do ní střelil, a ohlédla se, až se jí z uzlu na útlém krku uvolnilo několik pramínků vlasů. Jejich pohledy se střetly a Taira napadly současně dvě myšlenky. Její oči připomínaly ryzí zlato a měřily si ho možná ne jako samotného ďábla, ale rozhodně jako něco dost příbuzného. Ani si nevšimla, že jí z rozechvělých prstů vypadla tužka a zapadla do ozdobné mřížky větracího otvoru.

Povytáhl obočí. Překvapilo ho, že se začervenala až po kořínky vlasů. Ty vlasy teď zblízka neměly nevýraznou myší barvu, ale delikátní kombinaci odstínů od jemně zlaté po teple kaštanovou.

Uzel v týle jí držela jediná sponka; kdyby se vytáhla, vlasy by se jí nejspíš jako hedvábí rozsypaly po zádech.

To dělává Tárik?

Potlačil tu myšlenku a zazubil se na ni. Co se týče téhle nenápadné slečinky, neudělá už Tárik vůbec nic.

~~~

Molly věděla, kdo tam stojí, ještě než se obrátila. Hlas Taira Al Šarífa byl jistě ten nejosobitější na celém světě! I kdyby četl složení z obalu ovesných vloček, muselo by to znít jako neslušný návrh. Ten sametový tón skoro hladil, po zádech se jí z něj rozběhlo drobné mrazení.

Odmlčel se, ale jí ten hlas pořád zněl v hlavě. Držela ji sklopenou a zvedala se pomalu, aby se stačil vytratit ruměnec z tváří.

I když stála zpříma, byl pořád o dobrých třicet čísel vyšší než ona. Molly by ráda uvěřila, že je to jen těmi centimetry navíc, že se cítí tak v nevýhodě. Ale i když se na něj nedívala přímo, vnímala, že se jí ta ovládaná síla a nehorázně sexuální aura, kterou vyzařoval, opírá do prsou jako kamenná pěst. Uvědomovala si každý svůj nádech.

Byl oblečený elegantně a neformálně, v džínsech, které mu na štíhlých bocích držel kožený pásek, a v modré košili s rozhalenkou.

Molly se dívala, jak mu kalhoty přiléhají k dlouhým svalnatým stehnům, a poprvé v životě ji napadlo, že džínsy jsou vlastně tuze vzrušující oblečení.

Včera v noci se převalovala v posteli, nedokázala dostat z hlavy hlas ani tvář tohoto muže, přestože se snažila svést nespavost na druhý šálek kávy, který si dala u večeře.

Kolem druhé v noci usoudila, že se spletla, že si jen vymyslela ty hypnotickou pronikavost v modrých očích a nevysvětlitelné nepřátelství, když se upřely jejím směrem.

Teď, mimo vliv kofeinu, musela uznat, že ošidila sama sebe.

Ty oči na sobě cítila, i když upírala pohled kamsi nad jeho rameno. Ty oči, pro které byla kůže a kosti jenom chatrnou překážkou – připadalo jí, že jí vidí přímo do hlavy. Dopáleně si vynadala a dál hleděla do bezpečné zóny za jeho rameno. Lepší bude, když si pomyslí, že šilhá, než kdyby mu hleděla přímo do očí a pak provedla nějakou hloupost, jako třeba zakopla o vlastní nohu, slintala nadšením nebo zapomněla vlastní jméno.

To je hloupé – vypadáš směšně, pomyslela si Molly. Podívej se na toho chlapa – nemůžeš přece mluvit do zdi! Copak tohle vyděsí ženskou, která dokáže v poslední chvíli zaskočit za nemocnou kolegyni a udělat přednášku o sexuální výchově třídě šestnáctiletých děvčat?

Jenže se ukázalo, že ta děvčata toho vědí o sexu mnohem víc než ona!

„Vylekal jste mě,“ vydechla, oprášila si vzadu sukni a zastrčila si zatoulaný pramínek vlasů za ucho. „Neslyšela jsem vás.“ Protože kdyby ano, rozběhla by se opačným směrem.

„To je mi líto,“ řekl, i když na to nevypadal. Ale aspoň už nepůsobil tak otevřeně nepřátelsky jako předchozí večer. Možná, že se s tím nepřátelstvím vážně spletla. Jeho tvář uměla být nečitelná a zrovna teď to vypadalo, že si na tom dává záležet.

Přejela pohledem po pevných rysech jeho obličeje a v krku se jí zadrhl povzdech. Klesla mu očima k nohám v kožených botách a pak, jako by ji přitahoval nějaký neviditelný magnet, jela nahoru, na některých místech se zdržela déle než na ostatních, až se dostala zpátky k obličeji. Všechno na něm stálo za podívání.

Špičkou jazyka si olízla horní ret, nad kterým jí vyrazil pot, a snažila se zatajit, že se jí touhou málem kroutí palce. V životě ještě na žádného muže nereagovala tak bezprostředně a připadalo jí to tuze ponižující a hluboce děsivé.

Sáhl po jejím skicáku. Otevřela pusu, aby něco namítla, ale nevyšlo z ní nic. Prsty svírala skoro stejně pevně jako zuby. Natáhla ruku a zkusila ze sebe vypravit pobavené: „Pochybuji, že vás ty mé čmáranice budou zajímat, pane, hm, princi…“

Zvedl oči a na chvilku se střetl s jejím pohledem. Natažené ruky si nevšímal. „Nezajímá vás můj názor?“

„Čekám na něj se zatajeným dechem.“ Vlastně celá ta věc s dýcháním byla teď trochu ošemetná. Za čtyřiadvacet let se nikdy neocitla v situaci, kdy by jí kvůli sexualitě vypovídal mozek.

Přimhouřil nad tou jedovatě sladkou odpovědí oči, pak klesl pohledem. Molly se kousla do rtu a s hrůzou sledovala, jak Tair Al Šaríf lehce naklání hlavu na stranu a studuje její kresbu. Zhluboka se nadechla, zvedla bradu a přísně si nařídila chovat se jako dospělá. Proboha, není přece žádný kritik umění. Proč by se měla starat o to, co si myslí?

Je jí to fuk!

Tak proč tu sakra stojí a šoupe nohama jako děcko, povolané do ředitelny?

Bylo to směšné. Chová se jako nějaká ubožačka, která touží, aby ji někdo měl rád… Možná se jí to jednou splní, ale ten někdo nebude ani zdaleka připomínat Taira Al Šarífa.

Ten vnitřní dialog se náhle uťal, když Tair zvedl havraní hlavu.

Překvapilo ho, že má vážně talent, to poznal i svým laickým okem. Kresba byla propracovaná a jemná, a pokud se jí nelíbila, pak byla sama umělkyně nesmírně tvrdou kritičkou vlastních dovedností.

Odtrhl pohled od skicáku a soustředil se zas na ni. Temným pohledem jí přejel po šatech. Většina žen by si tohle na schůzku s milencem neoblékla, jenže Tárik zřejmě dokázal to staromódní maskování prohlédnout. Při pomyšlení na posedlého bratrance se odmítavě zakabonil a mračil se ještě, když se jejich oči setkaly.

Molly si chtěla posunout brýle na nose, ale zjistila, že tam nejsou. Zazmatkovala, jako by se ocitla ve zlém snu.

Nepotřebuju jeho uznání, řekla si přísně, a nepotřebuju ani to bezpečnostní krytí. Dřív se k tomu brýle hodily, ale teď už nebyla to chytré, ale nezkušené děcko, vržené do univerzitního prostředí mezi starší lidi.

Tair si toho gesta všiml. „Založila jste si brýle… Bez nich nevidíte?“ Pobavilo ho, že na něj ta učitelka hledí, jako by byla žáček a čekala pokárání od ředitele.

Pokrčila rameny. „Ony se objeví.“

„Ten obrázek je moc dobrý.“ Vrátil jí skicák, vzala si ho a pomalu ho zavřela.

Koutky úst se jí potěšeně zvedly a oči připomínaly leštěný jantar, když se radostně rozzářily. Vráska nad orlím nosem se mu prohloubila. Napadlo ho, že na to zdráhavé cenění zareagovala nějak moc nadšeně.

Jako by ji najednou napadlo totéž, její úsměv se rozplynul a sklopila oči. „Děkuji vám.“

TŘETÍ KAPITOLA

„Jistě nejsem první, kdo vám říká, že máte… talent.“

Ten ostrý důraz, který dal na poslední slovo, Molly zmátl.

„Je to jenom koníček… taková zábava.“

A zábava je i krást manžela jiné ženě? Svaly na snědém krku se mu napjaly, jak ji tak s nechutí pozoroval.

Stísněně přešlápla a sklopila oči. Všimla si brýlí, které ležely na zemi, oddechla si a shýbla se pro ně. Naneštěstí Tair udělal totéž. Snědé špičky prstů se otřely o kůži na jejím zápěstí, jak sáhl po brýlích těsně před ní.

Při tom letmém doteku jí projelo mrazení. Ustoupila, málem klopýtla, pak se celá zadýchaná napřímila.

Tair se díval, jak si položila ruku na hruď, pohled mu sjel na zřetelně pulsující modrou žilku pod krkem.

Vzduch byl hustý sexuálním napětím, které by se dalo krájet. Vznášelo se v horkém vlhkém vzduchu jako praskající elektrické pole.

Tair zaťal zuby a snažil se ovládnout; obvykle se nenechával vláčet svými touhami. Samozřejmě už zažil řadu smyslných chvil, ale nikdy ho to ještě k nikomu nepřitahovalo tak zásadním způsobem.

Na vlastní kůži teď pochopil, co tahle žena dokáže provést s mužem, a na chvíli pocítil účast s bratrancem. Ale hned ho to přešlo, stačilo si představit, jak se Tárik poddává tomu impulsu, kterému on sám právě odolal.

Odolal mu, i když by na rozdíl od bratrance mohl své touhy klidně vyslyšet.

„Je to jenom taková zábava,“ opakovala chraplavě.

Tair uvažoval spíš o jiných zábavách, zatímco se pohledem zdržel na měkké plné siluetě jejích rtů. Kdyby poslechl vlastní pudy, bylo by to vědomě, ne proto, že by se nedokázal ovládnout. Měl sám sebe pod kontrolou.

Tak proč jí poslední dvě minuty zíral na ústa, jako by to byla oáza a on umíral žízní?

Molly si odsunula pramínky uvolněných vlasů z obočí a natáhla k němu ruku. „Děkuji vám…“

Sotva se podíval na její prsty, představil si, jak mu přejíždějí po nahé kůži. Přepadl ho vztek, zachmuřil se. Problém je jen v tom, že měl v poslední době moc práce a málo sexu.

A další problém, musel si uznat, jsou její ústa.

K Mollyině naprostému zděšení jí Tair brýle nepodal, ale zvedl si je k očím.

Dívala se, jak povytahuje tmavé obočí. Jistě, jediný, kdo kdy prohlédne její neškodnou šarádu, musí být zrovna on.

„Čirá skla…?“

Snažil se zatajit znechucení nad tím objevem. Ty šaty a nenalíčená tvář zřejmě patří ke stejné přetvářce. Díky tomu ji ženy pustí z hlavy jako neškodnou, ale každý muž, který s ní přijde do kontaktu, pozná, že je to jinak.

On to poznal.

Molly pocítila nevysvětlitelnou vinu, jako by ji přistihl při nějakém ostudném zločinu, a beze slov zavrtěla hlavou. Nechtělo se jí vysvětlovat, že když se díky výukovému plánu pro nadané děti dostala na univerzitu v šestnácti letech a vypadala na čtrnáct, napadlo ji, že se udělá starší za pomoci těch mohutných brýlí. Teď si uvědomovala, že se pro ni časem staly jakýmsi štítem.

„Módní doplněk.“

„Podle mě byste měla změnit módního poradce.“

Nuceně se zasmála. „Na módu mě vážně moc neužije.“

„Ale na šaty o dvě čísla větší ano?“

Nevyslovil se úplně otevřeně a neřekl, že vypadá jako staromódní tetka, ale očividně to tak myslel. Molly už bolely svaly od toho strnulého a lehce přihlouplého úsměvu, do kterého jí ztuhla tvář.

Ona se ve své kůži cítí dobře, a pokud si tenhle muž s tou svou dokonalou tváří a tělem zakládá na tom, co je na povrchu, na všech těch líčidlech a hadřících, pak je to jeho problém. Ona by měla problém jedině tehdy, kdyby se začala starat, co si o ní myslí muži, se kterými se náhodou setká.

Možná má vážně problém.

Stále ještě se ztuhlým úsměvem se natáhla a opatrně si od něj vzala brýle.

Cynicky se usmál, na což Molly raději nereagovala, nasadila si brýle na nos a rozechvěle vydechla. On samozřejmě ví, jak je hezký. Samozřejmě ví, že ženy omdlévají, když se uráčí věnovat jim úsměv, ale, proboha, ona mezi ně patřit nechce.

Všechno je to tak povrchní a hloupé. Zřejmě bude načase připomenout si, že ona povrchní ani hloupá není.

„Mám se tu setkat s Tárikem,“ vysvětlila a doufala, že tu narážku pochopí a odejde. Nemusí se tu před ním ztrapňovat donekonečna. „Měl by tu být každou chvíli.“

„Já vím.“

„Vážně?“ Tak proč to neřekl rovnou, místo aby ji nechal dělat naprostého idiota?

„Poprosil mě, abych vám předal vzkaz.“

Přikývla, aby ho pobídla. Vytáhnout z tohohle chlapa větu je jako vymámit příslovečné tele z jalové krávy.

„On nepřijde.“

Molly zesmutněla. „Aha, dobře… děkuji vám.“ Všechno v ní ho pobízelo, aby odešel – její organismus se nedokázal vypořádat s tím koncentrovaným testosteronem.

„Beatrici není dobře.“

Mollyina maska se rozplynula. „Beatrice…“ Přitiskla si ruku na pusu, veškerý pud sebezáchovy zmizel, druhou rukou ho chytila za paži. „Co se stalo?“ chtěla vědět.

V duchu si připomněla událost přede dvěma dny, kdy přistihla Beatrici, jak sedí s hlavou mezi koleny a vzpamatovává se z krátkého záchvatu slabosti. Molly se chystala sehnat pomoc, ale Bea ji přemluvila, aby to nedělala. Řekla, že Tárik je už tak starostmi celý bez sebe a že by se z její chvilkové závrati zbláznil.

Neměla jsem se nechat přesvědčit, pomyslela si. Měla jsem to Tárikovi říct.

Tair cítil, jak se mu její prsty svírají na předloktí.

„Zřejmě měla… neklidnou noc.“

„Neklidnou? Jak to myslíte, neklidnou?“

Ten, kdo neviděl, jak Tárik vychází předchozí večer z jejího pokoje, by té vyplašené starostlivosti uvěřil. Tahle nenápadná myš je zřejmě dobrá herečka, i když se jí předtím nepodařilo zatajit reakci na jeho dotek. Ten šokovaný výraz ve vykulených očích ji dokonale prozradil.

„Ráno přijel doktor.“

„Doktor… ach bože!“

Tair viděl, jak jí z tváře mizí zbytek barvy. Nehodilo se mu, aby teď omdlela. Dodal: „A doporučil převoz do nemocnice.“

„Je Bea… je dítě…? Nezačíná ještě rodit?“ Rychle si připomněla, že spousta dětí se v pětatřicátém týdnu narodí naprosto zdravá.

„Pokud vím, je to snad jen pro jistotu…?“ Schválně do té věty vložil tázavý tón.

Molly mu pustila ruku a chytila se za hlavu. Zavřela oči, opřela se o ozdobné litinové římsy, přetékající bujnou zelení. „Je to moje vina.“

Tair neviděl důvod vyvlékat ji z háčku. Jestli jí začíná docházet, že její sobecké chování nese následky, tak už bylo načase, pomyslel si zarputile.

„Proč to říkáte?“

Zhluboka se nadechla a otevřela oči. „Před několika dny na Beatrici přišly nějaké mdloby – no, říkala, že ne, ale já jí nevěřím. Prosila mě, ať nic neříkám Tárikovi… vím, že jsem mu to měla říct…“ Zavrtěla hlavou, provinile se ušklíbla a pořádně se plácla dlaní do čela. „Jestli je nemocná, jestli se něco stane tomu dítěti, je to moje vina.“

Buď byla vážně vynikající herečka – a takhle výborný není nikdo – nebo má doopravdy pokřivený názor na morálku. Jak se může starat o Beatrici a přitom ji podvádět s jejím mužem?

„Víte, co se stalo? Tajíte mi něco? Hrozí jí něco?“

Pokrčil rameny. „Já netajím nic. Tárik mi toho moc neřekl.“

„Musí z toho být celý vedle!“ Věděla, že by ho úplně zničilo, kdyby se Beatrici nebo dítěti něco stalo. Právě díky té zřejmé oddanosti manželce si nevlastního bratra začala vážit.

„Jedu zrovna do nemocnice, takže bych vás mohl vzít s sebou, kdybyste chtěla. Určitě budete pro Tárika velkou oporou.“

Molly ušel ten ironický podtón, obrátila se k němu s vděčným úsměvem: „Vážně?“

„Beatrice by u sebe jistě uvítala tak dobrou přítelkyni.“

Usmála se a impulsivně se natáhla, zas se dotkla jeho paže a vydechla: „To je od vás laskavé.“ Všimla si, že Tair hledí na její ruku, a s rozpačitým úsměvem ji spustila.

„Kdepak.“

Řekl to tak zvláštně, že mu věnovala zamračený zkoumavý pohled, ale jeho výraz jí nic neprozradil.

„Pojďte.“

Molly se nedala dvakrát pobízet, přidala se k němu, jak se vydal dveřmi, které spojovaly skleníky s hlavní budovou. „Napadlo mě, jestli bych neměla do té nemocnice zavolat? Jistě odjeli narychlo. Možná by Bea chtěla, abych jí něco přivezla,“ uvažovala nahlas a zrychlila, aby stačila jeho dlouhým krokům.

„Je tu dost lidí na to, aby princezně přivezli, co potřebuje.“

Molly se posmutněle usmála. Připadala si najednou hloupě. „Jistěže ano. Prostě si na to nemůžu zvyknout.“

„Na co?“

„Že má lidi na to, aby jí zavázali střevíček, když si vzpomene.“ A přes to všechno Beatrice působila tak normálně.

„Zapomněl jsem, že jste ji znala, než se vdala. Přátelíte se dlouho?“

Molly si na lhaní nepotrpěla, a tak jen pokrčila rameny a zamumlala: „Připadá mi, že odjakživa.“ To byla pravda; Beatrici si okamžitě zamilovala. Pochybovala, že by se sblížily víc, i kdyby byly sestry.

Na nádvoří čekal terénní vůz s pohonem na všechna čtyři kola. Tair něco řekl muži za volantem, ten vystoupil a se zdvořilým pokývnutím se poroučel.

„Raději řídím sám.“

Molly přejela pohledem z auta na muže, se kterým do něj hodlala nastoupit, a cítila, jak se jí nervózně svírá žaludek. Najednou už to nepovažovala za tak skvělý nápad.

„Neměla bych se převléknout?“ zeptala se a uhladila si vlasy. „Podívejte se, nemusíte na mě čekat – jeďte. Já se do nemocnice dostanu sama.“

„Vypadáte dobře tak, jak jste.“

Tair vklouzl na sedadlo řidiče, ale Molly pořád otálela. Znala důvod svého zdráhání a věděla, že je to směšné, ale pomyšlení, že se ocitne v uzavřeném prostoru s tímto mužem a jeho sexuálním magnetismem, ji děsilo k smrti.

Ale neměl by magnetismus fungovat oběma směry? Pokud ano, pak to musí být něco jiného, protože jeho to k ní nepřitahuje, zdráhavě ani jinak!

Podíval se na ni s povytaženým obočím a vypadal ještě ďábelštěji než dřív. „Jedete?“

„Já jsem jenom…“ Odmlčela se, uhnula pohledem a dál váhala. Po snědé tváři mu přejel nával netrpělivosti. „Tak chcete svézt, nebo ne?“

Molly se nutila ke klidu. Je to jenom svezení, neupisuje se mu přece duší. Kvůli Tárikovi a Beatrici snad přežije dvacet minut ve společnosti tohoto muže.

„No, když vás to nebude obtěžovat…“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Molly předpokládala, že Tair zvolil zkratku na letiště, když zabočil na prašnou cestu, ale po čtyřiceti minutách jízdy jí připadalo, že zkratky bývají… no… kratší.

Ztratili se?

Najeli do dalšího hrbolu na cestě a Molly bezděčně vyjekla, jak to s ní škublo.

Střelil po ní rychlým pohledem. „Jste v pořádku?“

„Jistě.“

Tair se věnoval zase cestě a ona si tajně měřila jeho aristokratický profil. Nevypadal jako člověk, který nemá ponětí, kde je. Vypadal jako člověk, který vždycky přesně ví, kam směřuje.

Jenže muži obecně neradi přiznávají, že se ztratili. Rty se jí prohnuly tajným úsměvem, jak se na něj tak dívala a pomyslela si, že on působí mužsky každým coulem. Prudce se nadechla, až se jí zvedla hruď. Znovu se na ni podíval.

„Vážně je vám dobře?“

„Kousla jsem se do jazyka, to je všechno.“

Cítila, jak jí do tváří stoupá provinilá červeň, a upřela pohled na ruce, které měla sevřené v klíně. Pak se zaměřila na vyprahlou scenérii, kterou projížděli, a uvažovala o tom, že míle a míle kolem v jednotvárné poušti není ani jediný orientační bod. Tady se lehce mine odbočka. Nebyly tu žádné ukazatele a vlastně ani nic jiného.

Odvrátila pohled od pusté krajiny a otřásla se. Neviděla žádnou krásu v té prázdné zemi, o které tak básnila Beatrice. Ani matka si to tu nejspíš nezamilovala.

„Bez satelitní navigace se tu člověk zřejmě neobejde,“ poznamenala jakoby nic. Jejich auto ji mělo, ale Tair ji nezapojil.

Pokrčil širokými rameny. „Hodí se, když člověk není zvyklý na pouštní terén.“

„A to vy jste?“

„A to já jsem,“ potvrdil. „Mám to v krvi.“

Molly znala složení krve zpaměti a orientace v poušti se v ní nevyskytovala. Diskrétně mlčela, ale skepse na ní nejspíš byla znát, protože se rozmluvil, aby podpořil své tvrzení.

„Má matka pocházela z beduínského kmene a dědeček je šejkem vlastního kmene.“

Vykulila oči. „Lidé ještě pořád tak žijí?“

„Kmenový způsob života pomalu vymírá,“ připustil.

Z jeho výrazu bylo těžké usoudit, jestli to považuje za špatné, nebo ne.

„Ale lidé jako můj děda udržují tradice naživu.“

„Váš dědeček žije?“

Ušklíbl se na ni a chviličku vypadal méně odměřený a přísný. „Děda je živý až moc, ale matka umřela, když jsem byl malý.“

„Moje taky.“ Zřejmě jediná věc, kterou mohli mít společnou.

„Vy nemáte rodinu?“

Sklopila oči. „Mám tátu, dvě nevlastní sestry a dva nevlastní bratry.“

Povytáhl obočí. „Takže máte velkou rodinu.“

O rodině se Molly bavit zrovna nechtěla! Začínala litovat, že nezačala o něčem bezpečnějším, třeba o počasí. Ale nemohla si pomoci, napadlo ji, jak by asi reagoval, kdyby řekla: No, vlastně jsem nevlastní sestra Tárika a Chalída – moje máma se rozvedla s králem.

Jeho modré oči jí přejely po tváři. „Aspoň jste si nepřipadala osamělá, když jste vyrůstala.“

Znamenalo to snad, že on ano? Vyrostou z osamělých chlapců tak soběstační muži jako on? Hlavou jí bleskl obrázek tmavovlasého chlapce s modrýma očima. Chlapečka, jakého by člověk nejradši objal. Jenže ti chlapečci, které by chtěl člověk objímat, vyrostou v muže, u kterých je moudřejší podobné impulsy držet na uzdě!

Přivřela oči a uvažovala, jaké by bylo cítit na sobě jeho paže. Pohled jí nenápadně zabloudil k jeho ústům, zorničky se rozšířily, jak tak hleděla na ty jemně modelované rty. Povzdech se jí zadrhl v krku, přitiskla si ruku na bouřlivě pulsující místečko pod krkem.

Jaké by to bylo, kdyby se jí zmocnila ta ústa? Přejela si prstem po horním okraji rtů. Jistě by to bylo úžasné!

Bože, co to dělá?

Spřádá si tu sexuální fantazie, a přitom by to ani nechtěla a on by to stejně nikdy neudělal. Muži jako Tair Al Šaríf nelíbají ženy, jako je ona.

Ale kdyby ano?

Ta otázka jí nečekaně vklouzla do hlavy a nehodlala zmizet, ani když odtrhla pohled od jeho úst.

Najeli do dalšího výmolu a Molly se zaťatými zuby a pohledem upřeným na prašnou cestu před nimi si toho ani nevšimla – i když se jí pás bolestivě zařízl do ramene. Navázala přetrženou nit rozhovoru.

„Osamělá jsem vážně nebyla.“

Škubla sebou, když ve vlastním hlase uslyšela ten vzdorný tón. Tair v ní zasáhl citlivý nerv, o kterém ani nevěděla. Nebyla osamělá.

Jak může být člověk osamělý s tak skvělým tátou a nevlastními sestrami? Sue a Rosie se vždycky moc snažily svou pilnou a nespolečenskou mladší sestru do všeho zapojovat. Odjakživa si uvědomovala, že je jiná, ale vycházelo to spíš z něčeho hluboko v ní.

„A vážně bych byla raději, kdybyste koukal na cestu – pokud se to tak dá nazvat.“ Sotva to Molly řekla, uvědomila si, že vlastně ani neví, jestli tam vůbec ještě nějaká cesta je. Za posledních pár mil se zhoršila tak, že se nedalo poznat, kde končí a kde začíná poušť.

„Kdybych byl podezíravější, pomyslel bych si, že se snažíte změnit téma.“

Ten chlap byl až moc vnímavý. „Ne, jenom nechci v té nemocnici putovat rovnou na příjem,“ odsekla a pomyslela si, že by se jí možná hodilo i psychologické vyšetření.

Vydržela třicet vteřin, než podlehla neodolatelnému nutkání podívat se na něj. Studovala tu silnou, agresivně mužskou křivku tváře, když se k ní najednou obrátil. Připadala si přistižená, jak zírá jako dítě v cukrárně. V duchu se vyděsila, když si představila, že ji považuje za jednu z těch, které nedokážou odolat jeho prvotřídnímu mužskému magnetismu.

Nesnesitelný ješita!

„Jenom jsem uvažovala…“ jestli umíte tak dobře líbat, jak vypadáte? – dralo se jí na jazyk. „Jestli by vaše mužské ego…“ zajíkla se a zčervenala, „…nějak utrpělo, kdybych se vás zeptala, jestli jsme zabloudili?“

Znovu se usmál a Molly si pomyslela, že by to vážně měl dělat častěji.

„Mé ego je dost silné, ale díky, že o něj máte starost.“

Jistě, to se dalo čekat – nevypadal, že by měl problém se sebejistotou. „Nemám,“ zamumlala. „Takže to risknu a zeptám se. Zabloudili jsme?“

Ztratit se v poušti by zřejmě nepovažoval za žádnou katastrofu – spíš by to bral jako výzvu, že se musí spolehnout na vlastní vynalézavost, aby přežili v nehostinném prostředí.

„Ne.“ Střelil po ní letmým pohledem.

Ta jednoslabičná odpověď ji má vážně uklidnit? „Tak kde jsme?“

„Málem na místě,“ odpověděl jí, jako když dospělý utěšuje netrpělivé dítě. „Vlastně,“ dodal po chvíli, „už jsme tady.“

Zavrtěla hlavou, opakovala: „Tady?“ a vyhlédla z okénka. „Tohle přece není letiště.“

Nebylo tam nic! Kromě dvou velkých budov z vlnitého plechu, které pamatovaly lepší časy, se to skoro nelišilo od předchozích prašných mil pustého červeného písku, které právě zdolali.

Celé to místo vypadalo úplně opuštěné – jako město duchů, ovšem bez města.

„Před dvaceti lety bylo.“

Nejasný pocit, že něco není docela v pořádku, vykrystalizoval do strachu. „Proč jste mě sem odvezl?“

Mezitím objeli větší budovu a Molly uviděla osamocené letadlo. Stálo na čemsi, co možná kdysi bývalo ranvej, ale nyní to zdobila řada pořádných výmolů.

„Všechno je to součást mého prohnaného plánu, jak vás unést.“ Jedno tmavé obočí vyjelo nahoru.

Molly rozpačitě zrůžověly tváře. „Omlouvám se!“ zamumlala a připadala si zahanbená, že ho tak vyslýchá. „Já si jen myslela…“ odmlčela se a celá nesvá pokrčila rameny. „A vážně mi připadalo, že jedeme celé míle a…“

„Vy mi nevěříte?“ zeptal se a nevypadal, že by se ho to dotklo, zatímco zastavoval mohutný vůz nedaleko letadla.

„Jistěže ne. Jsem jenom trochu napjatá. Jsem napjatá z té pouště.“ Jsem napjatá z vás, pomyslela si, a ještě ze spousty dalších věcí.

Hlavně z toho, že zpochybnil její hluboce zakořeněnou víru, že by ji mohl sexuálně přitahovat jedině muž, kterého bude mít ráda a kterého si bude vážit. Molly neuznávala názor, že člověk nemůže ovlivnit, do koho se zahledí. Chápala, že se to pravidlo dá trochu přizpůsobit, pokud jde oběma stranám jenom o nezávazný sex. Ale ten už dávno víceméně zavrhla. Jí se to netýká.

Zajela postranním pohledem ke svému společníkovi. Pochybovala, že sdílí její názor na nezávazný sex – nejspíš má tuze silné libido…

Obrátil hlavu a pátravě si ji změřil.

Mozek jí chvíli odmítal fungovat, ticho se trapně protahovalo.

„Kde je rozjezdová dráha?“ vyhrkla nakonec. Doufala, že působila, jako že celou dobu přemýšlí o navigačních problémech, ne o jeho sexuálním apetitu.

Pokud ho zajímalo, proč se začervenala, k její nesmírné úlevě se na vysvětlení neptal. „Přímo tamhle.“

Molly sledovala jeho pohled k jakémusi hrbolatému pásu půdy. Byla ráda, že se nemusí dívat na něj.

„Vy jste přistál na tom?“ Vzpomněla si, jak včera dorazil na večeři. Hlas se jí stáhl, nevěřícně vypískla: „A potmě?“

„Viditelnost nestála za moc.“

Tomu se musela zasmát – až dosud neocenila, jaký je mistr zdrženlivého vyjadřování, nebo jak moc ten včerejší incident zlehčil.

Hleděla na výmoly v té takzvané rozjezdové dráze, díry, které při bližším pohledu vypadaly spíš jako krátery. Otřásla se, když si pomyslela, jak s tím maličkým letadlem přistává uprostřed písečné bouře. Buď je výtečný pilot, nebo měl z pekla štěstí.

„Moc možností nebylo,“ poznamenal suše.

„Pro muže s ocelovými nervy možná,“ řekla sarkasticky. „To já bych hysterčila jedna radost.“

„Nepřipadáte mi jako hysterický typ.“ Změřil si ji s přimhouřenýma očima a nakloněnou hlavou. „Hysterie vyžaduje ztrátu sebeovládání. A jistou spontánnost.“

Reagovala na to chladné opovržení v jeho hlase tím, že zaťala zuby.

„Kdežto vy mi připadáte jako učitelka, která s oblibou všechno ovládá a nařizuje.“

Řekl to beze stopy ironie… to ji ohromilo! Přestala se mračit a nevěřícně se zasmála.

„Vám připadá něco k smíchu?“

„Vy,“ přiznala upřímně.

Čirý úžas, jaký vzbudila ta odpověď, u ní vyvolal další klokotavý smích. Suše navrhl, že by to snad mohla trochu rozvést.

„Já že ráda všechno ovládám? A to řekne někdo, kdo je možná nejdespotičtější mužský na celé planetě!“ A to poznala jenom jeho panovnickou osobnost. Bůh ví, jaký je za zavřenými dveřmi… zavřenými dveřmi ložnice…

Sklopila oči, nechtěla vidět jeho snědou cynickou tvář. Mlaskla, aby naznačila pobavení, které už necítila. „Jako kdybyste se vy nechal nějak ovládat!“

Zvedla oči a rozladilo ji, že on se opravdu tváří pobaveně. To ji ponouklo, aby nemoudře dodala: „Vždycky jsem si myslela, že muži jako vy se děsí žen, které mají vlastní hlavu.“

Dívala se na něj závojem řas a viděla, že nevypadá moc vyděšeně, ale netvářil se ani nadšeně. To vzrušení, ten nával adrenalinu, který ji zaplavil, když ho provokovala, byl vzrušující a návykový. Copak přišla o rozum?

„To proto si vybíráte ty, které se tváří, že všechno, co řeknete, jsou samé perly moudrosti.“

To do jisté míry vysvětlovalo jeho nepřátelství vůči ní – ale pak si uvědomila, že by ta teorie fungovala jen tehdy, kdyby vystupovala jako žena s vlastní hlavou. Předchozího večera ze sebe vypravila sotva pár slov a i to bylo samé prosím a děkuji.

Předvedla se spíš jako husička, dokonalá žena pro něj… ovšem bez té nezbytné krásy. A co kdyby vypadala jako Bea…?

Jenže nevypadala, takže s tím nic nenadělá. „No, aspoň mám smysl pro humor.“

Nevěděla jistě, jestli tu tesknou poznámku řekla nahlas, dokud Tair nepoznamenal: „Tárik to zřejmě považuje za jednu z vašich nejpřitažlivějších vlastností.“

„A vy?“ vyhrkla.

Následovala dlouhá pauza, která dala Molly dost času se v duchu svíjet a zoufale uvažovat, proč plácá takové příšernosti.

Když konečně odpověděl, nebyl mu v nádherné snědé tváři znát žádný výraz. „Ne.“

Nešlo o to, co řekl, ani jak to řekl – hlas měl plochý, prostý všech citů – šlo o to, kam se díval, když to říkal. Hleděl jí přímo na ústa, proto se jí žaludek rozpustil a teplota stoupla o několik nepříjemných stupňů. Bojovala s nebezpečným nutkáním natáhnout se a dotknout se ho, přitisknout špičku prstu na nerv, který mu občas zacukal na ostře řezané tváři.

Pak přece jen zvedla ruku, pevně sevřela prsty a přitiskla je k vlastnímu krku. Začínala se jí točit hlava, snažila se nabrat vzduch do plic – jakoby spálených žárem, který se jí zmocňoval.

Molly netušila, jak dlouho tak zůstali, ale když promluvil, zamrkala, jako by se právě probudila. Otázka byla, z čeho se to probouzela – z noční můry, nebo z erotického snu?

„Chcete tu počkat, nebo se radši podíváte k letadlu?“

S povzdechem si uvolnila bezpečnostní pás.

„Neuškodí protáhnout si nohy.“ Studená sprcha by byla ještě lepší, ale uvítala i tohle. „Myslím, že bychom si měli pospíšit.“

Hleděl jí na šíji a uvažoval, jak mohl kdy neprohlédnout její masku. Souhlasil nic neříkajícím tónem: „Rozhodně si… pospěšme.“

Jak se dalo čekat, venku bylo horko, ale Tair zřejmě žár necítil, jak kráčel k letadlu. Molly šla kousek za ním, vnímala nepříjemný pot na kůži, a než se dostali do letadla, všechno se na ni lepilo.

Tair ji beze slova nechal v oddělení pro cestující a zašel do kokpitu vzít si to, pro co zřejmě podnikl celou tuhle zajížďku.

„Jenom si to tu prohlédnu, můžu?“ zavolala. Nereagoval. „Sprosťák,“ zamumlala a v duchu připustila, že je velice sexy sprosťák! Tenhle typ mužů ji nikdy moc nepřitahoval, ale začínala už chápat, v čem je jejich kouzlo. Vykulila oči, když si to uvědomila, a přitiskla si pěst na pusu, aby nemusela hlasitě zasténat.

Co to provádí?

Nic, neprovádí nic. Zatím, ozval se jí v hlavě nějaký hlásek a ona znovu zasténala. Uslyšela zvuk rozbíhajícího se motoru. Napřímila se a rychle vykročila ke kokpitu, oddělenému od zbytku letadla závěsem.

Odtáhla ho a uviděla Taira, jak sedí v pilotním křesle a mačká tlačítka.

„Nevím, jestli jste si všiml,“ řekla lehce, protože nechtěla vypadat jako nějaká neurotička, „ale my jedeme.“

Nepodíval se na ni, dál si mačkal tlačítka a hleděl na číselníky. „Ano.“

„To je normální?“

„Když se chystáte vzlétnout, tak ano.“

„Chvilku jsem si myslela, že jste řekl vzlétnout.“

Obrátil hlavu a vyslal k ní úsměv, při kterém jí projela tělem zlá předtucha. „To jsem taky řekl.“

Rozechvěle se zasmála. „Jestli se mě pokoušíte vyděsit, tak to funguje.“

„Takže se nepokouším, ale daří se mi to.“

Molly zaťala zuby… Nedej se, říkala si. „Podíval byste se na mě?“

Udělal to, ale jen na okamžik. „To zrovna teď není nejlepší nápad.“

Z toho cynického tónu jí bledá tvář zrůžověla vztekem. „Co to děláte, Taire?“

„Mohl bych vám to vysvětlit, ale technické detaily by vám asi moc neřekly.“

Molly si připadala, že jí exploduje hlava. „To je šílené, pokud děláte to, co si myslím. Vy doopravdy…?“

„Měla byste se připoutat.“

Molly zbledla, třesoucíma se rukama nahmatala opěradlo sedadla a myšlenky jí začaly vířit. „Ale jistě to dokážete zastavit?“ Připadala si hloupě, že se ptá, ale potřebovala nějaké ujištění.

„Dokážu,“ souhlasil. Molly se sotva začala uvolňovat, když po ní střelil klidným pohledem a dodal: „Ale neudělám to.“

Možná si tak představoval vtip. O jiných možnostech se jí ani nechtělo uvažovat. Zasmála se, aby dala najevo, že ji nevyplašil.

„A teď bych podle vás měla začít panikařit?“ Našpulila rty a pomalu zavrtěla hlavou. „Pardon, ale na to vám nenaletím.“

Obrátil hlavu a na vteřinku se na ni podíval s ledovým chladem v azurových očích. Povytáhl tmavé obočí. „Jak je libo.“

Molly ta přezíravost rozčilila. „Díval byste se na mě laskavě, když spolu mluvíme?“ vyjekla pronikavě.

„Můžete si mluvit a určitě taky budete – ještě jsem nepotkal ženskou, která by uměla ocenit ticho – ale já mám co dělat s řízením letadla.“

Se zoufalým vztekem se mu zabodla pohledem do týla. „Necháte těch řečí? Neřídíte přece letadlo!“ Strachem, který se snažila ovládat, jí hlas vyjel o celou oktávu nahoru.

„No, když ne já, tak kdo tedy? Sedněte si a připoutejte se. Za chvíli vzlétneme. Tohle můžeme probrat později.“

Molly opustil zdravý rozum. „Nemůžeme…“ Slyšela ve vlastním hlase stoupající paniku a zarazila se, aby se zhluboka nadechla. „Taire,“ řekla chraplavě. „Uvažujte prosím chvilku o tom, co děláte.“

Ostré požadavky už vyzkoušela, teď nasadila svůdnost, pomyslel si Tair. Uvažoval, jestli to ochraptělé zajíknutí běžně funguje. Pokud se dalo soudit podle účinku na jeho soustředění, pak nejspíš ano.

„Vy jste se zbláznil!“

Ne že by tak vypadal – ve skutečnosti vyzařoval vznešený klid, jak tak trůnil za palubní deskou.

„Já nevím, proč to děláte. Možná máte své důvody.“ To má většina šílenců. „Ale se mnou to nemá nic společného, takže co kdybyste to letadlo zastavil a nechal mě vystoupit?“ Lépe teď, než se ocitnou několik set metrů nad zemí. Způsob, jakým letadlo nabíralo rychlost, napovídal, že se ta chvíle blíží.

Věnoval jí pohrdavý pohled. „Má to co dělat především s vámi.“

„Já nevím, o čem to mluvíte,“ hlesla zoufale. Pomalu zavrtěla hlavou, v bledé tváři se jí objevil bezradný zmatek. Napjatě sevřela opěradlo jeho sedadla a rozhlédla se po tom uzavřeném prostoru, jako když štvané zvíře hledá únikovou cestu.

„Podívejte se, nikdo vám neublíží.“ I když na ni byl Tair rozlícený a cítil k ní jen opovržení, děsit ženy ho nijak netěšilo. „Sedněte si, připoutejte se a držte pusu.“

Molly by mu ráda doporučila, co může udělat se svými rozkazy, ale jak letadlo v poslední fázi na zemi zrychlovalo, usoudila, že pud sebezáchovy je důležitější. Jako robot udělala, co jí tak přísně nařídil, a navíc ještě zavřela oči.

„Teď si můžete rozepnout pás.“

Molly otevřela oči, ale prsty pořád pevně svíraly kovovou sponu, až jim bělely klouby. Vážně byli ve vzduchu!

„Co to provádíte?“

„Přepínám na autopilota.“

„Ne, já myslím – Co to provádíte?“ Zvrtlo se to na pronikavé vypísknutí.

„Řekl bych, že je to úplně jasné.“

Mozek se pořád bránil přiřadit té situaci nějaká slova. „Vy mě unášíte?“ zeptala se. Doufala, že se zasměje a řekne něco jízlivého o tom, že může mít každou ženu, tak proč by si měl vybírat k únosu právě ji.

Nezasmál se, jen řekl klidně: „Dost emotivně řečeno, ale v zásadě správně. Přesto vám nehrozí žádné nebezpečí, jak jsem řekl. Nikdo vám neublíží.“

„Zešílel jste?“ Hloupá otázka. Kdyby ano, tak by to nepřiznal. Šílenci ve filmech si vždycky myslí, že jsou zdraví. „Nemůžete si jen tak unášet lidi.“

„Běžně to nedělám. Tohle je poprvé.“

„Cítím se poctěná,“ poznamenala chabě. O jeho duševním stavu už nebylo sporu. „Naplánoval jste si to dopředu, nebo jste se prostě ráno vzbudil a napadlo vás, že dneska zkusíte někoho unést?“

„Jak jsem řekl, nic vám nehrozí, tak co kdybyste si udělala pohodlí a užívala si let?“

Molly se nadmula rozhořčením. „Užívala?“ Zhluboka se nadechla a přinutila se usmát. Výsledek ale maličko kazil ten vzteklý plamen, který jí svítil v očích. „Podívejte se, odvezte mě zpátky a já o tom ani neceknu. Nikomu to neřeknu,“ slibovala.

Podíval se na ni chladně a bez emocí. To Molly vyděsilo víc než všechno ostatní do té doby.

„To mě tolik nenávidíte?“

„Tohle není osobní.“ Alespoň by nemělo být, pomyslel si Tair. Ale coby v podstatě upřímný člověk si musel přiznat, že to tak není – osobně reagoval na všechno, co tahle ženská dělala, včetně toho, jak na něj zírala těma velikýma vyčítavýma očima. „Já k vám necítím vůbec nic,“ dodal a pohrdavě si odfrkl, čímž prozradil opak.

Molly se chytila za hlavu. „To je neskutečné. To nemůže být pravda.“

„Jak jsem řekl, můžete se klidně uvolnit a užívat si let.“

„Já si nehodlám užívat nic. Já vás nenávidím – jste…“ Zarazila se, nadechla se, aby se zklidnila, a donutila strnulou tvář ke svůdnému úsměvu. „Podívejte se, prostě tu věc obraťte. Tohle nemůžete dělat! Co Beatrice? Co si pomyslí, když se neobjevíme v nemocnici?“

Na lekci pokrytectví by si vysloužila jedničku s hvězdičkou. Tair se považoval za dobrého znalce charakterů, ale když se jí podíval do očí, viděl v nich jen upřímnou starost o přítelkyni.

„Mám pocit, že pokud Beatrice tuší, co máte za lubem, teď by se jí jen ulevilo.“

„O čem to mluvíte? Beatrice bude starostí bez sebe.“

Obrátil se k ní, oči jako ledové střepiny. „Dost!“

Molly sebou při tom úsečném příkazu trhla a schoulila se na sedadle. Zuřivýma modrýma očima jí pátral v tváři.

„Měla byste vědět, slečno šedivá myško, že nesnáším lháře a podvodníky, takže nechte toho zvráceného předstírání, že o ni máte strach.“

Molly zmateně zavrtěla hlavou.

Tair se díval, jak skvěle hraje vyděšenou, a i když věděl, že je to podvod, stejně si připadal jako dokonalý surovec.

„Přestaňte to na mě hrát!“

„Já nic nehraju.“

Rty se mu výmluvně prohnuly. „Pochybuji, že žena jako vy zná význam slova starostlivost. Jak můžete předstírat, že jste přítelkyně Beatrice, a přitom celou dobu svádět jejího manžela?“

Překvapením jí poklesla čelist.

„Já nikdy v životě nikoho nesváděla. Nevím ani, jak se to dělá.“ Další slova ze sebe vymáčkla skrz hysterický smích, který jí uvízl v krku. „Vy si myslíte, že mám nějaký románek s Tárikem…?“

„Jsou ještě další? Svádíte i jiné?“

Ignorovala tu kousavou poznámku a dál na něj nechápavě zírala. Otřela si z očí slzy, trochu se jí ulevilo – aspoň konečně věděla, čeho se to celé týká. „Vy vůbec netušíte, jak to je.“

Ona vůbec netuší, jak moc se mi chce políbit ji, jinak by nevypadala tak uvolněně, pomyslel si Tair.

„Je něco na vás pravé?“ Znechuceně se ušklíbl. „Nic, co by znepokojilo manželku, viďte, jen ta nenápadná maska šedé myšky a směšné brýle, které nepotřebujete.“

Molly si pospíšila uvést to na pravou míru. „Za obličej nemůžu a na brýlích není nic špatného. Jsou jenom… chtěla jsem vypadat starší a zvykla jsem si na ně…“

Hlas ji znovu zradil, i jejím vlastním uším to znělo nepřesvědčivě. A pak že je upřímnost nejlepší taktika!

Dokonalý příklad toho, že lež zní často uvěřitelněji než pravda. Rodina a přátelé se jí nejspíš vysmějí, až bude vyprávět, jak ji unesl jeden arabský princ, protože si myslel, že je nějaká… Jak proboha přišel na to, že by mohla být nějaká femme fatale?

„Lichotí mi, že mě považujete za tak neodolatelnou, ale –“

„Já nejsem tak snadná kořist jako můj bratranec, vážená slečno.“ Tiše dodal, spíš zašeptal: „Já jsem raději lovec, ne lovený.“

Molly se mu podívala do hrdých dravých očí a napadalo ji, že tomu může věřit. „To byl vtip,“ prohlásila chraplavě. „Není to tak, jak si myslíte…“

Zatvářil se znuděně a podrážděně, kazil to jen nerv, který mu cukal ve štíhlé tváři. „Než se pustíte do ohnivé a dlouhé obhajoby, dovolte mi říct, že jsem viděl, jak Tárik včera v noci vychází z vašeho pokoje.“

„Včera v noci…“ Vykulila oči. „Ach, včera v noci, ale to bylo…“ Zarazila se a protáhla obličej, když si vzpomněla na svůj slib Tárikovi.

„Úplně nevinné?“

Z té jízlivé otázky jí rozčileně zčervenaly tváře. „Ve skutečnosti ano.“

„Smutné je, že Beatrice si to nejspíš namlouvá taky.“

Molly se zabodla pohledem do jeho pohrdavých očí. „Měla bych chápat, co se mi pokoušíte říct?“ Dalo se předpokládat, že se v tom někde skrývá urážka.

Kdyby projevila aspoň náznak lítosti a pořád to tak absurdně nepopírala, možná by schopen jisté tolerance. Slabost by se ještě dala omluvit, ale vypočítavý a sobecký přístup ne.

„Pokud dokážete aspoň maličko pochopit někoho jiného, tak ano. Ale vy se očividně nedokážete vcítit do žádné jiné kůže, než do svojí.“ Sjel pohrdavým pohledem po bledém krku a byl nucen připustit, že ta kůže je dokonalá, bledá a bez chybičky.

„Kdežto vy se dokážete vžít do každé ublížené manželky? Nebo jde jenom o Beatrici, jenom ta má speciální místečko ve vašem srdci?“

Vztekle se nadechl. „Dávejte si dobrý pozor na to, co říkáte, milá slečno.“

Molly pohodila hlavou, ale pod tím odporem byla vlastně nervózní. Tair Al Šaríf byl nebezpečný člověk a ona ho tuze rozčilila. Problém byl, že se nedokázala zastavit.

Po celoživotní opatrnosti a rozvážnosti se najednou chovala nebezpečně, bez zábran a něco v ní si to vážně vychutnávalo! Je to skoro jako vysvobození, pomyslela si, ale pak ji napadlo, že musí být zvrácená, když to tak cítí.

„No, vážně to vypadá, že se až moc staráte o Beatrici.“ Doufala, že v tom neuslyší nepřející žárlivost, nad níž se v duchu až otřásla. „Možná,“ uvažovala, „přenášíte vlastní vinu na mě, protože si myslíte, že dělám, co byste tajně rád dělal sám. Nebo jste ještě větší pokrytec a už jste to udělal?“

Věděla, že zašla moc daleko, jakmile tu provokativní poznámku vypustila z úst, ale nedokázala se zarazit. Zvedla bradu a viděla, jak mu pod zlatavou kůží vystupuje ruměnec.

Kdyby jí někdo nabídl milion liber, když odtrhne pohled od jeho tváře, nestačilo by to – na tom vzteku, vtisknutém do nádherně mužných rysů, bylo něco neodolatelného.

„Řídí někdo to letadlo?“ zeptala se a doufala, že ho tím rozptýlí. „Doufám,“ dodala nervózně, „že dokážete dělat několik věcí najednou.“ Jako například škrtit ji a přitom řídit malé letadlo nad pouští.

„Já bych si nikdy nezačal žádný tajný nečestný románek!“ Nezvedl hlas, ale podařilo se mu vložit do těch slov tolik hrozby, že by vyděsil k smrti každého, kdo má alespoň kousek pudu sebezáchovy. „Neposuzujte ostatní podle vlastních ubohých měřítek.“

Jeho opovržení ťalo Molly do živého. Jak se opovažuje tahat do toho vysoké morální zásady? Věřila, že Tair má ve skříni víc kostlivců než ona – která neměla žádné, proto byla tak neuvěřitelně nudná.

V jistých směrech by bylo skoro lepší být potvora než nudná, uvažovala.

„Pochopila jsem to dobře?“ zeptala se a nasadila přehnaně zmatený výraz. „Ne že byste si nedal říct, jenže jste moc poctivý, moc dobrý na to, abyste se do nějaké aférky pustil?“

„Nepředstírám, že jsem svatý –“

S ústy jako jeho – s ústy, která vyvolávala hříšné myšlenky – by to bylo úplně k ničemu, pomyslela si a očima se zdržela na té pevné smyslné lince.

„Nikdy bych si takovou aférku nedovolil,“ zopakoval popuzeně. „Protože jsem z první ruky viděl, co udělaly otcovy zálety s matkou. Nikdy se je neobtěžoval tajit, vlastně ho těšilo ji ponižovat, předvádět se před ní se svými ženskými. Byla to hrdá žena, ale on v ní zničil ducha i tu hrdost.“

Tair si pomyslel, že by matka pro něj nebyla víc než vzpomínka, nebýt deníků, které mu dala její služka, když mu bylo šestnáct. Díky nim pochopil, jak se cítí žena, ponižovaná manželovými opakovanými nevěrami.

Tair Al Šaríf byl poslední člověk na světě, se kterým by Molly mohla soucítit, ale když viděla, jak zavřel oči a prohrábl si tmavé vlasy, zabolelo ji srdce.

Dívat se, jak jeden rodič ubližuje druhému, nemoci s tím nic dělat, jen stát a dívat se, musí být hrozné pro každé dítě. Ten král jí připadal jako hrozný člověk. Možná na svou ženu fyzicky nevztáhl ruku, ale to, co dělal, byla jen jiná, stejně ničivá forma týrání.

Molly bez uvažování vyhrkla, co ji napadlo: „Kdysi ji musel milovat.“ Nedokázala ale pochopit, jak může někdo tohle provést druhému, natož někomu, na kom mu dřív záleželo.

Tair zvedl hlavu a podíval se jí přímo do jantarových očí. Zářily soucitem, z jehož nedostatku ji obvinil.

Spolkl zaklení. Porušil svůj celoživotní zvyk, nechal se dovést k tomu, že se začal ospravedlňovat. Vtáhla ho do diskuse, která se dotýkala hluboce osobních záležitostí. Záležitostí, které nerad probíral i se svými nejbližšími přáteli.

„Bylo to otcovo druhé manželství, politické uspořádání, ne milostný svazek.“

Řekl to tak, aby tu záležitost uzavřel a dal jasně najevo, že od Molly Jamesové nepožaduje porozumění, natož názor.

„Nutit někoho k manželství bez lásky je necitelné a kruté!“ prohlásila.

Očividně ten vzkaz nepochopila.

„Možná,“ připustil svým nejmrazivějším hlasem. „Ale toho kýčovitého sentimentu už stačilo, prosím. Mám slabý žaludek.“

A taky alergii na soucit, jak to vypadalo. Ještě ho neviděla tak vyvedeného z míry. Zřejmě nechtěl, aby si někdo myslel, že má taky slabá místa.

„Klídek,“ protáhla.

Podrážděně zavrtěl hlavou, nepochopil. „Co jste to říkala?“

„Já vás nehodlám litovat – pokud se vám uleví, tak vás pořád nemůžu ani vystát!“

Možná si to jenom představovala, ale záblesk v jeho očích mohl znamenat i veselí. „A já vás taky ne.“

„A mám právo na svůj názor.“

Povytáhl obočí. „A to?“

„Myslím, že sňatky z rozumu jsou nanic.“

„Ne všechny sňatky z rozumu jsou nešťastné a nejde vždycky o donucování. Mnoho takových vztahů vyjde. Někdy jsou nezbytné. Člověk nemůže stavět osobní štěstí nad povinnost.“

Nejenže se netvářila přesvědčeně, tvářila se přímo zděšeně. Najednou vykulila oči. „Vy byste…?“

„Já jsem následník trůnu a politické svazky jsou důležité.“ Podíval se na údaje na palubní desce, v duchu provedl bleskový výpočet, pokývl a obrátil se zase k ní.

„Ale vidět, jak z takového manželství byla nešťastná vaše matka, to muselo být…“

„Spousta svazků z lásky taky nekončí absolutně šťastně… Tárik třeba přísahal lásku Beatrici.“

Molly se vztekle zablesklo v očích.

„Snad nesrovnáváte Tárika s někým, jako byl váš otec?“

„Ne, to ne, ale vy jste mnohem nebezpečnější než milenky mého otce.“

To označení jí vyrazilo dech a na chvíli připravilo o řeč.

„U nich bylo všechno jasné na pohled. Nebyly zvlášť rafinované.“ Rty se mu pohrdavě stáhly. „Vy jste zákeřná, připlížíte se k mužskému a díky tomu, že vypadáte tak neškodně a mírně, nerozezní se žádný poplach. Ten muž si ani neuvědomí, že jste se mu dostala pod kůži.“ Natáhl se a dotkl se pramínku lesklých vlasů, které se jí uvolnily. „Máte v sobě něco, co muže naláká do propasti.“

Všechno se v ní rozechvělo, když jí špičkami prstů lehce pohladil. Spustil ruku, ale očima dál bloudil po zarudlé tváři. „Když uklidíme lákadlo z cesty –“ sklouzl pohledem na její ústa a pomyslel si, že to lákadlo nemohlo být v lepším balení, „– nebude Tárikovi dlouho trvat a vzpomene si, ke komu patří. Uvědomí si, že Beatrice stojí za deset takových ženských, jako jste vy!“

PÁTÁ KAPITOLA

Zůstával jí rozum stát, když slyšela muže jako Taira mluvit, jako by byla nějaká sexy svůdnice. Kdyby nebyla tak rozlícená, možná by jí to zalichotilo.

„Svůdnice nenosí podprsenky s košíčky B.“

Modrý pohled zaletěl k její hrudi a zdržel se tam.

Bolestně vnímala brnící bradavky, sevřela ruce do pěstí, aby se zadržela a nezakryla si je. „A i kdybych,“ pokračovala chraplavě, „vážně měla nějakou aférku…“

To posunulo jeho pohled výš a v nebesky modrých krásných očích se objevil cynický lesk. „Tak to přiznejte.“

Zaťala zuby. „Neumím klít, ale začínám si připadat, že bych se to s vámi naučila. Jak to mám říct, abyste to pochopil i vy? Nemám žádnou aférku s nikým. Ale,“ dodala a gestem ho umlčela, aby předešla sarkastické vsuvce. Podle čirého úžasu na tom nehorázně dokonalém obličeji soudila, že ho lidé neumlčují moc často, slovy ani gesty.

„I kdybych ji měla, co vám dává právo plést se do životů druhých?“ Chystala se porušit slib, který dala Tárikovi, protože nic než pravda toho člověka v jeho bláznivém plánu zřejmě nezastaví. Cítila ale, že má právo žádat nejdřív od Taira Al Šarífa nějaké vysvětlení!

Zaťala zuby. Nelíbilo se jí, že jí nezbývá, než přiznat své spojení s královskou rodinou Al Kamalů. Dívala se, jak ji fixuje opovržlivým pohledem.

Je to tak nespravedlivé, pomyslela si a měřila si ho s doutnajícím vztekem. Ten muž nedokáže vypadat hůř než úžasně, i kdyby se snažil. I ty vlasy má nejspíš sexy rozcuchané, když se ráno probudí. Přimhouřila oči, v hlavě jí okamžitě vyskočil obrázek Taira v posteli. Tmavý stín na tvářích… ospalý sexy pohled na těžkých víčkách…?

Zarazila se. Není moudré zabývat se uvažováním o tom, jak by po noci plné vášně vypadal muž, který ji právě unesl. O takovou věc by se rukojmí rozhodně nemělo zajímat. Jenže oči si poručit nedaly, dál klouzaly k pevným obrysům krásně modelovaných úst. Po zádech se jí roztančil mráz, když ji napadlo, že asi nebude chabý milenec.

Jako by něco věděla o milencích.

Ignorovala vnitřní hlas i drobné bublinky vzrušení, které v ní explodovaly jako rachejtle, zatímco jí Tair odpovídal na otázku.

„Myslíte, že mám jen tak sledovat, jak se zničí manželství mých přátel? A soudě podle včerejšího večera to přijde brzo. Jak dlouho myslíte, že bude trvat, než si toho někdo všimne? Chci říct, nebyli jste moc diskrétní – všechny ty toužebné pohledy přes stůl.“

„Ne všichni hned uvažují takhle přízemně. To je taková hloupost!“ zakvílela. „Proč si nehledíte svých věcí? Ale já zapomněla – všechno je vaše věc,“ dodala hořce.

Ty výtky po něm sjely jako voda po kachním peří.

Molly se vztekle nadechla a zabodla se mu pohledem do týla. „Podíval byste se na mě laskavě, když s vámi mluvím? Nejenom že jste pán světa, ale navíc se ani neumíte chovat.“

„Buď se budu chovat podle vašich představ, nebo dorazíte živá – vyberte si. Máme před sebou turbulence, musím se jim věnovat.“ Malé letadlo najednou zprudka kleslo, jako by chtělo potvrdit jeho slova. „Zapněte si pásy.“

Molly se už zapínala.

Vzduchová kapsa s turbulencemi trvala pár minut, ale Molly, která nefandila létání ani za ideálních podmínek, to připadalo jako věčnost.

Když Tair konečně stáhl snědé prsty z palubní desky, vydala ze sebe dlouhý roztřesený výdech.

„Co jste to říkala?“ Neodmlčel se, aby jí umožnil odpovědět, ale dodal: „Napovím vám – vysvětlovala jste mi, že jsem pán světa a neumím se chovat. Před ostatními byste si to ale mohla nechat pro sebe, není totiž běžné mluvit se mnou takovým způsobem.“

„Myslíte si, že víte všechno, co? Kdybyste byl jenom z poloviny tak všemohoucí, jak si o sobě myslíte…“ Pevně zavřela oči a taktak se jí povedlo zarazit se, než na něj vychrlí pravdu. Chtěla si zvolit pravou chvíli a sledovat, jak tomu muži spadne hřebínek, až si uvědomí svou chybu.

„Vaše drzost je nebývalá, abyste věděl. Jak by se vám líbilo, kdyby se vám Tárik pletl do milostných záležitostí?“

Nelíbilo by se mu to vůbec, ale pro Tairův způsob uvažování to nebyl žádný argument.

„Pletu se do toho, protože můžu a protože ti dva dávají nám všem naději…“ Odmlčel se, lekl se, že se nechal dotlačit k něčemu, co ještě nepřiznal ani sám sobě.

Molly, která si v duchu připravovala řeč na téma, že Tárik a Chalíd jsou její nevlastní bratři, z té nečekané odpovědi ztratila nit. „Vy jim závidíte, co mají?“

„Nemá smysl závidět druhému něco, co člověk sám nemůže mít.“

Snažila se zatajit zvědavost, a nepovedlo se jí to. „Proč to nemůžete mít?“

Přimhouřil oči. „Co kdybyste to nechala plavat?“ odsekl ostře. Nestál o to, aby na něj slečna šedá myš nasazovala svou amatérskou psychologii.

„Možná je to přirozená reakce uneseného člověka. Nepromýšlel jste si to pořádně. Co myslíte, že se stane? Nemůžu přece jenom tak zmizet ze světa?“

Opovržlivě si odfrkl. „To jste tak významná?“

„Asi ne tak jako vy,“ vyštěkla sarkasticky. „Lidé se nepřetrhnou, aby mi splnili každé přání. Snad vám ale dochází, že to pro vás nedělají z úcty, ale ze strachu.“

„Ve skutečnosti je to tradice.“ A klidně by se jí vzdal, jenže takové změny nejde udělat přes noc.

Její výraz jasně prozrazoval, co si myslí o tradici. Pro případ, že by mu to nedošlo, dodala s úšklebkem: „To já bych radši umřela, než se před vámi uklonila!“

Trhl hlavou dozadu a rozesmál se. Ten hluboký nevázaný smích byl příjemný. Na rozdíl od něj, dodala pro sebe.

Našpulil rty a tiše hvízdl.

„Páni, vy ale máte temperament.“

„A mám i jiné věci. Například lidi, kteří o mě mají starost,“ řekla výhrůžně. „Nevlastní bratry… vlastně, abyste věděl –“ Prudce se zastavila uprostřed tirády a zalapala po dechu. „Ach bože!“

Tair viděl, jak jí z obličeje mizí barva, až zbledla jako stěna.

„Táta,“ zašeptala přepadle a oči se jí rozšířily hrůzou.

„Váš otec?“

Přikývla. „Můj otec má nemocné srdce. Čeká na bypass – pokud zjistí, že jsem se ztratila, zabije ho to.“

„To jistě ano.“

Podívala se na něj naprosto znechuceně. „Vy jste ale bezohledný grázl!“

Nevzrušeně pokrčil rameny. „Možná, ale nejsem naivní, i když musím uznat, že si umíte slušně vymýšlet. Uvažovala jste o psaní knih?“

„Ale to je pravda!“ namítla a do očí jí vstoupily zoufalé slzy, jak se ho snažila přesvědčit, že to myslí vážně.

„Táta měl první infarkt ve čtyřiceti! Pak minulý týden –“ Zarazila se a polkla, jak ji přepadla vzpomínka na nedávný telefonický rozhovor.

Rozhovory, které začínají slovy „Nelekej se, ale…“ nikdy nepatřily k jejím oblíbeným.

Neoblíbila si ani tento.

Molly poslouchala a za hrudní kostí jí jako balvan vězel knedlík zlé předtuchy, když jí otec vysvětloval, že ho nedávno párkrát přepadla bodavá bolest.

„Popiš mi to, nebo s tím radši rovnou běž k doktorovi. Musíš mi slíbit, že se objednáš hned teď.“

„To není třeba. Vlastně jsem byl zrovna venku na kole a rozbolelo mě to trochu víc a nějaký chlápek, který šel kolem, mi zavolal sanitku.“

„Chceš říct, žes měl infarkt.“

Tou dobou si už Molly v duchu rezervovala letenku domů.

„Žádný infarkt, je to jen angina pectoris.“

„Jenom angina pectoris?“ opakovala nevěřícně a měla chuť se zoufale rozkřičet. „No, pak je to teda úplně v pořádku.“

Vzdychl si, jaksi rozechvěle. „Říkal jsem tvým sestrám, že to takhle dopadne, ale přinutily mě, abych ti zavolal.“

„Okamžitě jedu domů.“

„Podívej se, Molly, nemá absolutně smysl, abys teď jezdila. Ten bypass mi neudělají dřív než příští měsíc nebo spíš přespříští – čekací listina je dlouhá.“

Molly, která dosud přecházela po pokoji, si s žuchnutím sedla. „Ty potřebuješ bypass?“

„Já ti to neřekl?“

„No, taková operace srdce, to člověku vypadne z hlavy, že, tati?“ řekla hořce. „Ty jsi nemožný!“ Nebezpečí, že by přišla o svého nemožného rodiče a neměl ji kdo vytáčet, ji vyděsilo tak, až se celá rozčilila. „Jedu domů.“

„Doktoři mi řekli, že se nemám rozčilovat. Kdybys teď kvůli mně přijela domů, tak budu pořádně rozčilený.“

Molly ten argument nepřesvědčil, ale pak si promluvila se sestrami a uvědomila si, že v tom je zrníčko pravdy. Teď věděla, že to byla největší chyba jejího života. Kdyby odjela domů, když měla, neseděla by v tomhle letadle s nepříčetným šílencem.

Zhluboka se nadechla a natáhla se, sevřela prsty na Tairově předloktí a podívala se mu do očí. „Podívejte se na mě,“ řekla a ukázala si na tvář. „Copak vypadám, jako že lžu?“

Zatvářil se znuděně: „To je stará písnička.“

„Vy to nechápete. Jestli se táta o tomhle doslechne…“ Pevně sevřela třesoucí se rty a ustrašeně zašeptala: „Zabije ho to. Potřebuje operaci srdce, víte – nemá se rozčilovat.“

„To je velmi vynalézavé.“

Zoufale zaťala pěsti.

„To není vynalézavost, to je pravda.“

Prohnul rty. „Vypadám jako důvěřivý idiot?“

„Podívejte se… Ztrácím čas, co?“ Zabodla se do něj pohledem plným odporu a dodala: „Pokud se něco stane s mým otcem, budete to mít na svědomí vy a já se vám pomstím, i kdyby to byla poslední věc, co udělám.“

Prudce obrátila hlavu, aby neviděl slzy, které jí vhrkly do očí. Ušel jí tak záblesk nejistoty v jeho tváři.

„Nebojte se, nespustí se žádné poplašné sirény, aby upozornily vašeho otce. Vy jste nezmizela. Jste ohleduplná přítelkyně a usoudila jste, že nebudete zneužívat Beatriciny pohostinnosti ve chvíli, která je určena především rodině. Nechala jste vzkaz.“

Molly zavřela oči. Dokázala si představit Tárikovu tvář, až si ten vzkaz přečte. Ze suchých rtů jí vyšlo cosi jako zasmání.

„Nebudete mi tu zase hysterčit, že ne?“

Molly na něj jen hleděla. „Nebude jim divné, že jsem to nevyřídila osobně?“

„Vyhýbáte se trapné scéně.“

„Ale proč bych se proboha měla cítit trapně?“

„Přijala jste pozvání od muže, se kterým jste se zrovna poznala…“ Zarazil se, když ze sebe vydala podivné škytnutí.

Viděl, jak jí po tvářích tečou slzy, a pocítil provinilé bodnutí. Tahle ženská je rozený manipulátor, připomněl si.

„Vy opravdu máte otce?“ zeptal se ostře.

„To mám a mám taky bratry… Tárika…“

„Chcete snad říct, že to je váš bratr?“ protáhl.

Molly se uvolnila. „Ano… ale neví se to veřejně a já bych byla radši, kdyby to tak zůstalo.“

„To si dokážu představit.“ Ušklíbl se a pozoroval její tvář. „Zklamala jste mě,“ přiznal.

„Zklamala?“ opakovala. Litovala, že nevyrukovala s pravdou hned na začátku a nevyhnula se tak tomu letu. „Nemějte strach, já nespustím žádný diplomatický incident a nebudu o tomhle všem vyprávět.“

„Zklamala jste mě,“ pokračoval, „protože jsem si myslel, že máte neomezenou fantazii, ale zřejmě ne. Dovolte mi jednu radu. Na lžích je důležité to, že se člověk musí aspoň trochu držet reality. Ta historka o ‚vážně nemocném otci‘ byla mnohem přesvědčivější.“

Zalétla vyděšeným pohledem k jeho tváři. Myslí si, že lže.

„On je nemocný!“ Už ale věděla, že ho nedokáže přesvědčit. Šlo o správné načasování a to její nestálo za nic!

Zavrtěla hlavou a přimhouřila oči. „Tárik je můj bratr a začne mě hledat… a pak budete litovat,“ slíbila mu. Silou vůle zadržovala slzy, které se užuž chystaly vylít z očí.

Ušklíbl se. „Já myslím, že se u Tárika přeceňujete. Bude to brát tak, že jste dostala lepší nabídku a jste se mnou.“

„On přijde,“ řekla a zabodla se do něj nenávistným pohledem.

„Nemůžu se rozhodnout, jestli si vážně představujete, že jste do Tárika zamilovaná, nebo jestli je to jenom neškodný flirt, který zašel moc daleko. A upřímně řečeno, vaše pohnutky mě ani nezajímají.“

Přes hlásaný nezájem začal okamžitě spekulovat: „Je to pomsta za všechny ty roky, kdy jste musela stát ve stínu Beatrice? Muselo to být nepříjemné – když jste byla s Beatricí, nikdo se na vás ani nepodíval, že?“ Planoucí modré oči jí opovržlivě sklouzly po štíhlém těle.

„Kdo by vám mohl vyčítat,“ pokračoval, „že vás to lákalo, když se naskytla příležitost? Někdo se konečně díval na vás, ne na Beatrici.“

„Vidím, že to máte rozmyšlené.“

Po té poznámce mu přejel po tváři vztek. „Nenapadlo vás někdy, že ubližujete lidem?“

„Nenapadlo vás, že jste úplně vedle?“

ŠESTÁ KAPITOLA

„Hloupá otázka, jistěže vás to nenapadlo,“ pokračovala. „Ale pletete se ve všem. Tárik přijde, a až přijde, nebudete se tvářit tak nafoukaně a samolibě.“

Těžko říci, jako dlouho se táhlo to nepříjemné, nepřátelské ticho, než Tair zavolal: „Připoutejte se – přistaneme.“

Molly, která se usadila na sedadle vzadu v letadle, co nejdál od něj, udělala, co chtěl. Vzpoura jen pro vzpouru samotnou není k ničemu. Musela si naplánovat strategii a mezitím mohla jenom doufat, že bratři budou mít dost rozumu a utají před otcem pravdu, jak dlouho to půjde.

„Možná to bude trochu drsné.“

Molly měla pocit, že to podcenil, ale když pak vyhlédla z okénka, překvapeně zjistila, že přistáli a zůstali celí.

Ocitli se doslova uprostřed pustiny.

Její plány na to, že ztropí hluk a někdo ji zachrání, se rozplynuly. Tair to letadlo posadil na zem a vypadal tak uvolněně, až jí připadalo, že musí začít zoufale ječet.

Odolala tomu nutkání, uvědomila si, že nejlepší bude ukolébat ho do falešného pocitu jistoty, aby si myslel, že všechno ovládá a ona že se vzdala.

Copak neovládá? A copak jsem se nevzdala? uvažovala.

„Fajn, jsem rád, že máte rozum.“

Jenom si tomu věř, ty kryso, pomyslela si, a chytila cosi bílého, co jí hodil.

„Oblečte si to.“

Nečekal, obrátil se a vešel zas do kokpitu. Když se za chviličku vrátil, měl vlasy schované pod tradičním bílým pouštním šátkem. Molly cítila, jak jí po zádech přeběhl mráz. Ta pokrývka jen zdůraznila dokonalou stavbu a pevně vymodelované rysy jeho přísné a krásné tváře.

„Jste připravená?“

Díval se, jak beze slova zvedla ruce z opěradel křesla. Zdřevěnělými prsty si rozepnula přezku pásu a zvedla se.

I když se na něj schválně nepodívala, moc dobře vnímala jeho tísnivou přítomnost. Zvedla pohled zpod řas, a když uviděla jeho tvář, zas ji to vyvedlo z rovnováhy. Couvla a přitom zavrávorala, ale Tair ji zachytil. Znovu jí došel dech, protože se ocitla tak blízko jeho ocelové hrudi.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

Molly zápasila o vzduch. Tohle je ale příšerné!

Jednou paží ji objímal kolem žeber, ale ne tak pevně, aby jí to bránilo v dýchání. Dusily ji vlastní vyhladovělé smysly, sotva se nadechla mužné vůně jeho horkého těla.

Zhluboka nabrala vzduch a podařilo se jí natolik se ovládnout, že se od něj odstrčila.

„Vážně jste v pořádku?“ zeptal se znovu.

Molly přikývla. Připadala si nepříjemně zranitelná, jak tak modrýma očima pátral v její tváři.

„Dovolte mi, abych vám vysvětlil, co bude dál.“

„Já vím, co bude dál,“ vyštěkla. Pak se rozmáchla a divoce ho nakopla do nejzranitelnější části mužského těla. Povedlo se jí to spíš se štěstím než díky zkušenosti a spokojeně si vyslechla jeho bolestivé heknutí. Rozječela se, jako když ji na nože bere, a vrhla se ke dveřím.

Ještě se k nim nedostala a už se jí kolem pasu ovinula ruka. Nával adrenalinu jí dodal sílu, pustila se do něj, začala mu pěstmi bušit do prsou. Doslova se zalykala zoufalstvím, protože ji až urážlivě lehce přemohl.

„Pusťte mě, vy… pomoc!“

„Nikdo vás neuslyší,“ prohlásil s klidem do jejího namáhavého supění. „Nechci vám ublížit, ale to neznamená, že to neudělám.“

„Bože,“ ušklíbla se. „Nejste vy borec?“

„Nejste vy divoká kočička?“ opáčil a podíval se na ni s výrazem, při němž v ní všechno poskočilo. Bojovnost z ní najednou úplně vyprchala, a kdyby ji nedržel, svezla by se na zem. „Neplýtvejte silami.“

Jakými silami? pomyslela si. Najednou si připadala slabá jako kotě. Chybělo jen jediné ostřejší slovíčko a trapně by se rozbrečela.

„Nikdo vás tu neuslyší a utéct není kam. Chápete to?“

Přikývla a on ji pustil. Předloktím si odsunula z tváře pramen vlasů – poslední sponku už dávno ztratila – a zabodla se do něj pevným pohledem.

„Nenávidím vás,“ oznámila mu rozechvěle, ale přesvědčivě. Zlaté oči jí přetékaly odporem.

„Ani já nejsem zrovna váš fanoušek. Umíte kopnout jako mula. Připomeňte mi, abych nikde nenechával ležet nic ostrého.“

Sebral ze země ten bílý kus látky. „Teď si to oblečte.“

Sevřel rty, když zavrtěla hlavou. „Je to přesně takové, jak to máte ráda – plandavé a beztvaré. A uchrání vás to před sluníčkem. Do setmění jsou ještě dvě hodiny.“

„Kam mě vezete?“

„Někam, kde nenaděláte škodu,“ odsekl a pak dodal: „Můj dědeček má kousek odsud tábor.“

Popotáhla a pohodila hlavou. Rozpuštěné vlasy se jí rozvlnily a hladce se jí snesly na záda. „Takže ten únos je rodinná akce, co? Děda na vás musí být pyšný.“

Tair se na ty vlasy díval a myslel na to, jaké by asi bylo cítit je na kůži. Ne že by zamýšlel to zjistit. Muž si ale nemůže pomoci, prostě ho to zajímá.

„Dědeček tam nebude.“ Rty se mu prohnuly, když si představil dědečkovu reakci, kdyby se objevil s tou zlatookou zajatkyní v patách. „Je na slavnosti – na dostizích.“

„Koňské dostihy v poušti?“

„Velbloudí.“

„Vy závodíte na velbloudech?“

„Je to tradice. Místo se každý rok střídá.“

„A vy se tam neukážete?“

„Ukážu.“

Molly nedokázala zatajit překvapení – ale neměla to být spíš úleva? „Takže se mnou nezůstanete.“

Koutek úst se výsměšně zvedl. „Budu vám chybět?“

Do tváří se jí nahrnula červeň. „Asi jako další díra do hlavy.“

Zasmál se. „Pojďte – váš koráb čeká.“

Bohužel to byl vážně koráb. Koráb pouště.

O pár minut později už nevěřícně stála, hleděla na dva velbloudy a vrtěla hlavou. „To si děláte legraci?“

Neodpověděl, zato se párkrát zašklebil, zatímco se pokoušela vyškrábat se na velblouda za pomoci jednoho ze dvou mužů, kteří je čekali.

„To zvíře divně smrdí.“

„Nejspíš si myslí to samé o vás,“ odsekl a nikoli poprvé pomyslel na vůni jejích vlasů.

Založila si ruce a zavrtěla hlavou. „Nedokážu to.“

„Seberte trochu odvahy. Je to jako sednout si do křesla.“

„Mám sebrat odvahu?“ opakovala a rozhořčeně zvýšila hlas. „Moc ráda bych viděla, kolik odvahy byste měl vy, kdyby to bylo naopak. Byla jsem unesena, urážena, umírám hladem a vy čekáte, že budu rajtovat na pitomém velbloudovi. Co je moc, to je moc!“ vychrlila ze sebe, svezla se na zem a usadila se tam se zkříženýma nohama.

Muži pohlédli na Taira. Řekl něco arabsky a oni se usmáli.

„Co jste jim to o mně říkal?“

„Že jste obyčejně milá jako holubička, ale dneska máte špatný den.“

Zabodla se do něj jedovatým pohledem a vyjekla, když ji jeden muž chytil, vysadil na velblouda a pobídl zvíře.

„Jde vám to dobře.“

„Strčte si svou podporu za klobouk. Jestli spadnu a zlámu si vaz, budete mě mít do smrti na svědomí.“

„Vy nespadnete – jste přirozený talent.“

Zamumlala něco nezřetelného a střelila po něm vražedným pohledem. Ušklíbl se a pobídl své zvíře, nedal jí jinou šanci, než ho následovat. Nevěděla, kde jsou ani kam jedou. Všude kolem byla jen zvlněná rozlehlá táhnoucí se nicota.

Buď ti velbloudi znali cestu, nebo Tair patřil k lidem, kteří mají v hlavě zabudovaný kompas.

Stmívalo se, když se dostali na jakýsi svah a uviděli, jak se pod nimi rozkládá tábor.

Molly zalapala po dechu – bylo to úchvatné!

Shluky stanů se tyčily kolem místa, kde musel být přirozený zdroj vody, protože viděla palmy s povlávajícími listy a slyšela slabé, ale zřetelné zurčení. Hořely tam ohně a vysílaly jiskry do sametového večerního vzduchu.

Přes to, že byla přehřátá, unavená, rozlámaná a rozčilená jako čert, ta scéna jí učarovala.

„To je krása.“ Uvědomovala si, že se na ni Tair dívá, a dodala nevrle: „Asi mi tu nikdo nepomůže, kdybych jim řekla, že jste mě unesl, že?“

„Vážně byste jim to chtěla povídat?“

Molly vztekle zahořely tváře. Obrátila se k němu a málem přitom ztratila rovnováhu. „Myslíte, že se mi líbí snášet vaši společnost a vaše urážky jenom kvůli vašemu roztomilému obličeji?“

Okamžitě si uvědomila, že to byla chyba. Zkoumavý lesk, který se mu objevil v očích, jí to jen potvrdil.

„To by mě nenapadlo. Nikdo mi ještě neřekl, že mám roztomilý obličej, ale přirozeně jsem rád, že se vám líbí, slečno šedivá myško.“

Molly zaťala zuby a nereagovala na tu výsměšnou poznámku.

„Kdybych nevěděl…“ Naklonil tmavou hlavu na stranu a s přimhouřenýma očima zkoumal její tvář, až to už Molly nemohla vydržet a vyštěkla: „Co kdybyste nevěděl?“

„Kdybych nevěděl, jak to je, tak bych skoro řekl, že se vám to dobrodružství líbí.“

Vyvrátila ten bláznivý názor okamžitě a rázně: „A kdybyste to řekl, tak já bych zase řekla, že jste blázen.“

Tair neodpověděl, jen pokrčil rameny a prudce poplácal zvíře po zadku, aby se dalo zas do pohybu.

Co si o mně myslí? uvažovala, jak ho tak pozorovala před sebou. Že jsem nějaký adrenalinový blázen? To jistě!

Při tom pomyšlení se opovržlivě zasmála. Na druhé straně bylo pár chvilek…

Chvilek čeho, Molly – hrůzy?

Zahnala myšlenky, které se jí vkrádaly do hlavy, a přitiskla se k velbloudovi, protože vyrazil kupředu. Snad reagoval na halasné uvítání, když Tair dorazil do tábora.

Brzo se ukázalo, že byli očekáváni. Z dálky se dívala, jak se lidé shromáždili kolem Tatra. Vítali ho srdečně, ale s úctou.

Zavřela oči a pevně se držela, když velbloud zareagoval na čísi povel a sklonil se k zemi, aby mohla sesednout.

Molly se obrátila, aby poděkovala člověku, který jí pomohl vymanit ztuhlé a bolavé tělo ze sedla, a čelist jí poklesla.

Pokud to nebylo dvojče, pak to byl muž, který ji přede dvěma hodinami vysadil do sedla… přede dvěma parnými, náročnými hodinami, po kterých necítila vlastní pozadí.

Hned potom uviděla vůz s náhonem na všechna čtyři kola a hrozné podezření se potvrdilo. Tair je příšerný chlap! Nadzvedla si dlouhé sukně bílého pouštního roucha a vydala se k charakteristické vysoké postavě svého únosce.

„To jste udělal schválně, co?“ Hlas se jí třásl vztekem, namířila na něj vyčítavý prst. „A neříkejte,“ varovala ho temně, „že nevíte, o čem mluvím.“

Nejasně si uvědomovala, že hluk kolem ustal. Lidé zírali a rozestupovali se jako moře, když udělala několik dalších nejistých kroků k Tairovi. Neměl ani tolik slušnosti, aby projevil lítost.

„Oni, ti muži…“

Založil si ruce na prsou a doplnil: „Ahmed a Sámir.“

Zaťala zuby. „Ahmed a Sámir sem dojeli autem a my jsme mohli taky.“

Nepopřel to a jeho vyzývavý úsměv přilil olej do ohně Mollyina doutnajícího vzteku.

„Ale pak byste přišla o zkušenost, kterou zažije málokdo.“

„To proto, že ti velbloudi jsou pěkně pitomý dopravní prostředek.“ Promnula si zadeček. „Vlastně jsou to odporná smradlavá zvířata, i když,“ zdůraznila a znovu bodla prstem směrem k němu, „ne tak odporná jako vy!“ Sklouzla pohledem k zaprášenému autu a nasadila toužebný výraz. „Vsadím se, že má i klimatizaci. A já se z toho horka zřejmě osypala.“ Přejela si rukou po přehřáté kůži na tváři a na prstech jí zůstal písek a prach.

„Tohle je vaše pomýlená představa, jak se mi pomstít za mé pomyslné hříchy?“ Napadlo ji, že podstupuje trest, a přitom si vůbec nic neužila.

Veselí mu zmizelo z tváře a rty se mu pohrdavě stáhly. „Není to nic ve srovnání s tím, jaký trest by ženu jako vy stihl od mých předků.“

„Vy víte houby o ženě jako já, protože když ženy jako já uvidí někoho vašeho druhu, obloukem se mu vyhnou. Bože můj, moc ráda bych viděla, až konečně spadnete z té samolibé, nadřazené vysoké větve.“

Zrovna teď toho moc neviděla. Nával rudých skvrnek, který se jí roztančil před očima, když byla v půlce své tirády, vystřídala černota a snášela se na ni jako deka.

Viděla Taira, přísného a opovržlivého a tak krásného, až jí bylo do pláče; viděla, jak se mu pohybují rty, ale neslyšela, co říká. Slyšela jen hlasité svištění, jako když vlak jede tunelem.

Poslední, co si uvědomovala, byla zem, která se jí tuze rychle řítila vstříc.

SEDMÁ KAPITOLA

Molly otevřela oči a omámeně zamrkala. Ocitla se v nějaké místnosti s vysokým stropem, který vypadal jako z rozevlátého hedvábí. Bylo to vážně moc hezké.

Nadechla se. Vzduch byl plný jemné kořeněné vůně, prchavé směsi kadidla a skořice. Obrátila hlavu za lehkým vánkem, který lehce kolébal skleněnými lampami nahoře, ale neviděla za vyřezávanou zástěnu, zaplněnou svícny s poblikávajícími svíčkami.

„Tak jste se probrala.“

Ach bože!

Znovu zavřela oči a zabručela: „Kéž by ne.“ Najednou se jí všechno v duchu vrátilo, události posledních dvanácti hodin.

Hleděla na holou nohu, vykukující zpod lehké pokrývky. Zavrtěla prsty. Někdo jí sundal boty, než ji uložil na nízký divan.

„Bolí mě hlava.“

Molly přimhouřila oči před světlem lamp, které se odráželo ve velikém zdobeném zrcadle napravo od ní. Spolu s její tváří. Vypadala jako duch, bledá skoro jako obklad, který měla na čele. Stáhla si ho a nechala ho z ochablých prstů vypadnout na zem.

Tairovi bleskla hlavou vzpomínka, že moc nechybělo a byla by se hlavou udeřila o zem, kdyby ji nechytil. Zaťal zuby.

„To proto, že jste hloupá.“

Hloupá, ale taky slabá žena.

A měla za sebou den, který by fyzicky i duševně vyčerpal spoustu mužů.

Když držel její bezvládné tělo v náruči, pomyslel si… Polkl a zahnal tu vzpomínku. Věděl, že nic, co provedla, nesnižuje jeho vinu na jejím zhroucení. Měl na sebe pořádný vztek, že neuvážil její křehkost, když ji přinutil putovat pouští.

„Nestyďte se, jenom mi to řekněte,“ protáhla Molly. Zvedla se na lokti a zašilhala vzhůru na Taira, který se přesunul do jejího zorného pole a zastavil se u postele.

Musela putovat očima hodně nahoru, než se dostala k jeho tváři.

Žaludek se v ní zhoupl. Nebyl to princ s uhlazeným šarmem, diplomatickým vystupováním a ve značkovém obleku. Tento muž je vznětlivý a tvrdohlavý, pomyslela si, když studovala ty pevně řezané snědé rysy. Jako by v tomto prostředí shodil tenkou slupku civilizace a stal se sám sebou.

„Takže je to moje vina. Jak to, že mě to nepřekvapuje?“ zachraptěla… Bože, že ji ale bolelo v krku. „Nepřestává mě udivovat,“ řekla hořce, „jak umíte převrátit všechno naruby.“

Tair něco tiše a vztekle odsekl ve svém jazyce, pak si prohrábl havraní vlasy. „Já si uvědomuju, že za to můžu.“

Molly začala být ostražitá, ale z jeho odměřeného výrazu nic nevyčetla. Přiznával, že za to může, ale výčitky zřejmě necítil.

„Takže mě odvezete zpátky domů?“

„O tom si promluvíme zítra.“

„To říkáte jenom proto, abyste mě umlčel.“

„Kdybych vás chtěl umlčet, jsou mnohem účinnější způsoby!“

„To si dovedu představit.“

Pochyboval o tom, že má na mysli totéž co on. Stěží by mohla mluvit, kdyby ji kupříkladu políbil… Hleděl jí na pusu a myslel na to, jak by asi chutnala, na její horké rty a sladká vlhká ústa.

„Proč na mě tak zíráte?“

Tair se vzpamatoval a hladce navázal: „Chcete se o tom bavit? Klidně – tak si popovídejme o tom, jak jsem vám několikrát během cesty říkal, abyste se napila, a vy jste mě neposlechla. Jste dehydratovaná – proto jste omdlela.“

Molly se na něj dívala a uvažovala o tom záblesku citu, který se mu objevil ve tváři. Ale teď si ji měřil skrz záclonu dlouhých řas, a ona nevěděla, jestli si to jenom nepředstavovala.

„Já nikdy neomdlívám.“

Pod očima měla stíny, byla bílá jako stěna. Věděl, že jí musí být hrozně, ale stejně bojovala dál.

Uvažoval, jak ji mohl považovat za zakřiknutou a plachou.

„A já se zas nikdy nestarám o hloupé polomrtvé ženské, ale všechno je jednou poprvé.“

Podívala se na sklenici, kterou jí podával, a zavrtěla hlavou. „Nemám žízeň.“

Netrpělivě přešlápl, až led zacinkal o sklo. „To mě nezajímá.“

Využila příležitosti studovat jeho tvář. Vypadal, že by byl schopen nalít jí obsah sklenky do krku, kdyby nespolupracovala.

A vypadal jako ztělesnění toho, co by si žena mohla přát ve svých nejdivočejších snech. Mollyiny sny bývaly mnohem usedlejší, ale jak na něj tak hleděla, srdce se jí rozběhlo rychleji. Ticho se protahovalo.

„Dobře!“ Nepřátelsky si odfrkla, chňapla sklenici a zvedla si ji k ústům.

„Všechno.“

Molly přimhouřila oči. „Já…“

Umlčel ji pohledem. Povzdechla si a udělala, co chtěl. „Spokojen?“ zeptala se a plácla sebou zpátky do polštářů. V hlavě jí bušilo. Stejně jí bušilo i srdce, ale věděla, že z jiného důvodu.

„Ani ne. Proč jste mi po cestě tvrdila, že jste pila? Říkal jsem přece –“

„A já vám zas říkala, abyste šel do háje, a taky jste mě neposlechl,“ poznamenala dětinsky. „A vážně jsem pila.“

Cynicky povytáhl obočí a odkudsi vylovil láhev vody. Hodil jí ji a Molly ji chytila.

„Reflexy máte dobré.“ Spousta věcí na ní byla dobrá – lepší než dobrá, s jednou výraznou výjimkou – rozhodla se získat manžela své nejlepší kamarádky a spát s ním.

Molly se nadzvedla a zatřepala lahví.

„Vidíte, pila jsem.“

„Je víc než z půlky plná. Člověk, který nebere poušť vážně, si koleduje o malér,“ napomenul ji.

„Já jsem se vám o tu poušť neprosila. Neměla jsem na vybranou a vašim sadistickým sklonům by stejně jenom vyhovovalo, kdybych dostala úžeh.“ Změřila si ho zlostným pohledem plným vzteku a znovu klesla na postel. Trhla sebou, protože ji přitom zvlášť silně bodlo ve spáncích.

Tair zaklel a v okamžiku byl na kolenou u její postele. „Jste v pořádku?“

„Nestarejte se!“ zabručela rozmrzele. „Říkal jste, že jsem jenom přehřátá,“ zamumlala a podrážděně zatáhla za pokrývku. Stáhla si ji až k pasu, teprve pak jí došlo, že má na sobě jenom podprsenku a kalhotky. Vyjekla, vytáhla si ji zas až k bradě a obrátila se k němu, oči temné podezřením.

„Kde mám šaty?“

Nezúčastněně pokývl k úhledné hromádce na židli za sebou. „Jak jsem řekl, byla jste přehřátá a potřebovala jste ochladit.“ V tu chvíli by i Tairův termostat uvítal seřízení. Pleť měla alabastrovou a vypadala celá hladká a jemná.

„Vy jste mě svlékl?“ Představa, jak jí Tair sundává šaty, jak se jeho ruce dotýkají její kůže, ji rozechvěla hrůzou – aspoň doufala, že je to hrůza!

„Vadilo by vám, kdybych to byl já?“

Ach bože, byl to on!

No tak, vynadala si, nemysli na to – nejspíš to nebyl on. Chápala, že je to skvělá rada, ale nedokázala se jí řídit. Uvědomila si, že ani nemá podprsenku a kalhotky, které by k sobě ladily.

Jako by mu na tom nějak záleželo!

„Jistě byste si to užil víc, kdyby šlo o Beatrici.“ Zavřela oči, zamávala na rozloučenou té troše hrdosti, která jí zbyla, a zapřísahala zem, aby se pod ní na místě propadla. Bohužel se to nestalo.

„Chcete, abych vás oznámkoval od jedné do deseti, a Beatrici jste předem přidělila dokonalou desítku!“

„To ne!“

Povytáhl temné obočí. „Připadalo mi to tak.“

Molly stiskla rty.

„Já moc dobře chápu, že Beatrice je krásná a já ne. Náhodou mám dvě sestry, zrovna tak nádherné jako Bea, těm se nevyrovnám. Vím, že se ženské mezi sebou perou, abyste si jich všiml. Ale já nežebrám o uznání u mužských, které nemám ráda.“

Tair studoval její zlostně zrudlou tvář a pochyboval, že si uvědomuje, kolik toho svou poznámkou odhalila. Tím se vysvětlovalo to příšerné oblékání. Stejně jako spousta ošklivých káčátek nevěděla, že se proměnila v labuť. Měl zlost na její rodinu, která jí to nevysvětlila.

Co udělat, aby si to uvědomila?

„Beatrice je krásná ženská. Vím to, i když jsem ji nikdy neviděl ve spodním prádle.“

Molly vykulila oči. Neřekl, že by o to nestál, ale upřímně řečeno, který chlap ne? Kdyby Beatrice nebyla tak milá, byla by hračka ji nenávidět.

„Ale vy jste taky krásná žena a ani vás jsem nikdy neviděl ve spodním prádle.“ Štíhlá tvář mu najednou roztála úsměvem. „Kromě toho krátkého, ale slibného momentu před chvilkou.“

„Jste odporný!“ zachrčela. On si myslí, že jsem krásná…? „Takže jste ne…“

„Ne, byla to Sabra – jediná, která si troufla.“

„Troufla?“

„Vylekala jste je. Vylekala jste i mě…“

Na chvilku přimhouřila oči – málem ho brala vážně.

„Stála jste tam a ječela na mě. Lidé z matčina kmene si tuze považují dobré vychování.“

Bleskurychle se zvedla do sedu, přikrývku s sebou. „Já mám vychování!“ Podívala se na jeho ústa a cítila, že má i spoustu neovladatelných hormonů.

Tair se díval, jak přehoupla nohy přes okraj divanu. Její pohyby měly nekoordinované kouzlo novorozeného hříběte. Přepadla ho neznámá něha, měl co dělat, aby jí nešel na pomoc. „Jen zůstaňte sedět a uklidněte se. Příště možná nebudu tak rychlý a nezachytím vás.“

„Já neomdlím… vy jste mě chytil?“

Jeho přivřené oči se setkaly s jejími doširoka otevřenými. „Taktak.“

Není to jako naschvál? Jednou jedinkrát se stane, že se ocitne v náruči tak neuvěřitelného muže, a je v bezvědomí! Pokoušela se namluvit sama sobě, že jako moderní a svobodná ženská nestojí o to nechat se unášet v žádném směru.

Změřila si ho skrz řasy a připadala si zvláštně stydlivě… „Asi bych vám měla poděkovat za tu rychlou reakci… a taky bych to udělala, kdyby to celé nebyla vaše vina.“

Zašklebil se, nevypadal už tak přísně, vrásky kolem očí se mu prohloubily. „Už jsem si myslel, že na mě budete hodná.“

Pokusila se usmát, ale připadalo jí, že má ztuhlé rty, takže místo toho jen zvedla bradu. „Občas i vy působíte skoro lidsky.“

Jeho pohled se krátce setkal s jejím a Mollyino srdce se rozběhlo jako o závod.

Připomenul si, že zásady se nedají přizpůsobit jen proto, že jeho libido přešlo na rychloběh. „Občas málem zapomenu, že jste včera v noci spala s mým ženatým bratrancem.“

Na zkažení nálady to stačilo.

Měkký výraz v jejích očích se proměnil na chladnou důstojnost, když se škrobeně napřímila. „Když máte tak špatnou paměť, snad bych si to měla napsat sem… zkažená ženská…“ Přejela si po čele, pak se znechuceně podívala na špinavý prst. „Potřebuju se umýt.“

„Pošlu sem někoho, aby vám pomohl.“

Obrátil se a vyšel, až se mu dlouhá róba rozevlála, jako by se chtěl co nejrychleji dostat pryč.

„Asi se bál, že se ode mě zašpiní,“ vysvětlila svému odrazu v zrcadle, když se zvedla. Měla by být ráda, že odešel. Atmosféra začínala být trochu… dusná.

Rozum Taira odmítal, ale bohužel to nebyl rozum, co se v ní probouzelo, když se dívala do jeho fascinujících očí, nebo když se usmál, nebo když se neusmál. S povzdechem si přiznala, že těch sto devadesát centimetrů krystalické mužnosti by přimělo zapomenout každou ženu, která není od pasu dolů ochrnutá, že vlastně není moc smyslná.

S takovým mužem by se nechtěla zaplést. Čím déle si o ní bude myslet, že je hrozná, tím líp. Kdyby jednal podle sexuální přitažlivosti, kterou mezi nimi občas vycítila, netušila, jestli by dokázala rozumně reagovat.

Pořád ještě zkoumala místnost a pokoušela se odpoutat od myšlenek na Taira a to podivné okouzlení, když se objevila Sabra s jídlem.

Molly už umírala hlady. Posadila se na hromadu polštářů k nízkému stolku, na který dívka položila tácek. Jídlo, kořeněné jehněčí s kuskusem a mandlemi, se jen rozplývalo na jazyku. Když Molly poznala, že dívka anglicky nerozumí, a pochválila jídlo svou nijak zvlášť dobrou francouzštinou, Sabra se nadšeně rozzářila a okamžitě začala brebentit.

Molly ji gestem požádala, aby zpomalila. Nakonec pochopila, že jestli chce, může se po jídle vykoupat.

Sáhla si na tvář, zatvářila se znechuceně a ujistila tak Sabru, že rozhodně chce!

OSMÁ KAPITOLA

„Kam chcete utéct?“

S rukou na těžkém závěsu u vchodu do stanu se Molly prudce obrátila, až se jí vlasy, ještě vlhké z koupele, rozlétly kolem polekané tváře.

Tair byl prostovlasý a temné vlasy, které se modročerně leskly ve světle svíčky, měl rozcuchané a vlhké, jako by se taky zrovna vykoupal. Rozevláté roucho vystřídalo bílé tričko, které mu znepokojivě těsně přiléhalo ke svalnaté postavě, a kalhoty, zastrčené do kožených jezdeckých bot.

Pustila závěs. Zhoupl se zpátky na místo a zašustil. Znělo to jaksi příšerně definitivně.

„Já neutíkám, ale když se ptáte, všude jinde by bylo líp než tady. Hledala jsem Sabru.“

„Kdybyste znala poušť, neřekla byste to, ma belle,“ konstatoval suše.

„Já nejsem vaše ‚belle‘, ani nic jiného vašeho.“

Odhalil zuby vlčím úsměvem a vypadalo to, že ho její kousavý tón pobavil. „Není kam utéct, Molly. Smiřte se s tím.“

Jeho podmanivý hlas připomínal hustý teplý med.

Molly se snažila udržet vztekle odtažitý postoj a nebrat na vědomí tu část sebe, které se utíkat nechtělo.

„Proč – protože jste řekl?“ Pohrdavě si odfrkla. Srdce se jí v prsou rozbušilo jako lapený ptáček, když k ní o krůček přistoupil.

Vypadal jako esence mužnosti. Když se na něj dívala, celé tělo jí rozbolelo touhou.

„O co jste chtěla Sabru požádat? Postarala se o vás?“

„Ano, jídlo bylo vynikající.“

„Koupel vám vyhovovala?“

Přikývla, koupel byla vysloveně úžasná. Nechtělo se jí ani vylézt z té voňavé vody a pleť se jí ještě pořád leskla sladce vonícími olejíčky, které jí Sabra stydlivě nabídla.

„Chtěla jsem se Sabry zeptat na spaní. Předpokládám, že mi dopřejete jisté soukromí.“

Zastavil se kousek od ní, tak blízko, že viděla jeho bílou jizvu. Napadlo ji, jaké by to bylo, přejet po ní jazykem. Hned toho zalitovala, protože jí zahořela tvář.

„Spaní záleží čistě na vás.“ Sklouzl pohledem na nízký divan, navršený hedvábnými polštáři. „Ale v noci bývá člověku smutno.“

Molly polkla a založila si ruce na prsou. „Já si naprosto vystačím s vlastní společností, děkuji vám.“

„Nebojte se – nebudete muset bránit svou počestnost. Nikdy jsem nepotřeboval ženu k něčemu nutit.“

To pohrdání v jeho hlase ji bodlo. „Jen abyste věděl, já se bránit umím a udělala bych to.“

„Já si na šedivé myšky nepotrpím.“ Ale bylo těžké představit si něco méně šedivého než tu ženu, která na něj hleděla zářivýma očima. Kritickým pohledem přejel po její pomačkané sukni a blůze, pak se ušklíbl. „Proč jste si oblékla tohle? Požádal jsem Sabru, aby vám dala něco čistého.“

Molly věděla, že nepatří k úchvatným, nápadným ženám. Přesto ji jeho přezíravá poznámka zabolela.

„Dala mi to, ale já radši nosím vlastní šaty. A když jsme u toho, na co si člověk potrpí, já zas nemám zálibu v mužích, kteří mě unášejí.“

„Berte to jako malé dobrodružství.“

Molly zrovna myslela na to, jak je šílené, že se jí rozbrní kůže, sotva se na něj podívá. Opovržlivě si odfrkla.

„Zkuste to brát filozoficky. Soustřeďte se na výhody.“

„Protože jich je tolik?“

Zasmál se.

Molly se ze všech sil snažila udržet uražený výraz, když se střetla s jeho drzým zářícím pohledem.

„Kdy jindy byste měla příležitost studovat tak zblízka… soukromí cizí kultury?“ Hlas měl sametový jako teplé hedvábí. Takové hedvábí, jehož dotek působí přímo eroticky.

„Kdybych se chtěla něco dozvědět o cizí kultuře, přečetla bych si knížku v pohodlí vlastního křesla.“

Jedna věc byla nechat se chytit do pasti a úplně jiná osobně obrátit klíčem v zámku a pak ho předat vězniteli. To by bylo bláznivé a jenom blázni by se poddali náhlé přitažlivosti, která vyhoří a nechá po sobě vychladlý lítostivý popel.

Nešlo o to, jestli by si jí Tair ráno vážil, kdyby spolu prožili noc – nevážil si jí ani teď – ale o to, jestli by si pak vážila sama sebe.

„Jsou jisté věci, které z knížek nezjistíte.“

Jejich oči se setkaly a žár v jeho pohledu jí vymazal z hlavy všechny rozumné myšlenky. Všechny sebezáchovné pudy, které měla, na ni ječely, aby se neptala, jaké jsou to věci – v jejím současném stavu by se jí možná líbilo, co uslyší!

Seber se, nabádala se a sklopila oči.

„Nejste snad z těch lidí, kteří se vydají do ciziny a pak trčí bezpečně zavření ve sterilním luxusu za zdmi letoviska?“ usmál se.

„Pokud vám to vyklouzlo z paměti, připomínám, že tu nejsem na dovolené.“

Tair se neuráčil vzít její poznámku na vědomí. Hlasem, který se nebezpečně blížil hříšnému šepotu, dál rozvíjel své téma. „Myslím, že člověk by měl využít všechny šance na nové zkušenosti. Když to neuděláte,“ uvažoval, „kdo ví, možná toho budete celý život litovat…?“

A sám už věděl, že by navždycky litoval, kdyby nevyslyšel instinkt, který nedokázala potlačit ani půlnoční vyjížďka pouštní krajinou pod hvězdami.

Zděsil se, když se přistihl, že hledá omluvy jejího chování… připomínal si, že Molly je ztělesnění všeho, čím na ženách opovrhuje, ale ani to neuhasilo oheň, který mu hořel v krvi.

Jejich pohledy se střetly, ale po chvíli sklopila oči, očividně zmatená.

„Já nečekám jednání naivky. Nemusíte to přede mnou hrát.“

Molly se přiměla znovu se na něj podívat. „Takže tohle je vlastně báječná příležitost, jak si rozšířit obzory?“

„Situace je taková, jakou si ji uděláte.“

„To jsem ale hloupá. Nedošlo mi, jaké mám štěstí, že mě proti mé vůli unesl člověk, který vyznává staré zlaté časy, když muž byl ještě muž a žena otrokyně!“

„Já nepotřebuji otrokyni.“

Vysunula bradu, paličatě odmítala pochopit vzkaz v těch lesknoucích se očích.

„Já vám taky žádnou nenabízím.“ S předstíraným chladem si přezíravě změřila to vysoké, štíhlé a svalnaté tělo. Cítila, jak se maska rozpadá, klesla pohledem a cynicky se ušklíbla. „Nemyslím si, že něco nebo někoho potřebujete.“

„To bych neřekl.“

Tón, který v jeho hlase předtím neslyšela, ji přiměl zvednout hlavu. Už ji nebavilo tancovat kolem toho tématu, a tak řekla nahlas, co si myslela: „Pokoušíte se mě svést?“

„Ano.“

To jediné přímé slovo natropilo na jejím odhodlání víc škody, než by dokázaly všechny večeře při svíčkách a romantická gesta – ne že by jí Tair něco z toho nabízel.

Jediným dlouhým povzdechem jí unikl vzduch z plic a tělem jí projelo mrazení. S očima napůl zavřenýma se k němu naklonila, jako by ji přitahovala nějaká neviditelná síla. Každá buňka v těle jí vibrovala touhou, která se přes ni přelévala jako vlny na pobřeží.

Tair k ní popošel, zvedl ruku a zabořil prsty do hladké hřívy jejích vlasů, uhladil ty hedvábné pramínky, které se zachytily na tvářích, a vzal jí obličej do velkých dlaní. Když ji palci pohladil, cítil, jak se chvěje.

„Co mi to děláš? Pokaždé, když se na tebe podívám, musím myslet na tvoje ústa nebo na šíji…“ Nedokázal se už dál vzpírat touze ji ochutnat a přitiskl jí rty ke krku.

Molly vydala roztřesený povzdech a zaklonila hlavu. Pomalu přejel prsty po bledé pleti, pak se poddal tichému pozvání a postupoval polibky pomalu vzhůru.

Když se konečně dostal k Mollyiným ústům, nemohla už dýchat.

„Tvá pleť chutná po květinách.“

Molly zvedla těžká víčka, když jí nasměroval tvář ke své. Lačně na něj hleděla, vrývala si do paměti každý rys jeho obličeje a myslela na to, jak moc chce, aby ji znovu políbil, jinak nejspíš umře touhou.

Teprve když uslyšela: „To si nemůžu vzít na svědomí,“ uvědomila si, že to řekla nahlas.

„Vážně se to děje?“

„Pokud o tom pochybuješ, tak dělám něco špatně.“

„Připadá mi, že se mi to jenom zdá.“

Zasmál se, ale hned zvážněl a ve tváři se mu objevily vrásky napětí, které Molly neviděla, protože ji oslepoval syrový hlad v jeho očích.

„Jsi krásná.“

Pro jednou v životě si tak Molly vážně připadala. Pulsování, které cítila hluboko v sobě, očekáváním zesílilo, jakmile k ní přiblížil tvář. Zašeptal její jméno, rozbrněl se v ní každý nerv, když dodal chraplavě: „Takže chceš být svedena?“

„Chci tě.“

„A já chci tebe.“

„Myslela jsem, že jsem šedivá myška…“ Chytila se tenkého vlákna zbývajícího rozumu a vzdychla: „Proboha, vážně si nemyslím, že je to dobrý nápad.“

Zabýval se právě jejím měkkým a plným spodním rtem a pak špičkou jazyka obkroužil chvějící se obrys úst. Těžká víčka se zvedla, snědá tvář jí vplula do zorného pole, uslyšela jeho chraplavý šepot. „Někdy je špatný nápad mnohem větší zábava.“

Žhavýma modrýma očima věznil její pohled, přiblížil se k ní a nejprve ji políbil zlehka, pak hlouběji, pronikl jejími rty a vklouzl jazykem do horké vlhké jeskyňky úst.

„Chutnáš tak nádherně,“ zamumlal.

Zajela mu prsty do hustých bujných vlasů a vyhrkla: „Ty taky,“ pak mu náruživě vracela polibky.

Když Tair zvedl hlavu, těžce oddechoval, rozšířenými nozdrami nasával vzduch do plic. Pozorovala v něm napětí, cítila, jako by bojoval proti neviditelným poutům.

„Když se na mě tak díváš, já…“ Oči mu potemněly, zkoumal její tvář s divokým dravým výrazem, až se v ní všechno rozpouštělo jako cukr v horkém čaji. „Tušíš vůbec, co se mnou dělají ty tvoje rty?“ zasténal.

Zavrtěla hlavou a zvedla ruku k jeho tváři. Přejela prstem po mírném strništi, pak po bílé jizvě.

„Co se ti stalo?“ zašeptala.

Řekl něco nezřetelného, ale i kdyby to zakřičel, Molly by to stejně neslyšela; neslyšela nic jiného než tepání krve, která jí pulsovala žilami.

Políbil ji na dlaň a Molly si bolavým hrdlem roztřeseně povzdechla. A jakmile ji vzal za zápěstí a líbal na modrou žilku na vnitřní straně předloktí, vyprchala z ní všechna síla.

Zasténala překvapením a potěšením, když ucítila, jak se jí vzrušeným tělem přitiskl k měkkému bříšku.

„Ty jsi…“

Tair se divoce zasmál, sklonil hlavu, prsty jí zajel pod výstřih blůzy a políbil ji. Erotické napětí rázem zhoustlo.

Molly připadalo, jako by se topila v rozbouřeném moři pocitů. Bolavě vnímala vlastní tělo jako ještě nikdy dřív, cítila, jak její měkké křivky zapadají k jeho ostrým hranám a úhlům.

Ucítila závan mýdla, mísící se s teplou mužskou vůní, projel jí nápor touhy. Vtiskla se k němu, pevně se přimkla k jeho úzkému pasu, protože ji už nohy nechtěly nést. Když se na něj podívala, spatřila žhavé a hladové oči, až se jí touhou zatočila hlava.

„Ty jsi ten nejkrásnější muž, Taire, tak krásný. Nedokážu ti odolat.“

„To pracuje pro mě,“ zavrčel, zvedl si ji do náruče a zamířil s ní k nízkému divanu. Položil ji tam s něhou, která ostře kontrastovala s divokou touhou v jeho tváři.

„A stejně tě pořád nemám ráda.“

Složil své dlouhé štíhlé tělo vedle ní a odsunul jí z tváře hedvábný pramen vlasů.

„Nemyslíš, že bychom to mohli probrat později?“

Přikývla. „Jenom jsem si říkala, že bych měla být upřímná.“

„Cením si tvé upřímnosti.“

„Ale přesto tě chci.“ Nedokázala odtrhnout pohled od jeho prstů, jak jí rozepínaly knoflíčky blůzy. Musel cítit její srdce, tvrdě jí bušilo do hrudního koše.

„To jsem tak nějak pochopil.“

Přejela si špičkou jazyka po suchých rtech. „Ty se třeseš.“ Cítila to chvění v jeho napjatém těle.

„Ty taky.“

„Něco ti musím říct.“

„Teď ne.“

„O mně a Tárikovi – on je vážně –“

„Teď rozhodně ne!“ Ve tváři se mu napjal sval, položil jí prst na rty a zvedl se.

Trvalo mu pár hlubokých nádechů, než se před ním ten obrázek rozplynul a než dokázal zkrotit nápor tupé žárlivosti.

Chvíli si myslela, že snad odejde, a když to neudělal, zaplavila ji úleva. Ležela a dívala se, jak smetl několik polštářů a opřel se širokými rameny o vyřezávané čelo postele.

„Jenom mlč, pojď sem a nech se svléknout, ma belle. Myslím na to celý den.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Molly se podívala na ruku, kterou k ní Tair natáhl. Možná toho nevěděla moc, ale poznala chvíli, odkud už není návratu – a tohle byla ta chvíle.

Chvíli jenom hleděla na tu pevnou ruku, o tolik tmavší než její, s dlouhými a citlivými prsty.

Zvedla oči a pomyslela si, jaký je to silný, vášnivý a sebejistý muž. Bohužel si byl jistý i tím, že je coura, která rozvrací rodiny. Neměla by tedy čekat, že jeho city k ní mají něco společného s respektem.

Mělo by jí to vadit, ale v tuto chvíli jí to bylo jedno. Vydechla a natáhla k němu ruku.

Tairovy prsty se sevřely kolem jejích, přitáhl si ji k sobě.

„To je ono,“ pochválil ji, když se na něm usadila obkročmo s koleny po stranách jeho stehen, sukni vyhrnutou. Odhodlaně mu vzala tvář do dlaní a pak ho stejně odhodlaně políbila na ústa.

Zlomek vteřiny nereagoval, ale jakmile to udělal, bylo to, jako když vzplane troud. Zblízka jí cosi šeptal ve svém jazyce, nerozuměla tomu, ale kůže jí z toho praskala žárem a chvějící se svaly těžkly touhou.

S blankytnýma očima upřenýma do jejích zlatavých rozepnul posledních pár knoflíčků blůzy, stáhl jí ji z ramen a odhodil. Hned po ní následovala podprsenka.

Instinktivně zvedla ruce, ale zavrčel, chytil ji za zápěstí a přidržel jí je pevně u boků.

„Chci se na tebe dívat. Neschovávej se, Molly… nikdy se mi neschovávej.“

Klesl pohledem, zadržela dech. Nechápala, jak on, ztělesnění mužnosti, může být uchvácen jejími neženskými křivkami.

Ale překvapivě byl.

„Drahá, sladká…“ Rozložitá hruď se zvedla a tělem mu projel hluboký rozechvělý povzdech.

Molly cítila, jak její rozcitlivělé tělo neúprosně reaguje na jeho pečlivou prohlídku. Růžová poupata drobných rozechvělých ňader se probudila a vystoupila.

„Jsi tak krásná, tak dokonalá…“

Tair se opájel pohledem na jemné kosti jejích ramen, na linii úzkého hrudního koše a jemné obliny pevných nádherně kyprých prsou. Viděl, jak zřetelně reagují na jeho pohled, zajímalo ho, jak citlivé budou na dotek. Sevřel dlaň na jedné té rozechvělé oblině a pak na druhé, palcem přejížděl po pevných bradavkách.

„Jako slaďounká zralá jablíčka.“

Sklonil hlavu a přejel jazykem po jednom hrotu. Prohnula se v zádech a popadla ho za hlavu, aby si ho tam přidržela.

„Ach bože, Taire, ty…“

Se zavřenýma očima mu zabořila roztažené prsty do bujné kštice, pak se napjala, jakmile ji začal zkoumat a škádlit jazykem. Probouzel v ní pocity, o nichž se jí ani nesnilo.

Když zvedl hlavu, těžce oddechoval a na výrazných lícních kostech mu vystouply tmavé stíny. Molly se beze slova natáhla a začala mu rozepínat knoflíčky košile.

Seděl ztuhle a hleděl na temeno její skloněné hlavy, bojoval s ohněm v žilách a touhou servat si košili z těla, zatímco se její rozechvělé prsty mučivě pomalu potýkaly s tím úkolem. Vydržel to, dokud se nedostala k posledním dvěma knoflíčkům, pak už nemohl dál. Zasténal a strhl si košili, až se knoflíčky rozletěly po pokoji.

Molly se zhluboka nadechla, oči jí potemněly a zorničky se rozšířily, když viděla, jak mu pod kůží hrají svaly. Leskly se jako naolejovaný satén. Hluboko v ní se všechno sevřelo a otřásalo a ta tíživá touha kdesi dole zesílila, jakmile lačným pohledem sklouzla po jeho bronzovém těle.

Bylo dokonalé. Ramena měl široká, hruď porostlou lehkou vrstvou tmavých chlupů a břicho jako valchu. Ani gram přebytečného tuku nehyzdil tu dokonalou přehlídku svalů. Projel jí tak silný nápor smyslného žáru, až zalapala po dechu.

S pohledem upřeným do jeho očí se opřela rukama o čelo postele a naklonila se dopředu. Tair si ji chytil nad zadečkem a v týle. Když se jejich rty setkaly v hlubokém polibku, prudce si ji přitiskl k sobě.

Drtil jí prsa na své hrudi, sténala mu do úst, jeho prsty jí bloudily ve vlasech. Cítila, jak ji Tairovy ruce hladí po zádech a tisknou ji k sobě ještě víc.

Ale ani to nestačilo! Nic nestačilo… uspokojit ten zoufalý hlad, který se rozhořel ještě naléhavěji. „Chci…“

Když se odtáhl, z horečného žáru v jeho očích se jí zatočila hlava. „Co chceš?“

„Všechno. Chci tě celého.“

Beze slova sklouzl z postele a převrátil ji na záda. Stáhl ji pod sebe a dál ji líbal, s divokou žádostí plenil její rty. Oplácela mu polibky, chtěla, aby to nikdy neskončilo, líbila se jí váha jeho těla na svém, líbil se jí drsný dotek jeho tváře na jemné kůži, líbilo se jí, jak voní a chutná.

Nečekala takový pocit… Ta myšlenka jí bleskla hlavou, ale pak jí jeho prsty zajely pod pás sukně, stáhly ji z boků a ona už nedokázala vymyslet nic, než prosím… a ano!

Tair se z ní zvedl, chtěl si stáhnout boty a kalhoty, ale rozptýlil ho pohled na ni, zhýralou a povolnou, pevné bradavky stále vlhké po jeho laskání.

„Jsi úplně a naprosto…“ Sklonil se a políbil ji na bříško, rukama pomalu klouzal po štíhlých bocích. Obdivoval se hebké kůži a tomu, jak se při nejmenším doteku rozechvěje. Vzdychl a silou vůle se od ní odlepil.

„Pamatuj si, kde jsme přestali. Musím…“ Stáhl si jednu botu a změřil si ji tak, až se v ní všechno zkroutilo.

I obrácený zády vnímal, jak pozoruje každý jeho pohyb, když si stahoval druhou botu a pak odkopl kalhoty a trenýrky. To jen podpořilo jeho bolestné vzrušení.

Křivka zad a úzkých boků, dlouhé nohy, pevný mužský zadek, to všechno Molly připomínalo oživlou klasickou sochu. Pak se obrátil, sklouzla mu pohledem po těle a na sochy zapomněla.

Žár jí vstoupil do tváří, snažila se zvednout pohled, zamrkat nebo aspoň zas začít dýchat.

Vrhl se k ní a převrátil ji na bok, až leželi obráceni k sobě, přitáhl si ji pevně k bokům.

„Všimla sis, jak k sobě pěkně zapadáme?“

Po tom, co právě viděla, o tom Molly trochu pochybovala, ale neřekla nic – nevěděla, jestli by vůbec dokázala promluvit. Tair ji laskal na krku, pak se jazykem vedral mezi její rty. Stále ji líbal, vzal ji za ruku a navedl k sobě, sevřel jí prsty na svém penisu. Prudce se nadechla, jakmile sklouzl rukou mezi její nohy. Vzdychla a přitiskla se k ní.

Málem slyšela, jak mu bije srdce, když ji převrátil na záda a vyhoupl se na ni. Popadla ho za ramena, prsty obemkla zpocenou kůži. Ucítila mezi stehny rozpálené pohlaví a ztuhla. Tair ji políbil a něžně cosi zašeptal do ucha, až se uvolnila. Znovu se ale napjala, když do ní vstupoval.

„Já nemůžu!“

Tair se nad ní zastavil.

„Není já, jenom my… my můžeme… jenom to dovol, ma belle, dovol mi to. Podívej se na mě, pojď se mnou…“

Molly se poddala mámení sametového hlasu a otevřela oči, zatímco do ní vklouzl o další kousek.

„Ach bože, Taire, to je…“

„To bude,“ slíbil zastřeným hlasem. „To bude…“

Začal se v ní pohybovat, držel ji za boky, zastřeně mumlal její jméno, pomalu klouzal hlouběji a hlouběji do toho sladkého tepla, vnímal tlak, který v něm narůstal a plál, který se snažil ovládnout.

Celá Mollyina bytost se soustředila na ty neuvěřitelné pocity, které zažívala. Cítila, jak se v ní všechno svírá očekáváním a centra rozkoše v mozku se zahlcují.

Tair se jí díval do tváře, viděl, jak jí kůže růžoví a oči se rozšiřují šokem, když ji zasáhly první jemné záchvěvy orgasmu. Přestal se ovládat, naposledy se do ní hluboko zabořil a nechal se zaplavit uvolněním.

Několik minut na ní ležel bez hnutí, až se mu srdce vrátilo trochu do normálu. Když se odkulil, schoulila se k němu jako kotě a položila si mu hlavu na prsa.

Jedna věc byla vzít si do postele prohnanou, zkušenou ženskou, ale něco úplně jiného, vzít si tam pannu!

„Tys nespala s Tárikem.“ Tairovi se na čele objevila pobavená vráska, nepřítomně jí přejel prsty po křivce páteře. Molly se prohnula v zádech a málem zapředla.

„Nehloupni!“

„Ale šel do tvé ložnice. Viděl jsem ho.“

Zaťal zuby, když si připomněl, jak z ní Tárik nedokázal spustit zrak. Teď chápal, že jediná cesta, jak se dokáže muž Molly ubránit, je přestěhovat se na jiný kontinent!

„Muži a ženy dělají v ložnici i jiné věci kromě sexu.“ Ale ne v Tairově ložnici, pomyslela si.

„On nebyl tvůj milenec?“ Tairův výraz majetnicky ztvrdl, jak tak shlížel na její hedvábné vlasy a myslel na to, že teď už se jím nikdy nestane.

Udělá všechno, co je v jeho silách, aby se Tárik už nikdy v životě k Molly nepřiblížil.

„Nikdy jsi nespala s žádným mužem.“ Soukolí v Tairově hlavě se otáčelo mučivě pomalu.

„Ne, říkala jsem ti přece – Tárik a Chalíd jsou mí nevlastní bratři.“

„Mluv váž –“ Cítila, jak ztuhl. „Kruci, on je… oni jsou… Susan Al Kamalová, ta žena, která se rozvedla, ona se znovu vdala?“

Molly přikývla.

„Ty jsi dcera Susan Al Kamalové?“

Molly mu zabořila tvář do teplé kůže, nadechla se mužné vůně. „A malá nesnáz rodiny Al Kamalů, kostlivec ve skříni.“

Tiše zaklel ve své mateřštině.

„Snažila jsem se ti to vysvětlit.“

Slyšela, jak znovu zaklel, pak řekl: „Co jsem to provedl?“

„Myslela jsem, že se v tom vyznáš…“ Škádlivý tón se rozplynul, dodala: „Záleží na tom, kdo je moje matka?“

Chytil ji za bradu a zvedl jí tvář k sobě. „Záleží… ty se ptáš, jestli na tom záleží? Připravil jsem tě o nevinnost.“

Dívala se a připadala si čím dál zmatenější. „Já nebyla nevinná, jenom nezkušená,“ řekla a dovolila očím putovat po štíhlých pevných siluetách jeho svalnatého těla, pak se obrátila na bok.

Podrážděně zasyčel, otevřel oči a zabodl se do ní nevěřícím pohledem jasně modrých očí.

„Bylas panna.“

„Neudělals nic, co bych nechtěla, i když jsem ještě nevěděla, co vlastně chci.“

„Podívej se na mě.“

„Dívám se.“ A možná z něj nikdy nedokáže odtrhnout oči!

„Pochop, že tím se všechno mění… Tárik je tvůj nevlastní bratr, jsi pod ochranou panovnické rodiny a já tě unesl.“

„Tím se nemusí měnit vůbec nic. Řeknu Tárikovi, že sem s tebou jela, protože jsem sama chtěla, přesně jak jsi to napsal do toho vzkazu.“

Tair se zvláštně zasmál. „Myslíš, že to půjde? Ty nejsi jenom tak nějaká žena. Kdybys byla, mohla bys být moje milenka.“ Ještě před třiceti vteřinami si to tak představoval. „Ale to teď samozřejmě nepřichází v úvahu.“

„Mám do toho taky co mluvit?“

Tair se zachmuřil a na její ironickou poznámku ani neodpověděl. „Musíme se vzít, to je jasné.“

Pátrala v jeho tváři, viděla, že je bledý a zasmušilý. „To snad nemyslíš vážně…?“

„Nikdy jsem nemluvil vážněji.“

Molly zavrtěla hlavou, obalila se hedvábnou pokrývkou a přehodila nohy přes okraj lůžka. Musí vysvětlit tomu člověku, který očividně žije v nějakém dávno minulém století, kdy rodinná čest a ženská pověst vyžadovaly ochranu za každou cenu, že dnes už to takhle nechodí. Zkusila to klidně: „Nehloupni. Nemůžu si tě vzít… Neznáš mě a ani mě nemiluješ a –“

Přerušil ji stručně a netrpělivě: „Tohle není otázka lásky.“

Vhodné prohlášení, když se žádá o ruku.

Střelila po něm nevěřícným pohledem. Ležel tam, jednu ruku za hlavou a vypadal úžasněji, než má kdokoli právo vypadat.

„Je to otázka cti,“ prohlásil jednoduše.

„Tvé cti, ne mé. Já žiju v jednadvacátém století.“

Tair zavrtěl hlavou a připustil: „Já vím, že to ani jeden z nás neplánoval, ale zvykneš si.“

„Slyšel jsi aspoň slovo z toho, co jsem řekla?“

„Některé ženy by takový návrh neurazil.“

„Já nejsem některé ženy.“ Tváře jí zahořely.

„Má manželka…“

Vysunula bradu. „Nebuď směšný.“

Byl zoufalý z toho, jak dětinsky odmítá pochopit vážnost situace. „Vzpamatuj se, Molly. Tohle jsme nechtěli ani jeden, ale všechno, co uděláme, nese následky. Myslíš, že já chtěl, aby se to stalo?“ vyjekl a odhalil tak, že s tím není tak vyrovnaný, jak se zdálo.

„Díky! Je to zvláštní, ale před pár minutami jsi mi nepřipadal jako člověk, který dělá něco proti své vůli!“

Zatvářil se rozčileně. „Tak jsem to nemyslel! Odjakživa se čekalo, že se ožením tak, abych podpořil politické a finanční zájmy naší země…“

„Rodinná tradice – jak milé,“ zasmála se. „Nerada bych stála v cestě takové romanci,“ vyhrkla.

Sevřel rty. „To už teď zřejmě nepůjde.“ Sjel pohledem po její štíhlé postavě a v hluboko v očích se mu zablesklo. „Stejně to ale má své výhody…“ Jeho ruka najednou vyrazila a provlékla se pod její paží.

„Víš, co si myslím?“ Vztekle zahučela, když ji stáhl zpátky na postel vedle sebe.

„Co si myslíš, Molly Jamesová?“

Tair se díval, jak si odsunuje z tváře pramínek lesklých vlasů, vzhlíží k němu vzteklým pohledem a těžce oddechuje. Cítil, že se v něm znovu probouzí nedávno nasycená žádost, jak tak shlížel do jejích rozzlobených zlatých očí.

„Myslím, že ses se mnou vyspal, protože sis myslel, že díky tobě zapomenu na všechny ostatní muže, se kterými jsem kdy byla… včetně Tárika. Nestačilo ti mě unést – musel sis to ještě pojistit.“

To co řekla, vlastně dávalo smysl, pokud by byl chladný a vypočítavý. Ironií bylo, že pokud šlo o Molly Jamesovou, nedokázal myslet na nic jiného, než jak se jí dotýkat!

„Myslíš, že jsem tak dobrý?“

Tváře jí zčervenaly. „Nech toho,“ vyštěkla. „Sám víš, že ano!“ Každá žena, která kdy s Tairem spala, s ním jisté bude srovnávat všechny příští milence. A vyjdou z toho nevalně.

Z hluboko posazených safírových očí se mu vytratilo posměšné světlo, když studoval její tvář. „Jsou na to dva… někdy se dva lidé k sobě prostě hodí.“ Vzal jí bradu zlehka do dlaně a zavrtěl hlavou. „Stává se to málokdy, Molly.“

„Nedělej z toho něco, co to není. Prostě jsme se milovali… Já si tě nevezmu kvůli nějaké zvrhlé představě o cti a tak. Tárik by to tak nebral. Ten je moderní… není to barbar.“

„Myslíš si, že já jsem barbar? Nechceš si mě vzít, protože se neumím chovat příjemně?“

Nádherný barbar. „Myslím, že to měl být románek na jednu noc. Jenže pak ti došlo, že říkám pravdu a Tárik je vážně můj nevlastní bratr.“

„Kvůli tomu to všechno je? Myslíš si, že stojím jenom o románky na jednu noc? Vážně si myslíš, že bych ráno odešel? Myslíš, že bych tě za pár dní nechal být?“

Polkla. „A ne snad?“

Zavrtěl hlavou a žár v jeho očích ji držel v šachu stejně pevně jako jeho ruce. „Já neodejdu nikam,“ slíbil a pohladil ji prstem po tváři. „Myslíš, že by mi jedna noc stačila? Nemůžu se tě nabažit, ma belle. Upřímně, Molly – nechceš přece, abych teď odešel, že ne?“

Molly si opakovala, že to říká jenom proto, aby souhlasila se svatbou. „Já si tě nevezmu.“

Jednu věc ale popřít nemohla!

„Myslím, že se tě taky nemůžu nabažit,“ přiznala tiše.

Dívala se, jak mu v očích zahořelo uspokojení, mužské a primární, smísilo se s něhou, nad kterou se jí málem zastavilo srdce.

Sklonil se k ní. Ovinula mu ruce kolem krku, zhluboka ji políbil. Jeho horký dech jí ovanul tvář, zajel jí dlouhými prsty do vlasů.

„Možná si to ráno rozmyslíš, ma belle.“

„Možná tě překvapím.“

„Konečně něco, co bych si moc rád ověřil.“

„To ale neznamená, že si tě vezmu.“

Jeho chraplavý smích se utopil v jejích ústech.

DESÁTÁ KAPITOLA

„Takže jsi vzhůru. To jsem zklamaný. Těšil jsem se, že tě probudím.“

Milovali se dlouho do noci, ale jakmile Molly usnula, spala tvrdě. Když Tair vstal z postele, ani se neprobudila.

Neobrátila se za jeho hlasem, ale pevněji si přidržela hedvábnou pokrývku, kterou si kolem sebe obalila jako sarong. Vlasy, které si držela z tváře předloktím, nechala spadnout, zahalily ji jako hedvábná záclona.

„Pokud ses na to tolik těšil, tak ses nemusel vykrást z postele jako zloděj, když jsem spala.“

„Nebyl jsem tiše, nadělal jsem spoustu rámusu. A pokud tě to potěší, nechtělo se mi od tebe, ale jsou jisté věci, které se nedají odkládat.“

„Já nepotřebuju potěšit. Cítím se úplně fajn.“

Věnovala mu pohrdavý pohled, ale cítila, jak se v ní přitom všechno stáhlo – bože, vypadal úžasně. Rychle od něj odvrátila pohled. „Cos udělal s mými šaty?“

„Klid. Dostaneš je zpátky, až budou vyprané.“

Molly se napřímila. Dělá si legraci? Jak by se teď mohla uklidnit?

„A co mám dělat mezitím?“ chtěla vědět. „Nebo máš své ženy rád takhle?“ zeptala se a shlédla na své holé palce. „Bosé a uvázané u kuchyňského sporáku?“

„Tohle není kuchyně.“

„Kuchyně, postel – co na tom záleží? Víš přesně, co myslím.“ Odmlčela se a chytila dech, pomyslela si, že nejspíš ví víc než ona. Setkání s ním jí převrátilo celý život vzhůru nohama. „A já,“ dodala rychle, „nejsem nějaká ženská… teda, jsem… ženská samozřejmě jsem.“

Tairovi bylo víc než jasné, že je žena. Cítil, jak se v něm probouzí touha, když klesl pohledem na hroty ňader, rýsující se pod tenkým hedvábím.

„Ale ne tvoje ženská… no, vlastně… protože já patřím jenom sama sobě…“

„Dneska ráno jsi velice výmluvná, ale ne moc přesná.“

Radši pozdě než nikdy, pomyslela si Molly.

„Jsi moje žena a budeš moje žena.“

Ignorovala ten drobný záchvěv vzrušení v sobě. „Bože můj, ty jsi ale vážně mužský šovinista! Myslela jsem si, žes už na ten pitomý nápad zapomněl.“

„Ale tvůj mužský šovinista, myško Molly.“

„Jak víš, že bych tě chtěla?“

„Protože jsi mi to v noci tvrdila moc přesvědčivě.“ Chraptivě se zasmál, až se začervenala ještě víc. „Tamhle jsou šaty.“

„To na sebe nevezmu.“

Pohlédla na úhledně složenou hromádku a žalostně si vzdychla. Ty syté barvy a přepychové látky byly krásné, ale ne pro ni.

„Nemáš něco…?“

„Nenápadně šedivého?“ doplnil Tair. Cynicky se usmál, odhalil rovné bílé zuby a zavrtěl hlavou. „To rozhodně ne.“

„Na šedivé není nic špatné,“ odsekla důstojně. „Mám pár moc oblíbených šedých šatů.“

„O tom nepochybuju,“ souhlasil suše. „Ale bohužel nemáme nic šedého ani šedohnědého ani béžového. Takže buď tohle, nebo nic.“

„Copak, narodil ses, abys dával ultimáta?“

Tair se díval, jak se jí v očích blýská bojovný oheň. Agresivitu u žen zrovna nemiloval. Tím spíš nechápal návaly něhy, které cítil, když ji viděl, jak zvedá tu drobnou bradičku. Možná, že jsou v životě i horší věci, než se oženit s Molly Jamesovou.

„A ty ses narodila jako tvrdohlavá palice?“ odsekl.

„To jistě ne, ale naučili mě nepřijímat rozkazy od sobeckých chlapů.“

Vztekle mlaskl jazykem. „Nesnažím se tě zotročit, jenom obléknout.“

Lépe mu šlo svlékání.

Jantarové oči se jí zamlžily, jakmile se jí do hlavy nahrnuly vzpomínky na uplynulou noc. V duchu zas slyšela, jak se prudce nadechl, když jí odhalil prsa. „Já se umím oblékat sama,“ namítla.

Vybral mezi věcmi lehounký průhledný šál. „Tohle, nebo nic?“

S našpulenými rty začala vzdorně: „Radši nic.“

Škodolibě pokrčil rameny. „V pořádku.“

„Fajn, tak dobře…“

„Mně to nevadí, ale někomu konzervativnějšímu by se možná nelíbilo, kdyby ses tu producírovala nahá.“

„Ty víš, že tak jsem to nemyslela,“ odpověděla a měla vztek sama na sebe, že se začervenala.

Tairův pohled přejel po hladké křivce její tváře a klesl k ústům. „Člověk si přece může trochu fantazírovat.“ A nikdy by nečekal, že jeho fantazie naplní panna s hebkou kůží a ostrým jazýčkem.

Molly věděla, že to jen tak říká, ale při pomyšlení, že patří do jeho fantazií, se nadšeně rozechvěla.

„Ta představa mě vzrušuje.“ Hluboce posazené modré oči se dravě zaleskly.

„No, mě teda ne!“ odsekla. „Nikdy bych se neproducírovala nahá před žádným mužem!“ To by chtělo sebevědomí nebo úžasné tělo, a ona neměla to ani to.

„Taky doufám. Ale myslím, že se ti bude líbit producírovat se nahá přede mnou.“

Otevřela pusu, ale protest se jí zadrhl na jazyku, když zaznamenala lačný oheň v jeho očích.

„Celé je to jenom o svádění.“

„Já vím, že nemluvíš z osobní zkušenosti.“

„Protože mě by žádný muž nesváděl?“

Ve tváři se mu zableskl vztek. „V šedivých šatech ne,“ přisvědčil suše. Nakrčil obočí a sledoval její tvář. „Nedokážu pochopit, proč si pořád tolik ubližuješ. Schováváš svou krásu v plandavých šatech, stahuješ si ty nádherné vlasy dozadu. Jenže tvoje vrozená smyslnost prosvítá zpod té šedé. A co se týče svádění – ano, na tom je něco pravdy. Jsme naprogramovaní lovit a někdy je ten lov vzrušující víc než to, co je po něm, ale s tebou… to tak není. Ty jsi ta nejsvůdnější ženská, s jakou jsem kdy spal, a pokud ti to nedošlo, jediná panna. A teď tě nechám, aby ses mohla obléknout.“

Nechal tam Molly stát s otevřenou pusou a v šoku.

Perličkami zdobený okraj hedvábných šatů jí při chůzi svůdně šustil o nohy. Látka byla na holé kůži tuze příjemná. Nemohla se rozhodnout, jestli si jenom nevymýšlí, ale cítila, že díky těm šatům kráčí jinak, svůdněji se pohupuje v bocích.

Možná si díky tomu hedvábí víc uvědomovala svou ženskost?

Molly uvažovala, že ty změny jdou hlouběji, že možná nejde ani tak o látku, otírající se jí o holé nohy, ale spíš o nově objevenou sexualitu. V tu chvíli uviděla o kousek dál stát nezaměnitelnou vysokou štíhlou postavu.

Molly okamžitě přestala teoretizovat, přestala myslet a málem i dýchat.

Byl krásný. Byl její milenec.

Ale ne manžel.

Sevřela pěsti tak tvrdě, že jí po nehtech zůstaly vytlačené půlměsíčky v hebkých dlaních, když se vydala k Tairovi.

Mluvil s nějakým mužem, který vedl dva koně; netrpělivě hrabali kopyty do země. Tair řekl něco, čemu se ten druhý muž hlasitě rozesmál.

Pak Tair najednou, jako by na sobě ucítil její pohled, obrátil hlavu. Z té dálky nedokázala rozeznat, jak se tváří, a i kdyby byl blíž, měl oči schované za značkovými tmavými brýlemi.

Stál bez hnutí. Molly se rozbušilo srdce, zalévala ji vlna za vlnou mocné, vyčerpávající touhy.

Vtom se jeden z koní lekl nějakého hlasitého zvuku a začal neklidně tancovat na místě. Muž, se kterým Tair mluvil, se snažil uklidnit druhého koně a vyděšené zvíře se uvolnilo, vzepjalo se na zadních nohách a začalo hrabat kopyty do vzduchu.

Tair popošel dopředu. Molly zadržela dech. Tair tomu zvířeti zřejmě něco říkal, ale jí připadalo, že slova jsou tuze chabá obrana proti kopytům a stovkám kilo koňských svalů!

Proč prostě necouvne stejně jako každý, kdo má aspoň kousek rozumu v hlavě?

„Ach bože!“ zasténala a v břiše se jí sevřel strach jako ledová pěst. Máchající kopyta zasvištěla Tairovi kolem hlavy a frkající kůň ho taktak minul.

Pro všechno na světě, co jí to provádí? Myslí si snad, že když vypadá jako bůh, je i nezranitelný?

Před očima se jí objevila vidina Taira, jak leží bledý a nehybný na zemi, z rány mu vytéká krev. Zavrtěla hlavou, aby ji zahnala. V podobných chvílích je živá představivost prokletím!

Se srdcem až v krku sledovala, jak se pomalu blíží ke zvířeti se široce roztaženýma rukama a pořád na něj přitom mluví. Nad táborem se rozhostilo ticho. Tair se dostal tak blízko, že mohl poplácat zdivočelé zvíře po lesknoucím se boku. Položil hlavu na koňskou hřívu, z níž stoupala pára.

Molly se nechtělo věřit vlastním očím. A nebyla jediná, koho to strhlo. Lidé všeho nechali a sledovali to mistrovské představení. Sotva o dvě minuty později se zvíře lísalo Tairovi k dlani jako jehně. Tair se rozesmál jakési poznámce muže, který držel druhého koně, a pak se podíval směrem k Molly. Za okamžik se už lehce vyhoupl na holý koňský hřbet. S otěžemi v jedné ruce zvíře pobídl, kůň zareagoval na tlak jezdcových stehen a dal se do cvalu. Zastavili se kousek od ní. Společně tvořili působivý obrázek, oba krásní a divocí.

Molly si založila ruce na prsou a udržovala kamenný výraz, ale jen do té doby, než kůň zahrabal do země. Nervózně couvla a tvářila se, že neviděla Tairovo ušklíbnutí.

„Neublíží ti.“

On ne, ale ty ano, pomyslela si. Ublížíš mi, protože jsem si tě pustila do srdce. Ach bože, já se do tebe zamilovala.

Tair se jí podíval do tváře, bledé jako papír, a zvážněl. „Ty se koní vážně bojíš, že?“ Provinile se zašklebil, ležérně přehodil nohu přes koňská záda a sklouzl na zem.

Zvedl ruku, houkl na chlapce, který stál nedaleko. Podal mu otěže, chlapec vyslal stydlivý úsměv směrem k Molly a odvedl zvíře pryč.

„Ty si asi myslíš, že to bylo bůhvíjaké představení?“ Hruď se jí dmula rozhořčením. „Zřejmě si myslíš, že ti to slušelo?“ Vždycky mu to slušelo. „No, jen tak pro informaci, a protože ti to nikdo jiný neřekne – zřejmě je proti zákonu vykládat někomu s modrou krví, že je pitomec – nebylo to chytré, bylo to stupidní a nezodpovědné a patřilo by ti, kdyby tě srazil na zem.“ Podívala se do prachu a představila si ho tam. „Le-ležel bys tam se zlomeným vazem a ta krev… Já nevím, jestli jsi závislý na adrenalinu, nebo jenom sobecký pozér. Každopádně já…“

Zastavila se v půlce tirády, jen aby se nadechla, a s hrůzou jí došlo, že na něj křičí z plných plic. Polkla, přitiskla si ruku k puse a snažila se zadržet proud slz, věděla, že k tomu nemá daleko. Napjatě čekala, jak Tair nějak odpoví na ten citový výlev. Až moc citový… Kdyby se neovládla, ještě by uhodl, co k němu cítí, a to by ji ponížilo.

Oči měl schované za zrcadlem slunečních brýlí, nedokázala z nich přečíst, co si myslí. Ve štíhlé tváři mu cukal nerv, jak tam stál a hleděl na ni, a to bylo zhruba jediné vodítko – i když nijak průkazné. Když už si myslela, že nezareaguje, vydal dlouhý povzdech.

„Jsem závislý na adrenalinu,“ přiznal se.

Zamrkala, zatímco si sundal brýle. Veškeré sebeovládání, které se jí povedlo sebrat, se pod jeho pohledem rozplynulo.

„Až si mě vezmeš, můžeš si mě zkrotit podle chuti.“

„Já tě nechci krotit.“ Proč by nějaká žena chtěla měnit věci, které ji na muži přitahují?

„Omlouvám se, že jsem tě vyděsil.“

Teď už dokázala číst jeho výraz. Rozrušil ji, uhnula pohledem. Pokrčila rameny. „Nesnáším pohled na krev… na žádnou krev,“ dodala.

„Nekaž mi to, Molly. Připadal jsem si tak úžasně.“

Zvedla hlavu, chystala se k nějaké štiplavé odpovědi, ale zjistila, že se na ni dívá beze stopy posměchu.

Hleděl na ni s jakousi… touhou… a to ji tak vyvedlo z míry, že vyhrkla první, co ji napadlo – podle jejích zkušeností to byla skoro vždycky chyba. Stejně tak dnes.

„Ty přece jsi úžasný.“ Vyčítavě na něj hleděla a pak, aniž to měla v plánu, k němu o krůček postoupila.

„Vypadáš senzačně.“

Naposledy se zoufale pokusila odolat jeho magnetickým očím. „Vypadám, jako když se chystám na konkurs do tvého harému, ale nepleť se. Takhle jsem se neoblékla kvůli tobě.“

„Jistěže ne,“ řekl a z toho pobaveného konejšivého tónu se jí rozčileně blesklo v očích. Vztek ji opustil, když dodal: „Ale do toho harému by ses dostala.“

„Nevzala bych to. Nepřidám se k tisícům hloupých ženských, které se postaví na hlavu, aby sis jich všiml.“

„Ty ale nemusíš zacházet tak daleko, abych si tě všiml, Molly. Coby moje žena máš místo jisté.“

Nebylo jen tak tvářit se klidně, když v ní všechno tálo a mozek odmítal myslet na cokoli kromě jeho úst. Nakonec se jí podařilo říct jen: „A ráda bych se dozvěděla, až budou moje šaty –“ Zarazila se, když zjistila, že mu hledí přímo do očí. Poselství, které mu zářilo v azurových hloubkách, nic neskrývalo.

Molly okamžitě zaplavila vlna touhy tak silné, že ji to na chviličku úplně ochromilo.

„Nemůžu z tebe odtrhnout oči.“

„Ach bože!“ zasténala a zvedla roztřesenou ruku k chvějícím se rtům. „Neříkej takové věci.“

„Myslel jsem, že si potrpíš na pravdu?“

„To taky ano.“ Pokrčila rameny a v návalu upřímnosti přiznala: „Jenže já už nic nevím, Taire. Já už ani neznám sama sebe.“ Ta žena, kterou viděla v zrcadle, ta s rozzářenýma očima a tajnůstkářským úsměvem, to přece nebyla ona – nemohla to být ona. Ona se přece nezamilovala.

Tair byl zmatený stejně jako ona.

Dřív se nezaplétal se ženami, které měly zájem o hlubší vztah. Tair nikdy nespal se ženou, která by se dotkla jeho citů, a nikdy u žádné nehledal zranitelnost.

Proč tedy takhle reagoval na zmatenou vrásku na Mollyině čele, na to drobné zachvění jejího hlasu, na popletený výraz ve velikých očích? Nechápal to. Cítil neznámé nutkání vzít ji něžně do náruče a najít slova, kterými by ji utěšil.

Tair se nerozmýšlel, natáhl ruku a palcem ji pohladil po tváři. Nikdy nečekal, že objeví podobné city, ať už v manželství nebo mimo něj.

Potřeba konejšit se rychle proměnila v mnohem primitivnější, mnohem naléhavější touhu, jakmile ucítil hedvábnou hladkost jejího teplého těla a vzpomněl si, jaké to bylo, když ji měl pod sebou – hladkou a měkkou a horkou.

„Jsi moc krásná,“ vydechl a vzal jí tvář do dlaní.

Molly, uchvácená tou září v jeho očích, se o něj opřela. „To dělají ty šaty,“ zašeptala přes stažené hrdlo. „Nejsou šedivé,“ dodala.

Ale její život šedivý byl a bude znova, jakmile se do něj zase vrátí.

Nálada se jí prudce zhoupla dolů.

Obrátila tvář, vtiskla mu rty do dlaně a opakovala si, že nepatří sem do pouště, ani do Tairovy postele. O manželství se nedá mluvit… to by bylo šílenství. Ale dokud je tady, bylo by trestuhodně hloupé nevyužít té krátké přestávky.

Té doby, která pro ni navždycky bude vzácná a ze které vyždímá potěšení až do posledního kousíčku.

Jeho tmavá hlava se sklonila k její. Zavřela oči, připravila se na polibek. Zklamalo ji, když se nedočkala a Tair spustil ruce z její tváře.

A zaklel.

Otevřela oči a viděla, že hledí do pouště. Nejspíš tam bylo něco mnohem zajímavějšího než polibek. Odolala silnému impulsu připomenout mu, že ji chtěl políbit, a zastínila si oči, aby mohla sledovat směr jeho pohledu.

Nejprve neviděla nic, ale pak zachytila odraz slunce na něčem kovovém.

Stříbrná stužka v dálce a obláček prachu nad ní se pomalu blížily a postupně se měnily na konvoj vozidel.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

„Máš návštěvu.“

Tair pohlédl na Molly a položil jí ruce na ramena. „Ano.“

Molly trochu utěšilo, že nemluvil o nic nadšeněji, než si připadala sama. Cítila, jak sevřel dlouhé prsty, když se kolona zastavila o pár desítek metrů dál.

Slunce se odráželo od zabarvených oken vozu. Vnímala, že Tair vedle ní ztuhl. Podívala se na něj s tázavým výrazem, zrovna když z prvního auta vystoupil řidič.

Tair jenom zavrtěl hlavou, stáhl jí ruce z ramen a řekl pevně: „Běž dovnitř, Molly.“

Nevšímala si ho.

„Řekl jsem, běž dovnitř, Molly,“ opakoval a měřil si řidiče, který se hnal kolem auta otevřít dveře spolucestujícího.

„Já tě slyšela. Ale neposlechnu tě.“ Stydí se snad za ni? Ta možnost ji zabolela víc, než by měla.

„Prosím, Molly.“

„To bylo lepší,“ ocenila to, ale zůstala umíněně stát.

Někde četla – a už tehdy jí to připadalo rozumné –, že by si člověk měl stanovit základní pravidla hned zpočátku vztahu.

Jenže tohle nebyl začátek vztahu ani ničeho podobného. Molly se odvrátila, oči se jí bez varování zaplnily slzami. Uznat něco rozumem byla jedna věc, ale muset to udělat i citem, to nebylo zdaleka tak jednoduché.

Aspoň že Tair neví, že ho miluje, i když jí to nijak zvlášť nepomáhalo.

„Dobře, Molly, já to chápu, nenecháš si přikazovat. Ale na tohle vážně nemám čas, takže pro jednou udělej bez dohadování, co ti říkám…“

Znělo to unaveně, proto se jí nechtělo odpovědět tak bojovně, jak by ta poznámka vyžadovala. Dělaly jí starosti napjaté vrásky kolem jeho úst – hloupost, protože pokud se nějaký muž o sebe dokáže postarat sám, pak je to Tair.

„Máš vůbec představu, jak to zní nadřazeně?“

Střelil po ní pohledem, který prozrazoval, že je mu to jedno. Ale než stačila na tu tichou provokaci zareagovat, řidič, k němuž se přidali čtyři drsně vyhlížející muži v tradičních pouštních úborech, otevřel dveře spolucestujícího a uklonil se.

Molly slyšela, jak Tair tiše zaklel. Z auta se vynořil muž oblečený podobně jako ostatní.

Tím veškerá podobnost končila.

Molly se ani nemusela dívat, jak se ti ostatní zhluboka uklánějí, aby poznala, že ten člověk tu velí; jako by to měl napsáno na čele. Uvědomila si, že podobná věc platí o Tairovi. Lidé ho respektovali ne kvůli jeho titulu – byl prostě typ, k němuž se vzhlíží, když je třeba přijmout obtížné rozhodnutí. Tair byl ten, kdo na sebe bere odpovědnost i následky, které se pojí s rozhodováním.

Ten nový důležitý muž nevypadal, že svou roli považuje za břemeno. Nebyl mladý, ale navzdory vráskám ve snědé tváři se držel vzpřímeně a pohyboval se čile. Vitalita, kterou vyzařoval, dosahovala až k ní.

Vyzařoval taky vztek a intenzivní nesouhlas.

Čtyři svalovci ho obklopili a ostražitě se rozhlíželi po případných nepřátelích. Molly nejvíc znervózňovaly zlověstné detaily, například pušky, které jim visely přes rameno jako nějaké módní doplňky. Naštěstí nevypadali, že by je chtěli použít. Místo toho se hluboce a uctivě uklonili Tairovi, ten kývl a řekl něco ve své mateřštině.

Muži pohlédli na velitele. Sotva postřehnutelně přikývl, jako by potvrzoval Tairův rozkaz. Pak vykročil a zastavil se před nimi.

Tair se přesunul maličko před Molly.

Svádělo ji to k pomyšlení, že to bylo ochranné gesto a že se ji snaží chránit před nevolí toho přísného návštěvníka. Jenže mnohem pravděpodobnější bude vysvětlení, že se za její přítomnost stydí. Snad si díky tomu incidentu konečně uvědomí, že se Molly do jeho života nehodí.

Nemělo by ji to bolet, věděla přece, že Tairovy city k ní nesahají dál než k sexuální přitažlivosti.

Ale stejně to bolelo. Bolelo to jako tupý nůž, zaražený mezi žebra přímo do citlivého srdce.

Hrdost přiměla Molly zvednout bradu vzdorně ještě výš. Nemá se za co stydět. Tedy pokud se nepočítá hloupost. Byla hloupá, ne protože se zamilovala – což ostatně taky nebylo nejmoudřejší –, ale protože si ve své neznalosti myslela, že to člověk může nějak ovlivnit!

Vystoupila z Tairova stínu, aby byla vidět, a prohlásila, aniž se na něj podívala: „Je mi líto, pokud se za mě stydíš, Taire. Ale nehodlám se schovávat, aby ses nemusel červenat před přáteli.“

Tair zamumlal nějakou prudkou kletbu, popadl ji a obrátil k sobě. Chytil ji za bradu a přiměl ji podívat se na něj.

Když mluvila o červenání, nevěřila, že je té slabosti schopen, ale temné pruhy na jeho lícních kostech napovídaly opak.

„Červenat se?“ vyštěkl, diváků si očividně nevšímal. „Červenám se jedině proto, že jsem si vzal tvou nevinnost.“

Slyšela v tom provinilost a během jediného úderu srdce ji zaplavilo dojetí. V jantarových očích jí zazářil hluboký cit. „Ty sis ji nevzal… já jsem ti ji dala.“

Ostře se nadechl a zabručel něco arabsky. Vytáhl ji na špičky a přikryl její ústa polibkem.

Ten polibek byl nekonečný, divoce majetnický a tuze něžný zároveň, a když se od ní konečně odlepil, měla v očích slzy. Stáli u sebe bez hnutí, málem se dotýkali ústy, oči zavřené. Tairovy prsty putovaly jejími vlasy, přejely po citlivé kůži v zátylku, až se rozechvěla.

Byl to Tair, kdo ten výjev přerušil. Nadechl se a řekl: „Pojď.“

Molly pár vteřin trvalo, než se vymanila ze zaujetí, a když se jí to povedlo, střetla se pohledem s temnýma slídivýma očima toho mlčenlivého návštěvníka. Hrklo v ní, uvědomila si, že na něj úplně zapomněla. Vylovila odkudsi úsměv a s tázavým výrazem se podívala na Taira.

„Molly, tohle je můj dědeček, šejk Rašíd bin Ráfik.“

Molly vykulila oči a cítila, jak jí do tváří pomalu stoupá rozpačitá červeň. Pomalu jí docházelo, že se objímali před Tairovým dědečkem!

No výborně! Znamenitý první dojem. Ten konzervativní vůdce kmene, produkt naprosto odlišné kultury, si ji teď nejspíš zařadil do kolonky nestydatých fracků. Možná by toho mohla využít a provést něco vážně skandálního? Zajímavý nápad, až na to, že se skandály měla omezené zkušenosti.

„Dědečku, tohle je –“

„Já vím, kdo to je, Taire.“ Tmavé oči přejely po Molly, pak věnoval zachmuřenou pozornost vnukovi. „Ale tebe nepoznávám.“ Podíval se na Taira a zavrtěl hlavou. „Jsem nanejvýš nespokojen.“

V Tairových očích se objevila zlostná jiskra, ironicky se poklonil. „Je mi líto, že jsem si vysloužil tvůj nesouhlas, dědečku. Nebudu se vymlouvat.“

Starý muž si odfrkl. Pohlédl ke stojícím autům a tlumeně se zeptal: „Přišels o rozum?“

Tair se cynicky ušklíbl. „Možná ano.“

Šejk rozhodil rukama.

„Dochází mi s tebou trpělivost.“

Očividně nebyl jediný. Skoro dřív, než to dořekl, se rozletěly dveře druhého vozu a vystoupili dva muži, první prudce, druhý spíše zdráhavě.

Šejk se obrátil s podrážděným: „Táriku, já myslel, že jsme se dohodli –“

„Snažil jsem se ho zadržet,“ ozval se Chalíd rozmrzele a přidal do kroku, aby stačil bratrovi, který k nim rázoval.

Před čtyřiadvaceti hodinami by byla Molly radostí bez sebe, že bratry vidí, ale teď už si tím nebyla tak jistá.

Starší muž jim vyšel vstříc. „Myslel jsem, že jsme se dohodli. Měli jste počkat, dokud mi Tair nevypoví, co se vlastně děje.“

„Já vidím, co se děje!“ odsekl Tárik a zabodl se do Taira vražedným pohledem. Tair jen stál a tvářil se nevzrušeně.

Molly pevně zavřela oči. Tohle je zlý sen!

„Není to tak, jak to vypadá,“ řekla, aby uklidnila situaci.

Tair vedle ní ztuhl. „Ale ano, je.“

„Já to říkala jim, ne tobě, Taire. A ne abys mě zas poslal dovnitř.“ Obrátila se k bratrům. „To všechno vůbec nebylo třeba.“ Její poslední poznámka patřila všem těm mužům. Pokud mohla soudit, nijak to na ně nezapůsobilo.

„Pusť ji!“ zavrčel Tárik a měřil si Tairovu ruku kolem Mollyina pasu.

„Táriku, uklidni se. A vůbec, co tady děláš? Myslel jsem, že je Beatrice nemocná.“

„Je jí líp.“ Bratrovy oči jí pátraly ve tváři. „Jsi v pořádku?“ Vzteklý pohled Tairovým směrem jasně prozrazoval, koho by vinil, kdyby nebyla.

„Jsem v pořádku.“ Připadalo jí nevychované říct, že o zachraňování nestojí, a tak se snažila nasadit milý výraz a popošla k nim.

Bratři se zastavili kousíček od ní. Dlouho nikdo neřekl ani slovo. Ve vzduchu se vznášelo skoro hmatatelné násilí, když se do sebe Tárik a Tair zaklesli pohledem.

Byl to Tair, kdo prolomil mlčení.

Několik vět zaznělo v arabštině, mezi nimi pár povážlivých francouzských nadávek. Nebylo těžké uhodnout podstatu.

Chalíd, který se do toho nezapojil, hleděl na Molly. „Jsi to vážně ty, Molly?“ Zavrtěl hlavou. „Vypadáš úžasně.“

Poděkovala mu a obrátila se na Taira a Tárika. „Podívejte se, vy dva, tahle hra na chlapáky je úplně zbytečná. Celé je to jenom hloupé nedorozumění… vlastně je to komické.“

Nikdo se nezasmál.

„Odjíždím, ale Molly beru s sebou,“ prohlásil Tárik.

Chalíd si odkašlal a k Mollyinu překvapení se odvážně vložil mezi ty dva muže. „Buďte rozumní – nikdo nestojí o boj.“

V tu chvíli se Tárik rozmáchl a zasadil pořádný pravý hák Tairovi na bradu. Tair pod tím náporem couvl, nesnažil se ráně vyhnout, ani ji oplatit. Jen stál a vypadal tak vznešeně, až se Molly chtělo křičet. Pak uviděla krev a žaludek se jí rozhoupal.

„Ach bože, ty krvácíš!“ vykřikla v hrůze. „Podívej, cos udělal, Táriku – jak jsi mohl?“

Probodla bratra pohledem a sáhla na krev, která tekla Tairovi z koutku úst.

„Běž od něj, Molly,“ varoval ji Tárik.

Molly zaťala zuby. Těch jejich příkazů už měla dost.

„To nic, Molly. Netrap se, zasloužil jsem si to,“ řekl Tair, nijak neocenil její divokou obranu. „Nechci se omlouvat, Táriku, ale já to nevěděl, když jsem –“

„Ji unesl,“ doplnil za něj Tárik.

Tair přikývl a mluvil dál, tentokrát v mateřštině. Podle bratrových poznámek a pohledů předpokládala, že dostává krátké vysvětlení. Když Tair skončil, Tárik se k ní obrátil.

„Proč jsi mu to neřekla, Molly?“

„To Chalíd mě představil jako přítelkyni Beatrice. A ty sám, Táriku, jsi mě žádal, abych brala ohled na otcovy city.“

Tárik se obrátil na Taira.

„Pořád nechápu, jak sis mohl myslet, že spolu něco máme, Taire?“

Chalíd si odkašlal. „Než začneš být arogantní, Táriku, možná si vzpomeneš, jak sis kdysi myslel, že já miluju Beatrici.“

Tair bratry tiše přerušil: „Snažila se mi to říct –“ Pohlédl na ni. „A já jí nevěřil. Je mi to líto, Molly, a omlouvám se, že jsem věřil těm věcem o tobě a Tárikovi. To, jak jsem se k tobě choval, je neomluvitelné.“

„V tom máš pravdu.“

Přesto se zdálo, že Tárika ta velkorysá omluva uklidnila. Šejk Rašíd, který tu scénu mlčky pozoroval, popošel dopředu. „Probereme si tu situaci ve větším pohodlí a soukromí.“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Šejk se usadil na hromadě hedvábných polštářů, netrpělivě odmávl občerstvení a sluhy, kteří ho nabízeli, a čekal, až se Molly a ti tři muži usadí.

Jakmile byl přesvědčen, že má naprostou pozornost všech, prohlásil: „Samozřejmě se s ní oženíš.“

Nebyla to otázka, ale prosté prohlášení.

Tair to uznal pokývnutím.

„Mluvili jsme o tom.“

Molly věděla, že vůni kadidla, která se těžce vznášela ve vzduchu, si bude ode dneška spojovat se šílenstvím. Ne že by se s tím kadidlem měla setkávat moc často.

Jenže proč se jí srdce propadlo někam pod kolena při pomyšlení na návrat do úhledného a řádného života? Bude to tak jednoduché? uvažovala stísněně. Nasednout do letadla bude snadné, ale smaže vzdálenost ty útržky žhavých obrázků, které se jí v nejnevhodnějších chvílích zjevovaly před očima?

A vyléčí tupou bolest v jejím srdci?

„Myslím, že bychom se měli hned dohodnout na datu.“

Z úcty k Tairovu dědečkovi Molly sevřela rty a nechala si lehce hysterický smích pro sebe.

Dívala se, jak si bratři vyměnili pohled.

Chalíd vypadal, jako by byl nejradši někde jinde, s čímž se Molly dokázala lehce ztotožnit, a Tárik se tvářil jen o chlup míň zachmuřeně než Tair.

„Strýci se možná to manželství zamlouvat nebude,“ poznamenal Tárik jen tak do prázdna. Všichni dělali, jako by u toho nebyla, a to Molly zvlášť rozčilovalo.

Šejk se zarputile usmál. „Nechte mého zetě mně. Mám v tom směru jistý vliv.“

Tárik přikývl. „Takže svatba proběhne v paláci co nejdříve.“

Molly hleděla na ty vážné tváře. Musí to být nějaký propracovaný vtip. Každou chvilku se někdo rozesměje a vykřikne: To jsme tě dostali!

Mollyiny oči putovaly z jednoho na druhého, nevěřila tomu čím dál víc – nikdo se dosud nezasmál. „To jste se všichni zbláznili?“

Konečně vzali na vědomí její přítomnost.

Tárik ji konejšivě poplácal po ruce. Nejradši by se rozječela. „Já chápu, že to není zrovna ideální situace, Molly.“

Molly ucukla a vyhrkla: „Ideální není!“ Uchechtla se. „Zato je šílená! Vy všichni vypadáte rozumně, ale ve skutečnosti jste se úplně zbláznili! Myslela jsem, že aspoň vy dva jste civilizovaní,“ řekla bratrům. „Tair si mě nechce vzít.“

Následovala dostatečná pauza, aby Tair stačil namítnout, že netouží po ničem jiném, než se s ní oženit. Ale samozřejmě to neřekl a ona si připadala jaksi zhrzená.

„Vážně nezáleží na tom, co Tair chce,“ vysvětloval Tárik věcně. „On zná své povinnosti.“

Šejk se tvářil účastně, ale mluvil neoblomně, když dodal jaksi na vysvětlení: „Můj vnuk se dopustil urážky, nejen vás, Molly, ale i vaší rodiny. Napraví to, udělá tu jedinou věc, kterou může udělat čestný muž.“

Molly zaťala ruce do pěstí. „Já se nenechám provdat, udat jako nějaké poškozené zboží. Lidé se přece neberou proto, že se spolu jen tak pro zábavu pomilovali!“ vybuchla.

Poprvé od začátku rozhovoru Taira opustil stoický výraz. Molly šokoval rozpálený vztek, jaký se mu objevil v očích.

Tair si uvědomoval, že ten vztek je nerozum, ale z nějakého důvodu mu její výklad toho, co spolu zažili, připadal jako zrada. Pro něj znamenala ta včerejší noc nejintenzivnější zážitek v životě.

„Takhle mluvit nebudeš,“ zahleděl se na ni nasupeně.

Ten panovnický rozkaz přiměl Molly bojovně zvednout bradu. „Já si budu mluvit, jak se mi sakra zachce,“ zavrčela na něj. „A jestli to nebylo jen tak pro zábavu, Taire,“ popíchla ho, „co to bylo? Pravá láska?“

Než stačil Tair zareagovat, ozval se Tárik. „Molly,“ pokáral ji. „Mluvíš nesmysly.“

Poklesla jí čelist. Zrovna Tárik se staví na Tairovu stranu – to jsou ty mužské komploty.

„Jak to, že všichni můžou probírat můj sexuální život, kromě mě?“ zeptala se ostře.

„Omlouvám se, šejku,“ obrátil se Tárik ke staršímu muži, který při jejím výbuchu ztuhl. „Má sestra to nechápe.“

Molly se do něj zabodla planoucíma očima. „Neopovažuj se za mě omlouvat.“ Zhluboka se nadechla a snažila se ovládnout, když se obrátila k Tairovu dědečkovi. „Omlouvám se, šejku, nechtěla jsem se vás dotknout.“

Šejk jí v očích četl upřímnou lítost a laskavě pokýval hlavou. „Zdá se, že jste žena silných vášní, mladá dámo.“

Molly se omluvně usmála. „Respektuji vaše zvyky a přesvědčení,“ řekla. „Vážně ano, ale musíte chápat, že nejsou moje.“

Přikývl, vzala to jako povzbuzení.

„Jde o to, že jediné spojení, které mám s tímhle…“ rozhlédla se po exotickém a naprosto cizím okolí, „…je fakt, že si moje matka vzala krále, nedokázala se s tím vyrovnat a utekla. Geneticky vzato jsem pro prince nejspíš nejhorší manželka na světě.“

„Mladá dámo, zapomínáte na to, že váš bratr bude král Zarhatu a že jste pod jeho ochranou.“

„Já ochranu nepotřebuju.“ Molly se snažila vysvětlit, o co jí jde, i když cítila, že tu bitvu prohrává.

„Nejde o to, co potřebujete.“

„Já nejsem z královského rodu, jsem jenom obyčejná učitelka,“ řekla s náznakem zoufalství. „Jsem jako tisíce jiných. Nejídám ze zlatých podnosů, vařím si v mikrovlnce, koukám na seriály, jezdím do práce na kole…“

Šejk se zatvářil soucitně, ale zůstal pevný. „Můj vnuk vás unesl a připravil vás o nevinnost. Čest mu velí…“ Molly si zakryla uši a zavřela oči. Zůstala tak, dokud ji někdo nechytil za zápěstí a nestáhl jí ruce dolů.

Ještě než otevřela oči, věděla, že je to Tair. „Běž ode mě!“ požádala ho. Když byl Tair poblíž, veškerý zdravý rozum ji opouštěl. Padala z ní slova, která ji překvapovala stejně jako ostatní a dostávala ji do malérů.

„Jenom se uklidni a poslouchej!“

Tiše zasténala. „Už jsem poslouchala dost dlouho. Jste všichni blázni!“ vykřikla a změřila si muže v místnosti. „A podívejme se na tebe!“ řekla Tairovi. Napadlo ji, že by se na něj mohla dívat navždycky a stejně by to nestačilo.

Svým falešným klidem nikoho nezmátl a nejmíň Molly. Na štíhlé tváři mu byly jasně vidět známky napětí.

„Až se budu vdávat, nechci, aby můj ženich vypadal, že jde na pohřeb. Nechci být pro něj pokání. Chci být jeho láska.“ Slzy ji pálily v očích, když popotáhla a dodala hořce: „Přesvědčujete mě tu, že se musím vdávat, a to ani nejsem těhotná!“

„Romantika je krásná věc, Molly, ale dohodnutá manželství fungují celé generace.“

„Jako to manželství, které máš s Beatrici, že? Slyšela jsem toho spoustu o cti, ale o zdravém rozumu moc ne. A jen tak pro zajímavost, Tair mě neunesl.“

Tárik nakrčil obočí. „O čem to mluvíš, Molly?“

„Řekl to, protože mě chtěl chránit.“

Koutkem oka viděla, jak na ni Tair hledí.

„Požádala jsem ho, aby mě vzal s sebou.“

„Ne, to neudělala.“

Molly po něm střelila zoufalým pohledem. Copak nevidí, že se mu snaží pomoci? Pokoušela se mu to vysvětlit pohledem.

Buď to nechápal, nebo to schválně ignoroval.

„Unesl jsem ji.“

Šejk se zatvářil netrpělivě, mávl rukou, ověšenou šperky. „Ať už unesl kdokoli kohokoli, fakt je, že byla nevinná –“

„Ne, nebyla.“ Cítila na sobě jejich oči a zvedla bradu. Byla jí příjemnější ta lež než pravda.

Tair zavrtěl hlavou. „Byla panna.“

Všichni dělali, jako by neprobírali nic důvěrnějšího a soukromějšího než cenu barelu ropy.

Molly cítila, jak jí stoupá červeň po krku, až jí hořela celá tvář. Nemají v sobě ani drobek ohleduplnosti!

„To jsem ti řekla já!“ vyhrkla.

Maska sklouzla a Tairův vztek vyrazil na povrch. „Neřeklas mi nic!“

„Byl by v tom nějaký rozdíl?“

„Ne.“

Upírali na sebe pohled, Mollyina hruď se svírala a oči ji pálily, vzdouvala se v ní směsice protichůdných citů.

„Nebyla jsem pod ochranou královské rodiny a Tair mě nesvedl. Chtěla jsem to taky. Takže vidíte, že nejde o žádný zločin proti cti. Kromě toho, ta debata je k ničemu.“ Molly nasadila chladný přístup, který se hodil k jedinému rozumnému hlasu v téhle místnosti plné bláznů.

„Můžete si naplánovat, kolik svateb chcete, ale bez nevěsty svatbu neuspořádáte. A já si nikoho nevezmu.“ Její fasáda se svezla, když se obrátila na Taira a rozechvělým hlasem plným odporu vyhrkla: „Zvlášť ne tebe!“

„Ta věc se stane.“

„To jsi celý ty, myslíš si, že se něco stane jenom proto, že to říkáš. No, dřív ti to možná vycházelo, ale se mnou ne.

Až se vdám, tak za někoho, kdo mě požádá o ruku, protože pro něj budu ta nejdůležitější osoba na světě. Já vím, je to nepravděpodobné,“ dodala. „Ale jsem ochotna si počkat, a i kdyby ten člověk nepřišel nikdy – fajn, tak si vystačím se sexem jenom tak pro zábavu!“

Tair nevnímal moc kromě tupého hučení v uších, ruce se mu u boků sevřely do pěstí. Pomyšlení na Molly, jak se líbá s někým jiným, natož provozuje ten sex, o kterém mluvila, rozpálilo jeho sebeovládání.

Pokračovala vzdorně: „Nespokojím se s tím, jenom abych uklidnila ten tvůj pokroucený smysl pro přežilou rodinnou čest. Je mi líto, jestli se ti to nelíbí, ale tak to je.“

Světla venku ubývalo podobně jako včera, když dorazili. Molly se ani nechtělo věřit, kolik se jí toho za tu dobu přihodilo. Kolem tábora zahořely ohně a jejich kouř se mísil s chladným nočním vzduchem. Molly zamířila k jednomu z nich, přitahována tou září.

Stála a dívala se, jak jiskry tancují.

Jakási žena, která seděla opodál, opustila rodinu a přistoupila k ní. S úsměvem jí nabídla talíř plný nádherně vonícího pikantního jídla.

Molly se usmála, ale zavrtěla hlavou.

Nechali ji samotnou, jako by vycítili, že tu samotu potřebuje. Nikdy nezapomene na neuvěřitelnou pohostinnost pouštních lidí.

A na další věci taky ne.

„To byl tedy triumfální odchod.“

Ignorovala Tairův hlas, odolala nutkání zaklonit se a opřít se o pevné, teplé a silné tělo, které cítila jen kousek za sebou. Žena se nemůže tulit k muži, kterému právě vysvětlila, že by si raději vlastníma rukama vytrhla zub moudrosti, než si ho vzala.

„Poušť je vážně krásná.“

„Myslel jsem, že tě děsí.“

„Přirůstá mi k srdci. Moje máma ji nenáviděla – děsila ji.“

„Tebe neděsí?“

Ne, děsíš mě ty, pomyslela si.

„Vezmi si mě, Molly.“

Zavřela oči a zavrtěla hlavou. „Proč?“

„Protože věci jako poctivost a povinnost a služba pořád existují, i když to moderní společnost neuznává.“

A láska a romantika.

„Je to samozřejmě lákavá nabídka…“

„Některé ženy by si to myslely.“

„Tak si vezmi je.“

„Proč jsi tak nerozumná?“

Najednou se obrátila, v očích jí zasvítila výzva, chytila ho za ruce. „Nemůžeme se vrátit tam, kde jsme byli? Mohla bych být tvoje milenka… To jsi přece chtěl.“

Na tváři se mu objevilo bezradné zoufalství, smíšené s pobouřením. Za jiných okolností by to bylo legrační.

„Chceš být moje milenka, ale manželka ne? Tak to myslíš?“

„Nejspíš ano.“

„Pochop, že to už nejde. Že by se netolerovalo, kdybych si vzal do postele sestru budoucího krále, ale neoženil se s ní.“

Zoufale rozhodila rukama. „Já myslela, že jsi královský rebel, který utíká z vodítka protokolu, jak to jenom jde. Jak to, že je v pořádku vzít si ženskou, kterou nemiluješ, ale pomilovat se s ní už ne?“

„O to nejde.“

„Takže říkáš, že když si tě nevezmu…“

„Buď svatba, nebo nic.“

Do očí jí vstoupily slzy, hleděla na něj, jak se rýsuje proti noční pouštní obloze. „Bože můj, ty a ta tvoje zatracená ultimáta, Taire,“ hlesla tiše. „Takže teda nic.“

Beze slova se obrátil a odešel do tmy.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Molly měla malý byt ve vesnici asi pět mil od školy, kde učila. Vesnička se pyšnila obchůdkem s poštou, hospodou a čajovnou. Radikálnímu rozvoji, který změnil spoustu podobných míst k nepoznání, naštěstí unikla.

V sobotu ráno mívala Molly ve zvyku jít se proběhnout do parku, ale už třetí týden běh vynechala a spokojila se s procházkou, šálkem čaje a koláčkem v čajovně.

Blížila se k bráně parku z tepaného železa, zabraná do myšlenek o změnách, které bude muset brzy provést ve svém stylu života, když jí někdo zaklepal na rameno.

„Beatrice!“ vykulila Molly oči, jakmile poznala tu okouzlující rudovlasou osobu. „Co tady děláš?“ Se smíšenými pocity se rozhlédla, napůl čekala, že uvidí bratra.

„Ne, neboj se, jsem úplně sama – až na Sajída, samozřejmě.“ Postava, která stála napůl skrytá ve stínu, se vynořila, jako by zaslechla své jméno. „A Amid parkuje za rohem.“

„Nepřipadá ti to divné? To s těmi bodyguardy?“

„Zpočátku ano,“ připustila Beatrice, „ale na to si zvykneš.“

Molly o tom pochybovala, ale koneckonců ještě nedávno by stejně skepticky hodnotila možnost, že se zamiluje do arabského prince.

Zavřela oči a pokusila se zablokovat myšlenky, které jí táhly hlavou od té doby, kdy uviděla dvě čárky na těhotenském testu.

V zásadě se nic nezměnilo, připomněla si po miliónté.

Tair ji pořád nemiluje, a kdyby přijala nabídku manželství, nebylo by úniku. Molly věděla, že na rozdíl od matky by nedokázala opustit dítě a nechat ho vychovávat v cizí zemi.

Ale taky věděla, že Tair je její životní láska – nejbližší přítel – a že s nikým jiným nenajde to, co s ním.

Nasadila opožděný úsměv na přivítanou: „Vypadáš fantasticky, Beatrice.“

Byla to pravda. Objala rozzářenou princeznu a přímo cítila hřejivou spokojenost, která z mladé maminky vyzařovala.

Nepřekvapilo ji, že jí Beatrice poklonu nevrátila. Molly věděla, že vypadá bídně. Zrcadlo jí to prozradilo pokaždé, když se do něj podívala. Někdy ráno ji stálo spoustu sil jen se zvednout z postele. Kolegům v práci zatím stačila historka, že při cestování o prázdninách chytila ošklivou žaludeční virózu. Věděla ale, že ta výmluva nebude mít dlouhé trvání.

„Mateřství ti sluší,“ dodala.

„Tos mě neviděla, jak kojím ve dvě, ve tři, v pět ráno. Jsem chronicky nevyspaná.“

„No, pak to dobře tajíš. Jak se má malý?“

Při zmínce o přírůstku do rodiny se Beatrice rozsvítila ještě víc. „Je nádherný a už se ukazuje, že to bude malý génius, po tetičce.“

„To bych mu moc nepřála.“ Pak, protože nechtěla, aby si Beatrice myslela, že si koleduje o lítost, změnila téma.

„Pořád jsi mi ještě neřekla, co tady děláš? A kde máš své krásné dítě?“

„Nechala jsem ho s Tárikem v Londýně. Je to poprvé, takže si připadám dost divně,“ přiznala Beatrice. „Ale chtěla jsem si s tebou popovídat – sama, Molly.“

Molly se ostražitě zamračila. „Se mnou…?“

„Především, jak se má tatínek?“

Molly se usmála. „Dobře.“

Dorazila domů a zjistila, že otec už má po operaci srdce. Měla radost, ale divila se, jak k tomu mohlo dojít tak rychle. Copak ty čekací listiny přes noc zmizely?

Ani sestry, které na ni čekaly na letišti, nedokázaly vysvětlit, jak to, že se otec tak náhle dostal do čela seznamu. Rosie se zmínila o jakési vládní zdravotní iniciativě a Sue jen mávla rukou: „Nač ten výslech? Koho to zajímá? Vyšlo to, tátovi je líp a jenom na tom záleží. Teď už se nemusí s každým píchnutím u srdce bát, že je to další infarkt. A počkej, až uvidíš tu nemocnici, Molly. Je úžasná a personál je hrozně milý.“

Když se Molly vypravila otce navštívit, poznala, že sestra nepřeháněla. Soukromá klinika, situovaná mezi lesíky, byla luxusnější než leckterý pětihvězdičkový hotel. Jakmile to uviděla, pochopila, co se muselo stát.

Nemocnice připustila, že její otec je soukromý pacient, ale odmítla prozradit jméno anonymní osoby, která zaplatila účet. Molly hned věděla, o koho jde.

Teď vzala Beatrici za ruku a stiskla ji. „Oběma vám s Tárikem děkuju, že jste zařídili tu soukromou léčbu. Táta by to jistě zvládl i tak, ale to čekání a nejistota už se pomalu nedaly vydržet.“

Cítila v očích slzy, které se v poslední dny spouštěly na sebemenší podnět, zamrkala a dodala: „Já vím, že Tárik chtěl být anonymní, ale mohla bys mu vyřídit, jak jsem vděčná?“

Beatrice se na ni chvíli nechápavě dívala a pak se zeptala: „Ty si myslíš, že to Tárik zařídil operaci tvého otce?“

„A ne?“

„Věřím, že by to udělal, kdyby na to pomyslel. Jenže měl právě na starosti spoustu jiných věcí, například to, že se nám dítě narodilo o čtyři týdny dřív.“

Molly nevěřícně zavrtěla hlavou. „Ale já to nechápu – jestli to nebyl on… tak kdo?“

Beatrice povytáhla obočí a Molly se nahrnula do tváře barva. Pochopení ji zasáhlo jako rána do břicha.

„Tair…?“ zeptala se tiše.

„Pokud nevíš o jiných kandidátech, tak si na to myslím můžeš vsadit. Věděl, že máš nemocného tátu?“

„Ano.“ Molly si přitiskla ruku na pusu. Bea měla pravdu – jiná možnost není. „To je hrozné.“

„Proč?“

„Nemůžu mu být tak zavázaná.“

„Proč ne?“

„Protože –“ Molly se odmlčela a zavrtěla hlavou. „Budu mu muset poděkovat.“

„On nechce žádné děkování.“

Molly cítila, jak v ní zahořela zlost. „Já kašlu na to, co chce a nechce! Poděkuju mu, i kdybych ho musela svázat, aby mě poslouchal.“

To vzteklé prohlášení jí vnuklo zajímavou představu, která ji na minutku rozptýlila, než si uvědomila, že na ni Beatrice zadumaně hledí. Molly se honem snažila se vzpamatovat. „Takových panovačných chlapů mám plné zuby.“

„Bože, ti muži!“ Beatrice obrátila oči k nebi. „Když mi Tárik vyprávěl, jak se tě snažili přinutit, aby sis Taira vzala, nevěřila jsem svým uším!“ Zavrtěla znechuceně hlavou.

Molly sklopila pohled ke špičkám svých bot, jako by to byla ta nejzajímavější věc na světě. „Aspoň někdo chápe, že by to byla vyložená pohroma.“

„To jsem neřekla.“

Molly zvedla oči.

„Myslím, že z tebe a z Taira by byl bezvadný pár.“ Molly vydala jakýsi tlumený zvuk. Budoucí královna Zarhatu povytáhla obočí a dodala s jiskrou v oku: „Chci říct, že mezi vámi hned od začátku probíhalo takové napětí.“

Molly cítila, jak se červená. „Já ne… Já ho přece nesnáším!“

Možná nesnáším, ale miluju ho, zbožňuju a cítím se bez něj prázdná… Někdy se styděla, že v sobě nedokáže objevit dost nadšení pro všechno ostatní v životě. Bože, stala se z ní taková ženská, jakými vždycky pohrdala!

„Já často nesnáším Tárika i teď,“ připustila Beatrice… „Ale pořád jsem do něj blázen.“

„To je něco jiného.“ Protože Tárik Beatrici miluje. Molly zaplavila závist a zastyděla se. Pokud si někdo zaslouží štěstí, pak je to Beatrice.

„Pravda,“ připustila Beatrice, „vzhledem k tomu, jak se to vyvinulo, jsi nejspíš udělala dobře. Ale to už jistě víš.“

Co mám vědět? Molly jen vyhýbavě zahučela: „Asi ano.“

Ale občas pozdě v noci, když nemohla spát, nebylo tak snadné držet se svého rozhodnutí, zvlášť když ta vášnivá noc v poušti nezůstala bez následků – dlouhodobých následků.

Lákalo ji svěřit se Beatrici s tím tajemstvím, které zatím nedokázala nikomu prozradit, ale bála se, že by se to doneslo Tárikovi. Ne že by Beatrice něco schválně prozradila, ale Molly věděla, že před manželem nedokáže utajit ani to nejmenší.

Byli jiní, kteří se to museli dozvědět dřív než nevlastní bratr, a právě reakce jednoho z těch lidí zaměstnávala její myšlenky na úkor všeho ostatního.

Beatrice přikývla.

„Někdo by řekl, žes unikla o vlásek…“

Molly nakrčila čelo, teď už věděla, že jí něco ušlo. Žádná žena, která se s ním setkala, by zahozenou šanci stát se manželkou Taira Al Šarífa nenazvala únikem o vlásek. Spíš by uvažovala o duševním zdraví té dotyčné…

„Unikla?“

„Zní to tvrdě, ale musíš být praktická, i když jsi šíleně zamilovaná.“ Molly ztuhla a hned se zase uvolnila, když Beatrice plynule dodala: „Což očividně nejsi, ale chci říct, že…“ Zarazila se, nespokojeně mlaskla, vypletla si z vlasů spadlý podzimní list a Molly se snažila zatajit, jak je netrpělivá.

„O čem jsem to mluvila?“ Beatrice si kontrolovala vlasy. „Aha, ano,“ navázala, než jí stačila Molly napovědět. „I když je člověk šíleně zamilovaný, musí si rozmyslet dvakrát, než na sebe vezme takové břemeno.“

Molly spolkla podráždění a uvažovala, jestli by Beatrice dokázala být ještě neurčitější. „Jaké břemeno. Beo?“

„No, s tím vším, co se děje, není Tairova budoucnost úplně jistá.“

„Co?“ V břiše ji jako chladný kámen tížila zlá předtucha. Pokoušela se nemyslet na nejhorší, i když vlastně ani nevěděla, co by to nejhorší mohlo být.

„Tys to teda neslyšela?“ zeptala se Beatrice, tvářila se nevinně a studovala Mollyinu bílou tvář.

Molly zaťala zuby. „Co jsem neslyšela?“ Měla sto chutí tu informaci z Beatrice vytřást. Stálo by jí to i za ten zákrok bodyguarda!

„No, sotva jsi odjela, utrpěl Tairův otec krvácení do mozku. Myslelo se, že zemře, ale nezemřel. Je prý v trvalém vegetativním stavu. Může odejít zítra, nebo tak žít celé roky.“

„A co to znamená pro Taira?“

„Že je fakticky král, až na ten titul.“

„Ale říkalas, že je to nejisté?“

Beatrice přikývla. „Tair zřejmě nelenil a provedl nějaké dost rozsáhlé reformy. Spousta lidí, kteří byli u koryta za dob jeho otce, z toho nemají radost. A pár těch vlivnějších šíří názory, že jsou schopnější vladaři než Tair.“ Molly přetékalo srdce pobouřením. „Ale nejsou!“ Beatrice konejšivě mávla na svého osobního strážce, který instinktivně popošel dopředu.

Molly se nadechla. „Nemůžou se ho zbavit, ne?“

Beatrice pokrčila rameny. „Kdo ví?“

„Má přece lidi, kteří věří jemu i tomu, o co se snaží, ne?“

„Tair má velkou podporu,“ uznala Beatrice, „ale nemá dědice, a ten bratranec, kterého by jeho nepřátelé rádi viděli na trůnu, ten ho má. Dědice a k tomu bůhví kolik náhradníků.“

Molly se honily hlavou myšlenky. „Takže si myslíš, že se Tair ožení, aby si upevnil postavení?“

Beatrice znovu pokrčila rameny. „Rozhodně je pod velkým tlakem, aby to udělal,“ připustila.

Molly zalapala po dechu. Projela jí žárlivost, krutě a bolestivě jako čepel nože. Při pomyšlení na Taira s manželkou, která by mu dala dědice a nutný počet náhradníků, se jí udělalo fyzicky zle. Samotnou ji šokovalo, jaký odpor cítí k té neznámé ženě.

Molly málem slyšela, jak v ní povoluje sebeovládání… „Ne!“ vykřikla. „To nemůže!“ Všimla si, jak se Beatrice tváří, a dodala rychle: „Nikdo by neměl být nucený do manželství z politických důvodů.“

„Já vím, ale Tárik tvrdí, že Tair má hodně silný smysl pro povinnost. Nejspíš dá přednost zemi před vlastním štěstím. Ale dost politiky,“ řekla, zavěsila se do Molly, vykouzlila přesvědčovací úsměv a vedla ji k otevřeným branám parku. „Přijela jsem tě osobně pozvat na svou slavnost.“

„Slavnost?“ opakovala Molly a pomyslela si, že zrovna teď o žádné slavnosti nestojí.

„Je to oslava narozenin. Než něco řekneš, slibuju, že tentokrát nebudou žádné únosy. Prosím, Molly, přijeď. Je to dvojí příležitost – mé narozeniny a taky tam uvidíš malého Rayhana. Vážně je nádherný,“ prohlásila hrdá matka a tvář jí zjihla, sotva začala o synáčkovi. „Řekni prosím, že přijedeš. Já vím, že Tárik a Chalíd chtějí, abys dorazila. Pořád si myslí, že se na ně zlobíš.“

„Nezlobím…“

„Já vím, že ne, ale neuškodí, když je při tom ještě chvíli necháš. Trocha pokory jim neublíží. Takže přijedeš?“

„Bude… bude tam Tair?“ zeptala se Molly opatrně.

„Pokud nechceš, aby tam byl, tak nebude.“

„Ne, to je v pořádku. Nevylučuj ho z toho kvůli mně.“

„No, musím říct, Molly, že vážně obdivuju tvůj přístup.“

Molly si uvědomovala své postranní úmysly a trochu provinile pokrčila rameny. „No, jsme přece všichni dospělí.“

Beatrice se zasmála. „Doufám, že tím nemyslíš i muže. A teď pojď. Potřebuju si dát čaj, a když jsme vjeli do vesnice, viděla jsem po cestě pěknou čajovnu.“

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

„Vypadá to,“ usoudila Molly, když se na sebe dívala do velkého zrcadla, „že jsem pár kilo přibrala od té doby, co jsem si ty šaty koupila.“

„Ale na správných místech,“ doplnil Chalíd s naoko mlsným pohledem a vyhnul se ráně, kterou mu jeho půvabná blonďatá manželka Emma namířila na ucho.

Molly se zasmála s nimi, ale ještě naposledy se na sebe ustaraně podívala do zrcadla, než se připojila k ostatním členům své rozsáhlé rodiny.

Ten model, připomínající padesátá léta, se širokou sukní a několika vrstvami nadýchaných spodniček se jí zalíbil v okamžiku, kdy si ho vyzkoušela. Tehdy jí ten lehce vyztužený živůtek bez ramínek připadal relativně cudný.

To bylo předtím, než se skoro přes noc propracovala od skromných košíčků B k mnohem nápadnějším céčkům.

Ostatní vyšli z pokoje, Molly se tam ještě zdržela. Nebyla si jistá, jestli dokáže čelit davům lidí, kteří čekali v plesovém sále dole.

„Vypadáš jako barová tanečnice,“ řekla svému odrazu, pak se zhluboka nadechla a poslechla volání Chalída, aby už šla.

Jakmile Molly vstoupila do místnosti, zalapala po dechu. Po architektonické stránce byl ten rozlehlý sál s mozaikovou podlahou a klenutým stropem vždycky úchvatný. Ale tentokrát na něm zapracovali dekoratéři, až vyloženě zářil. Nejen díky hradbám sněhobílých sladce vonících lilií a skvělé výzdobě, ale i díky hostům, zvlášť ženám, které vypadaly stejně oslnivě.

Když vešli, lidé se za nimi obraceli. Molly věděla, že se nedívají na ni, ale na královské páry a zvlášť na oslavenkyni, přesto ztuhla jako králík chycený ve světle reflektorů.

Pak uslyšela Beatrici, jak cynicky šeptá manželovi: „Miluju tu tvou zásadu pozvat jen pár blízkých přátel, drahý,“ a trochu se uvolnila. Ulevilo se jí, že i ta sebejistá a elegantní princezna se leká takového shromáždění.

Tárik pokrčil rameny a připustil, že se mu to trochu vymklo z ruky.

„Trochu…?“ vyhrkla Beatrice skrz nasazený úsměv.

„Později si uděláme malou oslavu jenom pro sebe.“

„Náš syn má možná jiné plány,“ odsekla Beatrice a obrátila se k Molly. „Podívej se, Molly, já musím dělat hostitelku, ale tady Jean Paul se ti bude věnovat, viďte, Jeane?“

Přistoupil k nim mladý muž, kterého si Molly předtím nevšimla. S úsměvem se uklonil. „Bude mi potěšením.“

Beatrice a rodinná skupina se vzdálila a Molly zůstala s tím mladíkem. Zvedla bradu a řekla: „Jste Francouz.“

„To jsem, a vy jste Angličanka?“

Molly přikývla.

„Pravá anglická růže. Nešla byste si zatancovat?“

„Ani ne,“ zavrtěla hlavou a pátrala v davu po jedné konkrétní tváři. „Ale pokud chcete jít, mně to nevadí.“

Jejího společníka to zřejmě pobavilo. „Chápu to správně, že byste si zatancovala, ale ne se mnou?“

Molly se k němu vrátila pohledem, nasadila kajícný výraz.

„Omlouvám se, bylo to ode mě nezdvořilé… já v tom prostě neumím chodit.“

„Nedělejte si starosti, mé vystupování je dokonalé, jsem diplomat, otec byl diplomat, dědeček byl diplomat, takže v tom umím chodit i poslepu.“

„A navíc jste skromný.“

Povzdechl si. „Bohužel ne, geny skromnosti se v naší rodině nijak zvlášť nevyvinuly.“

Molly se usmála a napřáhla k němu ruku. „Nezačneme znovu? Já jsem Molly.“

„Ahoj, Molly. Já jsem Jean Paul.“ Místo aby jí potřásl rukou, hluboce se uklonil a uhlazeně naznačil políbení na prsty. Výraz v jeho očích, když zvedl hlavu, ale nebyl tak uhlazený. Narovnal se a tu ruku nepouštěl.

„Ano, umíte v tom chodit.“ Očividně čekal, že bude okouzlena. Molly, od přírody laskavá, by ho ráda potěšila, ale nebylo to lehké. Ten muž byl plytký jako kaluž vody. Slizkost a uhlazenost vážně nebyla její gusto.

Přede dvěma měsíci ještě nevěděla, co je její „gusto“, ale teď už věděla, že to má modré oči, osobnost spletitější než bludiště, prostořeký jazyk a hříšně smyslná ústa.

„Ale pod těmi uhlazenými způsoby jsem nebezpečný muž.“

Molly, která měla s nebezpečným mužem své zkušenosti, se musela ovládnout, aby se nerozesmála.

„Nebo se o to aspoň snažím – ale nebojte se. Dnes večer mám přísný příkaz krásné princezny chovat se slušně. Mám dojem, že někoho hledáte…?“

Molly to nepopřela. „Je to někdo, s kým si musím promluvit.“

„A ten někdo je muž… škoda,“ zamumlal ten uhlazený Francouz a hluboce si povzdechl, když ho neopravila. „Možná bych vám mohl pomoci. Znám tu všechny.“

Molly zavrtěla hlavou. „Na tom nezáleží,“ zalhala.

„No, dokud nenajdete, koho hledáte, možná mi dovolíte, abych vás bavil.“

Molly pokrčila rameny. „Proč ne?“ Položila mu ruku na rámě, které jí nabídl, a neprotestovala, když jí jeho ruka zajela kolem pasu.

„Jak přesně mě hodláte bavit, Jean Paule?“ Posunula ruku, která sklouzla trochu níž, zase nahoru, a řekla pevně, ale bez zlosti: „Takhle ale ne.“

Klidně pokrčil rameny. „No, já nejenom každého znám, ale znám i jejich tajemství.“

Doufám, že to moje ne, pomyslela si Molly a usmála se.

„Mohl bych vám vyprávět historky –“

„Chcete říct, že jste drbna.“

„Chci říct,“ opravil ji a zdálo se, že se ho to osočení nedotklo, „že pro diplomata, který se chce vyhnout trapasům a neurazit, se vyplatí vědět, kdo jde do postele s kým. Například,“ ukázal na tmavovlasou krásku, jejíž cudně střižené šaty odhalovaly zralé, smyslné křivky těla, „moc lidí o tom neví, ale téhle dámě je souzeno stát se brzy manželkou tuze významného muže. Jednoho z nejvýznamnějších v celé oblasti.“

„Vážně?“ předstírala zájem Molly. Co si počne, jestli Tair nepřijde?

Co udělá, jestli přijde?

Pravda byla, že Molly neměla nejmenší představu, co chce. No, vlastně jednu měla, ale ta nepřicházela v úvahu, protože vyžadovala, aby ji Tair miloval.

„Takže coby manželka Taira Al Šarífa se stane ženou, se kterou se vyplatí být zadobře.“

Molly se zarazila na místě, krev jí zmizela z tváře.

„Co jste to řekl?“

„Řekl jsem, že –“

Molly ho přerušila. „Ona je zasnoubená s Tairem?“ Zalétla pohledem přes sál, kde stála ona dotyčná. Obklopovala ji skupinka mužů, kteří vypadali uchvácení každým jejím slovem.

Když jí Jean Paul brunetu ukázal, nevšimla si toho, ale teď viděla, že ta ženská má nepříjemně tvrdá ústa. Nezdálo se, že by její ctitele ta vada odrazovala. Molly si uvědomovala, že schválně hledá nějakou chybu na ženě, která je podle všeobecných měřítek skoro dokonale krásná. No, je taky jenom člověk!

„Není to oficiální, ale podle mých zdrojů je to otázka času. Vy znáte korunního prince, Molly?“

Molly zahlédla ve Francouzových očích spekulaci a nějak se jí povedlo ledabyle pokrčit rameny. „Setkali jsme se.“

„Není to zrovna mírný člověk, že?“

Molly, která už na Taira vychrlila spoustu urážek, cítila, jak ji rozčiluje i ta drobná známka kritiky. „Já myslím, že svou odpovědnost bere tuze vážně.“

„No, rozhodně pořádně rozrušil pěknou řádku lidí.“

Včetně mě.

„Dobrý večer, Molly.“

Hlasitě vzdychla, bleskurychle se otočila a sukně jí zavlála kolem nohou jako vřeteno cukrové vaty.

„Taire…“

V břiše jí explodovalo horko a nohy se jí rozechvěly… Stejně jako její bratři měl na sobě slavnostní tradiční oděv a vypadal úchvatně. Vysoký, štíhlý, nebezpečný, plný života, neuvěřitelně pohledný… Rozechvěle oddechovala a očima lačně hltala všechny detaily. Nebylo dost superlativů, které by popsaly, jak vypadal.

Francouze na chvíli vyvedlo z míry, že se před ním zjevil objekt jeho spekulací, ale rychle se vzpamatoval. Natáhl ruku a zářivě se usmál. „Princi Taire.“

Tair svým majestátním způsobem, nebo, jak tomu v duchu říkala Molly, se svým neuvěřitelným hulvátstvím prudce obrátil hlavu a ignoroval oslovení i nataženou ruku toho muže.

Molly se přistihla, že se zahleděla hluboko do planoucího modrého pohledu, který ji zbavil všech myšlenek kromě primitivního impulzu se na něj vrhnout.

Tair si toho muže dál naprosto nevšímal. Upíral oči na Molly tak intenzivně, až to přitáhlo řadu zvědavých pohledů.

„Tohle je Jean Paul.“

Tair tomu Francouzi konečně krátce pokývl.

„Já ho znám.“ Nespouštěl oči z Molly a pohrdavě se usmál. „Jestli ti jde o to, abych žárlil, Molly, měla sis vybrat něco lepšího než toto.“

Tváře jí zahořely. „Mně nejde o to, abys žárlil! Můj bože, ty jsi tak drzý, Taire!“

Ale chtěla by ho, kdyby byl jiný?

Pustila tu dotěrnou otázku z hlavy. Vřele se usmála na Jean Paula a položila mu ruku na paži. „Ty si myslíš, Taire, že se všechno točí kolem tebe. Dlužíš chudáku Jean Paulovi omluvu.“

Jean Paul se zakoktal. „Ne… ne, to vůbec ne. Já nevěděl… nevěděl, že vy dva jste…“

K Mollyině naprosté hrůze Tair ten předpoklad nevyvrátil, ani se mu nevysmál, jen výmluvně pokrčil rameny a poznamenal: „Tak teď to víte.“

Molly se k němu obrátila a tváře jí hořely ponížením. „Není co vědět.“

„Nemá smysl se za to stydět, ma belle. Je to zřejmé.“

„Jediné, co je mi zřejmé, je to, že jsi úplný šílenec.“ Zvedla si prst k čelu a prudce na něj poklepala. „A navíc netaktní a…“ Molly se kousla do rtu a zalétla pohledem k té úchvatné brunetě.

Povytáhl tmavé obočí. „Cos chtěla říci…?“

Molly odvrátila oči, usmála se na Jean Paula, který se ze všech sil přidržoval zbytků diplomatického klidu, a Taira si nevšímala. Nebylo to jen tak, když ho vnímala až do poslední buňky těla, ale doufala, že strnulá záda, která mu ukázala, předají ten vzkaz za ni.

I když vůči Tairově případné nevěstě necítila vřelost ani sympatie, podle ní si ta žena zasloužila aspoň trochu úcty a ohledu. Tair ale nebyl diskrétní ani za mák. Uvědomovala si, že rozhovory kolem utichly, uši se napínaly, aby zachytily, co říká.

„Princ Tair a já jsme se krátce setkali v –“

„On ti nevěří ani slovo, Molly.“

Molly se obrátila zpět a oči jí zaplály jako tekuté zlato. „Zmlkl bys laskavě, Taire?“

Nevykřikla to, ale její výbuch se trefil do všeobecné pauzy v rozhovorech, a proto si její divokou žádost – podpořenou skvělou akustikou sálu – vyslechla asi tak stovka lidí.

Molly zavřela oči a zasténala. Bože, Jean Paul si s tou historkou vystačí nejmíň deset let! Neuvědomila si, že to řekla nahlas, dokud Tair neprohlásil sebejistě: „Jean Paul neřekne nikomu nic, že ne?“

„Co bych říkal? Není co říkat!“ Francouz smířlivě rozhodil rukama.

„Hodlám si od vás slečnu Jamesovou převzít.“

Jako by byla nějaké nadměrné zavazadlo!

Jean Paul se nepokusil Taira zastavit, když položil ruku Molly zlehka na záda a odváděl ji pryč. Ale jemu si vlastně nikdo nikdy netroufl odporovat, napadlo ji. Kdyby ano, možná by z něj nevyrostl takový arogantní, panovačný tyran!

Ohlédla se přes rameno na Jean Paula, který tam stál a hleděl za nimi.

„Co tě to popadlo?“ zasyčela na Taira. Vedl ji dál, nevšímal si lidí, kteří je zdravili. „Snad si uvědomuješ, že Jean Paul tu scénku předá dál nejhůř, jak to půjde. Ten chlap je drbna.“ Ve své současné situaci by měl Tair dbát na to, co si o něm lidé říkají. Ale nezdálo se, že by mu na tom záleželo.

„Taire, lidi na nás hledí. Mohl bys laskavě –?“ Zastavila se, rozpuštěné vlasy se jí zamotaly do těžkého brokátového závěsu, skrz který ji Tair táhl k vyřezávaným dubovým dveřím.

Zavřel je za nimi a hluk slavnosti byl rázem pryč.

Molly celá bez dechu zamrkala, jak se jí zrak přizpůsoboval šeru malého předpokoje. Couvala, až cítila, že se lopatkami dotkla vyřezávané zástěny za sebou, a pokusila se uhladit si vlasy.

„Taire…“ Nadskočila, když slyšela, jak s rozhodným cvaknutím otočil klíčem v zámku.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Molly sice chtěla rozhovor v soukromí, ale ne v tak naprostém.

Přitiskla si ruku na krk, kde jí pod bledou kůží s modrými žilkami tepal puls.

Tair k ní pomalu a rozvážně popošel. Její oválný obličej byl bledý jako porcelán a v namodralém světle ze stropu vypadal malinko jako z jiného světa.

V posledních dvou měsících dostaly přednost povinnost a služba zemi, ale byla to její tvář, která ho udržovala při životě, když se věci komplikovaly. A vědomí, že jakmile vyřeší tu spoušť, která mu padla do klína, bude moci vyjádřit, co cítí.

Když ho Beatrice pozvala na slavnost, chystal se odmítnout, dokud se nezmínila, že snad dorazí i Molly. Najednou se v jeho programu našlo volné místečko.

„Co to děláš?“ zeptala se.

„Zajišťuju, aby nás nikdo nevyrušoval.“

„Okamžitě otevři ty dveře.“

Dokázala myslet jen na to, jak úžasně voní. Ty osamělé týdny, kdy si namlouvala, že jí je samotné dobře, už klesly někam na úroveň dětských fantazií.

„Proč jsi byl tak sprostý na toho chudáka?“

„Já byl sprostý? Pak se mu omluvím, jestli ti to udělá radost,“ nabídl jí Tair velkomyslně. „Chybělas mi, Molly.“

To chraplavé přiznání vymazalo Molly z paměti veškeré vzpomínky na jeho otřesné chování.

„A co já, chyběl jsem ti? Ano, jistěže ano, a nesnaž se mi tvrdit něco jiného,“ varoval ji.

„To jsem ani nechtěla,“ přiznala.

„Svedl jsem tě.“

Molly to rozčililo. „Tys mě nesvedl… no, svedl, ale jenom proto, že jsem chtěla být svedená, a bylo to příjemné.“

„Příjemné…“ Poválel to slovo na jazyku a přikývl. „Ano, to bylo, a ty jsi… moc příjemná. Ale já se nechtěl omlouvat, Molly.“

„Ne?“

Zavrtěl snědou hlavou. „Chtěl jsem říct, že jsem rád, že jsem tě svedl.“

„Nedívej se na mě tak,“ zaprosila tiše.

Pokrčil rameny a postoupil k ní o další krůček. „Rád se na tebe dívám.“ Přimhouřil oči. „Jean Paul je neškodný, ale má dost neposedné ruce.“ Sklouzl jí pohledem po těle. V očích se mu zablesklo, když připustil: „To se mi nelíbilo.“

A bude se mu líbit, až mu svěří to tajemství?

Ji samotnou úplně šokovalo, když se jí tehdy ráno před čtyřmi týdny objevila na těhotenském testu druhá čárka.

Bude Tair stejně ohromený? Bude vzteklý, smutný, nebo stejně nadšený jako ona, když pominul první otřes?

Tair těžce oddechoval.

„Vypadáš nádherně. Nedá se věřit žádnému mužskému vedle tebe, ani těmhle diplomatickým Jean Paulům.“

Vzrušení, které jí vířilo žilami, a žár v jeho očích jí dávaly naději.

„Platí to i na tebe?“ vypravila ze sebe stěží.

„Zvlášť na mě, ale to už víš.“

Molly se snažila soustředit, ale šlo to těžko, když se na ni tak díval. „Já nevím nic. Nevěděla jsem, jestli tu dneska večer budeš.“

„Neplánoval jsem to, dokud mi Beatrice neřekla, že tu budeš.“

Molly vykulila oči a zapátrala mu ve tváři. „Chtěl jsi mě vidět?“ Znělo to divně od člověka, který se chystal oženit s jinou ženou. Nebo se Jean Paul mýlil?

Nic si nedomýšlej… počkej, až se to dozvíš přímo, varovala sebe sama.

Přímá fakta! Jako by byla takhle blízko Taira schopna chladného a objektivního uvažování.

„Chtěl jsem…“ Zarazil se, uhnul před ní pohledem a řekl něco ve své mateřštině, znělo to zlostně. „Jsou věci, které jsem ti měl říct a které jsem ti chtěl říct… Muselo ti připadat, že jsi mi zmizela ze života a já na tebe zapomněl. Ale tak to není, Molly. Staly se věci, které ode mě vyžadovaly –“

„Já vím. Bea mi řekla o tvém otci. Je mi to líto.“ Zhluboka se nadechla. „A taky vím, cos udělal pro mého tátu.“

Viděla, jak se mu v očích objevila opatrnost. „Pro tvého tátu?“

Nezmátl ji ani na chvilku. „Prostě mi dovol ti za to poděkovat. Bylo to od tebe moc laskavé.“

„Už jsem ti říkal, že nejsem laskavý. Ta nemocniční péče – to nebylo nic.“ Odbyl to pokrčením ramen.

„Dost drahé nic.“

„Bylo to to nejmenší, co jsem mohl udělat, moc málo ve srovnání s tím, co bych chtěl…“

Nad zábleskem prudkého citu, který zahlédla, se jí málem zastavilo srdce. Možná viděla jen to, co chtěla vidět. Bere si jinou… ale proč se pak na ni takhle dívá?

„Ty sis mě nechtěl vzít, Taire. Ty sis myslel, že bys to měl udělat, z nějaké přežité představy o cti.“

„Čest není žádný přežitek.“

„Někteří lidé si to myslí i o manželství,“ namítla.

„A ty?“

„Já jsem o tom moc neuvažovala,“ zalhala. „Jsem ti vděčná, Taire, za to, cos udělal pro tátu.“

„Nechci od tebe vděčnost!“ Viděl, jak se sebou trhla, a pomyslel si, jak moc chce její duši a její tělo. Chtěl od ní lásku, ne vděčnost.

„Není třeba zvyšovat hlas.“

„Já myslím, že rozhodně ano,“ zavrčel.

„No, lidé z kliniky za nic nemůžou. Ti nic neprozradili… Bea mi řekla, že to nebyl Tárik. Došlo mi, žes to musel být ty.“ Zvedla bradu. „Samozřejmě ti to vrátím…“

„Ty mi to vrátíš?“ opakoval a díval se jí přitom na ústa.

„Možná to bude chvíli trvat, to víš…“

Přitiskl si prst na vrásku mezi tmavým obočím a zaklel. „Já ti vážně nevím, jestli se mě snažíš urazit, nebo ti to nedochází.“

„Problém s tebou je ten…“ Že mě nemiluješ.

„Tak jen do toho, Molly. Nikdy ses nestyděla rozcupovat mě na kousky.“

„To s tvým tátou mi je líto.“

Tair pokrčil rameny. „Nikdy jsme si nebyli moc blízcí,“ připustil. „Doktoři ho varovali, že se to může stát, pokud nezmění životní styl.“

„Ale on stejně jako ty nepřijímal příkazy.“

Ušklíbl se odporem.

„Já nejsem jako otec.“

„Pardon… já nechtěla… já vím, že nejsi jako on,“ pospíšila si říct. „Musela to pro tebe být těžká doba, ale vypadáš dobře.“

„A ty vypadáš…“ Povzdychl si. „Jako vždycky… Moc rád se na tebe dívám.“

Rozpačitě si zvedla ruku k výstřihu. „Doufám, že ti nevadí, že tu jsem.“

„Tohle je tvá rodina, já jsem tu jenom host.“

„Taire…“

„Líbí se mi, jak to říkáš… řekni to znovu.“

Molly na něj hleděla jako přikovaná a měkce zašeptala: „Taire.“ Pak zamrkala a rychle dodala: „Slyšela jsem, že se asi budeš ženit.“

Ztuhl a studoval její tvář. „Není to vyloučeno,“ připustil.

Všechno se v Molly zhroutilo, včetně její obrany. Snažila se usmát, ale povedlo se jí to jen napůl.

„Ale není to ještě oficiální.“

„A možná ani nebude, pokud tě viděla, jako mě odtamtud vlečeš. Můžu k tomu říct jenom to, že muž, kterého bych si chtěla vzít, by se tak chovat neměl.“

Povytáhl tmavé obočí a díval se na její utrápenou tvář. Najednou vypadal mnohem uvolněněji než od té doby, kdy vešel do sálu.

„A jak by se měl chovat muž, kterého by sis chtěla vzít, Molly?“

„Já si nehodlám vzít nikoho.“

„Možná někoho objevíš, když to budeš nejmíň čekat. Takové věci se stávají, takže já věřím…“

„Tobě se to stalo? Ne… neříkej mi to,“ zaprosila a přikryla si ústa třesoucí se rukou. „Já to vlastně nechci vědět. Ale jsem za tebe moc šťastná,“ zalhala. Být ušlechtilá a nesobecká bolelo jako čert a Molly cítila, jak se její méně šlechetné žárlivé já snaží vyvléct ze řetězu. „Viděla jsem ji… Jean Paul mi ji ukázal. Je moc pěkná.“ Ten typ, který s léty příšerně ztloustne.

Znechuceně stáhl rty. „Zara není tak úplně podle mého gusta – je trochu moc lehkomyslná.“ A není ty.

„Tak proč si ji bereš?“

„Neberu.“

„Ale Jean Paul říkal –“

„Takže to jistě musí být pravda,“ přerušil ji cynicky.

Zhluboka se nadechla. „Jistěže ne… no, dobře.“

„Ano.“

„Dobře.“

„Tos už říkala.“

Molly cítila, jak v ní něco prasklo. „Víš, byla jsem celá bez sebe starostí, když mi Beatrice všechno řekla.“

„Co ti řekla Beatrice?“

„Že ti možná hrozí nebezpečí.“

Zamrkal. „Vážně? Podle mě mi spíš hrozilo, že přijdu o rozum.“

„Tohle není legrace, Taire!“ vyjekla, zoufalá z jeho lehkomyslnosti. „Tys nikdy nebral bezpečnost moc vážně a teď… neuvažovals o tom, že bys nosil neprůstřelnou vestu?“

Tair jí dlouho hleděl do bledé upřímné tváře a pak se zeptal: „Co přesně ti řekla Beatrice? Pojď si sednout.“

Zavrtěla hlavou.

„Nechci si sedat.“

„Proč myslíš, že bych potřeboval… neprůstřelnou vestu?“

„No, Beatrice neřekla naplno, že jsi ve fyzickém nebezpečí, ale vyplynulo z toho, že ti lidé jsou nebezpeční a jde jim o moc a chtějí tě vystrnadit všemi prostředky.“

„Mluvíš o mých kriticích v Zabranii?“

Přikývla. „Beatrice říkala, že chtějí dostat na trůn nějakého tvého bratrance. Ten má dědice a další děti a… proto jsi uvažoval o tom manželství?“

„Dědicové, to je to poslední, na co bych zrovna teď myslel, Molly,“ řekl jí upřímně.

„To je škoda, protože jde o to, Taire, že…“

„O co jde?“ ponoukl ji.

Nadechla se a zvedla bradu. Tohle nebude lehké. „Jde o to, že už jednoho máš, nebo budeš mít za sedm měsíců.“

Nechápavě na ni hleděl. „Ty jsi těhotná? Dítě…?“ Pohledem jí sklouzl na bříško, pak se pomalu vrátil k tváři.

Molly se lekla, když viděla, jak zpopelavěl.

Tair se nikdy ničeho nelekl. Ale ten muž, který před ní stál a hleděl na ni, vypadal jako někdo, komu právě zasadili smrtelnou ránu.

„Dieu!“ vydechl a promnul si tvář. „Ty čekáš naše dítě?“

„Omlouvám se.“

Tair zamrkal. „Omlouváš… ty se omlouváš?“ zaburácel nevěřícně a přísně si měřil její utrápenou tvář. „Ty se omlouváš? To já jsem tě dostal do toho stavu a nechal tě samotnou…“ Hlas se mu zlomil.

Molly si tím stádiem omráčením už prošla a dokázala pochopit, jak mu teď asi je. „Chvíli to potrvá, než ti to dojde. Ale já to dítě chci, Taire.“

„Naše dítě…“ vypravil ze sebe. Zřejmě mu to ještě nedošlo.

„Já vím, že teď možná nedokážeš uvažovat logicky, ale i když z toho asi nemáš radost –“

„Řekl jsem, že nemám radost?“

„To nemusíš.“

„Asi nemusím říkat nic, protože všechno řekneš za mě. Já budu táta…“ Přejel si rukou přes oči a zavrtěl hlavou.

„Dítě potřebuje otce.“

Divoce si ji změřil. „Myslíš, že to nevím?“

„Nech mě domluvit, prosím, Taire,“ požádala ho. „Dítě potřebuje otce a tvé postavení by možná bylo jistější, kdybys byl ženatý.“

Něco se mu mihlo v očích.

„Molly, ty mě žádáš o ruku?“

Do tváře se jí nahrnula červeň, ale vydržela jeho pohled. „Ne… ano… asi ano,“ připustila. „To, cos říkal o sňatcích z rozumu, víš, je vlastně docela rozumné.“

„Ne, není.“

Cítila, jak rudne zahanbením, chtělo se jí umřít. „No, byl to jenom nápad.“

„Ano.“

Zavrtěla hlavou. „Prosím?“

„Říkám ano, Molly, vezmu si tě.“

„Tohle není žádný vtip, Taire,“ napomenula ho.

„Já taky nevtipkuju. Nikdy v životě jsem nemluvil vážněji.“

„Ale zrovna jsi řekl…“

„Zrovna jsem řekl, že sňatky z rozumu nejsou rozumné. Ale ty mi nenabízíš sňatek z rozumu, že ne, Molly? Ty mě miluješ.“

Chvíli čelila jeho klidnému pohledu, pak zdráhavé přiznala: „Ano, miluju.“

Klesla mu ramena, jako by z nich spadla tíha několika týdnů.

Molly ale tu zřetelnou úlevu a vítězný žár v modrých očích neviděla. Rozplakala se, po tvářích se jí koulely slzy.

Když slyšel to vzlykání, něco se v něm pohnulo. „Má drahá, divoká, krásná Molly,“ řekl a vzal ji do náruče. „To je tak špatné, milovat mě?“

Zvedla uslzenou tvář z jeho prsou, kousla se do třesoucího se rtu a tragicky zakvílela: „Je to hrozné!“

Tair už nemohl odolat, sklonil hlavu a pevně ji políbil. „Teď je to trochu lepší?“

Molly polkla a přikývla.

„Trochu,“ uznala. „Jsem teď taková rozcitlivělá… hormony a tak…“

Sevřel prsty v jejích vlasech a maličko ji od sebe odtáhl, aby se na ni mohl podívat. „Ty se o mě bojíš?“

„No, vím, jak jsi lehkomyslný… a… vím, že tě izolovali a šíří pomluvy.“ Molly se nadechla jeho úžasně mužské vůně a pomyslela si, že nikdy nedopustí, aby mu někdo ublížil.

„A podle tebe mi pomůže, když si tě vezmu a ty mi dáš děti.“

Zabořila mu tvář do krku a vyštěkla: „Neposmívej se mi.“

„Věř mi, já se ti neposmívám, ma belle.“

„Beatrice říkala…“

Po Tairově tváři se mihlo rozčilení. Položil jí prst na rty. „Připadá mi, že Beatrice už toho namluvila až dost. Tolik ses kvůli tomu natrápila.“

„Jsem ráda, že mi to řekla. Mám právo vědět –“

„Mně nehrozí žádné nebezpečí, Molly.“

Zvedla k němu přimhouřené oči.

„Beatrice by nelhala.“

„Přímo ne,“ souhlasil. „Jenom si trošku přizpůsobila pravdu. Vážně jsem rozčilil pár vlivných lidí, když jsem se ujal vlády.“ Usmál se na její úzkostnou tvář. „A určitě by byli moc rádi, kdybych zmizel, ale nikdy se jim to nepovede.“

Molly se maličko ulevilo. „Ne?“

„Jsou v menšině a za ty roky, kdy dojili náš systém, si nadělali spoustu nepřátel, některé dost mocné. Ti nepřátelé jsou teď mí spojenci. Moji kritikové nemají moc podpory mezi lidem ani mezi nejvyššími vrstvami.“

„Takže ti nehrozí nebezpečí?“ popotáhla, pořád ještě ne úplně přesvědčena.

„Ne. Jediné ohrožení mé autority, jediná osoba, která se proti mně kdy vzbouřila, jsi ty, slečno šedá myško.“

Molly se úlevou zatočila hlava. „Bože, já jsem se tak bála.“ Teď, když pochopila, že je v bezpečí, se tomu dokázala zasmát. „Ale proč by Beatrice říkala takové věci, když…?“

Zašklebil se. „Já myslím, že si Beatrice zahrála na amora.“

Molly začala vrtět hlavou, aby tak absurdní teorii okamžitě zavrhla. Pak se ale zarazila a ve tváři se jí objevil šok z pochopení. „Bože, máš pravdu, a já jí neřekla o dítěti, takže si bude myslet, že to vyšlo.“

Tair něco tiše zamumlal, chytil ji za ramena a obrátil si ji k sobě. „Jak si můžeš pořád myslet, že si tě beru kvůli tomu dítěti?“ zeptal se nevěřícně. „Přece nejsi tak hloupá!“

„Já nejsem hloupá…“ Srdce se jí rozběhlo rychleji, když si přečetla ten zvláštní vzkaz v jeho očích. „Ale ty… si mě přece nemůžeš chtít vzít.“

Důkladně ji políbil. „Nemluv za mě. Já se dokážu dost dobře vyjadřovat sám. Pomyšlení na to, jak si tě vezmu, Molly, to bylo to jediné, co mě poslední týdny drželo na nohách.“ Natáhl se, dotkl se osamělé slzy na její tváři a přiznal: „A to, že jsi těhotná, je samozřejmě výhoda navíc.“

„Máš z toho dítěte radost?“

Vypadal uražený, že si mohla myslet něco jiného. „Jsem z toho dítěte úplně bez sebe!“ Přejel jí velkou dlaní po bříšku. „A chci to děťátko, protože je naše… tvoje a moje… a vzniklo z naší lásky a já si tě chci vzít, protože bez tebe mám prázdný život. Miluju tě, myško Molly. Miluju tvé zlaté oči, miluju tvůj ostrý jazyk… miluju celé to krásné, neodolatelné balení. Dieu!“ zasténal a vzal ji do náruče. „Ty poslední týdny bez tebe ze mě byla jenom půlka.“

„Nechce se mi věřit, že se to děje. Milovala jsem tě skoro od začátku, Taire.“

„A přesto jsi odmítla, když jsem tě požádal o ruku.“

„Nechtěla jsem, aby sis mě bral z povinnosti.“

„Já vím,“ řekl, vzal její malou ručku do svých a zvedl si ji ke rtům. Molly projelo tělem příjemné zachvění, když jí tu ruku obrátil a políbil ji do dlaně.

„Chtěla jsem, aby sis mě vzal z lásky,“ zachraptěla tiše.

„A já byl tak tvrdohlavý a nedokázal jsem přiznat ani sobě, že jsem se zamiloval…“ Věnoval se modrým žilkám na vnitřní straně jejího jemného zápěstí a pokračoval: „Vůbec netušíš, kolikrát jsem toho pak litoval.“

„Ne tak často, jak jsem litovala já, že jsem se nechtěla stát tvou ženou,“ odsekla. „Byla jsem bez tebe hrozně sama.“

„Výborně!“

„To od tebe není moc hezké,“ pokárala ho.

„Řekl jsem ti, Molly, že nejsem moc příjemný muž.“

„Jsi jediný muž, kterého chci.“

V očích mu zahořely modré plameny. „A kterého kdy budeš mít… Netušíš, co to se mnou dělalo, když jsem zjistil, že jsem byl tvůj první milenec. Měl jsem toho litovat, ale nelitoval jsem,“ přiznal chraplavě.

„Ani já ne.“

„Tárik je jeden z mých nejbližších přátel, ale když jsem si ho představil s tebou…“ Tair zavrtěl hlavou, pořád šokovaný vzpomínkou na svou primitivní reakci.

Molly mu něžně přejela prstem po tváři. „Neměla jsem moc velkou radost, když tam bratři přijeli,“ zamumlala. „Chtěla jsem tě pro sebe a chtěla jsem ti vyprávět, že jsem byla sestra, ke které se původně nikdo moc neznal.“ Rozuměla tomu, ale stejně to bolelo.

Tair k ní sklonil hlavu. „Jejich chyba!“ vyrazil ze sebe.

Molly si vzdychla a ovinula mu paže kolem krku. Zvedl si ji k sobě a políbil ji s dravou touhou, kterou cítila až v kostech. Ještě pořád se líbali, když se ozvalo hlasité zaklepání na dveře.

„Nevšímej si toho,“ zamumlal Tair.

Tu radu Molly poslechla víc než ochotně.

Druhé a třetí zaklepání ještě mohla ignorovat, ale horší bylo, když Chalíd za dveřmi zavolal: „Taire… Molly!“

„On ví, že tu jsme, Taire. Musíš se ozvat.“

„Nevím proč.“

„Protože jinak neodejde.“ Klepání zesílilo.

„Taire…?“

Podíval se na ni a zoufale si povzdechl.

„No tak dobře.“

Chalíd se tvářil, že mu nevadí Tairovo rozčilení, se kterým odemkl dveře. Vysvětlil jim, že je Beatrice potřebuje v plesovém sále. Je to naléhavé, odpověděl na Mollyiny ustarané otázky. Neupřesnil, o jakou naléhavou záležitost jde, a odvedl je zpátky mezi davy lidí.

O pět minut později byla Tairova trpělivost u konce.

Nespokojeně se zamračil a rozhlédl se po sále. „Jaká naléhavá záležitost? Bea tady není a já nechápu, proč tu musíme trčet.“

Molly mu věnovala varovný pohled. „Bylo by to nezdvořilé,“ pokárala ho. „A ona by netvrdila, že je to naléhavé, kdyby to nebyla pravda.“

Tair se k ní sklonil. Na citlivé kůži lalůčku ucítila jeho dech, jak zašeptal: „Nevydržím to.“

Síní se rozlehl šum, ale Molly, která pořád hleděla Tairovi do očí, si toho zpočátku ani nevšimla.

„Přátelé.“ Králův hlas, podpořený vynikající akustikou, se nesl do všech koutů. Molly si překvapeně změřila majestátní postavu, která stála uprostřed sálu. Podívala se na Taira. Pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

Molly nedokázala udržet pozornost. Srdce měla tak plné lásky, až si připadala, že snad exploduje. Poslouchala jen na půl ucha, jak bělovlasý král přeje své snaše šťastné narozeniny a vítá na svět novorozeného vnuka.

„A pak,“ oznámil král, „je tu další osoba, kterou musím přivítat do rodiny. Sestra mých synů, slečna Molly Jamesová.“

Molly ztuhla šokem. Lidé mezi ní a králem se rozestoupili a vytvořili uličku, kterou se k ní vydali její bratři.

Byl to Tair, kdo ji k nim popostrčil.

Obklopená usmívajícími se bratry kráčela ke králi. Hrdlo stažené citem se jí sevřelo ještě víc, když ji král vzal za ramena a slavnostně políbil na obě tváře.

Potlesk pomalu dozníval, když se obrátila a viděla, že se k nim blíží Tair. Uklonil se králi a zamumlal: „Je mi ctí, strýčku.“ Obrátil se, vzal Mollyinu ruku do své a přejel pohledem po tvářích dychtivých a zvědavých diváků.

„Co to děláš?“ zabručela Molly.

„Rád bych slavnostně požádal slečnu Molly Jamesovou o ruku, strýčku.“

„Vážně, princi Taire?“ Král pobaveně povytáhl obočí. „Nemám nic proti tomu, ale myslím, že by ses měl zeptat spíš Molly, synovče.“

„Molly Jamesová.“ Tair klesl na koleno a přitom z ní nespouštěl oči. „Už jsem tě jednou požádal a tys mě odmítla, ale žádám tě znova. Prokážeš mi tu velikou čest a přijmeš mě za manžela?“

Molly, která si pronikavě uvědomovala, že se na ni upírají všechny zraky v místnosti, a která nesnášela pozornost, zamumlala mnohem nesměleji: „Ano, přijmu.“

Tair se zasmál, když mu nervózně zašeptala, aby vstal. Zvedl se s plynulou grácií a obrátil se do sálu. Představil ji s pýchou, až jí vhrkly slzy do očí: „Má princezna.“

Za tleskání a jásotu Molly vyjekla: „Jestli mi to provedeš ještě jednou, nikdy ti to neodpustím.“

Tair sklonil hlavu k jejímu uchu. „Jsi moje a já chtěl, aby to všichni věděli.“

Molly viděla, jak mu v očích plane pýcha a láska, a radost ji zaplavila jako horká vlna.

Je ta nejšťastnější žena na světě!

Beze slova mu vzala tvář do dlaní a políbila ho přímo na ústa.

Když ho pustila, Tair tiše hvízdl. „Na ženskou, která nesnáší, když na ni lidi hledí… jak to…?“

Molly se zašklebila. „Taky chci, aby všichni věděli, že jsi můj, princi Taire.“

„Já myslím,“ prohlásil Tair naoko vážně, „že někdo tamhle v rohu to možná ještě nepochopil.“

„V tom případě…“ Zasmála se a nechala se obejmout tak, že nikdo v sále nezůstal na pochybách o tom, kdo komu patří.

Patřili jeden druhému.