Kim Lawrence

Suvenýr z Itálie

PRVNÍ KAPITOLA

Francesco Romanelli se právě zařadil do předjížděcího pruhu na dálnici, když mobilní telefon v jeho kapse začal znovu vibrovat. Zachmuřil se. Aby neporušil předpisy, rozhodl se vibrační vyzvánění ignorovat. Na okamžik však jeho pozornost odvedlo směrem k prázdnému sedadlu spolujezdce, na němž ležel druhý mobilní telefon. Ten byl ovšem vypnutý.

Byla to zřejmě jediná věc, která přežila bleskovou čistku, při níž z bytu, který s manželkou krátce obývali, odstranil veškeré předměty, jež mu jeho ženu a krach jejich manželství připomínaly. Měl dojem, že se mu to podařilo.

Nebýt jeho přepečlivé hospodyně, která nesnesla v domácnosti jediné smítko a měla ve zvyku odstraňovat prach z těch nejnepřístupnějších míst, nejspíš by se o existenci tohoto mobilního telefonu nikdy nedověděl. Nikdy by se neseznámil s převratným sdělením, které obsahovala hlasová schránka.

Možná to jeho žena schválně takto narafičila.

Jiné vysvětlení ho nenapadlo.

Zaťal zuby, jak se vší silou snažil přemoci vlnu rozhořčení, která ho zaplavila vždy ve chvíli, když si plně uvědomil svou současnou situaci. V uplynulých čtyřech dnech ovšem nedokázal myslet téměř

na nic jiného. Jeho schopnost sebeovládání tak byla už poněkud otupena.

Vzhledem k tomu, co se za posledních pár měsíců seběhlo, bylo až komické, že ještě loni si touto dobou stěžoval bratrovi, svému dvojčeti, na svůj až příliš nezajímavý a snadno předvídatelný život, pomyslel si s úsměškem.

Tehdy se Francesco čerstvě rozešel se svou přítelkyní. Byl to klidný rozchod, bez vášní, jako ostatně celý jejich předcházející vztah. Pro Franceska, obvykle velmi vnímavého, přišel přesto trochu nečekaně. Zpětně si ale uvědomil, že mene tekel zaznělo ve chvíli, kdy se otázala, kam si on myslí, že jejich vztah směřuje.

Musel připustit, že nejspíš nikam.

V tu chvíli ho ani nenapadlo, že by se jeho konstatování mohlo přítelkyně nějak dotknout. Neměl k tomu žádný důvod. Byla úspěšnou právničkou se zaměřením na obchodní právo, chytrou a krásnou zároveň, a hned na začátku jejich vztahu ho upozornila, že pro příliš těsné citové vazby není v jejím životě místo. Takže ho poněkud překvapilo, když mu řekla: „Neber to osobně, Francesco. Ještě jsem neměla lepšího milence, než jsi ty. Jenže moje biologické hodiny neúprosně tikají a já nemohu ztrácet čas s mužem, byť tak nádherným jako ty, který trpí strachem z jakýchkoli závazků.”

Franceska její sdělení nijak neurazilo, ale ani nerozrušilo. Jen zaselo semínko pochybností. „Myslíš, že jsem nějak postižen strachem ze závazků?” zeptal se o něco později svého dvojčete. Bratr Rafael mu odpověděl taktně: „Samozřejmě, že ne. Jen bys možná mohl svým vztahům věnovat alespoň tolik úsilí, kolik věnuješ práci.”

„Tady bude asi zakopaný pes! Protože já v práci žádné zvláštní úsilí vynakládat nemusím… alespoň ne pořád,” přiznal Francesco.

„Často se přistihnu, že si přeju, aby došlo k nějaké nenadálé katastrofě, abych ji musel řešit a pokusit se následky odstranit. Jenže nic takového se neděje. Celý můj život je nepříjemně nezáživný a předvídatelný. Žádné výzvy, žádné adrenalinové situace.”

„Možná k tomu dojde dřív než se naděješ a nějaká událost změní tvůj život navždycky,” chlácholil ho bratr s úsměvem. „Dio mio, už aby to bylo.”

Říká se, že přání by se měla vyslovovat opatrně, protože občas se skutečně splní!

S převratnými událostmi se to má možná podobně jako s autobusy, pomyslel si Francesco zadumaně. Dlouho žádný nejede a pak jich přijede několik najednou.

Seběhne se řada věcí, na něž člověk ani ve snu nepomyslel.

V průběhu několika následujících měsíců se Franceskův život skutečně otřásl v základech. Musel se nejprve vyrovnat s tragickým úmrtím svého bratra. Ještě než se mu to jakžtakž podařilo, zjistil, že láska na první pohled není jen výmyslem spisovatelů.

I když svatba s milovanou osobou za pouhých pět dnů po seznámení by možná raději měla zůstat jen v románech, povzdechl si.

Pohlédl na masivní zlatý kroužek na své levé ruce a pevně sevřel volant. Milovanou? Ve tváři se mu objevil pohrdavý úšklebek. Láska to nebyla. Byla to jen kombinace tělesné touhy a slepé poblouzněnosti, připustil si posmutněle.

Jeho reakce na dopis, který přišel od Erin před týdnem, měla ovšem s fyzickou touhou a zaslepenou vášní jen velmi málo společného. To proto, že Francesco nesnášel prohru. A rozvod za prohru považoval.

Možná reagoval příliš unáhleně, když se rozhodl opustit kancelář jen pár minut před důležitou schůzkou, aniž komukoli sdělil, kam jede, nasednout do letadla a odletět do Velké Británie, aby svou ženu osobně upozornil, že rozvod nikdy nepřipustí.

Slovo prohra v jeho slovníku až dosud nefigurovalo. Přinejmenším ne v souvislosti s jeho vlastní osobou. Prohra pro něj bylo něco, co se stává jiným. On sám se řídil zásadou, že když člověk po něčem skutečně touží, vždycky toho nakonec dosáhne. Ale musí bojovat.

Letadlo už přistávalo, když mu hlavou bleskla myšlenka. Proč by se měl snažit a bojovat o ženu, o kterou vlastně nestojí?

Co s ženou, která mi nedůvěřuje?

Francesco předpokládal, že Erin si pravděpodobně jeho příjezd vysvětlí jako první krok k usmíření a záchraně jejich vztahu. To se ovšem bude velmi mýlit.

Protože ona je viníkem a ona musí učinit první krok.

Pohledem znovu zavadil o mobilní telefon na sedadle spolujezdce. Informace, které obsahoval, totiž naprosto změnily celou situaci.

Kdo učiní první krok, přestalo být důležité. Rozvod nepřicházel v úvahu za žádných okolností. A pokud je Erin aspoň trochu dospělá, musí to vědět.

Bylo třeba okamžitě jednat, klidně a s jasnou hlavou.

Francesco znovu zabloudil pohledem směrem k telefonu na vedlejším sedadle. Rysy ve tváři mu ztvrdly, jak se vší silou snažil věnovat se pouze řízení. V tu chvíli zdaleka nebyl klidný a rozhodně neměl jasnou hlavu.

Byl však pevně odhodlaný.

Jen málo chybělo a telefon by byl zahodil. Naštěstí ho cosi přimělo, aby ho zapnul, dřív než se ho zbaví. V hlasové schránce našel jeden vzkaz.

S pohledem upřeným na silnici před sebou si znovu připomněl chvíli, kdy vyslechl zdvořilou omluvu a sdělení, že k další návštěvě je paní Romanelliová pozvána do poradny

- pro těhotné o týden dřív, než bylo původně domluveno. Obvykle chápal velmi rychle, jeho analytické myšlení ale v ten okamžik selhalo, a vzkaz si musel přehrát třikrát, než mu vše došlo.

Bude otcem!

Z a normálních okolností vyvolá takové sdělení v muži nezměrnou radost a nadšení. Erin ho o tento okamžik připravila. Nabýval stále více na přesvědčení, že ho chtěla o dítě připravit.

Dokázal by jí to vůbec někdy odpustit? A měla v úmyslu ho o svém těhotenství informovat?

V posledních dnech celou situaci nespočetněkrát zvažoval ze všech možných úhlů. Snažil se najít možná vysvětlení

- pro její chování, ale přese všechno úsilí se mu to nepodařilo. Na žádnou, ani jen částečnou, omluvu pro lejí jednám nepřišel.

Pokusil se vysvětlit si její mlčení tím, že když ho opouštěla, o svém těhotenství nevěděla, alespoň ne s určitostí. Teď už ho ale musela mít několik týdnů s jistotou potvrzené.

Přesto se nenamáhala ho jakkoli kontaktovat, kromě jediného dopisu, kterým mu sdělovala, že se s ním chce co nejdřív dát rozvést. Erin se očividně rozhodla zatajit před ním, že čeká dítě. Žaludek se mu sevřel hořkostí.

Erin učinila jednostranné rozhodnutí, aniž se s ním poradila. Jako by na jeho názoru vůbec nezáleželo.

Ale i pokud došla k závěru, že společně žít nemohou, bylo třeba si některé věci ujasnit, zvážit všechny možnosti a dohodnout se na řešení. Přestože pro Franceska existovala pouze jedna možnost.

Byl pevně přesvědčen, že dítě, tím spíš jeho vlastní dítě, má mít oba rodiče.

Ne že by nečinně čekal, až se mu sama ozve. Snažil se s ní spojit a dát jí možnost, aby se mu svěřila. Ale kdykoli jí zavolal, její panovačná matka ho vždy odbyla nějakou výmluvou.

Jak mohlo Erin vůbec kdy napadnout, že se jí dítě podaří před ním utajit? Hrdelní zvuk, který ze sebe vydal, jen vzdáleně připomínal smích. V tu chvíli se znovu rozezněl jeho mobilní telefon. Někdo se mu za každou cenu snaží dovolat. Nervózně si povzdechl, dal znamení o změně směru jízdy a nejbližším výjezdem opustil dálnici.

Erin byla docela překvapena, když se jí ozvala Franceskova sestřenice Valentina a pozvala ji na víkend na návštěvu usedlosti, kde ona a její anglický manžel Sam provozovali hřebčín.

Napadlo ji, že Valentina nejspíš ani neví, že se s Franceskem rozešli. Nechtěla působit dojmem nějaké chudinky, zdeptané rozchodem, a tak se zmínila jen jakoby mimochodem: „Asi už víš, že nám to s Franceskem nevyšlo.”

„Něco jsem zaslechla a je mi to opravdu líto,” reagovala Valentina. „Kvůli tomu se ale přece nepřestaneme stýkat.”

Erin s přijetím pozvání trochu váhala, ale Valentina ji k návštěvě přesvědčovala s takovým nadšením, že Erin přišlo neslušné pozvání odmítnout.

Přijela na statek už předchozího večera. Valentina jí sdělila, že ostatní víkendoví hosté přijedou až dnes. Erin pohlédla na hodinky. Jestlipak už někdo dorazil?

Zvuk koňských podkov na dlažbě ji zvedl z křesla. Přistoupila k oknu světlem zalitého obývacího pokoje. Na dvoře přímo pod okny se právě štolba pokoušel zkrotit černého hřebce, vzpínajícího se na zadních.

Když Erin Franceska spatřila poprvé, seděl na hřbetě podobného koně. Sice zaprášenějšího a uřícenějšího, ale stejně divokého. A divoce tenkrát vyhlížel i jezdec.

Erininy chrpově modré oči se při té vzpomínce zamžily…

…znovu zaslechla zvuk koňských kopyt na věkovitém dláždění příkrého kopce, na jehož úpatí jí nezbylo než z jízdního kola sesednout a vystoupat po svých.

V prvním okamžiku se zaradovala, ale vzápětí ji naplnily obavy. Protože široko daleko nebylo kromě ní ani živáčka. Čípak to byl hloupý nápad?

V hotelu ji taktně upozornili, že cyklistický výlet po neznámém okolí nedoporučují. Když zjistili, že na výlet se chystá dokonce úplně sama, okamžitě a jednoznačně její nápad zavrhli.

„Sama byste rozhodně nikam jezdit neměla, signorina. Mohla byste velmi snadno zabloudit,” varoval ji sám ředitel hotelu.

Erin se na něj zdvořile usmála a zamávala několika mapami, rozhodnuta nebrat jeho dobře míněnou, a jak se později ukázalo i velmi trefnou, radu na vědomí.

Nechtěla mu vysvětlovat, že chce být sama, že potřebuje být sama. Asi by to nepochopil. Vždyť ani ona sama nechápala, proč kamarádky, se kterými si doma v Británii docela rozuměla, jí jdou o dovolené v zahraničí takhle na nervy. Má s nimi vůbec něco společného?

Takže se potřebovala alespoň na chvíli vzdálit. Jinak hrozilo, že jim do očí řekne, co si o nich myslí. Neměla k tomu daleko, ale zároveň věděla, že to nepřipadá v úvahu.

Doma se s nimi docela přátelila. Ale na dovolené se začaly chovat příšerně - zajímalo je jen to, která z nich je opálenější. A její

návrh, aby si vyrazily na výlet a piknik někam do přírody, jednohlasně zamítly jako úplně scestný.

Jenže samotu člověk oceňuje až do chvíle, kdy se ocitne úplně sám v pustině, na kole s píchlou duší, na smrt unavený a s nosem připáleným od slunka.

Erin byla v tu chvíli na pokraji zhroucení. Prostě jen rozšířím statistiku počtu turistů, zmizelých beze stopy, blesklo jí hlavou.

Ale zničehonic nebyla úplně sama.

Zapadající slunce bylo již téměř na obzoru, takže si musela oči rukou zastínit. Přesto neviděla víc než temné obrysy blížící se postavy na koni, jakoby lemované zlatou korónou.

Jezdec na koni ji rovněž spatřil a koně zpomalil. Divoký pohled a rozevřené chřípí zvířete Erin poněkud zneklidnily, a rychle o pár kroků ustoupila.

Její obavy byly ovšem zbytečné. Jezdec tichým příkazem v italštině koně okamžitě zastavil.

Erin se zdálo, že kůň i jezdec stojí nehybně na místě a zírají na ni celou věčnost, aniž ona sama vidí jezdci do tváře. Napětím jí vyschlo v krku.

Ulevilo se jí, když se jezdec konečně vyprostil ze třmenů a seskočil z koně. Poplácal ho po chvějících se slabinách, z nichž se zvedl obláček prachu, a pustil otěže.

Kůň nervózně přešlapoval na místě, ale nezdálo se, že by se pokoušel o útěk.

Erin stála jakoby přikována k zemi. Fyzickou přitažlivostí jezdce byla doslova omráčena. Její tělo reagovalo způsobem, který dosud neznala.

Když seskočil z koně a napřímil se, ukázalo se, že je jen o málo nižší, než když seděl na koni!

Hlavní problém ale spočíval v tom, že kůň i jezdec byli neodolatelní, nebezpečně neodolatelní.

Jenže jejich nebezpečnost, místo aby v ní vyvolala obavy a strach, zrychlila jí tep.

Tváří v tvář cizinci, tyčícímu se jako hora pár metrů od ní. jen polkla, neschopná jediného slova.

Důkladně si ho přimhouřenýma očima prohlížela. Vysoký, štíhlý, ramenatý… S přirozenou grácií a zároveň vrozenou arogancí dával jasně najevo, že si je dobře vědom svého omračujícího vzhledu.

Muži tohoto typu Erin nikdy nepřitahovali.

Krásný, sebevědomý a od narození středem pozornosti…

Samotnou ji překvapilo, že v okamžiku, kdy si ten záhadný nádherný cizinec svlékal kožené rukavice, neměla stejný pocit pobaveného pohrdání jako obvykle v podobných případech.

Možná za to mohly jeho zaprášené jezdecké boty?

Erin z nějakého neznámého důvodu nedokázala odtrhnout pohled od bot, které končily v půli lýtek. V půli lýtek dlouhatánských nohou, oděných v opraných džínsech.

Téměř nedýchala, když si prach z bot a kalhot oklepával. Rukávy košile měl vyhrnuté. Zaznamenala jemné černé chloupky na jeho dobronzova zbarvených šlachovitých předloktích.

Stál před ní mírně rozkročený, s koženými rukavicemi zastrčenými za opasek kalhot, těsně obepínajících jeho svalnatá

lýtka.

Pod přiléhavým černým trikem, přes nějž měl oblečenou rozepjatou košili, nemohla neznamenat vypracované břišní svaly. Erin byla doslova v transu.

Byla si vědoma svého nepříčetného pohledu, ale nedokázala se odtrhnout. Její tělo jako by na příkazy z mozku odmítalo reagovat. Nedokázala ovládnout své končetiny a srdce se jí rozbušilo tak, že zvuk jeho kroků po dláždění, když zamířil směrem k ní, úplně přehlušilo.

DRUHÁ KAPITOLA

Erin polkla. Věděla, že tato scéna se jí navždy vryje do paměti.

Zastavil se pár metrů od ní, ale tak blízko, že rozeznala prach,

usazený ve vějířcích vrásek v koutcích jeho neuvěřitelně

tmavých očí, rámovaných dlouhými černými řasami.

Jeho pohled byl nevyzpytatelný. Když jí pohlédl do očí, rýha nad

jeho orlím nosem se trochu prohloubila. Erin přeběhl mráz po

zádech. Rty měl až nehorázně smyslně tvarované.

Hlasem tak hlubokým, že by se dal krájet, jí položil krátkou

otázku.

Erin znovu nervózně polkla a pokrčila rameny na znamení, že mu nerozumí ani slovo.

Zatvářil se trochu podrážděně. Rukou si prohrábl kštici černou jako uhel, zastřiženou k úrovni límce.

Přepadla ji neodolatelná chuť se jeho vlasů dotknout. Pod vrstvou prachu budou určitě hladké jako hedvábí. Až se sama zhrozila, jakým směrem se ubírají její představy. Zřejmě to s pobytem na slunci trochu přehnala. Možná bude i částečně dehydrovaná - láhev vody, kterou si na výlet vzala, dopila už před hodinou.

Sáhla si na nos, aby se ubezpečila, že se nemýlí.

A opravdu - přestože použila opalovací krém s ochranným faktorem 30, nos měla spálený.

Takže za všechno může slunce. Což se dalo očekávat, protože ona nebyla z žen, které si bez okolků představují, že cizí muže hladí po vlasech.

Zhluboka se nadechla a nasadila výraz, kterým - alespoň se tak domnívala - dávala jasně najevo, že je vůči vysokým pohledným mužům přijíždějících na vranících zcela imunní.

„Mluvíte anglicky?”

Za normálních okolností by muže jeho ražení o pomoc nežádala. Jenže teď neměla na vybranou.

Takovým jako on se průměrně inteligentní žena vyhne velkým obloukem, pomyslela si. I když možná ne, opravila se vzápětí, vědoma si „slabosti” ženského pohlaví.

„An-glic-ky?” zopakovala pomalu s důrazem na jednotlivé slabiky a doufala, že v jeho nádherných očích spatří alespoň záblesk porozumění.

Doufala marně. Stál před ní mlčky, jako by právě sestoupil z filmového plátna, kde zrovna promítají nějaký western.

„Já…” ukazováček si zabodla do hrudi „…jsem se ztratila.”

Mlčky, ale pozorně sledoval její vystoupení.

„Potřebuji se dostat… můžete… hledám… ach jo!” povzdechla si a poklekla. Ze země zvedla podrobnou mapu, kterou si tam před tím rozložila a zatížila kameny, aby ji mohla prostudovat. Když se znovu vztyčila, jednou rukou si odhrnula z obličeje neposedný pramen vlasů, který jí spadl přes oči. V druhé ruce držela pomačkanou mapu.

„Moje mapa,” natáhla k němu ruku s mapou. Pokrčil rameny a Erin se už neudržela. Zoufalství, které se v ní za několik posledních hodin nahromadilo, se dra—

lo na povrch a Erin propukla v pláč. V duchu se za to proklela a rázně slzy z tváří hřbetem ruky setřela.

Zhluboka se nadechla a přikázala si zachovat klid. Pokud jí tenhle muž nepomůže, mohl by ji alespoň nasměrovat k někomu, kdo by jí pomoci mohl.

Povzbudivě se na něj usmála a ukázala na místo, které si na mapě červeně zakroužkovala. „Potřebuju…” načala další větu, už krapet zvýšeným hlasem.

Nehnul ani brvou. Erin si nahlas povzdechla: „Ani nevím, proč na vás tak křičím. Když mi stejně ani za mák nesrozumíte.”

Pohledem chvíli pendloval mezi jejíma očima a mapou. Nakonec opět jen kouzelně pokrčil rameny.

Erin naopak ramena svěsila. „Proč jste tak krásný a zároveň tak hloupý? Spousta žen by například dala nevímco za vaše nádherné řasy. A ještě mnohem víc za vás celého. Po fešácích, jako jste vy, je totiž značná poptávka,” vmetla mu do tváře ironicky. „Já ale dávám přednost citlivkám, jenže to jsou většinou gayové,” rozhovořila se odvážně.

Kamenný výraz v jeho tváři zůstával neměnný, až na nepatrný záchvěv rtů. Erin si povzdechla a provinile na něj pohlédla.

„Omlouvám se, že vám to takhle všechno vykládám, ale mám pocit, že kdybych přestala mluvit, odjel byste. A nevím, co bych si tu pak sama počala. A s tou angličtinou, to jsem samozřejmě nemyslela vážně. Že byste byl hloupý, protože neumíte anglicky. Jen by bylo docela fajn, kdybyste uměl. Stejně je to všechno moje vina. Nevím, proč mě napadlo, abych si vyjela na kole úplně sama.”

S odporem pohlédla směrem k nedbale pohozenému bicyklu. „Teď se z toho budu nejmíň měsíc zotavovat,” přejela si rukou po hýždích a spiklenecky na něj mrkla.

„Jen jsem potřebovala ujet od lidí, s nimiž jsem tu na dovolené.

Já na tu dovolenou šetřila celý rok. Ale ne proto, abych ji strávila s někým, kdo všechna jídla přepočítává na kalorie a kdo má dojem, že místní kolorit nejlépe pozná v zakouřeném nočním klubu.” Zasmála se.

„Když to takhle popisuju, nezní to vlastně tak hrozně, že? Možná je problém ve mně. Že nejsem moc tolerantní.” Omluvně se usmála a začala skládat mapu. „Ani nevím, proč vám to vlastně všechno vykládám. Protože by vás to určitě nezajímalo, ani kdybyste mi rozuměl. Přesto díky, že jste mě vyslechl.”

„Jsem vám kdykoli k službám,” odpověděl anglicky se sotva znatelným přízvukem.

Promluvil k ní hlasem, který si nic nezadal s jeho neodolatelným vzhledem.

Leknutím jí mapa vypadla z ruky. „Vy… umíte anglicky?” vykřikla.

V prvním okamžiku se jí ulevilo, ale vzápětí opět přitížilo. Okamžitě zrudla, když si při pohledu na ztepilého cizince uvědomila, co všechno mu napovídala. Lehce přikývl a ona pro změnu zbledla. Proboha, já mu řekla, že je krásný!

„Proč jste to nepřiznal hned a nechal mě místo toho žvatlat

všechny ty nesmysly?” A úplně se zesměšnit.

„Přerušit vás hned na začátku mi přišlo nezdvořilé. A když už

jste se rozjela, bylo obtížné vás zastavit.”

Erin se rozhodla na jeho provokativní tón nereagovat slovy. Jen

mu věnovala pohled, který by méně kurážné muže okamžitě

odradil.

„Nebudu vás už déle zdržovat.”

Usmál se a odhalil dokonalý bílý chrup. „Možná byste svůj

postoj měla přehodnotit.”

„Jak to myslíte?” překvapeně na něj pohlédla.

„U vás doma se nejspíš orientujete docela dobře,” pohlédl na ni přivřenýma očima, jako by přemýšlel. .Londýňanka?”

„Ne.”

„Ať už j ste odkudkoli, tady j ste ztracená, cara.” Na něžné oslovení, tak lhostejně vyřčené, reagovala zlobným pohledem. Více starostí jí působila reakce vlastního těla, naštěstí zvenčí snad nepostřehnutelná.

„Tady jsem doma já. Vy hledáte někoho, kdo by vám v

nesnázích pomohl,” objasnil jí věcně. „Máte tu mě. Jen se

musíte smířit s tím, že nejsem žádný citlivka.”

„Jsem na jednání s vámi podobnými zvyklá. I když muže vašeho

kalibru příliš často nepotkávám. Žádného kavalíra ani

kavaleristu ovšem teď nepotřebuji,” odmítla ho s pohledem ke

koni, který pokojně čekal na svého jezdce.

„Byla bych vám vděčná, kdybyste mi ukázal, kde se právě teď

nacházím,” požádala ho.

Pobaveně zdvihl jedno obočí.

„Myslíte, že by vám to pomohlo?”

„Ušetřete mě laskavě projevů mužské nadřazenosti,“okřikla ho. „Ze zkušenosti vím, že většina mužů, kteří se k ženám chovají jako k méněcenným bytostem, jež si nevědí rady v nejjednodušších situacích, má problémy sama se sebou. Já tedy rozhodně takovou ženou nejsem.”

„To tedy nejste,” souhlasil s ní, aniž jakkoli naznačil, co si o ní ve skutečnosti myslí.

Zřejmě to byla narážka, na niž měla Erin reagovat. Ona ale neměla v úmyslu se do jeho hry zapojit. Upřímně řečeno, pro oba uspokojivou odpověď ani neznala.

Pozorovala ho, jak bere do rukou mapu. Fascinovaně sledovala pohyby jeho dlouhých štíhlých prstů, když mapu rozevíral. Ten pocit ji trochu znepokojil. Ten muž ji znepokojoval.

„Takže vy myslíte, že jste tady?” ukázal na červeně zakroužkovaný bod na mapě a pobaveně na ni s typickým mužským pohrdáním pohlédl.

„Vy jste asi nikdy v životě neudělal chybu, že?” odsekla sarkasticky.

Zvedl oči od mapy. „Tady nejde jen o jednu chybu,” opáčil suše a její nejhorší obavy se naplnily.

„Myslíte si, že jste tady,” zapíchl prst do místa, označeného na mapě červeným kroužkem.

„Co si myslím mi opravdu nemusíte říkat. Já spíš potřebuju vědět, kde jsem ve skutečnosti,“reagovala podrážděně. „To vám bohužel na téhle na mapě ukázat nemůžu.” „Cože? Je snad málo podrobná?” Měla dojem, že na její mapě je znázorněn téměř každý keříček.

„To ani ne. Jen se nacházíte asi tak patnáct kilometrů mimo tuhle mapu. A to je ještě velmi optimistický odhad.” Jeho odpověď ji šokovala. „Děláte si legraci?” zeptala se nevěřícně.

„Já-”

„Můžete laskavě chvíli mlčet a nechat mě přemýšlet?”

Z výrazu v jeho tváři pochopila, že podobný příkaz příliš často

neslýchá. Pokud ho vůbec někdy slyšel.

Erin se teď ale potřebovala soustředit na jiné věci než uraženou

ješitnost nějakého Itala.

S přivřenýma očima se snažila zvolit tu nejlepší z možností.

Dlouho jí to netrvalo, protože možností příliš mnoho neměla.

Když vyloučila návrat pěšky, zbyla jediná.

„Předpokládám, že taxíka tu asi neseženu.”

„Předpokládáte správně,” usmál se a ležérně vrazil ruce do

kapes.

Kapsy se vyboulily a látka na kalhotách se napjala, takže se pod ní jasně rýsovala jeho svalnatá lýtka.

Snažila se nevěnovat jim pozornost. „Možná byste mi mohl poradit, kde je tu nejbližší telefon. Z hotelu by pro mě určitě někoho poslali.”

Sice to trochu naruší její rozpočet, ale nic jiného jí nezbývá. „Kde jste ubytována?”

Když vyslovila jméno hotelu, udiveně zvedl obočí. „Hm, prezentují se jako hotel pro lepší klientelu… ” „A já se vám nezdám -” nakousla, ale vzápětí si uvědomila, že skutečně nesplňuje představu většiny lidí o zazobané turistce. „Máte pravdu. Hotel, který jsme měly rezervován, z hygienických důvodů zavřeli a cestovní kancelář nám bez příplatku výměnou zařídila ubytování v hotelu vyšší kategorie.” „Odvezu vás do hotelu.”

Zírala na něj v němém úžasu. Jeho nabídka ji zaskočila. „Vyl” Představila si, jak dorazí do poměrně honosného hotelu v sedle uříceného a zaprášeného koně. „Něco se vám na tom nelíbí?” „Nejsem si jista, že s tím bude souhlasit váš kůň.” „Vaše nejistota je zcela oprávněná,” souhlasil. Do jedné ruky vzal otěže a druhou koně poplácal po slabinách. „Ale znám nedaleko odtud člověka s jiným dopravním prostředkem.”

„To je od vás velmi laskavé, ale -”

„Nejde o žádnou laskavost. Mám vás k němu dovést?” zeptal se úsečně. Chvilku vyčkával, jestli se k němu připojí. „Nevím… “

Jakoby znuděně se otázal: „Ano nebo ne?” „Ne… ano…” váhala. „Jste vždycky takhle nerozhodná?”

„Když chvíli počkám, určitě nějaké auto kolem pojede,” odpověděla neutrálně.

Možná čekala, že se bude snažit přesvědčit ji o opaku. Místo toho k Erininu překvapení beze slova vyskočil do sedla. „Takže sbohem.”

Jen hrdost jí bránila v tom, aby ho zadržela. V následujících dvaceti minutách toho několikrát zalitovala. Přesně tak dlouho trvalo, než dotlačila kolo do kopce. Když byla na vršku, předjel ji starý otřískaný nákladní vůz.

TŘETÍ KAPITOLA

„Vy?” zvolala Erin nevěřícně, když řidič vystoupil z kabiny. Ač nerada, musela si přiznat, že jí spadl kámen ze srdce. Bude rozhodně bezpečnější svézt se s člověkem, kterého už zná, byť jen velmi povrchně, než s nějakým úplně neznámým řidičem na první pohled vysloužilého náklaďáku.

„Nikdo jiný se zatím neobjevil, zdá se,” konstatoval s úsměvem se znatelnou dávkou ironie v hlase. Bojovně zvedla bradu.

„Pokud jste vyměnil svého koně za tenhle vrak, tak vás okradli,”

pohrdavě ukázala očima na vůz. „Ten zrezivělý otlučený vehikl

drží pohromadě jen na něm nabalené bahno,” špičkovala.

Pobaveně přejel očima její uondanou postavu. „Ani vy

nevypadáte zrovna jako z obrázku, cara.”

Erin sevřela rty. Slyšet ta slova právě od něj notně nahlodalo její

sebevědomí.

Přimhouřenýma očima jako by zkoumal výraz v její zčervenalé tváři. Zlehka se ukazováčkem dotkl Erinina nosu a poznamenal: „Asi se vám sloupe.”

Někdo prostě nemá takové štěstí, aby se na slunci nespálil, pomyslela si. Jemu delší pobyt na slunci určitě žádnou újmu

nezpůsobí. Nanejvýš jeho olivově zbarvená pleť ještě trochu ztmavne.

„Nepočítala jsem s tím, že zabloudím.” Nepřátelství z jejích očí rázem vyprchalo, když pohledem zasněně sklouzla na jeho odhalený krk.

Má jeho kůže takhle krásnou barvu po celém těle? Proboha, vždyť já ho očima doslova svlékám, vyděsila se Erin. To se nedá omluvit ani případným úžehem! „Ani já nepočítal s tím, že se potkáme. Jenže život přináší různá překvapení. Některá více, některá méně příjemná,” konstatoval, aniž naznačil, ke kterým z nich řadí své setkání s Erin. Určitě by se rád věnoval něčemu příjemnějšímu, než je záchrana zbloudilých a nevděčných turistek s červeným nosem, napadlo Erin.

Přešel k vozu a otevřel dveře na straně spolujezdce. „Nastoupíte

si?”

Erin chvíli váhala. Pak si povzdechla a přikývla. „Nemám moc na vybranou.”

„Člověk má vždycky na výběr z několika možností,” naznačil. Na plané psychologizování neměla ovšem Erin v tuto chvíli čas ani náladu. Potřebovala se především nějak dostat zpátky do hotelu.

Popošla k vozu a zarazila se. Na straně spolujezdce postrádala jakékoli stupátko.

„Jak se dostanu nahoru?” zajímala se, protože vyskočit z místa takhle vysoko bylo nad její možnosti. „Jednoduše.” Popadl ji v pase, nadzvedl a usadil na sedadle. Erin stačila jen překvapeně vyjeknout. Než se jakžtakž z šoku vzpamatovala, stačil hodit její bicykl do korby. Její sebevědomí bylo v tu chvíli nahlodáno na nejvyšší míru.

„S tím kolem jste mohl zacházet opatrněji. Mám ho jen pujčené,” poznamenala nesměle. Najednou se zarazila. „Proboha! Můj fotoaparát!” zvolala s nelíčenou hrůzou. „Uklidněte se,” vzal ji pevně kolem ramen, aby jí zabránil vyskočit z vozu.

Přestože představa, že její drahocenný fotoaparát utrpí újmu a na nový bude zase muset dlouho šetřit, byla šílená, klidný tón jeho hlasu jako by ji upokojil. „V čem je problém?” „V košíku na kole mám fotoaparát.”

Z jeho pohledu bylo jasné, že nechápe, proč kvůli pár -análním snímkům z dovolené dělá takový povyk…Jsem fotografka a -”

„Zůstaňte na místě,” přikázal jí a vystoupil. Erin nezbylo nic jiného, než napjatě vyhlížet z okna. Za chvilku byl zpět i s jejím drahým fotoaparátem. „Tady je,” podal jí ho okénkem a přešel na druhou stranu vozu. „Takže vy jste fotografka?” zeptal se nezúčastněně, když se znovu usadil za volantem.

Přikývla. „Fotografuji svatby, křty, rodinné portréty a tak… běžné věci,” vysvětlovala, aby vše uvedla na pravou míru. „Nepatříte tedy ke smečce paparazziů, pronásledujících

celebrity?”

„To v žádném případě. Kdysi jsem myslela, že bych se fotografování mohla věnovat i na vyšší úrovni -” načala svou výpověď s nadšením, ale najednou se zarazila. „Kvůli rodině jsem se ale musela toho snu vzdát.” „Máte rodinu?”

„Mám. Nemyslím tím ovšem manžela a děti.” Do dalších podrobností se pouštět nechtěla. Vysvětlit mu vztahy v jejich rodině jí přišlo velmi nesnadné.

Erin si teprve v dospívání uvědomila, že tatínkové obvykle manželku a děti v téměř pravidelných intervalech neopouštějí.

Její otec byl chronickým záletníkem. Jack Foyle se nakonec vždycky kajícně vrátil a pokaždé mu bylo odpuštěno. Matka se ovšem v době jeho nepřítomnosti pokaždé hroutila.

Erin si nedokázala a ani nechtěla představit, co by se stalo, kdyby nebyla po ruce, aby ji uklidnila a odvedla z temné místnosti, kde matka jen naříkala, že už dál nemůže.

Cítila jeho upřený pohled, ale předstírala, že je plně zaměstnána svým fotoaparátem. Nijak na ni nenaléhal. Proč by ho taky měly zajímat rodinné poměry nějaké pošetilé turistky?

Úkosem pohlédla jeho směrem, když startoval vůz. Měl dokonalý profil. Uvědomila si, že je úžasně fotogenický, ale zároveň zapochybovala, že by fotografie dokázala zachytit jeho syrovou mužnost.

Přesto by se o to ráda pokusila.

Otočil se k ní. Erin si uvědomila, jak na něj zírá, a rychle sklopila oči.

„Nemáte žízeň?” zeptal se. Zatáhl za nějakou páčku, načež se otevřela malá dvířka uvnitř vozu a vysunula se láhev ledově vychlazené minerálky.

Erin už v krku vyschlo tak, že téměř nemohla mluvit, takže jen vděčné přikývla a po láhvi se nedočkavě natáhla.

Zhluboka se napila a pak si láhev jako chladivý obklad přiložila ke krku.

„Už je vám líp?”

Mlčky přikývla, ale najednou zneklidněla. „Proč chcete jet zpátky?” zeptala se podezřívavě, když viděla, že vůz obrací do protisměru.

Protože vy jste se vydala opačným směrem, než bylo třeba. Měla jste skutečně v plánu vrátit se pěšky?”

Erin jen pokrčila rameny. Nechtělo se jí vysvětlovat mu, že žádný konkrétní plán neměla. „Kamarádky by mi určitě nějak pomohly.”

„Mvslíte ty kamarádky, co jste před nimi utekla?”

Najednou si vzpomněla, s čím vším se mu jako vrbě svěřila. Nervózně poposedla a snažila se uhnout jeho pohledu.

„Když jsem vám to vyprávěla, netušila jsem, že mi rozumíte.”

„Já vím. Myslela jste si, že jsem sice krásný, ale hloupý. Ted si vzpomínám, že vlastně preferujete citlivé muže. Takže jistě nějakého takového už máte?”

Erin zrudla a rozhořčeně na něj pohlédla. „Co je vám do toho? Řekla bych vám, co si o vás skutečně myslím, ale na to jsem příliš dobře vychovaná.” Na nic jiného se nezmohla.

„A já mám naopak pocit… ” reagoval pobaveně a zpomalil před ostrou zatáčkou, „…že se vám docela líbím. Jen se to za každou cenu snažíte popřít.”

Měla sto chutí se hlasitě zasmát, ale smích jí zamrzl na rtech. Protože měl pravdu.

„Věnujte se, prosím, raději řízení, jinak skončíme v příkopu.”

„Nechtěla byste mě za volantem vystřídat?”

Erin zavrtěla hlavou. Chtělo se jí spát. Bolelo ji celé tělo. I svaly, o jejichž existenci neměla dosud ani tušení. Zřejmě se přecenila. Zlehka se poplácala po tvářích, aby se probrala.

„Klidně si zdřímněte, jste-li unavená.”

Potlačila zívnutí a otočila se směrem k němu. Pohled měl upřený na silnici. Takže její únavu spíš jen vytušil.

„Nejsem nijak zvlášť unavená,” odpověděla a snažila se znít přesvědčivě.

„Máte strach, že bych vaší dřímoty využil?”

Téměř v polospánku už přivřenýma očima spočinula na svalech,

rýsujících se pod napjatou látkou jeho košile.

Stočila se do klubíčka, jako by se najednou potřebovala zahřát.

Anebo bránit?

Bylo jasné, že pokud by jí chtěl nějak ublížit, je úplně lhostejné,

zda ona bude v tu chvíli bdít, či snít.

„O mě se nebojte. Dokážu se o sebe postarat.”

„Všiml jsem si. Vaše duchapřítomnost mě doslova ohromila.”

Pokrčil čelo. „Žádný protiútok? Zřejmě jste opravdu unavená.”

„Jsem úplně v pohodě,” snažila se vší silou spánek přemoci, ale

marně. Pár minut na to už byla v limbu.

Vzbudilo ji až poklepání na rameno. Když se probrala, trvalo jí

chvíli, než zaostřila na postavu svého zachránce.

Když se vzpamatovala, napřímila se v sedadle, jako by ji píchla

vosa.

„Propána, jak dlouho jsem spala?”

Právě přijížděli k hotelu. Potlačila další zívnutí a pohlédla na muže za volantem.

Zatajila dech. Kterápak má asi to štěstí, že se ráno budí vedle

něj, uvažovala. Tenhle muž rozhodně nespí sám!

Pohledem sklouzla na prsteníček jeho levé ruky.

„Nejsem ženatý,” upokojil ji, aniž by na ni třeba jen letmo

pohlédl.

On snad opravdu čte její myšlenky! „Takže klidně můžete projevit zájem, cara.” Zrudla. „Nemám zájem.”

„Chápu vás.” Usmál se na ni tak sebejistě, že se neudržela.

„Vy máte zřejmě dojem, že vám žádná neodolá!” vrchrstla mu do tváře. V duchu si ale pomyslela, že na rozdíl od většiny ostatních mužů on na to má nárok. „Já po žádném prázdninovém románku netoužím.” „Ani vám žádný nenabízím.”

Zaparkoval vedle nablýskaného mercedesu, vypnul motor a nevšímal si zuřivě mávajícího portýra.

K portýrovi se vzápětí připojil další muž v hotelové uniformě, ale zdálo se, že ani jeden z nich nemá odvahu vykázat řidiče otlučeného nákladního vozu z hotelového parkoviště. Erin to docela pobavilo.

„Zdá se, že se ti muži snaží upoutat vaši pozornost,” poznamenala.

„Moje pozornost je teď ovšem soustředěna jen na vás,” uzemnil

ji.

Bohužel, pomyslela si Erin. Polilo ji horko, když se jejich pohledy střetly. „To mám ale štěstí,” reagovala ironicky. „Máte štěstí, že jste dnes potkala zrovna mě.” „Bezpochyby.” Najednou ji napadlo, že mu možná nejde jen o nezávazný flirt, ale že očekává nějakou odměnu. „Samozřejmě vám zaplatím. Za čas, který jste se mnou ztratil, i za benzin. Když chvíli počkáte, dojdu si do pokoje pro peněženku.”

„S tím si nedělejte starosti. Asi by vás to přišlo hodně draho. Napíšu to raději na účet podniku.”

Nesouhlasně zavrtěla hlavou. Cítila chladný dotek jeho prstů na své rozpálené kůži. A rozpálená byla nejen její kůže. „Věnoval jste mi poměrně dost času. Určitě jste místo toho mohl dělat něco užitečnějšího.” „Máte dojem, že potřebuji peníze?” pousmál se. Uhnula očima.

„V tom případě mám pro vás návrh. Jsem moderní muž a moje mužská ješitnost tím nijak neutrpí. Navrhuji vám kompromis.” „Jaký kompromis?” zeptala se opatrně. „Pozvěte mě na večeři.” „Na večeři?” zopakovala po něm nevěřícně. Přikývl. „Ano, na večeři do restaurace, kterou si vyberu. Takže domluveno?”

„Domluveno! Neřekla jsem ano.”

„Ale neřekla jste ani ne. Ozvu se vám, abychom si schůzku upřesnili.”

„Nepůjde o žádnou schůzku,” zaprotestovala. „Nechci vás z auta vyhazovat, ale mám dojem, že moje přítomnost na zdejším parkovišti není zcela žádoucí.” Naklonil se přes ni a otevřel dveře na její straně. V tu chvíli byl tak blízko, že ucítila vůni jeho šamponu a zatočila se jí hlava. Zavřela oči. Když je znovu otevřela, jejich pohledy se střetly a Erin se celá rozechvěla. Cítila, že v tu chvíli nejde jen o hormony. „Souhlasím,” šeptla. „Zvu vás na večeři.” Uchopil ji za bradu a letmo políbil na ústa. Ten dotyk, ač lehounký jako pírko, měl sílu několika kilotun trinitrotoluenu. „Možná bych se mohl ještě představit. Jmenuji se Francesco a velmi brzy se vám ozvu.” Otevřel dveře na její straně. Erin se chvíli potýkala s bezpečnostním pásem. Když se z něj vyprostila, vyskočila z vozu a na vratkých nohou zamířila ke vchodu do hotelu.

Jakmile bude za rohem, už si na tebe ani nevzpomene, pomyslela si.

Škoda, že tak neučinil, napadlo ji později…

ČTVRTÁ KAPITOLA

Vedlejší silnice, na které se Francesco ocitl, když sjel z dálnice, byla úzká a zacpaná. Musel ujet několik kilometrů, než zhruba za čtvrt hodiny našel vhodné místo. Zajel k autobusové zastávce na okraji nějaké vesnice.

Bylo bezvětří a s vypnutou klimatizací začínalo být v autě horko. V Londýně bylo dnes mnohem tepleji než v Římě, když odtud ráno odlétal, což bylo poměrně nezvyklé.

Sundal si sako a otevřel okénko. Poprvé od vystoupení ze soukromého letadla na londýnském letišti se opět nadechl čerstvého vzduchu.

Protáhl dlouhým sezením ztuhlé tělo a rukou si bezděky přejel po neoholené tváři. Strniště, které nahmatal, ho příliš nepotěšilo.

Prsty uvolnil uzel hedvábné vázanky a pak z kapsy vyndal mobilní telefon. Než ho otevřel, jeho pozornost upoutal rozjařený smích z autobusové zastávky.

Pohlédl tím směrem a spatřil tři mladíky a dívku.

Neviděl jí do obličeje, ale zaznamenal její bujnou rezavou hřívu.

Zhluboka se nadechl, neschopen zabránit oživení vzpomínek. Hlavou mu běžely jako film. Najednou byl zcela mimo realitu. Všechno začalo tím vášnivým polibkem.

Znovu objímal Erinino poddajné a horké tělo. Vybavila se mu dokonce i vůně jejích vlasů a bušení jejího srdce, jak ho tehdy ucítil pod rukou laskající její drobné pevné ňadro.

Znovu se utápěl v modři jejích přivřených očí, roztoužených a plných odevzdání. Její nepatrně rozevřené rty byly jasnou pozvánkou…

…jejich první schůzka se zatím moc nevyvedla. Během posledních pár hodin měl několikrát chuť ji políbit, ale takhle si to rozhodně nepředstavoval. Neplánovaný polibek jí uštědřil spíš z pocitu marnosti. Jeho plán, pokud ovšem jeho bláznivá představa o pravděpodobném vývoji situace byla vůbec hodna toho jména, se zhroutil v okamžiku, kdy Erin neočekávaně zareagovala jinak, než by zareagovaly ostatní ženy. Rozesmála se, jako by šlo o dobrý vtip.

S hysterií by si nejspíš dokázal poradit, ale Erinino nakažlivé chichotání v okamžiku, kdy vztekle kopal do pneumatik obstarožního náklaďáku, překousnout nedokázal.

přinášíte mi jen smůlu,” rozhořčoval se. Jak rád by teď měl po ruce mercedes, kterým sem z města přijel před týdnem.

Začínal litovat, že tu dočasnou výměnu Ramonovi vůbec navrhl. Ramon, který se staral o arabské plnokrevníky z jeho stáje, si v tuhle chvíli užívá pohodlí luxusního klimatizovaného vozu místo něj!

Teprve teď mu došlo, co měl Ramon na mysli, když zapochyboval o duševním zdraví svého zaměstnavatele.

A kdyby ho viděli někteří lidé z finančních kruhů, se kterými se běžně stýkal, řekli by si, že Francesco Romanelli se už opravdu zbláznil.

Jediný, kdo by mu možná zatleskal, by byl jeho bratr Rafael. No konečně, pochválil by ho, kdyby ještě žil. I když by se možná trochu pozastavil nad radikálností jeho přeměny. Erin se v reakci na výlev jeho zloby přestala hihňat, jako by jeho slova vztáhla na sebe. „Vy taky nejste zrovna výhra v loterii,” setřela ho.

Chvíli mu trvalo, než se s její nemilosrdně upřímnou odpovědí

vypořádal. Na něco takového nebyl dosud zvyklý.

V tu chvíli ho nenapadlo nic jiného než ji políbit.

Naklonil se k ní a dlaně jí položil na tváře. „Opravdu si to

myslíte?” zeptal se, ale než stačila odpovědět, políbil ji.

Ve chvíli, kdy se jejich rty střetly, přestal se ovládat. Nic, co

polibku předcházelo, nenaznačovalo, že ho téměř připraví o

rozum.

Nic nenaznačovalo, že setkání s Erin Foyleovou bude pro něj takto převratné.

Jasně ji slyšel, jak zastřeným hlasem šeptá pořád dokola jeho jméno. Připadalo mu to nesmírně vzrušující. Prsty měla zabořené do jeho husté kštice a hlavu v sedadle zvrácenou, když ji líbal na krk.

Ve chvíli, kdy se konečně od sebe odtrhli, byli oba zadýchaní. Erin vypadala jako v transu, doslova těhotná touhou. Jeho samého zaplavila přímo tsunami něhy. Vzal ji za bradu a otočil k sobě. Pohladil ji po tváři.

„Nechtěl jsem vás nijak vyplašit, cara mia.” Především nechtěl, aby poznala, že sám je docela vylekaný.

Usmála se a roztřeseným hlasem se ho snažila ujistit: „Nejsem vyplašená. Jsem jen…” zarazila se. Zatímco hledala vhodná slova, uchopila jeho ruku na své tváři.

Zaujala ho kombinace smetanové barvy jejích a kávové barvy jeho prstů.

„Jste jen co…?”

„Jen trochu… rozhozená… Ale ne z vás…” dodala rychle.

„Spíš z pocitů, které ve mně vyvoláváte…” Uhnula pohledem.

Cítila se trapně. „Vůbec nechápu, proč takové věci vykládám

člověku, kterého v podstatě vůbec neznám.”

„Vždyť se známe.”

„Znám jen vaše křestní jméno.”

„Mé příjmení je Romanelli. Celým jménem Francesco Luis Romanelli.”

„Těší mě. Já jsem Erin, Erin Foyleová. Vůbec nechápu, co tu dělám, proč s vámi mluvím, a jak to, že jsem nedostala hysterický záchvat ve chvíli, kdy jste mi sdělil, že nám došel benzin.”

Upřeně na něj hleděla, jako by v jeho tváři hledala odpověď. Po chvíli ustaranost z jejího výrazu zmizela. Erin se rozpustile zasmála, čímž vynikly rozkošné dolíčky v její tváři. Francesco se trochu rozpačitě odtáhl.

Schoulila se v sedadle do klubíčka, kolena přitažená k bradě, a pořád se tichounce chichotala. „Co vám přišlo k smíchu?”

„Jen jsem si vzpomněla na váš příchod do hotelu. Dnes večer. Vypadal jste jako… A ten příšerný upjatý číšník z vás málem dostal mrtvici.,Vážený pane, k nám smíte jen ve společenském oblečení.’” Pobaveně zavrtěla hlavou. „Prostě cvok.” „Jak jsem vypadal?” vyzvídal, jakoby hypnotizován jejím úsměvem. Přišlo mu neuvěřitelné, že před pouhými čtyřiadvaceti hodinami o její existenci vůbec nevěděl. „Tak nějak… neokázale…” „Jak to myslíte?”

„Co přesně byste rád slyšel? Nějaké lichotky?”

Zavrtěl hlavou. Víc než její slova ho teď zajímala její ústa.

„Vešel jste dovnitř s výrazem záhadného zadumaného antihrdiny, který pod drsnou slupkou skrývá citlivou duši.” Rozesmála se, když viděla, jak se zatvářil. „Já ovšem samozřejmě vím, že citlivostí právě neoplýváte. Včera jste mi to předvedl přímo ukázkově.” „Ale přesto jste tu teď se mnou.” „Ano, protože j ste mi pomohl v nouzi.” „V situaci, ve které jste se ocitla vlastní vinou.” „Myslím, že tohle téma jsme už dostatečně probrali včera. Zpětně připouštím, že bylo možná trochu nerozumné vydávat se sama na výlet do neznáma. Ale svého rozhodnutí v žádném případě nelituji.” „Jste si tím jistá?” Bavil se jejími rozpaky.

„Úplně jistá,” přikývla. „Protože jinak bych vás nepotkala.” „Možná bylo naše setkání předurčeno osudem.” Nezasmála se, jak očekával.

„Možná.”

„Takže dnes večer jste tu se mnou jen z vděčnosti?”

„Ne, z vděčnosti to rozhodně není,” obratem popřela jeho

domněnku. „Prostě jsem vás pozvala na večeři. I když jsem,

upřímně řečeno, myslela, že vás už nikdy nespatřím.”

„Ale chtěla jste.”

„Jinak bych tu nebyla.” Uhnula pohledem. „Máte na sobě úplně stejné oblečení jako včera, zdá se.”

„Košili jsem si vzal čistou. A stačil jsem se mezitím i osprchovat.”

„Voněl jste krásně i včera.” „Vy zřejmě nemáte problém otevřeně lidem sdělovat, co si právě myslíte.”

Zarazila se a chvíli přemýšlela. „Obvykle to nedělám, ale s vámi ten problém kupodivu nemám. Není to zvláštní?”

Ani ne, pomyslel si Francesco. Nepřišlo mu to o nic zvláštnější než skutečnost, že on, který běžně létá soukromým letadlem, předstírá, že je majitelem náklaďáku, do nějž by se většina lidí štítila nastoupit.

„Tohle je možná největší nepředloženost, kterou jsem dosud v životě provedla,” svěřila se. „Váš život je v tomto ohledu jistě pestřejší.”

„Závidíte?”

„Trochu.”

„Vaše kamarádky se netvářily zrovna nadšeně, když mě spatřily po vašem boku.”

„Nepletete se. Mají dojem, že mi přeskočilo. Jsou přesvědčeny, že jste jeden z těch, co svým jižním šarmem ob-luzují přihlouplé nadržené turistky. Podezřívají vás z nečistých úmyslů.”

„A mají pravdu! Moje úmysly jsou skutečně nečisté!”

Nepatrně zčervenala, ale pohledem neuhnula. „To ráda slyším. Protože kamarádky byly ve skutečnosti zelené závistí!”

„Třeba vás opravdu jen chtěly varovat před nebezpečím,” snažil se ji mírnit. „Já jsem si to koneckonců taky představoval úplně jinak.” Očima přejel po vnitřku vypůjčeného oprýskaného vehiklu.

„Tak teď jste mě urazil. Myslela jsem, že to s tím došlým benzinem byl váš plán, jak mě svést,” špičkovala, aby zakryla rozpaky.

„Nemýlíte se - měl jsem skutečně v plánu vás svést, ale tenhle to nebyl.” „Nějaký ještě lepší plán?”

„Světlo svíček a hedvábné ložní povlečení…” naznačil. A jídlo, servírované mezinárodně uznávaným šéfkuchařem,

dopraveným z Paříže soukromým letadlem jen pro tuto příležitost, dodal pro sebe. „To je od vás moc milé. Jen… “

„Copak?”

„Má to jeden háček. Ještě nikdy jsem se nemilovala v autě. Vlastně ještě nikdy… “

Zmlkla, jakoby sama zaskočena svou troufalostí. Uchopil její drobnou ručku a přiložil si ji dlaní ke rtům. Viditelně se zachvěla. Napadlo ho, jak by asi zareagovala na důvěrnější dotyk. Zároveň si uvědomil, že sám se očekáváním chvěje stejně jako ona.

„Tohle vlastně ani není auto,” poopravil ji, zatímco si představoval, jak líbá její ňadra.

„Máte pravdu, je to mnohem prostornější. Nedělejte si starosti, Francesco. Já nepatřím k těm, které ohromíte luxusním vozem. K čemu by vám nakonec takové auto bylo? Pracujete u koní. A takové porsche není zrovna nejvhodnější k převozu pytlů sena.” „Jak víte, že pracuju u koní?” „A ne snad?”

Francesco se rozhodl, že bude lepší lhát, než jí teď odhalit pravdu. Nejspíš by ji to rozesmálo. A nakonec tak velká nepravda to zase není. Kdykoli ve svém nabitém programu našel volnou chvilku, vracel se na usedlost, která jejich rodině patřila už od třináctého století, aby se odreagoval v sedle některého z koní.

Poslední dobou sem přijížděl docela často. Nechtělo se mu chodit mezi lidi, kteří okamžitě pietně zmlkli, jakmile vstoupil. „Je koneckonců obecně známo, že muži, kteří řídí luxusní auta, mají potřebu něco si tím vynahradit,” poznamenala. „Skutečně?” V garáži mu zahálelo několik luxusních vozů, včetně jednoho porsche.

„Chcete tím říct, že já nic takového nemám zapotřebí? Že byste nebyla raději, kdybych měl spoustu peněz a vzal vás do prvotřídního hotelu?”

Hodnou chvíli mlčela. Pak mu pohlédla do očí: „Mně se líbíte takový, jaký jste.”

Neodolal, naklonil se k ní a znovu ji políbil. Se stejně výbušným účinkem jako před chvílí.

„Dio mio,” zvolal. „Vždyť nás tu někdo může vidět!” Jako by jí na tom vůbec nezáleželo, vášnivě mu sázela horké polibky jeden za druhým na krk a třesoucími se prsty zápolila s knoflíky jeho košile.

„Neměli bychom to ještě na chvíli odložit?”

„Nemyslím,” zašeptala.

„Máte vůbec představu, jak se teď cítím?”

Ňadra, jasně se rýsující pod hedvábnou halenkou, prozrazovala

Erinino vzrušení.

„Víte, že jste naprosto neodolatelný, Francesco?” Prstem přejela rovnou čarou po jeho těle oroseném krůpějemi potu od jamky na krku až k opasku na kalhotách. „Samozřejmě, že to víte. Já se jen snažím nemyslet na…”

„Ani jeden z nás teď není zrovna při smyslech.” Musel se hodně přemáhat, aby ruku, jíž se mu snažila rozepnout pásek na kalhotách, v poslední chvíli zadržel. Roztřásl se jako v deliriu. Roztouženýma modrýma očima mu pohlédla do tváře. „Špatně jsem vás pochopila? Měla jsem dojem, že jste měl v úmyslu mě svést.”

„Ano, ale… ne tady a takhle… Chtěl jsem, aby to poprvé bylo mnohem hezčí. Nezapomenutelné.” „Poprvé…” zopakovala po něm a zasmála se. Proč, to pochopil až o něco později.

„Všiml jsem si, že asi tak kilometr odtud jsme míjeli ně-jaký statek. Dojdu tam pro benzin.”

„Nechtěl byste si to ještě rozmyslet?” podívala se na něj vyzývavě a začala si rozepínat halenku.

Když spatřil smetanovou kůži jejích dmoucích se ňader, už se neudržel. Prudce ji objal. „Naštěstí…” stačila jen vyhrknout.

Potěšení z jeho dotyků dávala najevo bez zábran a tak otevřeně, že až do chvíle, kdy do ní vnikl, netušil, že je, přesněji řečeno byla, ještě panna.

Byl překvapen a zároveň mu lichotilo, že je jejím prvním milencem.

„Uvolni se. Rád bych, aby se ti to opravdu líbilo,” konejšil ji, když se pod ním vzepjala a rukama se mu zaryla do ramen, jako by hledala nějaký opěrný bod. Nějakou záchranu. „Francesco! Ty jsi neuvěřitelný! Já… jsem v sedmém nebi…”

…její slova najednou přehlušilo výskání skupinky adolescentů na autobusové zastávce. Vzpomínka byla rázem tatam. Francesco se zhluboka nadechl a vrátil se do reality. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval.

Povzdechl si a prohrábl si vlasy. Pak z postranní přihrádky vyndal Erinin dopis.

Pomalu ho roztrhal na kousíčky a vyhodil je z okna. S pocitem zadostiučinění pozoroval, jak je závan větru roznesl na všechny strany.

PÁTÁ KAPITOLA

Francesco úplně zapomněl, že vlastně původně zastavil kvůli vyzvánějícímu mobilnímu telefonu. Užuž otáčel klíčkem v zapalování, když ho zarazil další výbuch smíchu na zastávce. Současně ale zaslechl i velmi ustrašený výkřik.

Zamračeně se ohlédl právě v okamžiku, kdy jeden z mladíků poodstoupil, takže Francesco mohl zahlédnout tvář dívky, která tam s nimi stála. I přes silnou vrstvu mejkapu bylo zřejmé, že je mlaďounká. Hrůza, která se zračila v jejím ještě dětském pohledu, Franceska přesvědčila, že už nejde jen o nějaké pubertální laškování.

S povzdechem otevřel dveře vozu. Mohl samozřejmě celou situaci ignorovat, ale pocit odpovědnosti byl silnější.

Vystoupil z auta, aniž si ho mladíci všimli. Vzhledem k počtu plechovek od piva, válejících se po zemi, nebylo divu.

„Mám dojem, že slečna by ráda odešla.”

Všichni tři se jako jeden k němu otočili se stejně nepřátelským a arogantním pohledem v očích. Jeden z nich, nejspíš samozvaný vůdce, zasunul palce rukou za opasek a výhrůžné vykročil směrem k Franceskovi. Ten ovšem neustoupil ani o krok, jak zřejmě mladík předpokládal, ale naopak se tvářil velmi znuděně.

Což rozzlobeného mladého muže se skelným pohledem trochu znejistělo.

„Kdo vás sem zval?”

Francesco se jen nepatrně usmál, ale takovým způsobem, že nevrlého mladíka doslova zmrazil.

„Možná by pro vás, mládenci, bylo nejrozumnější upalovat domů dřív, než bude zle,” navrhl Francesco nonšalantně.

Výrostek, který stál Franceskovi nejblíž, dopil zbytek piva z plechovky, kterou pak zmačkal a hodil za sebe přes rameno.

„My rozhodně nikam upalovat nebudeme,” oznámil rozhodným hlasem. „Co kdybyste odsud raději vypadl

vy?”

Na Franceska jeho výhrůžky nijak nezapůsobily. Jen mu už trochu docházela trpělivost. Vyhrnul si rukáv a pohledem na hodinky zjistil, že je nejvyšší čas vyrazit, chce-li být v cíli před polednem.

„Vy si dělejte, co chcete. Ale slečna -” hlavou ukázal na ustrašenou dívčinu „- by zřejmě byla už raději doma. Nemám pravdu?” Ochranitelsky jí otevřel náruč a dívka jeho nabídky okamžitě využila. „Jste v pořádku?” potřeboval se Francesco ujistit.

Pohlédla do očí svého spasitele, přikývla a setřela si slzy zároveň s vrstvou mejkapu. Teď když ji viděl zblízka, uvědomil si Francesco, že s jeho ženou má, kromě barvy vlasů, opravdu jen velmi málo společného.

Jeho žena by se v takové situaci určitě nekrčila v koutku. Musel se pousmát, když si představil její možné reakce.

Jeho rudovláska by neomalené mladíky okamžitě zkrotila nějakým břitkým proslovem. A pokud by to nepomohlo, uzemnila by je přesně mířenými kopanci do citlivých míst.

Dobře míněnou pomoc neznámého příchozího by neuvítala, naopak by ji jistojistě odmítla se slovy, že se o sebe dokáže postarat sama.

„Nejvyšší čas jít domů,” mentorsky navrhl dívce, která proti jeho intervenci vůbec neprotestovala.

Nemusel ji nijak přesvědčovat. S pocitem nesmírné vděčnosti se s ním pohledem rozloučila a už se jí prášilo za patami.

„Vy si ještě chvilku počkáte,” zastoupil cestu mladíkovi, který se chystal dívku pronásledovat.

„Ale líbil jsem se jí.”

Francesco se usmál. „Možná to ještě nevíte, ale dáma má plné právo změnit názor. A džentlmen to vždycky respektuje.”

Pak se nasoukal do auta a celou příhodu téměř okamžitě pustil z hlavy. Až na některé detaily. Vlasy té dívky v něm neustále vyvolávaly vzpomínky, jichž se chtěl po zbytek cesty vyvarovat.

Valentina šla za Erin do malého obývacího pokoje. Tahle k jihu obrácená místnost byla její nejoblíbenější v rozlehlé usedlosti, která se stala jejím domovem poté, co se před pěti lety provdala za Angličana a z rodného Toskánska přesídlila do jeho domoviny.

Rychle pohlédla na hodinky a batole, které nesla v náručí, si usadila pohodlněji na svém boku. Velmi nejisté otevřela dveře do pokoje.

Manžel ji seznámil se svým úžasným plánem před necelou půlhodinou. Neváhala ho okamžitě upozornit na některé nepromyšlenosti.

„Co když Erin nebude chtít být v knihovně zrovna v půl dvanácté?” namítala. „Co když se Francesco opozdí? Co mám v takovém případě dělat?”

„Něco si vymyslíš. Co se týče Franceska, ten když slíbí, že

někde v určitou hodinu bude, tak je tam na minutu přesně.”

O tom nebylo pochyb. Valentina dobře věděla, že její bratranec

patří k menšině lidstva, která za všech okolností drží dané slovo.

„Same, mně se zdá, že to trochu přeháníš,” krotila ho.

Když se odvážila zapochybovat o celé akci, která jí spíš

připomínala spiknutí, Sam jí okamžitě oponoval.

„O žádné spiknutí tu nejde, miláčku.”

„A jak bys to tedy nazval? Pozvali jsme Erin na neexistující party a chceme ji zavřít v jedné místnosti s manželem, od kterého odešla.”

„Nikoho nikde zavírat nebudeme. Jen je necháme pár hodin o samotě.”

„Mám pocit, že Erin už pak se mnou v životě nepromluví,” obávala se Valentina.

„Snažíme se jen znovu dát dohromady dva lidi,” tišil ji Sam. „Máš snad dojem, že je Erin ted šťastná?” „A proč jí Francesco prostě nezavolá?”

„Jakmile se do věci vloží právníci, je všechno už trochu komplikovanější.”

„Proč mu tedy tolik záleží na tom, aby se s ní mohl osobně

setkat?”

„Prostě se chce ještě jednou pokusit o usmíření. Co je na tom tak divného?”

Valentina neměla právě náladu objasňovat svému anglickému

manželovi nevyzpytatelnost povahy mužů z jihu.

Bratrance Franceska měla moc ráda, ale dobře věděla, že za

jistých okolností se prostě neudrží. A dokáže se chovat až

nehorázně.

Na druhou stranu - možná má Sam pravdu. Třeba jde

Franceskovi opravdu jen o to, aby zachránil své manželství. Jenže s Franceskem není nikdy nic takhle jednoduché! „Opravdu nechápu, v čem je problém. Francesco nás požádal o pomoc. Kdypak se to stalo naposledy?” „Ještě nikdy,” musela přiznat.

Její charismatický bratranec byl asi poslední, kdo by potřeboval

pomoc zvenčí. Byl naopak tím, u koho lidé v krizových situacích

hledali útočiště a ke komu se obraceli o radu.

Její tvář se zachmuřila, když si připomněla nedávnou tragédii

rodiny Romanelliových.

Rafael, Franceskův bratr-dvojče, si vzal život.

Ji samotnou to ranilo tak, že na Franceskovy pocity ani

nepomyslela.

A Francesco byl po té události všem zdrceným příbuzným oporou.

V den pohřbu náhodou vkročila do pokoje, kde zrovna seděl, zadumaný. Když vyslovila jeho jméno, zvedl hlavu a otočil se směrem k ní. Na ten pohled plný čirého zoufalství nikdy nezapomene.

S vervou se pak znovu vrhl do práce a všichni to přivítali. Jen Valentina byla trochu na pochybách.

Když po pár týdnech odmlky zničehonic zavolal, aby jí oznámil, že se bude ženit, měla obrovskou radost. Přede všemi utajený velmi skromný obřad v nenápadné kapli jen v přítomnosti dvou svědků - Valentiny a Sama - jí připadal až neskutečně romantický.

Do chvíle, než zjistila, že snoubenci se znají jen pět dní. Tehdy ji napadlo, že ukvapená svatba je možná Fran-ceskovou nepředloženou reakcí na bratrovu nenadálou smrt. Krach manželství o měsíc později ji tedy ani příliš nepřekvapil.

„Já osobně pro něj udělám cokoli,” přesvědčoval ji Sam. „Třeba i trochu zalžu. Protože on jediný mi kdysi věřil. A díky jemu jsme nepřišli o tenhle dům… a o koně… a o všechno!”

„Já vím. Taky bych pro něj udělala cokoli, za normálních okolností. Jenže teď budeme muset lhát Erin,” namítla.

Nakonec se dohodli na kompromisu: Valentina sama od sebe nic nevyzradí, ale pokud se Erin přímo zeptá, lhát jí nebude.

ŠESTÁ KAPITOLA

Erin seděla schoulená v křesle a četla si. Když do místnosti vešla Valentina, Erin knihu odložila a vstala z křesla. „S kým jsi tu mluvila?” zeptala se Valentina a rozhlédla se po prázdné místnosti.

„S hrdinkou tohohle románu,” odpověděla Erin a očima ukázala

na otevřenou knihu.

„Ona je tak strašně naivní.”

„Tak proč to čteš?”

„Pořád doufám, že nakonec dostane rozum a uvědomí si, že princ, na kterého čeká, nikdy nepřijde, protože neexistuje.” Problém s vysněnými princi je v tom, že o věrnosti mají úplně stejné představy jako všichni ostatní muži, dodala pro sebe. „Ty jsi ale cynická.”

„Ani bych neřekla. Spíš optimistická,” opravila ji Erin a rukou si

upravila jasně oranžový šátek, jímž měla vlasy podobně zářivé

barvy v týlu svázané do uzlu.

„Snad není tak hloupá, jak se zatím jeví.”

Pohlédla na rozkošného chlapečka ve Valentinině náruči.

Ve Valentinině podání se mateřství jevilo tak snadné!

Erin přemítala, jestli být dobrou matkou je vrozená vlastnost, nebo se to dá naučit. Doufala v druhou možnost.

„Pokud jsi tedy optimistka, věříš, že se lidé mohou změnit?” Erin odtrhla oči od děťátka a zachytila Valentinin zkoumavý pohled. Snad něco netuší, zarazila se. Měla chuť Valentině vše vyklopit.

Chtěla své tajemství svěřit někomu, kdo by ji ujistil, že pochyby a strach, které ji v noci budí ze spánku, jsou běžným příznakem jejího stavu.

Zdravý rozum ale vzápětí zvítězil.

Francesco byl Valentinin bratranec, takže by ji asi jen těžko přiměla, aby se mu o ničem nezmínila.

Valentina by ji určitě přesvědčovala, že Francesco má právo se dovědět pravdu.

S čímž Erin musela souhlasit. Věděla, že mu o dítěti dříve nebo později bude muset říct.

Před týdnem se zrovna chystala, že mu napíše dopis, když zazvonil telefon. Ze sluchátka se ozval jeho hlas. Překvapením se nezmohla ani na slovo.

Obranný val, který v sobě s takovou námahou vybudovala, se v tom okamžiku zhroutil.

Ještě druhý den měla oči celé zarudlé a opuchlé od pláče, který v ní jeho hlas vyvolal.

Věděla, že bude mnohem jednodušší mu to sdělit až po rozvodu. Protože dozví-li se to dřív, rozvod určitě neproběhne hladce. Neproběhne totiž vůbec.

Francesco byl velmi tvrdý, ba nesmiřitelný, vůči otcům, kteří utíkají od odpovědnosti. Považoval je za opovržení-hodné zbabělce.

Svobodné matky, které se i při zaměstnání dokážou

samy postarat o děti a dobře je vychovat, obdivoval, ale nikdy nezapomněl podotknout, že děti tím o něco připravují.

Erin si tedy byla jistá, že jakmile se Francesco dozví o jejím těhotenství, bude se ji ze všech sil snažit přesvědčit, aby na rozvod zapomněla.

Ale i kdyby před ní klečel na kolenou, což bylo ostatně stejně málo pravděpodobné jako výskyt sněhu na poušti, Erin nehodlala ustoupit. Právě kvůli jejich ještě nenarozenému dítěti.

Bylo jí jasné, že manželství dvou tak absolutně odlišných jedinců, jako jsou oni dva, nemůže nikdy fungovat.

Ani na druhý pokus. Věděla, že i ten by skončil krachem.

Tomu chtěla za každou cenu zabránit.

Jejich první rozchod ji nesmírně ranil. A projít něčím podobným znovu? Proboha, už nikdy! pomyslela si a zvedla z podlahy plyšovou hračku, kterou malý Gianni upustil.

„Nevěřím, že se lidé mohou změnit,” odpověděla na Valentininu otázku a vložila hračku do buclatých dětských ruček.

Aby se člověk změnil, musel by přiznat, že chyboval. A to její stále ještě manžel nikdy neudělá. Při vzpomínce na Franceska Erinina tvář posmutněla.

Co na něm vlastně viděla? Snadná odpověď: v pouhém malíčku měl sexappealu víc než normální muž v celém těle.

Pro tělesnou žádost si ještě Erin pro sebe našla omluvu. Ovšem její dojem, že zadumanost a rezervovanost jsou výrazem jeho skrývaných citů, byl zcela scestný a neomluvitelný. Teď jí přišlo skoro k smíchu, že ho kdy považovala za spřízněnou duši, a pro sebe za toho pravého a jediného na celém světě.

Viděla v něm něco, co vidět chtěla, ale co v něm ve skutečnosti

vůbec nebylo. Byl povrchní, sobecký a zlý…

Jak ji vůbec kdy mohlo napadnout, že by jejich manželství

fungovalo?

Odejít od něj a od životního stylu, se kterým si nevěděla rady, bylo jediným správným krokem. O tom nepochybovala. Jen kdyby ještě dokázala zapomenout na ten pohled jeho temných očí, plný čirého zoufalství.

„Někdy přece jen… ” Valentinin hlas vytrhl Erin ze vzpomínek. Zavrtěla hlavou. „Moje matka věřila třicet let, že se otec změní.” Bylo to poprvé, co se Erin o manželství svých rodičů před Valentinou zmínila.

S Erininou matkou se Valentina osobně setkala jen jednou. Matka byla tehdy ohledně podrobností svého manželského soužití mnohem sdílnější. Což Erin očividně příliš netěšilo. „A tys o všem věděla?” zajímalo teď Valentinu. Erin pokrčila rameny. „Celá vesnice o tom věděla.” Valentina na ni soucitně pohlédla.

S paní Foyleovou naopak příliš nesoucítila. Měla dojem, že Erinina matka si v roli podváděné manželky vysloveně libuje. Erin jen stále ještě nedokázala pochopit, že po tolika letech a tolika záletech stačilo otci kajícně se vrátit se svěšenou hlavou a bylo mu pokaždé okamžitě odpuštěno.

V minulosti se několikrát pokusila matku přesvědčit, že otec se nezmění, ale její snaha byla vždy marná.

Došla už dávno k závěru, že pokud jde o otce, není její matka schopna rozumného uvažování.

Má ale vůbec právo ji za to kritizovat? Vždyť sama málem dopadla úplně stejně!

„Zrovna se chystají na okružní cestu po vinařských oblastech

Francie,” poznamenala Erin jakoby mimochodem.

„Moje sestřenice se vdala za vinaře v Austrálii,” Valentina se

zarazila. „Ale to vlastně už asi víš od Franceska.”

„Nevzpomínám si, že by se o tom zmínil. Ostatně ve

Franceskově životě je spousta dalších věcí, o kterých nic

nevím.”

„To chápu. Vždyť jste se vzali po poměrně krátké známosti. Což

v žádném případě neber jako kritiku,” dodala rychle.

„S námi to bylo podobné. Sam se přiznal, že se rozhodl vzít si

mě už pět minut poté, co jsme se potkali.”

„Ale do pěti dnů od seznámení jste se určitě nevzali.”

Jako my. A na rozdíl od většiny rozumně uvažujících párů.

Od jejich svatby uplynuly už tři měsíce a Erin si pořád

nedokázala vysvětlit, jak se mohla tak bezhlavě vrhnout do

manželství s mužem, kterého téměř vůbec neznala.

S mužem, který jak později zjistila, jí několikrát lhal.

Ovšem rozumného bylo v jejím vášnivém vztahu s Franceskem Romanellim opravdu pomálu!

„Ten rozvod bude určitě příšerný! Nejraději bych se obešla bez právníků. O žádné peníze mi nejde, jen abych to měla co nejrychleji za sebou. I když matka se mě snaží přesvědčit… ” kousla se do rtu.

„Ostatně Francesco jí nikdy k srdci nepřirostl,” připustila.

Valentina chtěla podotknout, že Clare Foyleová by zřejmě

nikdy s otevřenou náručí nepřijala žádného muže, který by si

chtěl vzít její dceru, již nejspíš považovala za svou jedinou

oporu. Raději ale taktně mlčela.

Dítě v její náruči začalo natahovat moldánky.

„Gianni je dneska nějaký rozmrzelý.”

Erin lehce přejela prstem po tváři batolete a něhou se rnálem zalkla.

„Je roztomilý!” Hlas se jí třásl. „Máte z něj oba určitě obrovskou radost.”

Valentina přikývla.

Pak změnila směr konverzace. „Nepůjdeme za Samem? Myslím, že je v knihovně.”

„V knihovně?”

„Ano. Ale moc rád by ti ukázal naše koně,” dodala, uchopila Erin za paži a směrovala ji ke dveřím.

„To zní zajímavě,” souhlasila Erin, trochu vyvedená z míry naléhavostí hostitelky.

„Ale nechci být na obtíž. Nepotřebuješ spíš s něčím pomoct?” „Pomocí? S čím?” nechápavě se na ni podívala Valentina. „Neříkali jste, že další hosté dorazí dnes dopoledne?” „O půl dvanácté by tu už měli všichni pozvaní být. Ale neměj starosti, vše potřebné je nachystáno,” snažila se Valentina nepodříci se.

Z jejího křečovitého úsměvu si Erin vyvodila, že přípravy na víkend byly zřejmě náročnější, než Valentina předpokládala. „Určitě všechno dobře dopadne,” pokusila se Erin Valentinu upokojit.

Valentina, viditelně čím dál znepokojenější, se její poznámce jen nervózně zasmála.

Když už brala za kliku u dveří do knihovny, nakousla další otázku: „Ještě jsem se chtěla zeptat… ” „Na copak?”

„…jestli sis to s tím rozvodem třeba nerozmyslela, ale vím, že mi do toho nic není.”

„Nerozmyslela.”

Valentina si povzdechla. „To je mi moc líto. Protože když jste se brali, vypadali jste… že k sobě patříte.”

Erin dojetím polkla, když si vzpomněla na okamžik, kdy ji Francesco na závěr obřadu políbil. „Někdy to prostě nevyjde,” konstatovala neutrálně. Neměla důvod Franceska před jeho sestřenicí, ani před kýmkoli jiným, očerňovat.

Naopak se několikrát přistihla, že ho brání před svou matkou, která mu nemohla přijít na jméno.

Ať už byl jakýkoli, byl Francesco především otcem jejího dosud nenarozeného dítěte.

„My jsme se hned po svatbě se Samem několikrát vážně pohádali. Ono soužití s někým, i když ho miluješ, je zpočátku docela náročné,” vysvětlovala Valentina. „Já vím,” připustila Erin. „Jenže nemůžeš srovnávat vás dva se mnou a Franceskem. Sam ti nic nepředstíral, že? Co kdyby ses jen den před svatbou úplnou náhodou dověděla, že je někým jiným, než sis myslela?”

Valentina nechápavě zavrtěla hlavou. „Tys snad o Franceskovi vůbec nic nevěděla?”

„Rozhodně jsem nevěděla nic o tom, že je veleúspěšným a nechutně bohatým bankéřem se šlechtickým rodokmenem. Tohle, prosím, řekni všem, kdo si myslí, že jsem si Franceska vzala pro peníze.”

„Z toho tě přece nikdo nepodezřívá!” zvolala Valentina rozhořčeně.

„Ale podezřívat bude,” namítla Erin a ve vzpomínkách se vrátila do okamžiku, kdy zcela náhodou odhalila skutečnou identitu svého nastávajícího.

Tehdy jen zvedla list papíru, který na zem zřejmě sklouzl z hromady dokumentů na Franceskově psacím stole.

V záhlaví dokumentu bylo logo banky Romanelli. Přišlo jí zábavné, že Francesco Romanelli je klientem banky, která se jmenuje stejně jako on.

Jen z čiré zvědavosti se do dokumentu začetla. Co když má její nastávající nějaké finanční problémy? Už několikrát mu vytkla jeho přílišnou štědrost.

Zběžně přehlédla text. Vzhledem k jeho odbornosti rozuměla jen asi každému pátému slovu, jedno ale pochopila okamžitě. Podpis na konci dokumentu jí byl více než povědomý. Franceskův rozmáchlý rukopis poznala okamžitě. Ale proč je podepsán na sdělení z banky? Pak si najednou vybavila příhodu starou jen dva dny. Vzal ji tehdy poprvé do svého rodiště. Když už byli téměř u cíle, všimla si jmenovky na jedné bráně. „Tak tady bydlíš?” poznamenala se smíchem. „Tady se každý druhý jmenuje Romanelli,” bagatelizoval. Když přes plot zahlédla rozlehlou kamennou rezidenci, připomínající zámek z pohádky, poznamenala jen: „Lidé, co tu bydlí, musejí být docela bohatí.”

„Patří jim všechny pozemky v okolí, stovky hektarů,” vysvětlil jí. Bohaté majitele i jejich sídlo pustila z hlavy v okamžiku, kdy dorazili k Franceskovu domovu.

Přestavba byla zatím dokončená jen zhruba z poloviny, ale už bylo jasné, že výsledek bude kouzelný. Francesco se jí přiznal, že rekonstrukci provádí z velké části vlastníma rukama. Nadchlo ji skloubení staré venkovské architektury s moderními prvky. Francesco neváhal hrdě zdůraznit, že veškerý materiál na stavbu je místního původu, často z opuštěných domů, které se postupem času začaly rozpadat. Jeho plány byly opravdu velkolepé.

„Obě křídla bude spojovat prosklená chodba,” vysvětloval jí.

„Je to překrásné, Francesco.” „Už se tu dá i bydlet. Myslíš, že by se ti tu líbilo?” „Myslím, že v něčem tak nádherném nikdy bydlet nebudu.” „Ale mohla bys.”

„Myslíš těch pár dnů do konce dovolené?” „Myslím napořád. Bydlet tu se mnou.”

Byla naprosto konsternována jeho návrhem, i když jí stále nedocházel jeho pravý význam.

„Jak napořád? Já se přece musím vrátit domů a do práce.” „Asi jsi mi dobře nerozuměla. Ptám se tě, jestli si mě chceš vzít.”

Když si pak znovu vzpomněla na okázalou rezidenci, kterou cestou míjeli, půjčila si Franceskův laptop a zanedlouho na internetu našla odpovědi na své všetečné otázky. Okamžitě na něj udeřila.

Čekala, že se bude bránit a bude možná trochu naštvaný, že něco podnikala za jeho zády, ale Franceska to nijak nerozhodilo. „Zahrála sis na detektiva?” pousmál se. „Říkal jsi, že pracuješ s koňmi.”

„A nelhal jsem. Kromě toho se ale zabývám i jinými věcmi.” „A celkem ti to vynáší.”

„Pokud mám dost, abych uživil rodinu, na stavu mého konta příliš nezáleží.” Nezáleží? Užasle na něj zírala.

„Jenže ty nemáš jen konto v bance. Ty vlastníš celou banku! A figuruješ na seznamu nejbohatších Evropanů. A ve tvém rodokmenu nechybějí členové královských rodin.”

„Nebudu tyhle věci přece vykládat každému na potkání. Jakmile přiznám, že jsem bankéřem, začnou všichni zívat nudou,” pokusil se o úsměv.

„Mně to nepřijde zrovna zábavné, Francesco. Je toho najednou na mě nějak moc.”

„Tak tedy vážně. Já žádnou banku nevlastním. Vlastní ji můj otec. Peníze sice vydělávám, ale nejsou v mém životě tím hlavním.”

„Nejde jen o peníze. Co by tomu řekla tvoje rodina? Vědí vůbec o mně?”

„Moje rodina tě přijme s láskou, cara,” ujistil ji svým neodolatelným hlubokým hlasem.

Pak vzal laškovně do prstů pramen jejích vlasů a veškeré její pochyby se rázem rozplynuly.

Políbil ji.

Poté pokračoval: „Rodiče jsou momentálně na návštěvě u sestry v Austrálii. O naší svatbě už jsem se jim zmínil. Dnes večer budou volat, aby se s tebou seznámili. Chtějí se s tebou setkat co nejdřív, ale matka měla nějakou malou nehodu a na dlouhý let se zatím necítí. Jsou ještě zarmouceni z nedávných událostí. Takže ty do jejich života vneseš radost, jako jsi přinesla do mého.”

Dlaně měl přitisknuté k jejím tvářím a upřeně jí hleděl do očí. Srdce se jí rozbušilo.

„Neměli bychom raději počkat, až se rodiče vrátí? Nevím nač ten spěch.”

„Já tak dlouho čekat nechci, tesoro mio. Chci si tě vzít teď

hned.”

Valentina se dotkla Erininy paže a vytrhla ji ze vzpomínek. Pak otevřela dveře do knihovny, ale vzápětí se zarazila a obrátila se směrem k Erin.

„Já vím, že to bude vypadat… ” vyhrkla překotně.

Erin se na ni nechápavě podívala. „Co bude vypadat?” „Promiň mi to.” „Co ti mám prominout?”

Valentina místo odpovědi ukázala očima do místa dosud mimo Erinin zorný úhel. Erin pohlédla tím směrem a krve by se v ní nedořezal.

Její tělo zareagovalo na přítomnost urostlého muže v elegantním šedém obleku a sněhobílé košili s rozhalenkou, jako by ho zasáhlo několik tisíc voltů. Zírala na něj, neschopna vydat jedinou hlásku. Měla sto chutí se k němu rozeběhnout a vrhnout se mu do náruče. Dalo jí dost přemáhání to neučinit, ačkoli genetické předpoklady k tomu měla.

Nechtěla, aby se historie opakovala. Nechtěla dopadnoutjakojejí matka.

Jenže tělesná touha, kterou vždy v jeho přítomnosti cítila, jí nedovolovala uvažovat rozumně.

Stál jen několik metrů od ní. Stačilo udělat pár kroků a mohla se ho znovu dotýkat. Položit mu ruku na hruď a cítit tlukot jeho srdce.

Tiše se zasmála. Nohy se jí podlamovaly. S výčitkami v očích pohlédla na Valentinu. „Vy jste to naplánovali!”

Když dostala od Franceskovy sestřenice pozvání k návštěvě, dojalo ji, že Valentina chce jejich přátelství udržovat i přes její rozchod s Franceskem. O to více ji teď Valentinina zrada ranila. „Francesco si s tebou chtěl promluvit a… mysleli jsme, že… to takhle bude nejlepší…” koktala Valentina omluvně. Sam vzal svou manželku kolem ramen. „Pojďme, miláčku. Myslím, že jsme tu nadbyteční.”

Vzal jí z náruče syna a podíval se Erin zpříma do očí. „Valentina za nic nemůže.”

Pak ještě věnoval krátký pohled Franceskovi, téměř neznatelně pokývl hlavou a on i jeho žena opustili místnost.

SEDMÁ KAPITOLA

Erin zůstala nehybně stát ještě pár vteřin poté, co se dveře zavřely. Ticho v místnosti se dalo krájet. Erin dokázala přežít jejich rozchod jen proto, že si uvědomila, že Franceska už nemiluje. Že ho vlastně nikdy nemilovala. Opravdová láska, která přetrvá, hoří pomalu a nemá se vzájemným poblázněním, které předcházelo jejich svatbě, nic společného. V ní jde spíš o společné zájmy a vzájemný respekt. Vzájemný respekt, zopakovala si pro sebe. Protože znovu podlehnout hormonům bylo tak snadné! To si při pohledu na něj velmi jasně uvědomovala.

Tělesně ji velmi přitahoval, o tom nebylo pochyb. Ale tělesná přitažlivost nerovná se láska. Tělesná přitažlivost rovná se zkáza.

Hlavně nemysli na jeho rty a mysli na to, co ti způsobil, nakázala si. Musíš odejít z této místnosti se vztyčenou hlavou. Zhluboka se nadechla a pokusila se o pohrdavý výraz. „Docela ubohá lest, řekla bych.”

Díval se jí zpříma do očí a jen pokrčil rameny: „Nic jiného mi nezbývalo.”

Než vstoupila do místnosti, cítil Francesco jen zlost. Ale jakmile jí stál tváří v tvář. zloba se začala mísit se záchvaty něhy. Zaťal ruce v pěst, aby přemohl neodolatelnou chuť vzít ji do náručí. Pod maskou nepřátelství byla tak zranitelná!

Rýha nad jeho orlím nosem se prohloubila, když si Erin zkoumavě prohlížel.

Na první pohled byly změny v jejím obličeji téměř neznatelné, ale Francesco, kterému se všechny detaily navždy vryly do paměti, si jich hned povšiml.

Pohubla, lícní kosti měla vystouplejší a oči vypadaly ještě větší a užaslejší než dřív. Pleť měla pořád stejně průsvitnou. Ústa měla pevně sevřená a působila trochu vyčerpaně.

Souvisí ty změny nějak s těhotenstvím? Měl na jazyku tolik otázek, že musel zatnout zuby, aby je na ni nezačal chrlit jednu za druhou.

Erin ještě pevněji sevřela rty a nevěřícně zavrtěla hlavou. V jeho chování nebyl ani náznak nějaké omluvy. A cos čekala? uchichtla se pro sebe.

„Nic jiného než lhát a podvádět - ani mě to vlastně nepřekvapuje.”

„Několikrát jsem se pokoušel ti volat, ale nebrala jsi telefon, Erin.”

Vždycky, když vyslovil její jméno tím kouzelným způsobem, sevřel se jí žaludek. A teď tomu bylo nejinak.

„Odmítla jsi můj návrh na osobní setkání.” Chlad svých slov ještě zdůraznil mrazivým pohledem.

„Volal jsi mi jednou,” upřesnila Erin stejně chladně. A pokračovala: „Ale neměj strach. O tvoje peníze mi opravdu nejde.”

Trochu posmutněle se usmála, když si uvědomila, jak by v tu chvíli reagovala její matka, kdyby ji slyšela.

Na Franceska její sdělení očividně nijak nezapůsobilo. „Nevolal jsem ti dennodenně proto, abych se s tebou dohadoval o penězích.”

„Dennodenně? Už zase lžeš,” poznamenala trpce. Celý týden po návratu do Británie čekala, že se objeví. Měla z toho strach, ale zároveň doufala, že jednou prostě zazvoní u jejích dveří.

Jenže se neobjevil. Řeč, kterou si pro tu příležitost nachystala, nikdy nepronesla. Řeč, ve které brala ohled na jeho city. Celá situace byla pro ni ponižující, ale zároveň velmi poučná. Mylně předpokládala, že Francesco má zájem, aby jejich manželství trvalo. Že má zájem o ni. Jenže jeho ani nenapadlo zavolat a poprosit, aby se vrátila, protože se mu po ní stýská. Takže se mu nestýskalo. Jednoduše jejich manželství odepsal jako další životní zkušenost a vrátil se do zajetých kolejí. Zas může být tak důležitý a zajímavý, že při jeho příchodu do místnosti všem v ohromení dojde řeč.

„Volal jsem ti, ale mobilní telefon jsi měla pokaždé vypnutý.” „Hmmm, já svůj starý mobilní telefon někde ztratila nebo někam zašantročila.” Na svůj návrat do Británie před dvěma měsíci si vzpomínala jen velmi mlhavě.

Než stačila alespoň částečně rozšifrovat zvláštní záblesk ve Franceskových očích, sklopil víčka a pohled skryl pod hustými řasami.

„Asi sis na něj nedávala dobrý pozor.”

Erin se jakoby zadumaně pousmála a nevědomky si položila ruku na břicho. „Někdy můžeš dávat sebevětší pozor a stejně nehodě nezabráníš.”

„Máš na mysli něco konkrétního?” Tón jeho hlasuji přinutil

zvednout hlavu a podívat se mu do očí.

„Prosím?” otázala se ostře.

„Můj dotaz tě nějak vylekal, zdá se.”

Zčervenala.

„Nic konkrétního. Myslela jsem to obecně.”

I jejím vlastním uším to znělo velmi nepřesvědčivě, takže byla ráda, že její reakci přešel Francesco bez komentáře.

„Volal jsem ti v posledních čtyřech dnech na pevnou linku domů několikrát denně. Matka mi pokaždé řekla, že se mnou nechceš mluvit.”

„Matka?” opakovala po něm trochu nejisté. Pak se zarazila. Francesco možná mluví pravdu. Dobře věděla, že její matka mu nemůže přijít na jméno. A že pocit nepřátelství mezi nimi je vzájemný od prvního okamžiku, kdy se setkali.

Přijeli tehdy jen na otočku, aby Erininým rodičům osobně sdělili, že se před týdnem vzali. Návštěva dopadla naprosto katastrofálně.

Matka se téměř zhroutila, když se dověděla, že se její dcera chystá odstěhovat do Itálie. A Francesco se nijak nesnažil matku uklidnit, spíš naopak.

Erin mu to později, když už byli sami, vyčetla. Jen namítl, že matka si jistě velmi brzy najde nějakou další ..vrbu” pro své nářky.

„Chce, aby ses cítila vinna. Ty ses snad vůči ní něčím provinila.”

„Žádnou vinu necítím,” odvětila nesměle.

„Ty za své rodiče žádnou odpovědnost neneseš. Musíš si uvědomit, že spolu zůstávají ne proto, že musejí, ale proto, že jim to oběma vyhovuje,” vysvětlil jí tenkrát.

Nepřátelství mezi Franceskem a její matkou bylo už tehdy zcela neskrývané.

„Ano, mluvil jsem s tvou matkou. Snažila se mi vysvětlit. že se ti dělá zle při pouhém vyslovení mého jména a jediné, co tě drží nad vodou, je vědomí, jakou mám pro tebe cenu.”

„A tys jí uvěřil?” Rozhořčilo ji, že by si něco takového mohl vůbec připustit.

„Takže nejednala podle tvých příkazů?” Nechápavě zavrtěl hlavou a trpce se pousmál. „Ne, neuvěřil jsem jí. Z hrabivosti jsem tě nikdy nepodezříval.” Sklopil oči a Erin si s hrůzou uvědomila, že se dívá na její dosud stále ještě ploché břicho. Proboha, on snad o mém těhotenství ví!

Zbledla a jako by zkameněla. Za okamžik se ale vzpamatovala. Uvědomila si, že se jen nechala unést představami. Že si jeho gesta a chování vysvětluje po svém, v rozporu se skutečností. Francesco samozřejmě o ničem vědět nemůže, ledaže by dokázal číst myšlenky.

Zatím to věděla jen ona a její lékař. Znát na ní nebylo ještě nic.

Naopak po počátečních ranních nevolnostech spíš pohubla.

Jakoby bezděky spustila obě ruce, které si před tím instinktivně

položila na břicho, podél těla.

„Matka se ti o mých telefonátech nezmínila?”

Uhnula pohledem. „Zřejmě mě chtěla chránit.”

„Přede mnou?” Rysy ve tváři mu ztvrdly.

Znovu mu pohlédla do očí. „Matky to tak obvykle dělávají.”

„Tvoje matka to ovšem ve zvyku nemá,” namítl.

„O mou matku se laskavě neotírej,” reagovala zlostně.

„Zlobíš se, protože dobře víš, že mám pravdu,” poznamenal a

nemýlil se. „Nepřijel jsem ale proto, abych s tebou mluvil o tvé

matce.” Přijel jsem proto, abys mi řekla, ze se mnou čekáš dítě.

„Musíme si promluvit o úplně jiných věcech.”

Erin se utápěla v jeho tmavých očích a její tajemství ji v tu chvíli

tížilo víc než kdykoli předtím. Téměř neznatelně popotáhla

nosem.

„Jsi nešťastná?” Podíval se na ni, jako by ho ta představa skoro těšila. „Pokud ano, za svoje neštěstí si můžeš sama, Erin.” A můžeš i za moje.

Jeho konstatování ji vyvedlo z míry. Nevěřícně na něj zírala. ,,Já?” Nuceně se zasmála.

I on roztáhl ústa a odhalil bílé zuby, ale upřímný úsměv to nebyl. Prohrábl si vlasy.

„Už od začátku jsi mi nevěřila. Každou svoji nepřítomnost jsem ti musel dopodrobna vysvětlovat a na všechny ženy, se kterými jsem hovořil, jsi hleděla podezřívavě.” Franceskovi se zrychlil dech, jak se snažil udržet svůj vztek na uzdě.

„Tys s tou ženou nehovořil, ty ses s ní líbal!” vmetla mu do tváře. Pocit zrady z té osudné noci ještě nepřebolel.

„Erin, dobře víš, že ta žena byla opilá. A že políbila ona mne.” Zatvářil se jako neviňátko. Erin začínala vidět rudě. Jestlipak by se tvářil stejně, kdyby byl tenkrát na jejím místě a ona na jeho?

Snažil se předstírat, že vůbec o nic nešlo. Kolikrát ovšem zažila svého otce v podobné situaci? Když vysvětloval své četné zálety? Byl vždycky tak přesvědčivý, že matka se mu velmi často nakonec ještě omluvila, že ho vůbec podezírala. Erin se do téhle pasti nikdy chytit nenechá. „Takže ty vlastně za nic nemůžeš?” popíchla ho ironicky. Francesco si zlostně prohrábl vlasy. „A co jsem měl dělat? Začít volat o pomoc?” zeptal se výsměšně. „Nechat ji zatknout? Nebo ji upozornit, že by si manželka mohla myslet, že spolu něco máme?”

Svým kousavým sarkasmem jen přilil oleje do ohně. „Neměl jsi její polibek opětovat.”

„Vzpamatuj se, Erin. Jsme snad dospělí, ne?” Na to už zareagovala jen zlostným odfrknutím.

„Pokud trpíš nedostatkem sebevědomí, není to moje vina,” uzavřel.

„Za všechno tedy můžu já?”

Nemá ale Francesco nakonec pravdu? Ve skutečnosti nikdy nebyla schopná uvěřit, že by někdo jako on mohl mít zájem právě o ni? Snažila se přes své pochyby přenést jen proto, že po něm tolik toužila. Myslela si ale snad, že má jejich vztah nějakou budoucnost?

„Asi mě málo znáš, když se mnou takhle jednáš, Erin,” pohlédl

jí zpříma do očí.

„To má být výhrůžka?”

Zkřížil ruce na prsou a zaútočil svou nejnebezpečnější zbraní -neodolatelným úsměvem. Srdce se jí rozbušilo. „Ne, jen strohé konstatování.”

Smích, který se jí vydral z hrdla, byl téměř hysterický. Uvědomila si, že od chvíle, kdy se potkali, nabral její život neuvěřitelné obrátky.

Francesco si pokaždé, když na ni pohlédl, znovu uvědomil, jak moc se ho dotklo její rozhodnutí těhotenství před ním utajit. Měl sto chutí přimět ji, aby mu řekla pravdu. Zároveň měl ale ještě větší nutkání vzít ji do náruče a vdechovat její vůni. Posmutněle se na ni podíval: „Co se stalo s ženou, kterou jsem si

vzal?”

Nečekaná otázka Erin trochu zaskočila. Zároveň ji píchlo u

srdce, protože výraz v jeho očích napovídal, že cokoli kdy cítil k

ženě, kterou měl na mysli, je už pryč.

„S ženou, která byla tak spontánní a upřímná… “

Erin vzdorně trhla hlavou, zaujala bojovný postoj, ale hlas ji

zradil. „Z-zmoudřela,” odpověděla přerývaně.

„Dospěla k závěru, že všichni muži jsou stejně záletní jako její

otec?”

Doslova ji propichoval pohledem. Raději uhnula očima. Cítila se nesvá, protože věděla, že uhodil hřebík na hlavičku. Její matka vždycky nakonec raději uvěřila výmluvám a lžím svého nevěrného manžela, než aby se vyrovnala s pravdou. Možná jen nechtěla, aby ji okolí litovalo? Erin to ovšem nemohlo nepoznamenat. Matčino odevzdané chování jí vždycky vadilo. A co když dopadnu stejně? napadlo ji občas. Byla pevně rozhodnuta za každou cenu se tomu vyhnout. Teď už stejně nebylo cesty zpět. Její rozhodnutí bylo nezvratné. „Víš, Erin, něco, co vypadá jako nevinný polibek, je někdy opravdu nevinným polibkem. Měla bys přiznat, že tvoje reakce byla nepřiměřená. A nesmyslná.”

Erin energicky zavrtěla hlavou. „Očekávat od partnera věrnost nepovažuji za nic nesmyslného.”

„ Ty jsi žena, kterou jsem si vzal.” A se kterou čekám dítě. Dalo mu dost práce odpoutat pohled od jejího stále ještě plochého břicha.

Jeho původním záměrem bylo okamžitě na ni udeřit - přiznat nález mobilního telefonu, přehrát jí zprávu, a žádat vysvětlení. Ted byl spíš zvědavý, jak dlouho mu vydrží lhát. Jak dlouho bude schopna dívat se mu do očí a nechat si své tajemství pro sebe.

„Ty jsi ta, se kterou jsem se rozhodl zůstat napořád.” Chraplavý tón jeho hlasu přiměl Erin, aby zvedla sklopené oči. A zaznamenala v jeho pohledu nikoli zlobu a vztek, ale naopak

lítost.

„Myslel jsem, že ti to bude stačit.” Uchopil rukama opěradlo koženého křesla.

Rozhostilo se mrtvolné ticho. Erin trvalo asi půl minuty, než se vymanila z jeho uhrančivého pohledu a zformulovala odpověď: „Takže jsem prostě měla přijmout i jakkoli chabou výmluvu a neklást žádné další otázky?” nadhodila vzdorně.

„Myslel jsem, že ti moje slovo stačí.”

„A já zas myslela, že ti stačím já,” vrátila úder. I když pocit vlastní viny v ní stále sílil.

Reagovala ale tehdy opravdu nepřiměřeně? Zamrazilo ji, když si znovu připomněla okamžik na plese, kdy se Francesco jakoby neochotně vyprostil z objetí podroušené blondýnky. Nikdo z těch, kdo přihlíželi, se nezdál být překvapen.

Já rozhodně neměla důvod cítit se provinile, ujišťovala sebe sama. Vzpomínka na vnadnou blondýnku, ovíjející se kolem jejího manžela jako liána, ji znovu zabolela.

Byli svoji už téměř měsíc a stále si ještě užívali líbánky. Dobročinný ples v Benátkách, považovaný ze velmi významnou událost, byl vlastně jejich prvním - a jak se pak ukázalo i posledním - společným vystoupením na veřejnosti.

Francesco, jak jí vysvětlil, měl v úmyslu při té příležitosti předvést všem svou úžasnou novomanželku. Zřejmě ho ani nenapadlo, že pouhá představa podobného předvádění se na veřejnosti ji přímo děsí.

Den před plesem si jen stačil všimnout, že je Erin nějak zamlklá. Na jeho znepokojený dotaz přiznala, že je nervózní.

„Co když tě ztrapním. protože nebudu jíst správnou vidličkou? Anebo řeknu něco, co se nesluší? Co když se tvým přátelům a známým nebudu zamlouvat a nepřijmou mě?” Francesco jako by vůbec nechápal, o čem mluví. Ona už ale věděla, i když se znali jen krátce, že její muž je člověk, kterému na mínění druhých vůbec nezáleží.

Její pochyby šmahem odmítl: „Samozřejmě, že tě příjmou. Jen musíš být sama sebou.”

„Budu,” slíbila mu, ale v hloubi duše doufala, že se jí podaří působit přece jen trochu zajímavěji.

Do sálu vešla sebevědomě, ač poněkud nezvykle oděná v modelu od předního návrháře. Francesco byl ovšem hedvábnými černými pouzdrovými šaty, které těsně obepínaly její štíhlou postavu, tak nadšen, že se po jeho boku nesla velmi hrdě. Zavěšena do svého pohledného muže vešla s hlavou vztyčenou, přestože uvnitř se tetelila strachy.

Když vstoupili, byla doslova oslněna - nejen nádherou sálu, ozářeného překrásnými lustry, ale i množstvím exkluzivně oblečených lidí.

První, komu ji Francesco představil, byl jeho kolega z práce s manželkou.

Při pohledu na sympatickou brunetku se Erin okamžitě uvolnila.

Vzápětí zjistila, že předčasně. Protože v okamžiku, kdy oba muži poodešli, aby prohodili pár slov se společným známým, úsměv ve tváři druhé ženy zchladl a zvídavě si ji prohlížela od hlavy až k patě. Erin opět znervózněla.

„Manželka? Dohnat Franceska k oltáři se ještě žádné před vámi nepodařilo. Zřejmě v sobě máte něco, co není na první pohled patrné. Ale nezávidím vám. Francesco je sice úžasný milenec, což by vám kromě mě potvrdila leckterá žena tady v sále. Ovšem jako manžela si ho představit nedokážu. Asi bude dost nesnadné ho zkrotit.”

Dřív než Erin stačila reagovat, oba muži se vrátili, a žena, s níž právě hovořila, byla jakoby mávnutím kouzelného proutku opět samý úsměv a uvolněnost, a zašla dokonce tak daleko, že Erin pozvala příští týden na oběd. Jen přes mou mrtvolu, pomyslela si Erin uštěpačně.

Když si ji Francesco pak odváděl, zašeptal jí do ucha: „No vidíš - vždyť jsem říkal, že se jim budeš líbit.” „Nejsem si tím tak jistá. Jestli ty spíš nejsi trochu podjatý,” odpověděla a pokusila se o úsměv.

V nitru duše pořád pochybovala, že muž Franceskova vzhledu a postavení by to mohl myslet vážně s ženou tak všední, jako je ona. A její pochyby před chvílí ještě přiživila manželka Franceskova kolegy.

Erin byla smířená s tím, že se ve Franceskově životě vyskytly i další ženy.

Po rozmluvě s kolegovou manželkou se ale najednou přistihla, že každou pohlednou ženu, kterou v sále zahlédla, pozoruje s podivnou záští - jestlipak spal i s touhle?

V tu chvíli se rozhodla vyřešit situaci odchodem na dámské toalety.

Vyšla odtud bohužel právě v okamžiku, kdy její manžel na parketu líbal vysokou štíhlou blondýnu.

Když Francesco zvedl hlavu, aby se nadechl, ještě trochu rozcuchaný, jejich pohledy se střetly.

Jenže místo aby se na ni díval provinile, obrátil oči v sloup a ušklíbl se, jako by chtěl naznačit, že šlo o nepovedený žert. Když viděl, že Erin to pochopila úplně jinak, blondýnku od sebe odstrčil a vykročil směrem ke své ženě. Ta se ovšem dala na útěk, bez ohledu na užaslé pohledy většiny přítomných. Francesco ji dostihl až před budovou.

„Nebuď směšná. Diane je absolutně neškodná. Jen má trochu upito. Kdybych ti chtěl zahnout, tak to rozhodně nebudu dělat v přítomnosti stovek lidí, kteří mě znají.” „Spal jsi s ní?” zeptala se, ale okamžitě té otázky litovala. Francesco ji doslova zmrazil pohledem. „Co bylo před svatbou, tě zajímat nemusí.”

„Ale co je po svatbě mě zajímá docela dost.” „Já nejsem jako tvůj otec, Erin.”

„Mého otce sem netahej. Manželství mých rodičů s tím nemá nic společného.”

„Tomu ani ty sama nevěříš, že?”

Erin zavrtěla hlavou. „Chci odtud pryč,” odsekla a ucukla, když se dotkl jejího ramene.

„Ještě neodcházíme,” upozornil ji Francesco přezíravě. „Ty si dělej, co chceš. Ale já jdu. Klidně si tu zůstaň, nudit se určitě nebudeš.”

„DiofZdá se, že mě chceš mermomocí vehnat do náruče jiné ženy,” poznamenal bezelstně. „Jen pozor, aby se tvé přání nesplnilo, Erin,” varoval ji a bez ohlédnutí se odebral zpátky do sálu.

OSMÁ KAPITOLA

Erin si celá roztřesená zavolala taxi a nechala se dovézt zpátky do hotelu. Když už byla v jejich apartmánu, začaly se jí na mysl vkrádat pochyby, zda se neukvapila. Vztek a zloba, které před tím cítila, postupně vychládaly a do očí se jí místo toho draly slzy.

Padla na postel a propukla v pláč.

Když se trochu uklidnila, odebrala se do koupelny. Pohlédla na svůj uslzený obličej v zrcadle a pokusila se vidět celou záležitost Franceskovýma očima.

„Zadělala sis na problém,” pokárala svůj odraz v zrcadle.

Problémy se mají a dají řešit, řekla si, když se pak pomalu vzpamatovávala pod blahodárnou sprchou.

Rozhodla se s Franceskem si promluvit, otevřeně a upřímně. Pořád ještě věřila, že společně krizi dokážou zažehnat. Jen doufala, že Francesco bude po dnešním výstupu sdílet její názor.

Přestože se tomu ze všech sil bránila, musela si přiznat, že nepovedené manželství jejích rodičů její důvěru v muže značně poznamenalo.

Ne že by snad byla od začátku v skrytu duše přesvědčená, že ji Francesco určitě podvede. Její hysterickou reakci na plese vyvolal spíš strach, že by se v takové situaci mohla zachovat úplně stejně jako její matka.

Když pak čekala, až se Francesco vrátí, mísily se v ní pocity nervozity i odhodlání. Nechtěla, aby jejich manželství skončilo. Věděla, že setkání s Franceskem bylo to nejlepší, co ji v životě mohlo potkat.

V půl čtvrté ráno už tak přesvědčená nebyla.

V půl sedmé si uvědomila, že Francesco už asi nepřijde. Její celonoční zpytování svědomí bylo zcela zbytečné. Zatímco ona přemýšlela, jak zachránit jejich manželství, Francesco neváhal odebrat se hned do první nabídnuté postele.

Vzpomněla si na poslední slova, která pronesl těsně před jejím odchodem. Jak to, že jí trvalo tak dlouho, než pochopila skutečný význam jeho varování?

O jednom Erin příliš přemýšlet nemusela - nevěra pro ni byla jednoznačně nepřijatelná.

Kolem půl deváté se Francesco konečně vrátil. S neoholenou tváří a rašícím strništěm vypadal, jako by probděl celou noc.

„Co to děláš?” zeptal se a nenucené se opřel o zeď.

Zatáhla zip na cestovní tašce a narovnala se. Když si uvědomila nejpravděpodobnější důvod jeho únavy a vyčerpání, měla najednou dost sil reagovat chladně a tvářit se lhostejně.

„Dělám přesně to, co vidíš. A teď mě, prosím, omluv. Spěchám, aby mi neuletělo letadlo.”

Jeho opálená tvář viditelně zbledla. Erinino chování ho očividně šokovalo. „To nemyslíš vážně!”

„Úplně vážně!” nenechala ho na pochybách. Měla dokonce nutkání mu rozverně odhrnout neposednou kadeř z čela.

„Musíme si promluvit,” naléhal.

„A o čempak? Chceš se pokusit mě přesvědčit, že důvod, proč jsi strávil celou noc někde jinde, je zcela nevinný?” Zavrtěl hlavou. „O ničem tě přesvědčovat nehodlám. Buď mi věříš, nebo ne.” Pokrčil rameny. „Tvoje domněnky ti vyvracet nebudu. Tvůj problém tkví v tom, že v tuhle chvíli mě nenávidíš

možná ještě míň než sama sebe. Protože ty mě ve skutečností chceš. Jen se to sama sobě snažíš popřít.”

Jako by četl její myšlenky, napadlo ji a vůbec jí to nebylo příjemné. „Kdo říká, že tě chci?”

„Na tuhle otázku ani nemusím odpovídat, že?” probodl ji očima. Krev se jí nahrnula do tváří.

„Zbytečně ztrácíme čas. Není o čem mluvit. Ty ses rozhodl včera večer.”

Představovala si, že kdyby se ji snad pokusil zadržet, měla by dost sil odkráčet hrdě, s hlavou vztyčenou. Ověřit si to ale nemohla. Protože se o nic podobného nepokusil. Jen nehybně stál a beze slova ji nechal odejít.

„Tys mě odvrhla.”

Jeho hluboký hlas vytrhl Erin ze zamyšlení. Odvrhla… Takhle on to tedy vidí? Neuvěřitelné. Udělal krok směrem k ní.

„Co se to s tebou stalo, Erin?” Její téměř průsvitná pleť mu působila starosti.

I kdyby ji už nemiloval, přece jen je to matka jeho, i když dosud nenarozeného, dítěte. Pocit, že ji musí ochránit, byl neodbytný. „Hodně jsi pohubla.” konstatoval a zalovil rukou v kapse, jako by něco hledal. Pak ale zase ruku vyndal, prázdnou. Chtěl, aby ho o svém těhotenství informovala sama.

Zvedla oči a jejich pohledy se setkaly. Teď nastala ta pravá chvíle. Ted mu to řekni. Řekni mu to! přikazoval jí vnitřní hlas.

Zhluboka se nadechla. „Já… jsem… ” Najednou zbledla a zapotácela se. Bylo jí na omdlení. „Nemám zavolat doktora?” „Ne, ne, nic mi není.”

S hlavou na jeho hrudi si uvědomila, že poslední půlminutu si vůbec nepamatuje. Jak se tam ocitla?

Setrvat déle v této pozici bylo neúnosné. Když navíc ucítila jeho štíhlé prsty na zátylku. Zalapala po dechu. „Nelži,” Francesco ji uchopil za bradu a natočil její obličej k sobě. Její pohled byl dostatečně výmluvný. Něžně ji pohladil po tváři. „Máš kruhy pod očima.” Zamračil se a pronesl několik jí nesrozumitelných slov ve své mateřštině. „Jsem opravdu úplně v pořádku.”

„Málem jsi omdlela. To podle mě rozhodně není ,v pořádku’. Dio, já tenhleten pověstný stoický klid Angličanů nesnáším.” Erin se znovu zhluboka nadechla a snažila se vymanit z jeho náruče. Ale držel ji pevně. „A nejen jejich klid… ” špitla. Pousmál se.

„Máš úplnou pravdu. Někteří, lépe řečeno některé Angličanky, mě dohánějí přímo k šílenství.”

Erin se pokusila opětovat jeho úsměv. „Opravdu mi nic není, Francesco.” Těhotenství přece není žádná nemoc, ale úplně přirozená věc! I když jí samé dalo dost práce se s tímto konstatováním při ranních nevolnostech smířit. Pokrčil obočí a uvolnil sevření. „Takže máš běžně ve zvyku

omdlívat?”

„Neomdlela jsem.” V posledních týdnech se jí to sice několikrát málem stalo, ale doktor ji ujistil, že je to běžný příznak těhotenství. Obzvlášť při jejím extrémně nízkém

krevním tlaku. „Jen jsem trochu ztratila rovnováhu. O mě strach mít nemusíš,” dodala rozhodně.

Jenže už nejde jen o mě, ale i o dítě. Jeho dítě! musela si přiznat. Řekni mu to! Dívala se mu do očí, ale dostatek odvahy v sobě nenašla. Jako by hledala správná slova. Ale ve skutečnosti věděla, že žádná správná slova hledat nemusí. Že se jen snaží své přiznání oddálit.

„Nechceš se posadit? Pro případ, že bys zase ztrácela rovnováhu?”

„Proč ne,” souhlasila neutrálně a usedla do nejbližšího křesla. „A teď bych se docela ráda dověděla, proč jsi sem vlastně přijel.” „Doufal jsem, že už ses vzpamatovala. Že se dokážeš poprat s problémy, místo abys od nich utíkala.” Od tebe to opravdu sedí! pomyslela si.

Nedokázala ale ta slova vyřknout. Jen si nervózně přejížděla prsty po skráních.

„Manželství nemůžeš zrušit jen tak, bez rozmyslu,” snažil se jí vysvětlit Francesco.

„Nikdy nedělám nic bez rozmyslu,” oponovala. „Tvůj útěk nevypadal moc promyšleně,” namítl. „Což ti, myslím, nijak zvlášť nevadilo.” „Z čeho tak soudíš?” Zamračil se.

„Zdálo se mi, že ti ta situace celkem vyhovuje. Až do chvíle, než jsi dostal můj dopis.” Erin se zachvěl hlas. Nejspíš to nemohl nepostřehnout.

„Co sis myslela? Že za tebou okamžitě přiběhnu?” Zavrtěla hlavou.

Pousmál se. „Chtělas. abych za tebou přiběhl,” sdělil jí sebejistě. „V žádném případě,” pokusila se vzdorovat. „Byla jsem naopak ráda, žes nakonec uznal, že jsem měla pravdu.” „Jak jsi došla k tomuhle nesporně zajímavému závěru,

cara?”

Odhodlaně na něj pohlédla. „Protože ty jsi člověk, který co chce, to udělá. Jinými slovy - co nechce, to neudělá.” „Takže jsi usoudila, že tě nechci, cara.”

„Přestaň laskavě používat tohle oslovení,” vyprskla a zacpala si uši.

„Další hysterický záchvat… Dalo se to ostatně čekat,” poznamenal jakoby znuděně.

„Jak to myslíš? A co má znamenat ten tvůj blahosklonný úsměv?” „Protože kdykoli se vyskytne nějaký problém, okamžitě se snažíš stočit řeč jinam. Anebo si jednoduše sbalíš kufry,” odpověděl bez mrknutí oka.

„Nemáš pravdu,” zaprotestovala, i když poněkud nejisté. „Myslím, že mám. Jen se rozpomeň… “

Erin se zamyslela, ale jeho závěr okamžitě zavrhla. „Takže za to můžu já? Za to, žes strávil noc s nějakou jinou?” „Myslím, že ani ty sama tomuhle nevěříš. Nevěra naše manželství rozhodně neohrozila.”

Zkřížila paže na prsou, jakoby v obranném postoji.

„Takže to byla moje chyba? Ale i kdyby… “

To, čemu se pořád ze všech sil bránila, nakonec vyřkla: bylo jen

otázkou času, kdy mě podvedeš.”

Následovala minuta ticha.

„Tak teď jsi na to kápla!”

Erin se nezmohla na víc než bezmocné trhnutí hlavou. „Sbalila sis kufry jen proto, žes předpokládala, že tě podvedu stejně, jako tvůj otec podváděl tvou matku?” „Moje rodiče do toho netahej.”

„O nic takového se nepokouším. Jen mám pocit, žes mě už od začátku podezřívala, že ti budu nevěrný. Žes nikdy nevěřila, že by naše manželství mohlo vydržet.”

„Tys mi lhal, nebo přinejmenším neříkal úplnou pravdu, od prvního okamžiku, kdy jsme se setkali,” bránila se. „A ty máš naopak úplně čisté svědomí! Ani jednou jsi nezalhala a nikdy jsi nic neskrývala?”

Z jejího provinilého pohledu neměl kupodivu žádnou radost. Erin sklopila oči a s nebývalým zaujetím zkoumala špičky svých

bot.

„Francesco, já jsem… ” vypravila ze sebe s velkou námahou. „Těhotná,” napověděl jí.

Okamžitě zvedla hlavu, oči úžasem doširoka otevřené. V jeho pohledu zaznamenala výčitku. Napětí mezi nimi bylo téměř hmatatelné.

„Cože?” Erin si nebyla jistá, zda otázku skutečně nahlas vyslovila. Krev se jí vehnala do hlavy a v uších jí hučelo tak, že nic jiného neslyšela. Zavrtěla hlavou, jako by si v ní chtěla myšlenky, chaoticky se vynořující jedna za druhou, nějak srovnat. Odkud by se to mohl dovědět?

„Slyšelas mě dobře, Erin. Těhotná. Čekáš dítě. Moje dítě.” Kladl důraz na každou slabiku a jeho hlas byl stejně temný jako výraz v jeho očích.

Hleděla na něj nevěřícně. „Nechápu, jak… “

„Takhle.”

Erin zírala na mobilní telefon, kterým mrštil na křeslo. „Máš tam vzkaz z nemocnice ohledně domluveného vyšetření v poradně pro těhotné.”

Natáhla se pro telefon, stále ještě v šoku. „Asi jsem jim omylem dala svoje staré telefonní číslo. Ale moje soukromé vzkazy jsi poslouchat nemusel, Francesco.” Ještě než italsky jadrně zaklel, uvědomila si, že se unáhlila.

„Omlouvám se, že jsem narušil tvé soukromí.” Jeho omluva byla zjevně jen formální. Nejen z očí, ale z celého jeho postoje, čišela taková zloba, že Erin zůstala stát jako přikovaná.

„Myslím ale, že ve srovnání s tvým proviněním je to moje úplně zanedbatelné, cara,” pokračoval Francesco, rozžhavený doběla. „Tys mi chtěla ukrást dítě, Erin.”

„Proboha! Nic takového jsem neměla v úmyslu,” protestovala nesměle, zděšena jeho slovy. „Chystala jsem se tě informovat.”

Prosebně k němu vztáhla ruce, ale Franceska to ani za mák neobměkčilo. Naopak, jako by se rozběsnil ještě víc.

Zdvihl obočí a popíchl ji: „A kdypak, prosím tě? Chystala ses poslat mi e-mail, až se dítě narodí?”

„Záleží na tom?”

Na víc se Erin v tuto chvíli nezmohla. Protože na tom, co říká, skutečně vůbec nezáleželo. Ve Franceskových očích četla, že jakákoli omluva jejího mlčení je pro něj nepřijatelná.

„Mně na tom velmi záleží. A velmi mi vadí, že moje žena považovala za zbytečné sdělit mi, že se mnou čeká dítě. A rozhodla se své těhotenství přede mnou utajit. I když nevím, jak to přesně chtěla provést,” konstatoval a nechápavě vrtěl hlavou. „Zřejmě ses úplně pomátla na rozumu. Měla jsi snad v úmyslu změnit si jméno a přesídlit někam do ciziny?”

„Co je to za nesmysl? Máš dojem, že jsem tě chtěla podvést?”

„A nechtěla?”

Erin sepjala ruce. Přece ji z něčeho tak odporného nemůže podezřívat!

„Možná ti to tak připadalo, ale v úmyslu jsem to rozhodně neměla. Všechno bylo úplně jinak… “

Francesco jako by se celý zaťal, snad aby mohl lépe vzdorovat pohledu jejích modrých očí, zalitých slzami.

„A jak to tedy bylo? Chceš vědět, jak bylo mně, když jsem našel tvůj telefon a poslechl si nějaký neznámý hlas z poradny pro

těhotné?”

„Já tě chápu. Ani ve snu by mě nenapadlo, že se to dovíš takhle. Jen se to ještě víc zkomplikovalo,” povzdechla si.

Mlčky ji pozoroval, ale příliš shovívavosti v jeho pohledu nenacházela.

„Věděla jsem, že ti to budu muset říct. Zároveň ale moc dobře vím, že není dobré lepit trhliny ve vztahu tímto způsobem. Bála jsem se, že budeš trvat na tom, abychom spolu zůstali. Kvůli dítěti.”

Rukou si odhrnula neposlušnou kadeř z čela a tázavě mu pohlédla do očí. Viděla, že jí pozorně naslouchá, ale výraz v jeho sklopených očích byl pro ni nečitelný.

„Ale možná to byla jen moje směšná představa,” připustila nejisté.

Najednou si připadala trapně. Co když Franceska opravdu ani nenapadlo, že by se jejich vztah dal ještě zachránit? Má sice možná o rodinném životě trochu staromódní představy, ale zároveň uvažuje realisticky.

„Směšná představa? Přišlo ti směšné zachraňovat manželství jen proto, aby naše dítě mohlo vyrůstat v úplné rodině?”

Erin zjistila, že se ve svém odhadu nemýlila. Možná měla být ještě důraznější. „I kdybychom tu úplnou šťastnou rodinu jen předstírali?”

Z jeho pohledu vyčetla, že Franceskovi by nebylo proti srsti předstírat, že Erin je největší láskou jeho života. A že by se dokázal přemoci a nedal na sobě znát, že tomu tak není.

„Což je nereálné, nezdá se ti?” nadhodila.

„Určitě reálnější než tvoje představa o rychlém rozvodu.” odpověděl suše.

„Netrvám na rychlém rozvodu. Spousta párů žije odděleně celá léta i bez rozvodu. Zároveň ale nevidím důvod, proč to zbytečně protahovat.”

„U nás něco takového ovšem nepřipadá v úvahu.” „Jak to myslíš?”

Jeho sebejistý úsměv ji znepokojil snad ještě víc než jeho předchozí hněv. Bylo jasné, že má situaci zcela pod kontrolou a chystá se zaútočit. Erin přeběhl mráz po zádech. „Žádný rozchod ani rozvod nebude. Ani teď, ani nikdy v budoucnosti.”

„Nechápu… ” posteskla si téměř neslyšně, přestože pochopila velmi dobře. Její nejhorší představa se naplnila. „Rád ti to vysvětlím. Moje dítě nebude vyrůstat bez toho, že by poznalo svého otce a jeho rodinu, a aniž by mluvilo jeho rodným jazykem.”

„Nikdy jsem neměla v úmyslu nikomu nic tajit -” přerušila ho Erin.

„Takže se sebereš a vrátíme se spolu do Itálie. Tam se naše dítě narodí.”

Erin vzdorovitě zavrtěla hlavou. Jeho povýšené chování nehodlala tolerovat.

„Tvůj návrh se mi nelíbí.”

„Nejde o žádný návrh,1 poopravil ji. „Jde o sdělení. Předkládám ti informaci, o níž nehodlám diskutovat.”

Erin se chtěla zasmát, ale z hrdla se jí vydral jen jakýsi podivný skřek. „K tomu mě nemůžeš nijak donutit,” podotkla. Jako by chtěla ujistit i sama sebe.

„K ničemu tě nutit nebudu. Jakmile zvážíš všechny možnosti -” „Jaké možnosti?”

„Žádné další možnosti totiž neexistují. Nemáš na výběr.” Znovu nasadil odzbrojující úsměv a Erin naskočila husí kůže. „Myslím, že to není rozumné, Francesco. Naše manželství byl omyl. Nemůžeme spolu zůstat jen kvůli dítěti,” pokusila se oponovat.

Rysy ve tváři mu ztvrdly. „Možná už si nevzpomínáš, proč sis mě vzala.”

Prudce zvedla hlavu a podívala se mu do očí. V místnosti bylo dusno jako před bouří. „Pojďme do ložnice.”

Do pobledlého obličeje se jí rázem vrátila barva. „Chytře vymyšleno! Zřejmě máš dojem, že v posteli ti přikývnu na všechno, že?”

A není divu, připustila si. Až dosud se mu to dařilo!

„Nic jsem nevymýšlel. V tvé přítomnosti nedokážu rozumně

uvažovat, natož něco chytrého vymyslet.”

Erin byla jeho dojemným vyznáním zmatena.

Touha ve Franceskových očích jí téměř vyrazila dech. Stála na

místě jako zhypnotizovaná. Pak se jí ale nějakým zázrakem

podařilo vydolovat ze sebe poslední zbytky odvahy. Uhnula

pohledem a s pláčem vyběhla z místnosti.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Erin zamířila rovnou do svého pokoje. Během necelých pěti minut měla sbaleno. Pak proběhla domem až k hlavnímu vchodu, aniž někoho potkala. „Máš zvláštní zvyky, cara.”

Erin leknutím upustila zavazadlo, když spatřila postavu, která se zničehonic jako by odlepila ode zdi. „Když máš řešit nějaký problém, utíkáš.” „Neutíkám.”

„Ne?” Tázavě zkrabatil čelo. „A co tedy děláš?” Erin se zhluboka nadechla. Vzápětí dech zatajila. To v okamžiku, když se jeho prsty dotkly kůže na jejím krku a pomalu cestovaly do výstřihu halenky.

Ten dotyk jako by v ní zažehl plamen, spalující ji od hlavy až k

patě. Zavřela oči a nasála jeho vůni. Byl tak blízko, že stačilo, aby

se pohnula o pár milimetrů a jejich těla by se dotýkala.

Až nezřízeně prahla po dotycích jeho rukou a jeho rtů na svém těle.

Užuž se k němu nakláněla, když vydechl: „Ale, ale! Zajímavý

nález!”

Jen s námahou zvedla ztěžklá víčka. Jeho obličej byl tak blízko, že rozeznávala jemné vějířky vrásek v koutcích jeho kouzelných očí.

„Nevím o čem mluvíš.” Rázem však pochopila, když spatřila zlatý kroužek v jeho dlani. Francesco se tvářil nevyzpytatelně. Předmět, který jí právě vylovil ze záňadří, byl ještě teplý a hřál ho v dlani.

Jeho pohled se zasmušil. Zároveň ho píchlo u srdce, když si připomněl, jak stejnou dlaní ještě docela nedávno laskal Erinina nádherná ňadra.

„Jak to, že jsi ho nezahodila? Vždyť v tobě určitě vyvolává jen nepříjemné vzpomínky?”

Francesco se ani nepokusil zabránit jí, aby prsten z jeho dlaně rychlým pohybem sebrala.

Pak se mu odhodlaně podívala zpříma do očí, prsten vrátila do původního úkrytu a halenku dopnula.

„Nechala jsem si ho, aby mi připomínal, čeho se mám propříště vyvarovat. Kdybych snad někdy přišla o rozum a napadlo mě, že bych se mohla znovu vdát.”

„Ale ty jsi přece vdaná.”

Uhnula jeho rozzlobenému pohledu. „Musím si všechno v klidu rozmyslet, Francesco.”

„Není co rozmýšlet! Dítě potřebuje oba rodiče.”

Vykročila směrem ke dveřím, ale Francesco se pohnul stejným směrem, odhodlán zabránit jí v odchodu. Byla by mu unikla, kdyby dlouhým uchem kabelky nezachytila o vyřezávanou ozdobu na malém stolku.

Jak se snažila udržet rovnováhu, loktem vrazila do velké vázy a převrhla ji. Obsah se vylil na jejího pronásledovatele.

Když viděla užaslého Franceska stát proti sobě s promočenou košilí a kalhotami, hystericky se rozesmála a nemohla se utišit. Smích ale postupně přešel v pláč a po tvářích se jí začaly koulet slzy jako hrachy.

..Per amor di Dio,” zaklel Francesco italsky a tvář se mu při pohledu na Erin zkřivila bolestí. Erin si hřbetem ruky slzy z tváří setřela.

„Máš úplnou pravdu. Utíkám.”

Uvědomila si, že Francesco má pravdu i v mnoha dalších věcech. „A já tě docela chápu,” poznamenal podezřele klidně. Sklopil oči a položil jí ruku na břicho. „Máš v sobě nový život, Erin.” Dojetím se nezmohla na víc než pouhé přikývnutí. „Život, který jsme spolu zplodili my dva. A ty budeš výbornou matkou.” „Doufám.”

Proboha, stačí, aby mi řekl pár hezkých slov, a jsem ztracená, zoufala si.

„Ty bys za naše dítě neváhala obětovat život,” pokračoval, pořád s dlaní na jejím břiše. „Neváhala,” ujistila ho.

„Ovšem život se mnou zřejmě považuješ za příliš velkou oběť.” „V zájmu dítěte jsem ochotná podstoupit cokoli. Jenže mám dojem, že zachování našeho manželství v zájmu dítěte není.” Pak se zarazila a s hrůzou vykřikla: „Co to, proboha, děláš?” Francesco si rozepjal košili, svlékl ji a odhodil stranou. Erin mlčky zírala na jeho tělo - štíhlé, opálené, svalnaté, jedním slovem dokonalé. Jako by před ní stál Michelangelův David. Svaly v podbřišku se jí napjaly touhou. Pousmál se na půl úst a začal si rozepínat kalhoty. „To vidíš, ne?”

Erin se mu dívala do očí pohledem tonoucího, který prosí o záchranu.

„Co když sem někdo přijde?” „Není tu nikdo kromě nás dvou.” Jeho oči, černé jako noc, hovořily jasnou řečí.

Erin jako by zasáhl blesk. Touha jí doslova vyrazila dech. Rychle sklopila oči, ale Francesco ještě stačil zahlédnout její rozšířené zorničky.

„Takhle to tady nemůžeš nechat,” špičkou boty ukázala na jeho svršky, pohozené na zemi. Vzal její obličej do dlaní.

Neschopná jakéhokoli pohybu, zaťala zuby a zavřela oči. „Ty jsi blázen,” zamumlala a trhla hlavou tak, že jeho dlaně setřásla. Jejich dotyk ale na svých tvářích pořád cítila jako vypálený cejch. Kousla se do rtu, snad aby zahnala neodolatelnou chuť znovu si jeho dlaně přiložit na tvář. Musí být silná. Chvíli ji mlčky pozoroval. „Nepodvedl jsem tě.”

Jeho úsečné sdělení jí zamotalo hlavu. Měla sto chutí mu uvěřit, i když se tomu zároveň vší silou bránila. Ztrácela půdu pod nohama.

Pokud by mu uvěřila, jen by mu dala za pravdu v tom, že si za své problémy může sama. Nesouhlasně zavrtěla hlavou.

„Z vlastní zkušenosti můžu potvrdit, že přiznání většinou skutečně bývá polehčující okolností.”

„Já si myslím, že tvoje ,vlastní zkušenost’ naopak tvůj pohled na celou záležitost zkresluje. Na tvou následující otázku odpovím, dřív než ji položíš. Ne, nemůžu ti předložit žádný důkaz. Nemůžu ti dokázat, že jsem celou noc prochodil.” Zarazil se a bezmocně zavrtěl hlavou.

„Vůbec totiž nejde o to, abych dokazoval, kam jsem šel a proč. Ty bys žádný takový důkaz neměla požadovat. Proč si myslíš, že jsi jediná, která snubnímu prstenu přikládá nějakou váhu?” Rozhostilo se napjaté ticho.

Při pohledu na její jakoby studem sklopenou hlavu Francesco trochu pookřál. „Všechno, co jsem slíbil v den svatby, jsem myslel úplně vážně. A slib jsem nikdy neporušil. Té noci jsem… ” Hlasitě vzlykla a zvedla hlavu.

„Nesnaž se mě přesvědčit. Nechci nic slyšet a nehodlám se vrátit s tebou do Itálie. Prostě nám to spolu nefunguje. Přiznávám svůj podíl viny, ale jsem, jaká jsem, a nemůžu na tom nic změnit.” Francesco téměř neslyšně zaklel ve svém rodném jazyce a sklopil oči. Takže se mohl kochat jejími dokonalými, drobnými, ale pevnými ňadry, rýsujícími se pod přiléhavou blůzkou. V tu chvíli si připomněl i Erininy vzdechy a její prsty, zatínající se mu do šíje.

Erin byla neuvěřitelně citlivá vůči sebemenším podnětům. Stačilo, aby Francesco promluvil, a její reakce se okamžitě dostavila. A nezměnila se.

Když sbíral ze země odhozené svršky, zády k Erin, dýchal rychleji než po návštěvě posilovny. Zároveň ale získal čas, aby se mohl vzpamatovat. A zaplašit neodbytnou chuť znovu rukou zajet do jejího výstřihu.

Erin se naopak očima laskala s jeho nádherným tělem, takže když se na ni ohlédl, zčervenala, jako by ji nachytal na švestkách. „Vyjádřila jsem se dost jasně?” zeptala se chladně. „Vyjádřila ses úplně jasně. Jenže něco nám spolu funguje, Erin,” zadíval se na ni významně.

Rádoby lhostejně pokrčila rameny, ale oči ji prozradily. „Je zbytečné červenat se jako neviňátko před někým, kdo tvé tělo už dopodrobna zná.”

Vzdorně na něj pohlédla a zaskřípala zuby. „Chceš na mě svým špičkováním udělat dojem?” „To každopádně, mia bella,” a dalších slov nebylo třeba. „Co vlastně chceš?” nadhodila věcně a ležérně. Alespoň si to myslela.

Přistoupil těsně k ní a uchopil ji za bradu. V jeho úsměvu najednou nebyla ani špetka předstírání. Byl to úsměv muže, toužícího po ženě, jíž hledí do očí. Toužil po ní.

Ale jeho touha byla s tou její nesrovnatelná, tím si byla jistá. Jemu jde jen o jedno…

Své pocity nedokázala skrýt. Oči ji prozradily. Palcem kopíroval křivku její tváře. Užívala si ten dotyk, připomínající lehounký závan motýlích křídel. Zbavil ji posledních zbytků pudu sebezáchovy.

„Moc dobře víš, co chci, cara mia.” Jejím uším to znělo tak sladce. Zároveň upřeně zkoumal její obličej, jako by si chtěl zapamatovat každičkou pihu.

Erin vyschlo v krku a srdce jí bušilo jako na poplach. Už se nemohla dočkat, až ji políbí. Pokud tak co nejrychleji neučiní, zapíšou ji do učebnic jako první zdokumentovaný případ úmrtí na následky nepolíbení, vyděsila se. Oddechla si, když se k ní konečně sklonil a jejich rty splynuly. Připadalo jí, že na ten okamžik čekala celou věčnost. Líbal ji pomalu a něžně, jako by ji nejprve ochutnával. Erin ho objala kolem krku a přitiskla se k němu. Rozevřela rty a prsty zabořila do jeho husté tmavé hřívy. Neprotestovala a nebránila se, když ji vzal do náruče. Držela se ho kolem krku a prsty si pohrávala s jeho kadeřemi. Nesl ji ke dveřím na opačném konci dlouhé chodby. Nohou dveře otevřel. Došel s ní až k obrovské posteli. Tam ji uložil a poklekl vedle ní. V uších jí hučelo. Byla jím doslova omráčena.

„Možná to není nejlepší nápad,” namítla váhavě, ovšem tónem, kterým přímo žebronila o opačný názor. „Vadí ti to?” zajímalo ho.

Podívala se mu do očí. Francesco naopak pohledem sklouzl na její ústa a dychtivě čekal na odpověď. „Vadí?” zopakoval otázku. Mlčela. Jen zavrtěla hlavou. Oddechl si.

„I když… asi by mělo…” pípla nesměle. Jako by chtěla situaci ulehčit nejen sobě, ale i jemu.

„Kdybychom oba dělali jen to, co se má, byl by život hodně nudný.”

„Ale klidný.” Erin už si téměř nedokázala vzpomenout, jak vlastně takový klidný život vypadá. Umlčel ji polibkem tak vášnivým, že jí až zatrnulo. „Dio mio! Já tě strašně moc chci… chci, abys… aby ses mě dotýkala… ” „Takhle?” zeptala se.

Položila svou drobnou dlaň na jeho zarostlou hrud a okamžitě ucítila, jak se celé jeho tělo zachvělo.

Francesco se nadechl a oči se mu rozzářily. Pak zajel horkýma rukama pod její halenku. Její bradavky reagovaly už před tím na jeho nenasytný a žádostivý pohled. Zatočila se jí hlava. Když obnažil její ňadra a začal je laskat, rukama a posléze i jazykem, přestala se ovládat. „Ty jsi prostě dokonalá!”

Tohle bych měla říct spíšjá tobě, pomyslela si Erin, když ji znovu

líbal.

Že ji vysvlékl z džínsů. postřehla teprve ve chvíli, kdy na nahých stehnech ucítila dotyky jeho dychtivých rukou.

I Erininy ruce se po Franceskově hrudi pomalu posouvaly jižním směrem. Když už byly téměř u cíle, popadl je a přiložil na své mužství.

„Chceš to?” otázal se zastřeným hlasem.

„Ano.” šeptla Erin a stiskla ho prsty.

„Ano, Francesco, ano…” opakovala jako by v transu stále dokola, než ji opět polibkem umlčel.

Přitiskl se k ní, aby cítila, jak moc po ní touží.

„Dio mio, já tě strašně moc chci… A co ty? Chceš mě?” Podívala se na něj. Zorničky měla tak rozšířené, že modrá v jejích očích nebyla téměř znát.

„Dobře víš, že ano.”

„Chci, abys mi to řekla nahlas.”

Hrdost a pýcha byly něčím, na čem Erin za normálních okolností velmi záleželo.

Za stávajících okolností, kdy ji spalovala touha, jí záleželo jen na jednom - na Franceskovi. „Chci tě,” zašeptala.

Francesco ji líbal a zároveň hladil po vnitřní straně stehen.

Když už muka nemohla déle snášet, vzala ho za ruku a položila si ji do zvlhlého klína.

„Francesco… chci…” „I já chci, bella mia.”

Když do ní vnikl, zasténala, zvrátila hlavu, vzepjala se a zaťala mu prsty do ramen.

„Proboha, Francesco, to je… ty jsi…” Zavřela oči, aby se mohla

plně soustředit a vychutnávat jeho přítomnost ve svém těle i

všemi ostatními smysly. Dech se mu zrychlil.

Občas tiše pronesl pár slov v italštině. Pronikal do ní stále

hlouběji a hlouběji. Erin už nevnímala nic jiného než jeho hlas a

jeho tělo.

Jako by jí ale pořád něco bránilo cele se oddat pocitu rozkoše.

Francesco to vycítil.

„No tak, Erin, uvolni se,” povzbuzoval ji. „Nemůžu… Asi bych… umřela,” vykoktala ze sebe. „Neboj se, cara. Já tě zachráním… “

Zdráhala se mu uvěřit, ale uvěřila. Když dosáhla vyvrcholení, vykřikla. Její pocit rozkoše ještě znásobilo Franceskovo následné vyvrcholení.

DESÁTÁ KAPITOLA

Erin už byla téměř u dveří ložnice, když zaslechla, jak se

Francesco v posteli pohnul.

„Kam jdeš?” zeptal se ospalým hlasem.

Otočila se.

Francesco se opíral o loket a pokrývka se mu svezla až do pasu. Vypadal božsky a Erin dalo dost přemáhání odtrhnout se od té podívané. Snažila se tvářit neutrálně, ale krev se jí vehnala do tváří.

„Zpátky do svého pokoje.”

Okouzlený výraz v jejích nádherných očích v něm znovu vzbudil touhu, přestože se právě pomilovali. Podíval se na hodiny na nočním stolku. S překvapením si uvědomil, že od chvíle, kdy za nimi zavřel dveře ložnice, uběhly čtyři hodiny. Rozkošnicky se znovu natáhl na postel, prohlížel si ji od hlavy až k patě a vzpomínal, jak se jí ještě před okamžikem dotýkal. „Co to máš na sobě?”

Erin si přitáhla límec pánské košile až ke krku. „Moje oblečení je celé zmáčené.” A válí se na podlaze v koupelně kde jsi mě z něj před dvěma hodinami vysvlékl, dodali v duchu.

Znovu si připomněla, jak před ní stál ve sprše, nahý, obličej nastavený proudu vody.

Nemohla z něj spustit oči. Jeho ruka znenadání vystřelila ze sprchového koutu, popadl ji a přitáhl k sobě. „Co to děláš?” vyjekla a z tváře si odhrnula mokré vlasy. „Byla to chyba. Která už se nebude opakovat. Jen a jen moje chyba -” zalykala se.

„Myslím, že i já jsem přispěl svou troškou do mlýna.” „Valentina, Sam a služebnictvo tu budou každou chvíli. Tak jsem se oblékla,” pokračovala nepřesvědčivě. Francesco se na ni usmál způsobem, který jí opět zrychlil tep. „Ne na dlouho,” konstatoval.

„Jdu pryč.” Nepohnula se ale ani o krok. Kapky vody jí stékaly po tváři.

Když jí pomáhal svléknout promáčenou halenku, nijak se nebránila. Dala mu tím snad signál, že s odchodem to nemyslela příliš vážně? Zřejmě ano, protože vzápětí ji vysvlékl i z ostatních kusů oblečení.

Další signál vyslala, když ji začal prsty i jazykem laskat mezi stehny a ona zabořila ruce do jeho kadeří a slastně vzdychala. A opět byla ztracená.

Erin se snažila ty erotické vzpomínky vymazat z paměti s takovým úsilím, až jí na těle naskákaly krůpěje potu. „Snad se nezlobíš… kvůli té košili.”

„Zlobím.”

Nečekaná odpověď ji uvedla do rozpaků. Podívala se na něj tázavě.

„A chci svůj majetek zpět. Teď hned.”

Erin nervózně polkla a v instinktivním obranném gestu zkřížila paže na prsou.

„Ted mluvíš o mně nebo o košili?” Její smích zněl téměř hystericky. Protože představa, že ji Francesco opět svléká,

Erin příliš nepobavila. Věděla, že pro ni je ta bitva předem prohraná.

Koutkem úst se pousmál, ale jeho pohled zůstával zdánlivě netečný.

„Nejdřív košili.” Jednu ruku si dal pod hlavu a druhou ukázal na místo v posteli, z něhož její vůně stále ještě ne-vyprchala. „Pojď ke mně.”

Erin bojovala sama se sebou. Tak ráda by jeho pozvání přijala! Pouhý pohled na něj vyvolal u ní tlak v podbřišku. Představa, že je to možná její poslední milování se s Franceskem. ji naplnila hrůzou.

Zároveň ale věděla, že jejich vztah nemá budoucnost. Chce. aby se k němu vrátila jen kvůli jejich dítěti.

,.K tomuhle nikdy nemělo dojít.” Oči se jí zalily slzami. Nevěděla, kudy kam. „Neříkám, že to nebylo - hezké.” „Hezké?” opakoval její poslední slovo. V mžiku se na posteli posadil, jako by ho bodla vosa. Přikrývka sjela na zem. Pokusila se zachovat chladnou hlavu. „A co bys chtěl slyšet? Že to bylo dokonalé, úžasné, božské, převratné, nádherné, jedinečné?”

Hleděl na ni rozladěně. „Cokoli jiného by bylo lepší než jen ,hezké’. Ale hodnocení je zcela na tobě.” Ležérně si odhrnul pramen vlasů z čela.

„No tak dobrá, uklidni se,” připustila a sklopila oči, aby unikla jeho ironickému pohledu. „Byl jsi úžasný. Jen jsem netušila, že je třeba tě o tom ujišťovat. Sex s tebou byl vždycky prvotřídní. Ale to je asi tak vše… “

„Chtěla bys ještě něco víc?” provokoval ji s arogantní sebejistotou. Protože při milování rozhodně slovy chvály nešetřila.

„Chtěla jsem, ale už nechci.” Proboha, komu se to snažíš namluvit?

Francesco pátral pohledem v jejím obličeji. „Mohla by ses vyjádřit trochu jasněji?”

„Milovala jsem tě. Ale už je to pryč. Sex s tebou je fajn, ale to je všechno. Takže odcházím.”

Snad mluvila dostatečně nahlas. Aby to slyšela i její kolena. Aby se jí v rozhodujícím okamžiku nepodlomila. „Do Itálie se s tebou nevrátím.” Vyskočil z postele.

„Tak ty už mě nemiluješ a přesto se mnou spíš?” zajímalo ho. Tyčil se nad ní v celé své kráse.

„Tomu mám uvěřit? Předpokládáš, že tvá slova budu brát vážně a že se nechám jen tak připravit o své dítě?” Jeho ostrá slova ji vylekala. „Myslela jsem, že umíš prohrávat.” „Nevím. Ještě nikdy jsem neprohrál,” odpověděl stroze. Spatřil, jak jí po tváři stéká slza. „Se slzami to na mě nezkoušej.” „Nepláču,” snažila se přesvědčit i sama sebe. Jenže za první slzou se už koulela druhá. Erin si je z tváře setřela. Pozorovala Franceska, jak se od ní odvrátil a s tlumeným zaklením si obléká župan, který vyndal ze skříně.

Když se k ní opět otočil, sebevědomá vítězoslavnost v jeho pohledu byla tatam. Palcem jí setřel další slzu z tváře.

„Občas se prostě člověk pláči neubrání. Nemusíš se mu za každou cenu bránit ani ty.” Nastalé ticho přerušilo zaklepání na dveře.

„Francesco?” ozval se ženský hlas.

„Proboha, to je Valentina!” tiše vyhrkla Erin. „Nesmí mě tu takhle spatřit.” „A proč ne?”

„Propadla bych se hanbou.” „Co je na tom tak hanebného?” zachmuřil se.

„Udělej něco… Řekni jí, ať jde pryč…” naléhala Erin. Francesco se usmál a odkašlal si. „Pojď dál, Valentino.” Erin na chvíli úžasem strnula, ale okamžitě se vzpamatovala a rozběhla se do koupelny. Přivřela za sebou dveře a opřela se o zeď. Srdce jí zběsile tlouklo. Když se trochu vzpamatovala, zaslechla tlumený hovor ve vedlejší místnosti. Ovšem vedený v italštině.

Nerozuměla, o čem ti dva spolu hovoří, až do chvíle, kdy Francesco znenadání promluvil anglicky. „Erin tě z ničeho neviní.”

„Doufám, že ne. A taky doufám, že se vy dva domluvíte. Protože podle mého názoru setkání s Erin je to nejlepší. co se ti mohlo v životě přihodit. Jen bys neměl nic uspěchat. Dej jí čas. Nemůžeš čekat, že za tebou přiběhne, jakmile luskneš prsty,” udílela mu rady.

Erin se zastyděla při pomyšlení na zválenou postel. Lusknout prsty? Nebylo třeba ani toho. „Myslím, že i Rafaelovi by se líbila.”

Erin při vyslovení jména, které zaslechla poprvé, zbystřila

pozornost a napjatě čekala na Franceskovu odpověď.

„Líbila by se mu moc,” reagoval po chvíli.

Pak si Francesco s Valentinou vyměnili ještě pár slov italsky.

Když dveře za Valentinou zaklaply, vrátila se Erin do ložnice.

Francesco seděl na posteli.

„Kdo je Rafael?” chtěla okamžitě vědět.

„Tys nás slyšela?” usmál se na půl úst.

„Nešlo neslyšet.”

„Rafael byl můj bratr - dvojče.”

Zůstala stát jako opařená. „Ty máš bratra… dvojče? Nikdy ses o něm nezmínil -”

„Měl jsem. Už nežije,” reagoval netečně.

Erin na něj soucitně pohlédla a usedla vedle něj na postel.

„Promiň, to jsem nevěděla.”

Mlčky vyndal z nočního stolku peněženku a z ní fotografii. Beze slov ji podal Erin.

Okraje snímku byly trochu roztřepené, zřejmě častým prohlížením, ale jinak byl snímek, zobrazující dva mladíky, zřetelný. Francesco na fotografii stál, ruku na rameni před ním sedícího bratra. Oba se smáli. „Vždyť vy jste k nerozeznání!”

Francesco a Rafael byli jednovaječná dvojčata! O to musela být ztráta sourozence bolestnější, uvědomila si Erin. „Přesně tak. Jen málokdo nás rozeznal.”

Erin jeho sdělení překvapilo, protože ona je rozeznala okamžitě. Francesco měl větší ústa a rozhodnější bradu. Jeho bratr měl možná pravidelnější rysy, ale nevypadal tak bojovně. „Omlouvám se. Opravdu jsem to nevěděla.” Když se k ní Francesco otočil, téměř se zalekla prázdnoty v jeho očích. Bodlo ji u srdce. Aby dala najevo, jak s ním soucítí, něžně ho uchopila za ruku.

„Byli jsme si podobní, ale jen na pohled. Povahově jsme se velmi lišili.”

Vzal jí z ruky fotografii a prohlížel si ji. „Rafael měl nápady, byl citlivější. Když budeš chtít, ukážu ti nějaké jeho obrazy. Měl velký talent.”

„On byl malíř?”

„Kromě jiného… On byl… k nezastavení… Pořád se do něčeho vrhal. Myslím, že rodiče doufali, že v manželství se zklidní.”

„Byl ženatý?”

Francesco posmutněle přikývl.

„Byl, ale nevyšlo to. Čtyři roky se marně pokoušel změnit se k jejímu obrazu.”

Z tónu jeho hlasu bylo Erin jasné, že o bratrovi se mu nehovoří snadno.

Takže chvíli váhala, než se zeptala: „Jak zemřel?”

„Spáchal sebevraždu.”

Neschopná vydat ze sebe jedinou hlásku Erin jen účastně

povzdychla.

„Vzal si prášky.”

Erininy modré oči se zalily slzami.

„Když jsem ho našel, zdálo se, že spí. Vypadal tak klidně.” Erin zamrazilo. Francesco našel tělo svého mrtvého bratra! Tak ráda by ho utěšila, ale věděla, že cokoli by řekla, znělo by jako otřepaná fráze.

„Tenkrát za mnou přijel, aby se poradil.”

Nebylo to ostatně nic neobvyklého. Bratr za ním jezdil pokaždé,

když měl nějaký problém. Francesco často jeho problémy

nechápal. Velmi upřímně řečeno, občas měl pocit, že Rafael

všechno zveličuje a dramatizuje úplně běžné záležitosti. Když

například potkal nějakou pohlednou ženu, byla to pro něj

bohyně.

Francesco nikdy žádnou bohyni nepotkal a ani po takovém setkání netoužil. Když mu Rafael jednou napůl s úsměvem vyčetl, že je bezcitný, neoponoval mu.

„A víš, co jsem tenkrát řekl bratrovi, který se chystal vzít si

život?”

Erin zavrtěla hlavou, jako by další podrobnosti už slyšet nechtěla.

„Nabádal jsem ho: „Vzpamatuj se. Na lásku se neumírá.” On mě vzápětí vyvedl z omylu.”

Oficiální stanovisko ale bylo jiné. Ukázalo se, že lékaři u Rafaela před časem odhalili maniodepresivní psychózu. Předepsali mu léky a on předstíral, že je užívá. Nikdo z rodiny, ani Francesco, o jeho chorobě nic nevěděl. Takový byl závěr vyšetřování Rafaelovy sebevraždy.

Jenže Francesco byl přesvědčen, že jí mohl zabránit. Že jí měl zabránit.

Erin naslouchala jeho slovům a ani nedutala. Zdálo se jí, že Francesco její přítomnost ani nevnímá. Jako by se jen potřeboval zbavit nějakého břemene. Jak dlouho asi už ten pocit v sobě dusí, přemítala.

„Když mě potřeboval a přišel se ke mně poradit, já mu nabídl jen otřepaná klišé,” vyčítal si.

„Miloval tu ženu víc než vlastní život. A já ho odbyl: .Nefňukej mi tady a jdi za ní.’ Poslechl mě, šel za ní a ona ho odmítla a vmetla mu do tváře, že miluje někoho jiného. Nepřenesl to přes srdce a raději zvolil smrt.” Francesco zavřel oči a schoulil se do sebe. „Taková ne-betyčná hloupost! Takhle zbytečně zmařený život!” běsnil a celé jeho tělo se otřásalo vzlyky. Erin už jeho bolesti nedokázala déle přihlížet. Klekla si vedle něj na postel, zezadu se k němu přitiskla a ruce sepjala na jeho hrudi. Zdálo se, že její tělesná blízkost ho trochu zklidnila. Pomalu se narovnal. Erin uvolnila objetí a vstala z postele. „Já si něco takového vůbec nedokážu představit.” „Chceš vědět, jaké to je?” utrhl se na ni. „Chceš ukojit svou nenasytnou zvědavost? A radovat se z neštěstí někoho jiného? Stejně jako všichni ostatní?”

Erin se jeho obvinění citelně dotklo, ale zároveň Franceskovo rozpoložení chápala. Přijala jeho slova klidně. „Pokud mi to chceš říct… “

„Pokaždé když se ráno probudím, cítím, že mi něco chybí. Je mi do pláče, když si uvědomím, že už ho nikdy neuvidím a že už nikdy neuslyším jeho hlas. Nejhorší je ovšem vědomí, že jsem tomu mohl zabránit. Měl jsem to poznat.” Erin ho pozorovala se zatajeným dechem. „Nikdy mě nenapadlo, že je nemocný.”

Vždycky když spatřil Rafaela jako tragického hrdinu na svém prahu, byl spíš znechucen než znepokojen. Jeho manželství procházelo očividně stejnými výkyvy jako Rafaelova nálada. Z extrému do extrému, z euforie do deprese. „Jak to, že jsem si toho nevšiml? Že jsem si nevšiml, že se to zhoršuje?” „A proč bys měl?”

„Proč?” Zvedl hlavu a věnoval jí nechápavý pohled. „Člověk snad nemá povinnost detailně zkoumat chování blízkých osob a zamýšlet se nad ním,” chlácholila ho. „Možná ani nechtěl, abych to věděl. Koneckonců s jeho nářky jsem nikdy před tím nijak nesoucítil.”

Francesco si očividně přičítal veškerou vinu za smrt svého bratra.

„A ty ses mu snad svěřoval se vším?” snažila se ho mírnit. Francesco odmítavě máchl rukou.

„To je něco úplně jiného. Kdyby svou nemoc přede mnou netajil… “

Francesco, jako by hledal oporu, zaťal prsty do pelesti postele. „… kdybych to věděl, dohlédl bych na to, aby bral léky… kdybych mu nedával hloupé rady… mohl být ještě naživu.” „Příliš mnoho kdyby, Francesco. Neštěstí nechodí po horách, ale po lidech,” pečlivě volila slova ve snaze ho ukonejšit. „Neštěstí se stávají i lidem, kteří si to nezaslouží. Bez cizího zavinění. Ty na smrti svého bratra žádnou vinu neneseš, Francesco. Přestaň se tím užírat.” Křečovitě se pousmál.

„Takhle to komentovali i doktoři. Vysvětlovali to nějakou chemickou nerovnováhou. Ale já nemyslím, že mého bratra zabila chemická nerovnováha… zemřel z čirého zoufalství. A já tomu nedokázal zabránit,” nepřestával se obviňovat.

To už bylo na Erin moc. „Mluvíš nesmysly a dobře to víš!” pokoušela se ho krotit. „Myslíš, že tvůj bratr by si přál, abys

takhle truchlil?”

Zarazil se. „To mě vlastně… “

„…ještě nikdy nenapadlo,” dokončila větu za něj. „Vidíš, a kdyby ses nad tím zamyslel, musel bys dojít k závěru, že by si to nepřál. Stejně jako by sis to nepřál ty v opačné situaci.” „Rafael si na mě vždycky našel čas.”

„Pohled kajícníka ti moc nesluší, Francesco. A zdá se mi, že se v tom sebemrskačství docela vyžíváš,” kárala ho. Pak si ale uvědomila, že místo, aby ho utěšovala, zahrnula ho výčitkami.

„Promiň,” dodala provinile.

Pomalu se vzpamatovával. „Omlouvat bych se měl spíš já tobě,” poznamenal.

Zdálo se mu to, anebo se mu po předchozí výpovědi opravdu ulevilo?

„Vůbec ne. Já jsem tě, možná neprávem, vyplísnila…” „Nejspíš jsem přesně tohle potřeboval,” pokusil se o nesmělý úsměv.

„Máš úplnou pravdu - já se přímo utápím v sebelítosti.” „Nic takového jsem neřekla.”

„Neřekla? Ale mělas říct.” Pokrčil rameny a opět se pokusil o úsměv. Erin tím ale nijak neuklidnil.

„Není pro mě snadné mluvit o tom, co cítím. Já své city nikdy příliš najevo nedával. Rafael měl dojem, že svým chováním musím každého odradit. Že přiblížit se ke mně dokáže jen někdo velice odvážný.”

„Muselo to být pro celou rodinu hrozně těžké.” Nekomentovala jeho poznámku a pokračovala v utěšování.

„Byla to rána pro všechny,” připustil. „Ale najednou bylo potřeba zařídit tolik věcí, že nebyl čas o ničem moc přemýšlet. Dopadlo to na nás, a hlavně na rodiče, až později.” A všichni se spoléhali na tebe. Spoléhali na to, že tvoje široká ramena obrovský náklad unesou, pomyslela si. „Obzvlášť na matku.” Zvedl hlavu a prohrábl si vlasy. „Vždycky pro něj měla slabost.” V jeho hlase nebyl ani náznak ublížení. „Bratrova smrt ji úplně změnila.” „Vždyť má pořád ještě tebe,” ujišťovala ho Erin, ale slova jí zamrzla na rtech, když k ní přistoupil, ruce přiložil na její tváře a její obličej natočil směrem k sobě. Tak, aby nemohla uhnout očima.

„I tys mě měla, cara, ale nechtěla jsi mě.”

Nechtěla?

Proboha, kdyby to tak byla pravda! I kdyby snad někdy v minulosti dokázala přesvědčit sama sebe, že ho nemiluje, posledních několik minut její přesvědčení vyvrátilo. Bolest v jeho očích ji zasáhla do hloubi duše. Soucítila s jeho ztrátou i s jeho bezmocí.

Nejraději by jeho břemeno vzala na svá vlastní bedra. A místo toho ho málem připravila i o jeho dítě! Zatrnulo jí, když si to uvědomila.

To nesmí. Francesco už ztratil příliš mnoho. „Já tě vždycky chtěla, Francesco.” A nikdy tě nepřestanu milovat!

Francesco se nadechl. „Erin…“Položil jí ruce na ramena a něco si pro sebe ve své mateřštině zamumlal. Sklopila oči.

„Možná bychom to spolu ještě mohli zkusit?” Francesco sebou překvapeně trhl. Pohledem ji doslova propaloval. „Rozmyslela sis to? Vrátíš se se mnou do

Itálie?”

Probúh, Erin, vzpamatuj se! Skutečně to chceš? Odjet do ciziny, porodit tam dítě a žít s mužem, kterému jde výhradně o to dítě? „Pojďme se pokusit. Kvůli dítěti.” Ty ses zbláznila, Erin. „Ale domluvme se, že už před sebou nebudeme nic skrývat. A neříkej, žes nic neskrýval. Protože náš vztah od samého počátku provází spousta utajených skutečností. Například jsem až dodnes neměla ani tušení o tvém bratrovi.”

„Nejspíš mi vyhovovalo, že o něm nic nevíš. Už jsem měl dost toho věčného soucitu. Kdykoli jsem někam přišel, všichni zmlkli. U nás to tak chodí. Lidé se prostě necítí dobře v přítomnosti pozůstalých. Raději přejdou na druhou stranu ulice.” „A kdy vlastně… tvůj bratr zemřel?” „Před půl rokem.” „Předpůl rokem!”

Teď už chápala, že se z úmrtí bratra ještě úplně nevzpamatoval. Šest měsíců byla příliš krátká doba.

Najednou si uvědomila, že když se s Franceskem potkali, uplynuly od té smutné události pouhé tři měsíce. V mžiku do sebe všechno zapadalo. Nečekané setkání, překotná svatba - Francesco se prostě potřeboval co nejrychleji vypořádat se svým zármutkem.

Někdo by to možná řešil sklenkou, jiný antidepresivy. Francesco se rozhodl rozptýlit po svém.

Erin se mu náhodou připletla do cesty a jeho záměru vyhovovala. Jak prosté!

Možná si už na tom osudném plese uvědomil, že ji nemiluje?

Zřejmě ano. Jinak by se alespoň pokusil ji zadržet.

Jeho pýcha sice trochu utrpěla tím, že to byla ona, kdo mu dal

kopačky, ale v skrytu duše byl možná rád.

Tedy až do chvíle, než se dověděl o jejím těhotenství.

„Celá se třeseš. Není ti zima?” zajímal se Francesco.

Pokusila se o úsměv. „Trochu ano. Půjdu se převléknout.” „Tu košili si můžeš nechat.” Necháš mi košili výměnou za moje srdce? Erin v sobě potlačila výbuch hysterického smíchu a šla z pokoje.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Erin se podařilo vzbudit jakés takés zdání, že je klidná, ale jen do chvíle, než se ocitla v bezpečí svého pokoje. Tam se chytila za hlavu a padla obličejem na postel.

Když uslzenou tvář po chvíli zvedla, nahlas zvolala: „Proboha,

vždyť já opravdu slíbila, že se s ním vrátím do Itálie!”

V koupelně si opláchla obličej studenou vodou. Podívala se na

sebe do zrcadla. Na řasách jí ještě ulpívaly kapky vody. Rýha

mezi obočím se jí prohloubila a Erin si povzdechla.

Co jsem si to nalhávala? Jak mě mohlo vůbec napadnout, že

Franceska už nemiluju?

Bylo by lepší, kdyby tomu tak skutečně bylo, ale odmilování takhle snadné obvykle nebývá. Alespoň si znovu uvědomila, že láska nepřináší jen radost a zamilovat se neznamená automaticky žít spolu šťastně až do smrti.

Tím spíš, když se zamilujete do někoho, kdo vás nemiluje a nikdy nemiloval.

Konec sebeklamu, teď je třeba postavit se tváří v tvář skutečnosti, přikázala si.

Jenže ani to jí nepomůže najít nějaké spásné řešení, uvědomila si, když si osušila obličej a poopravila mejkap. Byla úplně v koncích.

Oknem pozorovala několik koní v padoku. Pak odhodlaně zvedla bradu. Možná bude nejlepší nesnažit se zvládnout všechno najednou, ale hledat řešení pro jednotlivé problémy postupně.

Když sešla dolů, na terase u domu vládla rodinná pohoda. Sam seděl na kovové zahradní židli a četl si noviny. Jeho žena seděla vedle něj a nahlas předčítala některé titulky, které ji zaujaly.

Francesco seděl na dece rozložené na trávníku a hrál si s Giannim, který rozjařeně kopal nožkami.

Erin se sevřelo srdce. Francesco by byl úžasný tatínek.

Valentina ji spatřila první.

„Erin, rychle si pojď vzít koláček, než je tenhle nenasyta všechny spořádá,” zavolala na ni a rozverně prohrábla vlasy svého manžela.

Erin zabloudila pohledem k tácu plnému voňavých dobrot a zavrtěla hlavou. „Ne, děkuji.” Snažila se nedívat Franceskovým směrem. Ten se k nim otočil v okamžiku, kdy Valentina vyslovila

její jméno.

Rukou ukázal na prázdné místo vedle sebe na dece a pohybem hlavy ji zval k sobě. Vyzula se a kráčela po měkkém trávníku k němu. Pouhý pohled na něj ji doslova zahltil láskou. Nechápala, jak si mohla namlouvat, že by k němu kdy mohla cítit něco jiného.

Než k němu došla, ozvalo se vyzvánění jejího mobilního telefonu. Vyndala ho z kapsy. „Maminka,” zjistila při pohledu na displej. Předstírala, že si nevšimla významných pohledů, které si její hostitelé vyměnili. „Asi bych ten hovor měla přijmout,” podívala se na ně omluvně, a aby je nerušila, vzdálila se směrem k domu.

Když už byla z doslechu, přiložila telefon k uchu. „Propána, tady není signál!” zaláteřila. Rozhlédla se kolem sebe a pak se bosky rozeběhla k nedalekému kamennému schodišti.

Vedlo do místnosti v patře, kde Sam skladoval krmení pro koně.

Když přeběhla trávník, rychle se obula a vyběhla po schodech. S úlevou si oddechla, když zjistila, že tady signál je.

„Co se děje, mami?”

Otázka byla zcela na místě. Její matka měla totiž zvláštní schopnost dostávat se do kritických situací vždycky, když se to Erin nejmíň hodilo. Cynik by ji možná podezříval, že to dělá naschvál.

Erin se usadila na nejvyšším schodu a naslouchala vzlykům své matky, odevzdaně spíš než účastně. Podobnou situaci zažila už tolikrát! Takže věděla, že nic neobvyklého se neděje. Jen se dověděla, že otec od matky opět odešel.

„Hned za tebou přije-” Než stačila dokončit větu, vytrhl jí Francesco telefon z ruky, přiložil si ho k uchu a pokračoval místo ní.

„Ne, Erin nepřijede. Už má domluveno něco jiného.” „Co to děláš?” sepsula ho.

„Něco, co tys měla udělat už dávno. Totiž vymanit se z područí své matky,” reagoval chladně.

Erin se vztyčila. Přestože Francesco stál o pár schodů níž, stejně musela trochu zvednout hlavu, aby se mu podívala do očí.

„Jak se opovažuješ? Matka je na pokraji zhroucení. Potřebuje mě,” vmetla mu do tváře rozhořčené.

„Ba ne, nepotřebuje tě, jen tě využívá,” opravil ji.

„Je to moje matka,” snažila se ho usměrnit.

„A bude tě využívat tak dlouho, dokud jí to dovolíš. Prostě si zvykla, že za ní na zavolání přiběhneš a budeš ji utěšovat. Nemá důvod na svém chování nic měnit. A ty ji v tom ještě podporuješ,” pokračoval, jako by Erininu zlostnou poznámku přeslechl.

Z očí jí šlehaly blesky. „Jakým právem rozhoduješ

o tom, s kým smím či nesmím mluvit? Pokud ti to dovolím, budu tím jen podporovat tvůj sklon k despotickému chování.” ječela na něj. „Matka mě potřebuje.” „Stejně jako tvoje rodina.”

„Ale ona je moje…” zarazila se, když pochopila, jak to myslel. „Dítě a já. To je teď tvoje rodina, Erin. Co budeš dělat, až se narodí? Jakmile ti matka zavolá, okamžitě odložíš všechno, včetně dítěte, a pojedeš za ní?” zeptal se nakvašeně. Erin nevěděla kudy kam. Vždyť Francesco má úplnou pravdu. Jen její myšlenky vyjádřil slovy. Mrzelo ji ale, že to provedl tak krutě a bezohledně.

„Takhle to dál nejde, Erin,” konstatoval už klidně. Jako by to sama nevěděla.

„Musíš to řešit,” pokračoval nelítostně a podal jí její mobilní telefon.

„Pokud chceš něco změnit, změň to. Záleží jen na tobě.” „Takže podle tebe mám na výběr? Bud matka, nebo ty?” zeptala se hořce. Pokrčil rameny.

„Takhle bys o tom vůbec neměla uvažovat.” „A ty bys něco takového neměl vůbec navrhovat! Vždyť se chováš úplně stejně jako ona!” obvinila ho. Celá se třásla a ruku si přiložila k čelu. Jako by se jí hlava chtěla rozskočit.

„Už toho mám dost. Chci pryč.”

„Správně!” utrousil uštěpačně. „Dát se na útěk, jakmile se situace jen malinko zkomplikuje.”

„Malinko zkomplikuje?” odsekla. „Tobě to možná přijde bezvýznamné.”

„Nic, co s tebou souvisí, mi nikdy nepřišlo bezvýznamné.” Erin si později uvědomila, že to byla její chyba, že se

k němu otočila, když sbíhala ze schodů. Klopýtla a než ji stačil zachytit, ležela už na dlažbě pod schody jak dlouhá tak široká.

Celá otřesená se snažila popadnout dech. Francesco k ní okamžitě poklekl.

„Nestalo se ti nic?” Než stačila odpovědět, začal ji peskovat: „Zbláznila ses? Co tě to napadlo? Takhle bezhlavě se řítit ze schodů!” Zatímco se nadechovala k odpovědi, Francesco spustil celou tirádu kleteb v italštině.

Erin sice rozuměla jen každému třetímu slovu, ale zdálo se jí, že jedno pochopila - Francesco proklíná okamžik, kdy se s ní potkal.

„I já bych byla raději, kdybychom se nikdy nesetkali,” zašeptala a oči se jí zalily slzami. Doufala, že Francesco bude slzy považovat za výraz skutečné bolesti spíš než bolestínství.

„Vrhneš se střemhlav ze schodů! Chceš se snad zabít? Na dítě jsi nepomyslela?”

„Nikam jsem se nevrhala. Prostě jsem zakopla.” Možná jsem nemotorná, ale ne šílená, dodala pro sebe.

„A nestalo by se to, kdybys… ” Najednou jako by ztuhla. Ustrašeně se na něj podívala. „Proboha, dítě!” Trochu se zapotácela a vzápětí zaúpěla bolestí, kterou pocítila v oblasti břicha.

„Něco tě bolí?”

Bolelo. Jenže Erin v tu chvíli nemyslela vůbec na sebe. „Můžu ti nějak pomoci?”

Nesměle zavrtěla hlavou. „Za chvilku budu v pořádku,” snažila se ho uklidnit. Proboha, jen aby se děťátku nic nestalo, modlila se mezitím v duchu.

Pokud by mu ublížila, nikdy by si to neodpustila! Všiml si jejího nešťastného pohledu. „Copak je? Stalo se ti něco?” „Možná bys mohl zavolat sanitku. Pro jistotu.”

Ještě než to dořekla, už měl svůj mobilní telefon v ruce a číslo záchranné služby vytočené.

„O co jde? Manželka spadla ze schodů. Ne, je při vědomí. Ale je ve třetím měsíci těhotenství. Takže přijeďte.” Udal adresu a telefon zasunul zpátky do kapsy. „Máš zůstat v klidu.”

„Přesně to jsem měla v úmyslu,” přitakala Erin. „Myslím, že všechno bude v pořádku.”

„Určitě,” snažil se ji podpořit. Opačnou možnost si nepřipouštěl. „Jen chci mít j-jistotu.” Erin se marně snažila kamuflovat svůj strach.

„Ty po tom dítěti moc toužíš, že?”

„Ano.” Nikdy netušila, že je tak silného citu schopna. I kdyby se s tímhle mužem rozešla, dítě, jeho dítě, jí zůstane.

„Pořád to bolí?”

„Trochu,” přiznala. „Asi jsem si narazila bok o ten poslední schod.”

Francesco se podíval na jeho ostrou hranu a znovu pro sebe

zaklel. Když se otočil zpět k Erin, všiml si, že se jazykem snaží

slíznout krůpěje potu nad horním rtem. Bylo mu jasné, že bolest

je zřejmě větší, než se mu snaží namluvit. aby ho uklidnila.

„Chci, aby děťátko žilo. Musí žít! Řekneš jim to, prosím,

kdybych jim to z nějakého důvodu nemohla říct sama?”

„Neměj strach, taková situace nenastane,” utěšoval ji Francesco,

i přes opálenou pleť viditelně bledý.

„Jen chci mít jistotu,” trvala na svém.

„Udělám vše, co bude třeba.”

Aby všechno dobře dopadlo, dodal v duchu.

Sanitka dorazila za několik minut. Francesco jen bezmocně

zpovzdálí pozoroval, jak Erin na nosítkách nakládají. Než sám

nasedl, stačil ještě podat krátké vysvětlení šokovaným

hostitelům, kteří se přišli podívat, co se děje.

Francesco se cítil nesvůj.

V sanitce nemohl Erin ani držet za ruku, a když dorazili do nemocnice, znervózněl ještě víc. Okamžitě ji někam odvezli a předpokládali, že se spokojí s neurčitým příslibem od napohled otráveného doktora, že ho budou informovat, jakmile budou něco vědět.

Francesco se s tím nespokojil.

Zrovna když se snažil svůj nesouhlas dát najevo velmi upjaté a nekompromisní osobě na příjmu, přistoupil k němu doktor, o něco starší než ten, se kterým jednal před tím. „Pan Romanelli?” Francesco stiskl podanou ruku. „James Ross,” představil se doktor. „Co je s mou ženou?” naléhal Francesco. Nastalé ticho ho dohánělo k šílenství. Copak lékaři nevědí, že mlčení si každý vysvětluje tak, že došlo k nejhoršímu? „Rád bych byl u ní.” Lékař se na něj povzbudivě pousmál.

„Budete. Jen bych si o tom s vámi rád promluvil v soukromí.” Ve filmech tahle hláška většinou předchází špatným zprávám, napadlo Franceska.

Odmítl nabídnutý čaj i nabídnuté křeslo. Jediné, po čem v tu chvíli doslova prahl, byla informace o stavu jeho ženy. „U vaší ženy jsme zjistili nějaké vnitřní krvácení.” Účastně pohlédl na pobledlého Franceska, pomalu se sesouvajícího do křesla, které před chvílí odmítl. Francesco už podobnou situaci v minulosti jednou zažil. Tehdy si byl jist, že podruhé by takovou bolest nepřežil. A teď měl znovu pocit, jako by mu někdo rval srdce z hrudi.

„A…?” Na víc se nezmohl.

„Každý chirurgický zákrok s sebou nese určité riziko.” Francesco na něj vrhl zoufalý pohled. „Takže ještě není všechno ztraceno?” vydal ze sebe přerývaně. „Jistěže ne! Asi jsem se nevyjádřil dobře.” Francesco ale z nepochopení vinil spíš svou vlastní obavami zatemněnou mysl.

„Snad se nám podaří zjistit stav laparoskopickým vyšetřením, to znamená jen opticky, bez chirurgického zásahu. Teprve až zjistíme, o co jde, zvážíme, zda je nutno operovat. Vaše paní má velký strach, aby případná operace nějak neohrozila život dítěte. Vysvětlil jsem jí, že operace bude zřejmě nevyhnutelná.” „A co dítě, je v pořádku? Žije?” Francesco byl na pokraji sil. „Zmínil jste se, že… “

„Dítě je v pořádku a operace by mu neměla nijak ublížit. I když, jak už jsem naznačil, určité riziko nikdy nelze úplně vyloučit.”

„Takže má naději přežít?” Pokud by se dítěti něco stalo, Erin by mu to nikdy neodpustila. A sebe by proklínal do konce života. „Bezpochyby! Chcete vidět svou manželku?” Francesco vyskočil z křesla. „Samozřejmě!” Lékař interním telefonem zavolal sestru. „Dovedla byste, prosím, pana Romanelliho do pokoje za jeho ženou?”

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Miniaturní nemocniční pokoj, do kterého vstoupil, byl celý bílý a zářil čistotou. Francesco tiše přistoupil k lůžku. Zdálo se, že Erin spí. Možná jí dali něco na uklidnění? Vypadala tak křehce, s hadičkou infuze vpravenou do předloktí. Stál vedle postele a pozoroval ji se zatajeným dechem. Zaplavila ho obrovská vlna emocí. Erin měla na sobě bílou košili, byla přikrytá sněhobílou pokrývkou, ale její pleť jako by byla ještě bělejší. Pihy na jejím nose byly teď mnohem patrnější. Jedinou barvou, ostře kontrastující s všudypřítomnou bílou, byla ohnivá barva jejích vlasů, vykukujících zpod legrační čapky, kterou jí nasadili.

Zavřel oči a začal se tiše modlit. „Vypadáš skvěle,” ozvala se zničehonic. Podíval se na ni. „Myslel jsem, že spíš.”

Zavrtěla hlavou a s námahou se pokusila zvednout jednu ruku a

natáhnout ji k němu. Lehce ji sevřel oběma dlaněmi.

„Něco mi dali. Cítím se, jako bych byla opilá. Nepřipadám ti

tak?”

Francesco pohlédl do jejích skelných očí a usmál se: „Trochu.”

„Myslela jsem si to. Mluvil jsi s doktorem?” Přikývl. „Budeš v pořádku,” ujistil ji.

„A děťátko taky?” Doslova mu visela mu na rtech, oči plné bezmezné důvěry. Bodlo ho u srdce. Tu důvěru si nezasloužil. Nebýt jeho, nikdy by k pádu nedošlo.

„Samozřejmě,” odpověděl a z celého srdce doufal, že se nemýlí. Erin si slyšitelně oddechla.

„To je dobře. Víš, že máš krásná, dokonce velekrásná ústa?” dostala ze sebe s námahou.

„Díky.”

„A taky oči. Máš nádherné oči.”

Dřív než stačila okomentovat další části jeho těla, vstoupili do místnosti dva zřízenci a sestra, aby ji převezli na sál. Šel s nimi až ke dveřím. Erin měla zavřené oči, ale ruku mu pořád pevně svírala.

Sklonil se k ní a políbil ji. Ještě než za ní zavřeli dveře, stačila zamumlat: „A nohy, ty máš taky úžasné… “

Když se Erin probrala, první co zaslechla, byly dva hlasy -mužský a ženský, ale slovům nerozuměla. „Jděte pryč,” požádala je mátožně. „Bolí mě hlava. A mám žízeň.” Zvedla ruku, aby si zastínila oči před prudkým světlem. „Kde to jsem?”

„Už je zas při vědomí,” slyšela něčí hlas. Vzápětí se ozvalo

cvaknutí vypínače a bodavé světlo zhaslo.

Ucítila na čele jemné dotyky chladných prstů. Jejich pohyb jako

by najednou na chvíli ustal. Pokračuj, chtělo se jí zvolat, ale

hlasivky jí vypověděly službu. Snažila se otevřít oči, ale víčka

byla příliš těžká. Naštěstí ty chladivé konejšivé dotyky

pokračovaly.

„Nikdy bych si neodpustil, kdyby se ti něco přihodilo,” kál se Francesco, obličej zkřivený pocitem viny. Hleděl na pobledlou Erin. Na ženu, kterou si vzal.

A kterou málem ztratil.

Trhl sebou, když se jí zachvěly řasy, a napjatě čekal, až otevře

oči. Marně. U nohou postele se objevila sestra.

„Neměla by se už probudit?” Nervozita mu svazovala jazyk.

Sestra se chápavě usmála a ujistila ho, že vše je v naprostém

pořádku.

„Možná bude spát až do rána. A pokud se probudí, nebude ještě úplně při smyslech. Nechtěl byste jít domů a trochu si odpočinout?”

„Zůstanu tady,” rázně odmítl její návrh.

„Mám vám donést deku?” zeptala se, když viděla, že je pevně rozhodnut zůstat.

„Žádnou nepotřebuji.” Jediné, po čem teď toužil, bylo, aby jeho žena otevřela oči.

„Donesu vám tedy aspoň ještě jednu kávu,” nabídla sestra, zapsala něco do záznamů a vyšla z pokoje. Francesco vstal a začal nervózně přecházet po místnosti. Přestože ho všechen personál ujišťoval, že operace se zdařila, bude si moci oddechnout teprve ve chvíli, kdy Erin otevře oči. A až uslyší její hlas.

„I když vím, že až se probudíš, nejspíš řekneš, že mě nenávidíš,”

zašeptal a ztěžka usedl do židle vedle postele.

„A plným právem. Nejdřív Rafael a teď ty. Místo, abych byl rád,

že tě mám, potřeboval jsem si něco dokazovat. Jsem tak

sobecký! Ale slibuju ti… přísahám ti, že… už nikdy nedopustím,

aby se ti něco podobného znovu přihodilo.”

Uchopil drobnou ruku, spočívající na přikrývce, přiložil si ji k

ústům a políbil ji.

„Pane Romanelli…”

Pomalu vrátil ruku své ženy zpátky na pokrývku a otočil se. „Nechám vám kávu tady na stolku, ano?”

„Děkuji.”

Otočil se znovu k Erin a položil svou ruku na její.

„Nechci… nesmím tě ztratit.” „Já nej sem ztracená…”

„Erin?” Zaplavila ho obrovská vlna štěstí, když viděl, že otevřela oči a dívá se na něj.

„Ahoj, cara,” víc ze sebe v tu chvíli nedostal. „Francesco?”

Pomalu zaostřovala, až konečně neomylně rozeznávala jeho

rysy. Byl neoholený a vypadal ustaraně.

„My jsme se vzali, že? To byla ale hloupost!”

Znovu zavřela oči, takže neviděla, jak se mu tvář zkřivila

bolestí. „Ty jsi totiž mnohem lepší milenec, než já jsem

manželka. Stalo se něco?”

Francesco polkl, když si znovu vybavil její hrozivý pád ze schodů.

„Ano, upadla jsi.”

„Taky mě bolí v krku… Cože, upadla jsem? Nevzpomínám si,” koktala.

„Na tom nezáleží. Ještě ses úplně neprobudila.”

Zazvonil, aby přivolal sestru. Kde proboha vězí?

Erin se usmála, když znovu ucítila na čele něžné doteky jeho

prstů. „To je příjemné,” zašeptala ospale.

„Spi.”

„A budeš tu, až se probudím?” „Samozřejmě, nikam nejdu.”

Oddechla si, usmála se a téměř okamžitě znovu usnula. „Kdy mě pustíte domů?”

„Začínám mít dojem, že se vám u nás nelíbí,” rozšafně poznamenal doktor. „A to jste u nás teprve osmačtyřicet hodin.” „Mně se zdá, že mnohem déle.” Doktor se usmál.

„Jen si vás tu ještě necháme přes noc, abychom mohli sledovat vaše děťátko. Ale žádné komplikace nepředpokládám. Má se čile k světu. A co se týče vás, mladá dámo…” pokračoval.

„Já jsem úplně v pořádku,” skočila mu do řeči.

„Přesně taková je i moje diagnóza, se kterou jsem vás chtěl právě seznámit.”

Poté, co doplnil záznam, připevněný v nohách postele, opustil doktor, následovaný dvěma sestrami, pokoj.

Erin se natáhla a z hromady časopisů na stolku u postele jeden vzala. Na čtení se ale nedokázala soustředit. Očima bloudila po místnosti, která teď spíš připomínala květinářství. A to ještě několik kytic nechala odnést pacientům na onkologii.

Její tvář se trochu zakabonila, když zaslechla hlasy na chodbě.

Najednou si připadala jako trosečník na pustém ostrově. I když s donáškou jídla až do postele.

Na druhou stranu, pocit osamělosti byl umocněn právě ruchem z chodby.

Ne, že by ji to nějak zlobilo, jen se strašně nudila.

Ráno se o tom Franceskovi okrajově zmínila, ale docela ostře na ni vyjel: „Je to určitě zábavnější než ležet v hrobě.”

Jako by to sama nevěděla. Ale přece se nebude rozplývat a ronit slzy radosti jen proto, že zůstala naživu. Naopak, dobře věděla, že s osudem je třeba se poprat. Měla i tomu dost sil i odhodlání a trochu ji mrzelo, že Francesco by ji zřejmě nejraději choval jako v bavlnce.

Vzpomněla si, že když se probrala z narkózy, byly asi čtyři hodiny ráno. Matně si uvědomovala, že vědomí nabyla na chvíli už před tím, ale v tom okamžiku ještě nedokázala přesně rozlišit mezi skutečností a snem.

Jen si jasně vzpomínala, jak se jí ulevilo, když otevřela oči a

spatřila Franceska u své postele.

Její první myšlenka sice patřila dítěti, ale dřív než stačila položit

kardinální otázku, Francesco jí na ni odpověděl. „Dítě je v pořádku a ty taky.”

Odhrnul jí pramen vlasů z čela. „Chceš, abych zavolal sestru? Bolí tě něco?”

„Ani ne. Jen mám trochu… výpadky paměti.” „To bude asi z té injekce, co ti dali.”

„Tys tu byl celou dobu?” zeptala se, i když vůbec netušila, jak dlouho by to mohlo být. Najednou jako by jí svitlo.

„Injekce? Dali mi nějakou injekci? Nemůže to nějak ohrozit miminko?” potřebovala se ujistit a pokusila se posadit na posteli.

„Miminko je v pořádku. Můžeš se sama přesvědčit,” upokojil ji. „Pssst,” přiložil si ukazováček na rty.

„Slyšíš?”

„To je tlukot jeho srdce?” Přikývl.

Oči jí zalily slzy dojetí. „To je nádhera!”

„Nedali by ti žádné léky, které by mohly ohrozit živo: dítěte.” Erin si oddechla.

„Nikdy bych si neodpustila, kdyby.. Větu nedokončila a sklopila oči.

„Nebyla to tvoje chyba.”

Otočila hlavu na polštáři a podívala se na něj. Žasli Vlasy, které měl vždy pečlivě uhlazené, mu teď trčely na všechny strany. Olivová barva jeho kůže dostala nezdrav šedý nádech. Zavřela oči. Udržet je otevřené ji pořád ještě stálo dost sil. Pak usnula, probrala se a znovu usnula. Mezitím jí několikrát měřili

tlak.

Když se opravdu probrala, Francesco byl pořád vedle ní. Neopouštěl ji ani ve snu.

„Vypadáš hrozně,” počastovala ho výtkou, jakmile byla opět při smyslech.

„Ty taky nevypadáš zrovna nejlíp,” dobíral si ji.

„Jenže já jsem po operaci,” řekla na svou omluvu.

„A já zas strávil hodiny starostmi o život své ženy a dítěte,”

procedil mezi zuby. Očividně neměl potřebu vyjadřovat své

pocity příliš nahlas.

„Nechceš jít domů a trochu se vyspat?”

„Třeba bych mohl. Můžu pro tebe před tím, než odejdu, ještě něco udělat?”

„Mám strašnou žízeň. Mohla bych dostat něco k pití?” „Nevím, ale zeptám se.” „A kdy mě pustí domů?” „Já to tušil… “

„Cos tušil?”

„…že budeš ten typ pacienta, který neustále klade nějaké otázky a kterého sestry nemají příliš v lásce.”

Odešel, ale vrátil se za pár hodin, a už vypadal mnohem líp. Téměř jako obvykle.

Samozřejmě si nenalhávala, že v nemocnici tráví tolik kvůli ní.

Byl tu hlavně kvůli dítěti. A jeho přítomnost působila radost i sestřičkám. Byly z něj doslova unešené, i když před ní to taktně nedávaly příliš najevo. Jedna z nich, zřejmě ta nejvíc do Franceska zakoukaná, si vždycky našla nějaký důvod, aby mohla přijít právě v době, kdy u ní byl Francesco.

Ráno, když jí přišla měřit teplotu, zaujalo ji, že Erin nemá u postele fotografii svého manžela jako ostatní pacientky. „Nejspíš si ho dobře pamatujete i bez fotky. A koneckonců máte ho tu téměř pořád v reálu.” Lačná závist v tónu jejího hlasu Erin rozesmála.

„Určitě bude skvělým tatínkem. Italové děti milují.” Erin před sebou najednou znovu viděla Franceska, jak si hraje s Giannim na dece. „Někteří,” souhlasila.

Jak by se asi tahle dívka tvářila, kdybych jí řekla, že naše manželství rozhodně není tak šťastné, jak se jeví navenek. Že je vlastně už jen formální.

Erin nepochybovala, že Francesco se k ní vrátil jen kvůli dítěti. Kdyby nebyla těhotná, proti rozvodu by určitě nic nenamítal. V době, kdy se seznámili, procházel zrovna krizí, způsobenou nenadálou smrtí bratra. Čímž se dalo omluvit jeho rozhodnutí vstoupit do manželství se ženou, kterou poznal jen pár dní před tím.

A kdyby se Erin nerozhodla vzít do zaječích jako první, zanedlouho by to došlo i jemu. Jednoho rána by se probudil a uvědomil si, že šlo o omyl. Pak by se jednoduše rozvedli.

Včera se mu snažila naznačit, že po rozvodu by měl dostatek volnosti. Zároveň navrhla, že se přestěhuje do Itálie, aby mu styk s dítětem usnadnila.

Nechápavě na ni zíral a pak její návrhy šmahem zamítl. „Nepřipadá v úvahu. Mrzí mě, že jsi tak znechucena představou, že bys měla být mou manželkou, ale asi ti nic jiného nezbude. Protože my spolu musíme žít jako rodina.” Dřív než stačila vznést jakoukoli námitku, pokračoval: „Ty se s tím smíříš, protože to bude v zájmu našeho dítěte A o ně ti jde především.”

Takže citové vydírání, pomyslela si Erin smutně. Nakonec proč ne, když mu to projde?

Opět nevěděla kudy kam. Bylo jí jasné, že jakmile se vrátí s Franceskem do Itálie, odjet s dítětem bude pro ni později nesnadné, ne-li nemožné. Zároveň ale toužila s Franceskem zůstat i přes to, že ji nemiluje.

A velmi pravděpodobně se jednoho dne zamiluje do nějaké jiné.

Téměř celé odpoledne strávila přemýšlením o tom, nakolik bylo její rozhodnutí odjet s Franceskem do Itálie rozumné. Pak, aby se trochu rozptýlila, vzala do ruky nějakou knihu, ale začíst se nedokázala.

Kolem čtvrté hodiny, když už asi deset minut nepřítomně zírala na jednu a tu samou stránku, někdo nesměle zaklepal na dveře. Na vyzvání vstoupil neznámý muž střední zavalité postavy, s počínající pleší, bradkou a brýlemi. Nikdy před tím ho neviděla. „Paní Romanelliová?” S úsměvem od ucha k uchu jí podával ruku.

Erin, poněkud vyvedená z míry, nabízenou ruku stiskla. „Nezlobte se, ale… “

„Promiňte, zapomněl jsem se představit. Peter Heyer.” Zjevně předpokládal, že jeho jméno zná. Erin jen zavrtěla hlavou. „Těší mě, ale… “

„Myslel jsem, že Francesco se vám zmínil… ” „Vy jste právník?”

Vypadal překvapeně, dokonce jakoby trochu uraženě.

„To rozhodně nejsem, paní Romanelliová. Já jsem Peter Heyer,

majitel uměleckých galerií v Londýně, New Yorku a

Barceloně.”

„Aha, už jsem o vás, myslím, slyšela.” „Takže už víte i o připravované výstavě?” „Ani ne.”

„Zajímavé. Začínám mít pocit, že váš manžel nám přinesl vaše portfolio bez vašeho vědomí.”

Erin se neutrálně usmála. Cože? Ani netušila, že má nějaké …portfolio.

„Víte, obvykle se nezabýváme věcmi, které nám někdo jen tak předloží. Ale váš manžel… ” „Je neodbytný.”

„Přesně tak. A tvrdý vyjednavač. Lepšího agenta jste si nemohla přát.” Tak já mám i agenta ?

„Můj muž opravdu nemá konkurenci,” poznamenala nezávazně. „Pan Romanelli se zmínil, že právě ležíte v nemocnici. Šel jsem zrovna okolo, tak mě napadlo, stavit se a sdělit vám, že vaše fotografie nás úplně nadchly. To je vše. Doufám, že se brzy zotavíte.”

„Díky.”

Francesco dorazil o dvě hodiny později. „Tak prý tě pustí domů už zítra ráno.”

„Konečně! Dnes odpoledne jsem měla návštěvu. Nějakého Petera Heyera. Vypadal docela nadšeně.” Francesco si právě svlékal sako a na chvíli jako by se zarazil. „Hmmm, on se nadchne docela snadno,” reagoval neutrálně. „Vůbec jsem nechápala, o čem mluví. Že prý mám nějaké portfolio a nějakého agenta.” Bojovně zkřížila ruce na prsou. „Nevíš o tom něco?”

„Když jsem byl u tebe v ateliéru -” pustil se do vysvětlování. Erin ho probodla pohledem. „Cos dělal v mém ateliéru?”

„Chtěla jsi přece, abych ti z tvého bytu donesl pár věcí. Náhodou tam zrovna přišla jakási příjemná dáma. Vyzvednout si snímky ze svatby své dcery. Byla s nimi, mimochodem, velmi spokojena. Když jsem je v ateliéru hledal, narazil jsem i na další fotografie - nejen ty, co děláš na zakázku. I když i ty jsou perfektní.”

Prohlédl zřejmě stohy krabic, naskládaných od podlahy až ke stropu.

„Myslíš asi ty, co mám jen pro sebe. Fotografuju už zhruba od deseti let a všechno si schovávám. Přestože už mezitím nastoupila éra digitální fotografie.”

„Ukrývat takový poklad ve skříni je ovšem trestuhodné,” varoval ji s úsměvem.

„Myslíš?” Při jeho slovech se doslova zatetelila.

„Jsem o tom přesvědčen. A nejsem sám. Doslechl jsem se, že Heyer chystá koncem roku výstavu mladých talentovaných umělkyň. Tak jsem mu donesl pár ukázek tvé práce.”

„To bych sama nikdy nedokázala.”

„Já bych zas nikdy nedokázal udělat fotografii, kterou si lidé vyberou mezi dvaceti dalšími podobnými. A nesnaž se mi můj dojem vyvracet. Prostě se s tím smiř - jsi dobrá. A vypadá to, že bys mohla na té výstavě zazářit.”

Erin byla úplně konsternována. Až dosud ji všichni známí považovali za exota - neustále s fotoaparátem na krku. Když se rozhodla, že by se fotografováním chtěla živit, bez výjimky ji od toho odrazovali.

Rodiče doufali, že si nakonec zvolí nějaké pro ženu vhodnější povolání.

„Jen jsem tvoje fotografie ukázal těm správným lidem,” snažil se bagatelizovat svoje zásluhy.

„Ovšem vzhledem k tomu, že jako agent mám právo na deset procent tvých výdělků, je celkem pochopitelné, že se tě snažím prosadit.”

„Myslíš, že to někoho může zajímat? Že moje fotografie někdo

koupí?”

Pro Erin to byla představa z říše snů. „Jsem přesvědčen, že zájemců budou davy.” Na chvíli se odmlčel.

„Mluvil j sem s tvým ošetřujícím lékařem…” Zatrnulo jí. „Nějaký problém?”

„Právě naopak. Nemá žádné námitky proti našemu zítřejšímu odletu do Itálie. Hned po tvém propuštění z nemocnice.” „Aha, s touhle možností jsem nepočítala.” Na nic jiného se v tu chvíli nezmohla.

„Druhá možnost byla, že bys zůstala tady, ale tvoje matka se mi jako pečovatelka nezdála příliš vhodná.” „Já žádnou pečovatelku nepotřebuju!”

„Já vím, že ne. Jen nechci, abys ses přepínala. Takže až budeme vybírat chůvu k dítěti, mohli bychom se zároveň poptat po nějaké dule. To jsou ženy, které mamince poskytují podporu, pomoc a informace během těhotenství, při porodu i v šestinedělí.”

„A třeba by mohla i porodit místo mě?” nadhodila sarkasticky. Franceska její reakce trochu znepokojila. „Něco se ti na tom nelíbí?” „Žádnou chůvu nepotřebuju!” „Předpokládal jsem… “

„Spatný předpoklad. Já žádnou chůvu ani dulu nechci. O své dítě se dokážu postarat bez jejich pomoci. Stejně jako tisíce dalších matek.” „Třeba si to ještě rozmyslíš.”

„Třeba,” připustila a pro sebe dodala - na svatého Dyndy. Nechtěla se s ním hádat.

Francesco nezávazně přikývl: „Koneckonců máš pravdu, ještě je dost času.”

Pak změnil téma: „Rodiče by tě rádi poznali.” „Jak je na tom tvoje matka?”

„Tráví spoustu času na hřbitově u Rafaelova hrobu. Těžko říct, je-li to dobře nebo špatně.”

„Kytice od ní byla nádherná! A její telefonát byl rovněž velmi milý. Asi se už na tebe moc těší.”

„Ze zprávy o miminku byla nadšením úplně bez sebe. Jenže když vidí mě, vždycky si vzpomene na Rafaela.” Ty na tom ale nejsi jinak, napadlo Erin. Pokaždé když se podíváš do zrcadla, vidíš ho před sebou.

„Jen mě tak napadlo… Kdyby Rafael nezemřel, nejspíš bys tady teď se mnou neseděl a nejspíš bych ani nečekala dítě…” filozofovala a rukou si přejela po již znatelně vystouplém bříšku. „Možná bychom se potkali tak jako tak,” naznačil nesměle. „Možná ano. Ale se svatbou bychom asi tolik nespěchali… ” Protože ty bys neměl tak naléhavou potřebu zaplnit prázdnotu ve svém srdci.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA Erin se probudila zbrocená potem.

Chvíli nehybné ležela. Tep měla zrychlený a scény z hrozného snu ještě stále před očima. Když se trochu uklidnila, pohlédla na hodiny. Jedna po půlnoci.

Posadila se na posteli, zmuchlala polštář a přitiskla si ho k hrudi. „Už abych byla odsud pryč. Nemocniční postele jsou příšerné,” pomyslela si.

Leknutím vyjekla, když zahlédla postavu, vstávající ze židle. „Co tu děláš? Uprostřed noci?” zeptala se a opět cítila to zvláštní tetelení jako pokaždé, když ho spatří.

Kdyby teď vešla sestra a změřila jí tep, zítra by ji rozhodně z nemocnice nepropustili. Naopak, nejspíš by ji rovnou převezli na jednotku intenzivní péče!

Prohrábl si vlasy. „Šel jsem kolem, tak jsem se stavil.” Že šel

kolem i včera v noci mu nepřipadalo nutné zmiňovat.

Co si asi myslí personál nemocnice o muži, který tráví noci tím, že

pozoruje svou spící manželku? pomyslel si. Musejí ho mít za

blázna!

„Šel jsi kolem?“Rozsvítila lampičku u postele. „Nechtěl jsem tě budit.”

„Ba ne. Já spíš myslím, že mě hlídáš. Máš strach, abych za tvými zády neprovedla nějakou hloupost. I když přesně nevím, jakou hloupost bych mohla provést na nemocničním lůžku. Ujišťuju tě, že strach mít nemusíš. Už jsem se poučila. Dítě je teď u mě na prvním místě. A ze schodů budu pokaždé scházet velmi opatrně.” Všimla si, že jeho napětí trochu povolilo. Snad se jí ho podařilo uklidnit.

„Už jsi skončila?”

„Nevyčítám ti, že mě považuješ za nerozumnou. A neschopnou matku. Sama se tak cítím.”

Francesco pro sebe italsky zaklel. Pak přešel k posteli a dlaně jí položil na tváře.

Jako by se jí dotkl horkým železem.

Hleděl jí do očí. Jak rád by z nich odstranil ty stíny pochybností. „Vůbec si nemyslím, že bys byla nerozumná nebo neschopná. Nebyla to tvoje vina. A čím dřív budeš pryč odtud, tím líp. Máš tady příliš mnoho času na přemýšlení.” „Říkáš to, jako kdyby přemýšlení bylo něco špatného.” Ale možná má částečně pravdu? To se těžko posuzuje,když se člověk probudí uprostřed noci z hrozného snu, ve sterém přišel o

dítě.

„Měl jsi dojem, že potřebuju nějakou pomocnici.” „Prostě jen nechci, aby ses přepínala. A nemusíš na mě vyjet pokaždé, když vyslovím cokoli, co si vyložíš tak, že tě podceňuji.” Palcem jí přejel po skráni.

„Už na to nemysli,” nabádal ji něžně. „Pokud bychom o dítě přišli, byla by to tragédie. Jenže nic takového se nestalo.” „Ale z té nehody viníš mě.” „Naopak. Viním sám sebe!” vyhrkl. Užasle na něj pohlédla. „Cože? Ty přece za nic nemůžeš.”

„Ale ano! Kdybych tě nedostal do situace, ze které bys měla potřebu prchat, k nehodě by nikdy nedošlo. Pokud by se tobě nebo dítěti něco stalo, byla by to moje vina.”

„Větší nesmysl jsem ještě neslyšela! Prostě jsem zakopla.” Zničehonic se zasmála.

„To se tedy povedlo! Já tu ležím a užírám se tím, že vinu kladeš mně, zatímco ty si zoufáš a bereš vinu na sebe. Přijde mi to docela komické.”

Francesco se netvářil právě pobaveně.

„Nějak se mi nedaří zabránit tomu, aby se lidem, na kterých mi záleží, stávaly nehody.” Teď teprve pochopila.

„Já jen zakopla a upadla. Svou vlastní vinou. Tys mě nepostrčil. Stejně tak jsi nepostrčil Rafaela k jeho rozhodnutí vzít si život.” Erin slyšela, jak se zhluboka nadechl. Zvedl hlavu a pohlédl jí do očí.

„Některé věci v životě se prostě vymykají tvé kontrole. Chápu, že je pro tebe těžké si to přiznat, ale…” ironizovala. „Zřejmě máš dojem, že mě dobře znáš.” Úsměv z její tváře zmizel.

„Naopak, občas mám dojem, že tě neznám vůbec,” posteskla si. „Jsi prostě ten nejzáhadnější a nejrozporuplnější člověk, kterého jsem kdy potkala.”

„Po dvaceti letech manželství mě budeš mít přečteného a budu ti připadat velmi nudný,” zavtipkoval.

„Myslíš, že spolu vydržíme tak dlouho?” Ihned své unáhlené poznámky zalitovala.

„Uvažuješ spíš jen v krátkodobém výhledu?” Z výrazu v jeho tváři pochopila, že její slova nepadla zrovna na úrodnou půdu.

Francesco vzal své sako z opěradla židle a hlavou pokynul jejím směrem.

„Potřebuješ se vyspat.”

Nechtěla, aby právě teď odešel. Co když se už nikdy nevrátí? Chtěla ho za každou cenu zadržet, takže vykřikla první, co ji napadlo.

„Mohla bych zazvonit na sestru, aby nám donesla… kakao… Nebo

něco jiného. Na co bys měl chuť?”

„Kakao?”

Zbledla. Úplně se zesměšnila. Francesco je určitě zvykly, že mu ženy předkládají různá lákadla, aby zůstal. Ale kakao mu ještě určitě žádná nenabídla! „Dobrou noc, Erin.”

Erin do nemocnice přivezli v sanitce a opouštěla ji ve vrtulníku. Z nemocnice rovnou na letiště a tam do salonku pro zvlášť významné cestující.

Než se stačila vzpamatovat, už seděla na palubě soukromého letadla rodiny Romanelliových.

Najednou se ocitla v jiném světě. Zvyknout si na podobný luxus by asi bylo velmi snadné, připustila si, i když se té myšlence bránila ze všech sil.

„Připadám si jako nějaká hollywoodská hvězda.”

Sklopila kožené sedadlo a začala se v něm otáčet jako na kolotoči.

Francesco ji pozoroval se shovívavým úsměvem.

„Zamotá se ti hlava.”

Hlavu už měla zamotanou i bez toho. Přestala se točit. Musí mu připadat doslova dětinská ve srovnání s jeho světáckými přáteli. „Nevím, jestli se vůbec někdy dokážu chovat vybraně,” poznamenala.

„Pokud tím myslíš nepřirozeně, pak doufám, že se ti to nikdy nepodaří.”

„Myslela jsem spíš… kultivovaně… elegantně… ” Opřela se lokty o stolek.

„Mně se víc líbí spontánní, přirození a nadšení lidé.” „Jako například já?” zeptala se nevěřícně. „Ty především.”

„Ale stejně bych se raději podobala Audrey Hepburnové!” Francesco se na ni usmál.

„Možná to bude znít přízemně, ale tenhle způsob cestování se mi docela zalíbil,” přiznala provinile. „Nevím, jestli jsem ti to už řekl… vypadáš dnes úžasně.” Měla na sobě modrozelené šaty s poměrně odvážným výstřihem a šikmo střiženou sukní, která dávala vyniknout jejím křivkám. Rudé vlasy ostře kontrastovaly se smetanovou pletí jejích odhalených ramen a barva šatů skvěle ladila s barvou jejích očí. „Sama bych tyhle šaty nezvolila.”

Vybral je Francesco. Když dovezl tašku s věcmi, o které ho požádala, zapochybovala o tom, že se vůbec na její seznam podíval.

Na její vkus byly ty šaty příliš vyzývavé. Zřejmě právě proto je až dosud neoblékla.

„Neměla bys skrývat svoje přednosti. Měla bys je naopak

vystavovat na odiv.”

„Nemám potřebu se předvádět.”

Jakmile to dořekla, jako deus ex machina se objevila letuška,

oblečená stejně jako ostatní členové posádky do džínsů a trička.

Erin s díky odmítla jídlo, ale požádala o šálek čaje.

Francesco ovšem trval na tom, že něco sníst musí. Alespoň něco

lehkého, například míchaná vejce s uzeným lososem?

Přestože se té představě bránila, nakonec si velmi pochutnala a na

talíři nenechala ani sousto.

Asi po půlhodině letu, když Francesco opět usedl vedle ní poté, co na chvíli odešel do kokpitu pohovořit si s pilotem, se odhodlala vrátit se k noční příhodě. „Ještě k tomu včerejšku… ” nakousla nesměle.

„Zjistila jsi, že kakao nemusím.”

„Jen jsem tě chtěla nějak zadržet. Nechtěla jsem, abys odešel.” Ještě před pár dny by takhle otevřeně nehovořila. Samotnou ji to překvapilo. Něco zásadního se asi změnilo. Francesco, zaskočen jejím nesmělým vyznáním, jen procedil mezi zuby: „A mně se nechtělo odejít.” S údivem na něj pohlédla.

„Nechtělo?”

Zavrtěl hlavou.

„Byla jsi ale unavená a ospalá -”

„Já už se bojím usnout. Zdají se mi hrozné sny.”

Jako by vytušil, o čem se jí zdává, vyskočil ze svého sedadla,

poklekl před ní a vzal ji za ruce.

„Není ti zima?” políbil její studené dlaně.

„Proč ses mi o těch svých nočních můrách nezmínila?” káral ji.

Pokrčila rameny. „Možná jsem měla. Ale byl to jen sen.

I když se pořád vracel. Se sny by sis stejně asi neporadil… Na

druhou stranu, kdybych byla věděla, že jsi poblíž, možná bych se

tolik nebála usnout.”

Francesco se zhluboka nadechl. S kamenným výrazem jí hleděl do očí.

Erin se doslova utápěla v jeho pohledu. Ani si neuvědomila, že oba mlčí už hodnou chvíli.

Když konečně promluvil, zněl Francesco poněkud dojatě.

„Teď už se nikdy nebudeš muset bát usnout. Protože budu

pokaždé u tebe. A budu poblíž i vždycky, když se probudíš.”

Naklonil se k ní a uchopil ji za bradu.

„Mám sto chutí tě políbit,” jako by žádal o dovolení.

Cítila jeho dech na své tváři a z jeho blízkosti se jí zatočila hlava.

Políbil ji.

Když zvedl hlavu, aby se nadechl, chtělo se jí protestovat. Na další polibek nečekala dlouho.

„Miluju tvoje ústa.” Procedil mezi zuby. A já miluju tebe, pomyslela si. Cítila, jak se jí derou slzy do očí. „Asi… ” pokusila se jednat rozumně. „Asi bychom měli… ” „Máš pravdu.”

Odtrhl se od ní až překvapivě rychle a vrátil se zpátky na své sedadlo. Roztoužená Erin na něj nechápavě hleděla. „Stalo se něco?” otázal se, když si všiml jejího rozladění. „Nic. Jen bych docela ráda uměla zapínat a vypínat tak rychle jako ty.”

„To tys řekla dost…”

„Máš pravdu. Mohl jsi alespoň předstírat, že se ti nechce…” „Nemusel bych nic předstírat.”

„Ale… “

„Myslel jsem, že to na mně poznáš i beze slov. Ovšem jestli chceš, vyjádřím se i verbálně.” „Radši ne!” varovala ho.

Usmál se na ni hříšně výmluvným způsobem, přejel si rukou po tváři a konstatoval: „Asi bych se měl ještě před přistáním oholit.” Postřehla, že ani on není úplně ve své kůži. Po chvíli mlčení se odhodlala znovu promluvit. „Měla jsem ti říct, že jsem těhotná.” „Nemluvme už o tom.”

„Ale já chci… Měla jsem ti to říct hned. Jenže jsem z toho byla sama úplně vedle.”

Zavřela oči. „Nejspíš si myslíš, že jsem z manželství zbaběle vycouvala, ale… ” ,,Nerozumím tvému ale…”

„Vidím, že to nechápeš… Nebylo to z mé strany zbabělé.bylo to

naopak velmi obtížné… bylo to to nejtěžší rozhodnutí v mém dosavadním životě… ” Nadechla se, aby mohla pokračovat. „Už nikdy bych nechtěla nic takového prožít.” Hřbetem ruky si setřela slzu, která se jí kutálela po tváři. „Nic podobného ti nehrozí. Spolu to zvládneme,” ujistil ji. „Co jiného nám zbývá, že?” snažila se působit pragmaticky. „Uvažovala jsi, že budeš svobodnou matkou?” Trochu strojeně se zasmála. „Co je na tom k smíchu?” Erinina reakce ho očividně překvapila.

„Víš, většina žen v podobné situaci by zřejmě váhala. Mám mu to říct? A co když otcovství zpochybní? Já měla jistotu. Francesco Romanelli nikdy nedopustí, aby jeho dítě vyrůstalo bez otce.” „A nemyslíš si, že je lepší, když má dítě oba rodiče?” Erin zavrtěla hlavou.

„Myslím, že dítě, které má jenom jednoho rodiče, je na tom mnohem líp než dítě, které má sice oba rodiče, ale ti si vzájemně lžou a podvádějí se. Něco o tom vím… ” Zarazila se. Možná už zašla příliš daleko. „Pověz mi o tom.”

„Šla jsem tenkrát do školy. Najednou jsem zahlédla otce… což bylo zvláštní, protože den před tím mi sliboval, že mi doveze něco ze služební cesty do Yorku. A teď jsem ho viděla před domem nedaleko od nás, jak se loučí s nějakou cizí blondýnou. Ostatně, viděla ho tam většina dětí z mé třídy. A děti bývají docela zlé.”

„Kolik ti tenkrát bylo?”

„Asi tak šest nebo sedm.”

„A co pak? Svěřila ses matce?”

„Ano. Dostala hysterický záchvat. Otec byl u toho. Křičeli na sebe a on si pak sbalil věci a odešel.,Vidíš, cos provedla,’ osopila se na mě potom matka.

A já opravdu myslela, že je to moje vina. Až mnohem později jsem přišla na to, že ona o všem dávno věděla.” Francesco začínal její rodiče nenávidět. Za to, jak ji zneužívali, aby naoko působili jako spořádaná rodina. Byl odhodlán při nejbližší příležitosti si to s nimi vyříkat.

„Takže tě asi napadne, že už od dětství jsem předpokládala, že

všichni muži své ženy podvádějí.”

„Chybovat je lidské,” poznamenal neutrálně.

S tím nemohla nesouhlasit. Přikývla.

„Ale když chybu přiznají a omluví se za ni… ” nadhodil.

„Myslíš tím sebe?”

„Sebe tím nemyslím. Já se nemám za co omlouvat.” „Já vím.”

Spadl jí kámen, nebo spíš balvan, ze srdce. Franceskovi mohla věřit. Francesco nebyl z těch, kteří nevěru zapírají. „Jak to myslíš?”

„Chtěla jsem tím říct, že ti věřím.”

Zkoumavě na ni pohlédl, jako by se chtěl ujistit, že si nedělá legraci.

„Máš mě asi za blázna,” pokračovala.

„Naopak. Mám pocit, že jsi ta nejlepší žena, kterou jsem si mohl přát.”

Svůdně sametový tón jeho hlasu - na který by zřejmě měl mít zbrojní pas - v ní najednou vyvolal představu dvou

nahých, vzájemně propletených těl. Zavřela oči a doslova ho cítila uvnitř sebe. Snažila se ten pocit rychle zaplašit a uvažovat rozumně.

„Proto mě docela mrzí, žes mi spoustu věcí tajil, i když jsi to asi myslel dobře. Neřekl jsi mi pravdu o sobě a nezmínil ses o Rafaelovi.”

Při vyslovení bratrova jména sebou Francesco viditelně škubl.

„V manželství bys ale neměl tajit nic. Ani nepříjemnou pravdu. Protože jakmile jednou zalžeš, nebo jen něco zatajíš, stěží ti pak uvěřím, i když budeš třeba mluvit pravdu. Snad mi rozumíš.”

Nebyla si ovšem úplně jistá, že se vyjádřila dostatečně jasně.

„Abych to shrnul, chceš, abych k tobě byl upřímný a otevřený.”

„Kromě jiného.”

Především bych chtěla, abys mě miloval. Uhnula očima.

„Vyhovět tvé žádosti mi přijde docela snadné. Tvé požadavky nejsou přehnané. Ale co když je přesto nedokážu splnit?”

V ten okamžik se letadlo zničehonic jakoby volným pádem propadlo nejméně o tisíc metrů. Tak to alespoň Erin připadalo. Křičela hrůzou. Proboha, zahyneme a já své dítě nikdy nespatřím! A už nikdy nebudu ležet vedle Franceska, dotýkat se ho, cítit vůni jeho těla a slastně vychutnávat jeho polibky.

„Neboj se, Erin, všechno je v pořádku,” ubezpečoval ji Francesco.

Otevřela oči.

Doba, po kterou si větrné víry pohrávaly s letounem jako s papírovou vlaštovkou, jí přišla nekonečně dlouhá. Francesco se mezitím stačil přemístit na sedadlo vedle ní,

i když nechápala, jak to dokázal. A zřejmě jen díky železnému

sevření jeho paží nevypadla ze svého sedadla.

V reproduktoru zašumělo a ozval se nějaký hlas, pravděpodobně

kapitánův.

„Pane Romanelli, mohl byste, prosím, přijít do kokpitu? Možná nás ještě čeká něco podobného.” „Nechápu, jak bys jim mohl pomoct,” ozvala se. „V podobných situacích přijde vhod každá volná ruka,” odpověděl.

Ujistil se, že bezpečnostní pás má zapnutý. Vyčkal, až se v sedadle vedle Erin připoutá i trochu vystrašená letuška. Většina pilotů se v extrémních situacích raději obejde bez čumilů, napadlo Erin, ale nechala si to pro sebe.

Když se k ní sklonil, aby ji zlehka políbil na rty, zahlédla v jeho očích nikoli strach, ale naopak vzrušení.

Zjištění, že si vzala za muže člověka, který se přímo vyžívá v situacích, kdy ostatní by se sesypali, ji v tuto chvíli zrovna neuklidnilo.

„Nechápu, k čemu jim tam bude,” poznamenala trochu rozhořčeně, když se vzdaloval.

„Myslím, že by mohl být docela užitečný. Má na pilotování tohohle letadla licenci,” vysvětlila jí letuška na sousedním sedadle.

„Francesco má pilotní licenci?”

Všimla si, že stevardku její neznalost této skutečnosti trochu překvapila, ale ze zdvořilosti se na nic neptala. „Občas tenhle stroj řídí,” informovala Erin stručně. Turbulence, které následovaly vzápětí, ušetřily Erin nutnosti reagovat. Jestli byl Francesco v tu chvíli u kormidla, se nikdy nezeptala.

Znovu se objevil, když už kroužili nad letištěm. „Vypadáš docela vystrašeně,” konstatoval.

SUVENÝR Z ITÁLIE

135

„A ty naopak.” Zahrávat si se smrtí ve výšce sedmi tisíc metrů nad mořem je pro tebe zřejmě vítaným rozptýlením, pomyslela si.

„Kdo z nás je normální?” Místo odpovědi se jen pousmál. „Cestou z letiště si budeš moct zdřímnout.”

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

A přesně to Erin udělala. Prospala téměř celou cestu z letiště a

probudila se až těsně před příjezdem k domu, kde spolu s

Franceskem před časem, byť jen velmi krátce, bydleli.

S dojetím se vracela do známých míst, ale nemohla si

nevšimnout některých změn.

„Vidím, že příjezdová cesta má nový povrch.”

„Správný postřeh. Možná zaznamenáš i některé další drobné

změny.”

To hlavní se ale nezměnilo - dům stál pořád na stejném místě, stranou od ostatní zástavby a s přenádherným výhledem na okolní zalesněné kopce. „Trochu jsi zahradničil, zdá se.”

Těmi drobnými změnami měl zřejmě na mysli vysázení olivovníků podél příjezdové cesty.

Jakmile se přiblížili k domu, zjistila, že změn provedl mnohem

více a nebyly v žádném případě nepatrné.

Zatajil se jí dech.

„To je nádhera! Tys to dokončil!”

Zaparkoval před domem a přikývl.

„Od čeho myslíš, že mám tyhle mozoly?” ukázal jí své dlaně. Uznale na ně pohlédla.

Pak vystoupila z auta a jako v mátohách zamířila ke vchodu. Rukou se dotkla masivní kamenné zdi. Ta přečká všechno, i silné zemětřesení, napadlo ji. „Jak jsi to dokázal?”

Aniž čekala na jeho odpověď, pokračovala v prohlídce jejich kouzelné rezidence.

Obě křídla budovy byla propojena prosklenou chodbou, přesně tak, jak jí Francesco své plány popisoval. „Nemám slov. Je to tak krásné, až mi to vyrazilo dech.” „Ty jsi taky nádherná. To zas vyráží dech mně.” Erin se k němu otočila, celá rozechvělá. „Takže se ti to líbí?” chtěl se ujistit. Nesměle přikývla.

„Nemá to chybu. Nechápu, jak jsi to dokázal.” „Když jsi odjela, byl jsem v koncích. Nemohl jsem pracovat.” „Nemohl jsi pracovat?”

„Lépe řečeno - nechtělo se mi pracovat. Čísla už mi nic neříkala. Byla ze mě troska.”

Nedokázala si svého urostlého manžela představit jako trosku. Překvapivým sdělením ale, jak se ukázalo, ještě nebyl konec. „Když jsem vystřízlivěl… ” „Opil ses?”

„Byl to poslední flám v mém životě. Zjistil jsem, že flámovat mě nebaví.” Na chvíli se odmlčel.

„Chtěla jsi, abych byl upřímný a otevřený. Ale nerad bych to s tou upřímností a otevřeností přehnal.”

Pak pokračoval: „Došlo mi, že pro banku bude lepší, když nebudu chodit do práce.” „Takhle jednoduše jsi jim to předestřel?” Neutrálně pokrčil rameny.

„Nemusel jsem nikomu nic vysvětlovat. Jako šéf si můžu dělat, co chci. Jen zadávám

úkoly svým podřízeným. Jistě pochopíš, že tenkrát jsem se na tebe opravdu rozzlobil.”

„Hmmm… rozzlobil ses, a co pak?”

„Přijel jsem sem a rozhodl se, že do tvého návratu musím rekonstrukci dokončit.”

„Počítal jsi s mým návratem?”

„Nic jiného než tvůj návrat pro mě nepřipadalo v úvahu. Ten večer na plese v Benátkách, když jsi mě osočila… Velice se mě to dotklo. Urazil jsem se… a odešel… Ani nevím kam. Ale věděl jsem, že kdybych šel za tebou, mohl bych říct nebo provést něco, čeho bych později litoval. V koutku, pravda v temném koutku, své duše jsem měl dokonce trochu radost z toho, že si budeš myslet, že jsem se uchýlil do náruče nějaké jiné.

Jenže jsem to trochu přehnal. Když jsem zjistil, že skutečně odjíždíš, byl jsem v šoku. Nedokázal jsem se smířit s tím, že by mě, Franceska Romanelliho, mohla nějaká žena opustit,” pousmál se nad svou vlastní ješitností.

„Ale tys odjela a já ti v tom nezabránil. Nechápu, jak jsem to mohl dopustit,” povzdechl si.

„Jak jsem si mohl nechat štěstí jen tak protéct mezi prsty.”

Štěstí? Mluví opravdu o mně ?

„Když jsi odjela, zůstal jsem sedět na posteli a čekal, že se za chvíli vrátíš. Jenže ses nevrátila. A co bylo pak, to už jsem ti nastínil.”

„A já tenkrát v Benátkách odešla do pokoje s vědomím, že za všechno může moje žárlivost. Chtěla jsem si o tom s tebou promluvit, jenže tys pořád nešel. Postupně jako by ze mě všechny city vyprchaly. Došla jsem k závěru, že jsem ti úplně lhostejná. A žes jen přivítal, že jsem tě vehnala do náruče jiné ženy… “

To doznání ji očividně vyčerpalo.

Francesco pevně uchopil její nervózně tápající ruce, odhrnul jí pramen vlasů z čela a zasypal ji polibky. „Já měl tehdy úplně stejný pocit.”

„Kdybych ti tenkrát důvěřovala… kdybych nepopustila uzdu své prokleté fantazii… nikdy bychom…”

Umlčel ji polibkem tak něžným, že jí znovu vhrkly slzy do očí. Zabořila se mu obličejem do hrudi. Utěšoval ji, hladil po vlasech a hodnou chvíli setrvali jen v tichém objetí. „Snad se ti úpravy, které jsem provedl, budou líbit, Erin,” zadoufal, když se oba vzpamatovali.

Přikývla, stále ještě zaražena jeho vyznáním. Neschopná se soustředit a na vratkých nohou se nechala odvést ke vchodu do domu.

„Vzpomínáš si, jak ses zmínila, že v letním pokoji, až bude

zastřešen, by se ti líbilo piáno?”

Úkosem na něj pohlédla.

„Je tam obojí - střecha i piáno.”

Přišlo jí to všechno k smíchu. A smála se až do chvíle, než někdo vykřikl: „Baf! Překvápko!”

Načež k nim ze všech stran začaly proudit davy rozjařených lidí. „Dio mio,” procedil Francesco mezi zuby a ochranitelsky ji k sobě přitáhl.

„Přísahám, že s tím nemám nic společného. Kdybych o tom věděl, najal bych místo nás dvojníky.”

„To neřeš!” dloubla do něj loktem. Sama se, snad úspěšně, pokusila zakrýt své překvapení úsměvem na rtech. „Chtěli nám udělat radost.”

„O našem dobrodružném letu se před matkou snad ani nezmiňuj,” stačil ještě Erin poučit, než k nim došel starší manželský pár.

Při pohledu na důstojně vypadajícího muže s hustou hřívou bílých vlasů si Erin okamžitě představila svého muže po třiceti letech. Drobná žena po jeho boku, při chůzi se opírající o hůl, se usmívala.

„Tak se konečně setkáváme! Tvoje žena je nádherná! A máme všichni velikánskou radost, že čekáte rodinu,” přivítala je se slzami v očích a oba je postupně objala - nejdřív Erin a pak Franceska.

„Jen bych rád poznamenal… „ vložil se do řeči Alberto a kamarádsky poplácal Franceska po ramenou „.. .že tohle nebyl můj nápad.”

Pohledem obsáhl místnost plnou lidí. „Doufám, že mě nic podobného nikdy nečeká.”

„Nezlob, Alberto,” napomenula ho Sabina Romanelliová. „Livia si prostě myslela, že by se Erin ráda seznámila s naší rodinou.” „Právě ji propustili z nemocnice. Takže potřebuje klid. A seznámení s naší rodinou je tedy rozhodně to pravé ořechové,” poznamenal Francesco uštěpačně.

„Mně se ten nápad docela líbí,” vložila se do rozhovoru Erin. „Jak myslíš. Jen tě varuji, Erin. Vstupní rituál bývá v naší rodině poměrně náročný.”

Obrátil se na otce: „Myslí si, že přeháním.” Otec zareagoval okamžitě: „Romanelliové vás jednoduše vysajou a vyplivnou.”

Odtud tedy pochází Franceskův smysl pro černý humor. „Hodně štěstí, cara!” zašeptal jí Francesco do ucha, než se vrhla do víru událostí.

Znovu se setkali asi po hodině. Zlobný výraz ve Franceskově tváři Erin zarazil.

„Co to, prosím tě, provádíš?” zeptal se káravě. „Nechápu, co máš na mysli. Nic jsem neprovedla,” bránila se Erin.

Jen nevěřícně zavrtěl hlavou a vzal jí z klína něčí neposedné batole.

„Jsi těhotná a čerstvě po operaci. Potřebuješ klid. A ne hlídat cizí rozpustilé a ušmudlané dítě. Okamžitě ho vrátíme jeho matce.”

A dodal: „Myslím, že už to stačilo. Mně ano a tobě určitě taky.

Takže to ukončíme.”

„To nemůžeme. Bude jim to líto.”

Jenže Francesco se s hosty dokázal rozloučit takovým způsobem, že se to nikoho nedotklo.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Ve chvíli, kdy poslední hosté odešli, byla Erin Franceskovi více než vděčná za jeho duchapřítomnost.

Pořád nedokázala uvěřit tomu, že jeho rodina ji přijala tak spontánně. Bála se, že k ní budou mít výhrady. Že si budou myslet, že je pod jeho úroveň. A oni ji přivítali naopak velmi vřele. Na to nikdy nezapomene.

Jen se jí nedařilo zapamatovat si všechny tváře a všechna jména. Ovšem Francesco ji ohledně velikosti své rozvětvené rodiny předem varoval.

Během uvítacího večírku nedokázala Erin pořád z paměti

vymazat okamžik jejich příchodu. Co mu předcházelo. co

Francesco říkal a jak se na ni v tu chvíli díval. Takže se pak

úplně nedokázala soustředit na to, co říkají ostatní.

Pořád ještě mezi nimi dvěma zůstávalo tolik nezodpovězeného.

Když vcházeli do dveří, byla naladěna tak optimisticky! Ale

jakmile překročili práh domu, opět ji přepadly pochyby.

Když se brali, Francesco ji určitě nemiloval. Toužil po ní, ale

nemiloval ji. Jen se potřeboval rozptýlit. Když ji líbal. alespoň

nemusel myslet na svého bratra.

Je možné, že by se do ní mezitím zamiloval?

Anebo si to jen sama namlouvá? Nesouvisí jeho něž-

nosti spíš s tím, že Erin čeká jeho dítě? A není dítě ten pravý a jediný důvod, proč chce jejich manželství udržet? Za chvíli se objevil i Francesco. Vypadal unaveně. „Tak jsem je vyprovodil.”

Z jejího pohledu vyčetl, že nic nenamítá. „Vidíš, bála ses, že do rodiny nezapadneš. A zapadla jsi perfektně! Líbila ses jim.” „I oni se mi líbili.” „A co já? Já se ti taky líbím?”

„Moc dobře víš, že ano! Přestože rád udílíš rozkazy, nebereš ohledy na city a pocity ostatních a jsi přesvědčen, že máš pokaždé pravdu!”

„A dál? Máš ještě něco v zásobě? Abys mě mohla pokořit?” „Tebe pokořit nelze,” usmála se.

„Myslíš, že bych vůbec někdy mohl najít ženu, která by se se všemi mými nedostatky smířila?” Pár milionů by se jich možná našlo. „Bojíš se, že nenajdeš?”

„Nebál jsem se. Dokonce jsem si byl jist, že už jsem ji našel. Ale teď jsi ve mně zasela semínko pochyb. Najednou už si nepřipadám jako dokonalý muž, kterého by každá chtěla.” Uhnula pohledem. Jí bude připadat dokonalý už navždycky. „I když… než jsme vešli do domu… měl jsem pocit… ale možná jsem se mýlil.” Celá se zachvěla.

„Ne, nemýlil ses… ” zavrtěla hlavou a špičkou jazyka si olízla suché rty.

Tolik se mu chtěla vrhnout do náručí - a on tolik toužil po tom, aby to udělala. Natáhla k němu ruku.

O krok ustoupil. „Nedělej to. Tvoje dotyky na mě působí jako rozbuška. Za normálních okolností to zvládám. Ale teď bych raději pokračoval tam, kde jsme přestali, než se do všeho vložila moje rodina.”

Přitakala a tep se jí zrychlil obavami i očekáváním zároveň. Vstala z křesla a zatočila se jí hlava. Viděla, že Francesco cosi říká, ale nic neslyšela. V uších jí hučelo. Kolena se jí podlomila, podlaha se jí zhoupla pod nohama a ona se řítila k zemi.

Když se opět vzpamatovala, ležela na pohovce v obývacím pokoji.

„Opovaž se cokoli podnikat,” zazněl strohý příkaz.

Pohlédla směrem, odkud přišel.

„Nemůžu za to, že jsem omdlela,” pokusila se bránit.

„Ty nikdy za nic nemůžeš,” láteřil. „Asi kvůli tobě brzy

zešedivím.”

Mlčky si ho prohlížela. Byl prototypem dokonalého muže, po kterém touží všechny ženy. A nestačí jim jen pohled na něj -chtějí se dotýkat jeho vlasů a jeho olivově zbarvené kůže, utápět se v jeho očích a nasávat jeho vůni a…

Dřív jí občas tato myšlenka naháněla hrůzu, ale teď kupodivu ne.

Teď už věděla, že mu může věřit.

„Miluju tě, Francesco.” Proč mu to nedokázala říct dřív? „Mrzí mě, že jsem ti to…”

„Nemusíš nic vysvětlovat, Erin. Všechno vím.” „Nechápu… o čem mluvíš,” znejistila ji jeho odpověď. Uhnul očima. „Když jsem se tenkrát po tobě sháněl, tvoje matka mě informovala, že… “

„O čem?”

„Byli jsme tehdy od sebe asi osm týdnů. Bylo ti smutno a cítila ses sama. Já… Opravdu nemusím znát všechny podrobnosti.”

A ani je znát nechci, protože to bych asi nepřežil, dodal pro sebe. „Záleží mi na tom, co cítíš ted. A teď to vypadá, že mě snad miluješ… “

Takovou pokoru v jeho hlase dosud nikdy nezaslechla.

„Ano, miluju tě,” zopakovala tiše, jako by jí přišlo zbytečné ta

slova opakovat.

„To rád slyším. Protože na ničem jiném teď nezáleží. Ať už se mezitím stalo cokoli. Mezi námi dvěma vzniklo zvláštní pouto. Něco absolutně úžasného a nevídaného. Pokud máš snad obavy, že bych ti tuhle záležitost někdy v budoucnu mohl předhodit a něco ti vyčítat, zapomeň na ně.”

Rukou jako by udělal tlustou čáru za minulostí. „Přísahám při všem, co je mi -”

Erin na něj celou dobu nechápavě zírala. „Docela ráda bych věděla, co máš konkrétně na mysli,” přerušila teď jeho proslov. Útrpně na ni pohlédl. „Já tě úplně chápu, Erin. Lhát mi nemusíš.”

Takže on ji chápe. A proto se tváří tak sveřepě.

„Já ti nelžu. A vůbec nevím, o čem mluvíš. Co ses vlastně tehdy

dověděl od mé matky?”

„Když jsi byla v nemocnici, tvoje matka mi zavolala, aby mi

mezi řečí sdělila, že už sis našla někoho jiného.”

„Cože? A tys tomu věřil?” Vyprskla smíchy.

„Nemusíš nic předstírat, Erin. Víš, že předstírání nesnáším.”

Zmatené Erin se zalily oči slzami. Francesco si je vysvětlil po

svém: „Nějak se s tím vypořádáme,” sdělil jí.

„S čím se vypořádáme?”

Zřejmě nabyl dojmu, že její slzy jsou výrazem jejího špatného svědomí. A přesto jí chce odpustit!

Pokud někdy pochybovala, že ji miluje, teď ji všech pochybností rázem zbavil.

„Chceš mě zpátky, přestože si myslíš, že jsem mezitím měla někoho jiného? To mě asi docela dost miluješ?” koktala užasle. „Miluju tě nadevše,” ujistil ji.

„Já si tě nezasloužím, Francesco,” slzy už jí tekly proudem. Osušila si tváře papírovým kapesníčkem, který jí podal, a usmála se.

„Matka to trochu zamotala…” A asi jí hned tak neodpustím, dodala pro sebe.

„Jak to myslíš?” zajímalo ho a zapátral v jejích očích.

„Matka ti lhala. Nikoho jsem si nenašla. Ani bych nemohla.” Snad mi to uvěří.

„Nikdy jsem nic s nikým jiným neměla. Ty jsi jediný, po kom jsem kdy toužila. Nedokážu si představit, že by se mě i jen dotkl nějaký jiný muž. Než jsem tě potkala, na sex jsem neměla ani pomyšlení. Myslela jsem, že jsem asi… frigidní.”

Dlouze ji pozoroval. Opětovala jeho pohled. O její lásce a oddanosti nebylo pochyb.

„Proboha! Proč? Proč jsem musel projít tímhle očistcem?”

Chytil se za hlavu. Když si představil, že se Erin dotýká kdokoli jiný než on, chtělo se mu vraždit. Nikdy netušil, že by byl něčeho takového schopen.

Erin se posadila.

„Už je mi dobře,” konstatovala dřív, než stačil protestovat. „To musela být hrozná představa,” pokračovala. „Nepřál bych to ani svému největšímu nepříteli. Když jsem si tě představil s někým jiným, měl jsem sto chutí ho zabít. Jenže jsem si za to mohl sám. Nikdy jsem ti neměl dát ani sebemenší záminku k podezření. Protože jsem vel-mi dobře věděl, jak moc jsi poznamenaná vztahem svých rodičů.” Posadil se na pohovku vedle ní.

„Tvoje matka mě asi nenávidí.” Erin ho vzala za ruce.

„Moje matka myslí jen na sebe. Ale tentokrát to přehnala.” Francesco jako by se vzpamatovával ze špatného snu. „Věříš mi?” chtěla se ujistit.

„Samozřejmě, že ti věřím,” přitáhl si její ruce k ústům a políbil

je.

Málem se zalkla štěstím.

„Ale pokud sis myslel, že jsem mezitím ještě někoho měla…

musel jsi zároveň pochybovat i… o svém otcovství,” přiložila si

svou i jeho ruku na břicho.

„To mě nikdy nenapadlo.”

„I když by to bylo docela pochopitelné.”

Zavrtěl hlavou.

„Ba ne. Byl jsem si jistý, že bys nikdy nebyla schopna tvrdit, že dítě je moje, kdyby nebylo.” Jeho absolutní důvěra jí znovu vehnala slzy do očí. „Ty jsi tak hodný,” popotáhla nosem.

Pousmál se. „Hodný? To o mně ještě nikdy nikdo neřekl -dokonce ani moje matka.”

„Pokud ovšem na scéně není nikdo jiný, pak nevím v čem je problém? Snad si nemyslíš, že tě chci jen kvůli dítěti?” Rysy ve tváři mu při tom pomyšlení ztvrdly.

„V jednu chvíli mě to napadlo. Ale už si to nemyslím. Jen mám dojem, že když jsme se brali, nebylo to z tvé strany z lásky.” „Proč myslíš, že to nebylo z lásky?”

„Bolest ze smrti tvého bratra byla tehdy ještě pořád příliš silná.”

Při zmínce o bratrovi sebou očividně trhl.

„Někdo si pro uklidnění pustí rádio, jiný si vezme prášky… “

„A já jsem si vzal tebe? Takže sis myslela, že až se uklidním a až

se tě nabažím, odhodím tě?”

Nesměle přikývla.

Upřímně se rozesmál.

„Jak tě vůbec někdy mohlo napadnout něco tak šíleného? Smrt mého bratra neměla s naší svatbou nic společného. Tedy kromě Rafaelovy rady, že člověk by měl štěstí brát všemi hrstmi, má-li tu příležitost. Ale v jednom máš vlastně pravdu - když jsem tě poprvé spatřil, vzpomněl jsem si na Rafaela. Protože on by to poznal hned.” „Co by poznal?”

„Že jsi ta pravá. Že jsme si souzeni. V tomhle rozpoznávání byl mnohem schopnější než já. Já viděl jen pihy na nose, rudé vlasy, bojovný postoj, odvahu, tvrdohlavost a houževnatost. A věděl jsem, že vedle téhle ženy se chci každý den probouzet.” Erin se při jeho vyznání doslova vznášela v oblacích. „A pokud jsem ti něco tajil… Nebylo to úmyslně. Jen se mi zdálo, že máš nějakou slabost pro jezdecké boty… ” Pousmál se, když viděl, že zčervenala.

„Když jsme se potkali, měl jsem pocit, že začínám znovu žít. Nepřišlo mi důležité zmiňovat se o tom, co bylo. A kdo jsem.” „A já zas měla pocit, že jsem jen využila situace.” „Myslela sis, že jsem v koncích a potřebuju zachránit? A teď, když jsi zjistila, že tomu tak není, chceš mě vůbec ještě?” Její tvář se rozjasnila úsměvem od ucha k uchu. „Chci tě a budu tě chtít až do smrti.”

„I když víš, že dokážu lhát, podvádět a přetvařovat se kvůli něčemu, bez čeho nedokážu žít?” „Pokud to něco jsem já, pak ano.”

Aby ji mohl políbit, doslova ji na pohovce zalehl. Vášnivě se objali. Francesco se ale včas vzpamatoval. „Proboha! Tys před chvílí málem omdlela a já se na tebe vrhám jako zvíře. A co miminko?”

„Nemusíš se bát,” chlácholila ho Erin, celá roztoužená. Knoflíčky od jeho košile se rozlétly po místnosti, jak ji jedním trhem rozepjala.

„Ptala jsem se na to. V těhotenství prý žádná omezení v tomto ohledu nejsou.” „Já vím - taky jsem se ptal.” Vztyčila se nad ním na pohovce.

„Jen nevím, jestli vzhledem ke tvému stavu bychom neměli zaujmout jinou polohu?” hladil ji po stehně. „Já jsem docela flexibilní.”

„Stačil jsem si všimnout. Jen mám dojem, že jsem tak nějak v sedmém nebi.”

„A to jsme byli téměř před rozvodem,” zbledla při tom pomyšlení.

„Dopis od tebe mě vyburcoval. Okamžitě jsem se rozhodl jet za tebou.”

„A co ta zpráva na mobilu?”

„Jel bych i bez toho. Bránila mi v tom jen moje hrdost a pýcha. Teď už vím, že pokud bys mě opustila, sice to pře-žiju, ale až do smrti si to budu vyčítat. Já tě prostě potřebuju a bez tebe já nejsem já.”

Erin se mu beze slova vrhla do náruče. Tady byla v bezpečí. Tady byla doma.

„Já tě nikdy neopustím. Jak bych mohla, když tě miluju?” Políbili se.

„Asi vypadám příšerně,” uhladila si rukou rudé vlasy. Franceska její typicky ženská reakce rozesmála. „Vypadáš výborně, jen trochu unaveně,” poznamenal s úsměvem. „Vím, že setrvat v klidu na lůžku ti dělá potíže, ale přece jen… “

„Jak dlouho?”

„Minimálně dva dny. Nebo raději tři?” „Pokud je to nezbytně nutné… “

Pohladil ji po tváři. „Jsi prostě úžasná! Nedokážu uvěřit tomu, že mi patříš!” nevěřícně kroutil hlavou. „Když jsem za tebou přišel do nemocnice a pozoroval tě, jak spíš… Doufám, že se už nikdy nic takového nebude opakovat… protože z očí už tě nikdy nespustím. Teď ale musíme poslechnout doktora.” „A ten doporučuje dva dny v klidu na lůžku?” objala ho kolem krku.

„Minimálně,” upřesnil.

„Nemám nic proti tomu strávit dva dny na lůžku,” spiklenecky na něj mrkla. „Ale nemusí to být zrovna v klidu… “

EPILOG

Když štíhlá rudovláska vstoupila do místnosti, zavěšena do

muže s vizáží padlého anděla, všichni se roztleskali.

„Sním či bdím?” hledala odpověď v očích svého ztepilého

průvodce.

„Nesníš, cara, jen se tvůj sen stal skutečností,” vysvětlil jí obratem. „Jdi mezi ně. Jsi hlavní hvězdou téhle výstavy.” Hlavní hvězdou jeho života už nějakou dobu byla. „Tak se usmívej a tvař se záhadně.”

„A co když mě prokouknou? Vždyť jsem úplně obyčejná. A ty moje fotky nejsou nic zvláštního. Možná jsou to jen nepovedené kopie.”

„Ba ne, jsi naopak jedinečná! Nejoriginálnější osůbka, jakou jsem v životě potkal. Poznal jsem to hned, jak jsem tě poprvé spatřil. Jen nevím, jak to děláš.” „Co jak dělám?” zeptala se nechápavě.

Stála po boku muže, který byl ze všech přítomných zdaleka nejhezčí. Přestože už byli svoji rok a půl, občas se ještě při pohledu na něj musela štípnout, aby se ujistila, že nesní a že ji skutečně potkalo neuvěřitelné štěstí.

„Jsi dokonalá matka, uznávaná fotografka, díky tobě je moje matka zase v pohodě, a - málem bych zapomněl - jsi i celkem obstojná manželka,” usmál se na ni spiklenecky. Erin úsměv opětovala.

„Co na to říct? Asi jsem opravdu úžasná!” Uplynulý rok a něco byly nabité událostmi. Maličký Rafael byl rozkošné miminko. Jako by svému tatínkovi z oka vypadl. V jeho přítomnosti všichni roztávali.

I Erinina matka byla dojata k slzám, když malého poprvé spatřila. Přestože se na Erin trochu zlobila, že ji udělala babičkou. Chtěla, aby ji Rafael raději oslovoval křestním jménem.

Překvapilo ji, že Erin odmítla najmout si osobního trenéra, aby po porodu rychle shodila případná přebytečná kila. Varovala ji, že by si Francesco mohl najít nějakou jinou. S pevným plochým bříškem…

Matčina slova ovšem nepadla na úrodnou půdu. Erin už dávno nebyla ustrašená nejistá holčička, ale sebevědomá mladá žena, manželka a matka, nepochybující o oddanosti svého muže. Matčinu varování se jen pousmála.

Francesco nikdy nevznesl sebemenší výhrady proti jejímu vzhledu. Naopak, připadala mu sexy i v době, kdy vypadala jako kulička. Samotnou ji to překvapilo.

Rafaelova druhá babička, Franceskova matka, žádnou starost o linii své snachy neměla. Byla přesvědčená, že porod malého Rafaela povýšil Erin na úroveň bohyně, tedy mimo kritizovatelné kategorie.

Vnoučkem byla doslova unesena. Doprovázela mladý pár do New Yorku, aby se o jejich synka mohla postarat během vernisáže výstavy Erininých fotografií.

Po opakované a poměrně ostré výměně názorů na téma chůvy Francesco nakonec svůj nápad zavrhl. Když se pak na vlastní oči přesvědčil, že jeho žena bez problémů zvládá péči o dítě a že se nejen nehroutí vyčerpáním, ale naopak přímo kvete, přestal si dělat starosti.

Možná Erin svůj postoj jednoho dne přece jen přehod-notí, pomyslel si. Protože už za sedm měsíců dostane Rafael sourozence. A to hned dva!

Ještě pořád úplně nevstřebal zprávu, že Erin čeká dvojčata. Občas se mu stalo, že se v chůzi zničehonic zastavil, chytl se za hlavu a za užaslých pohledů kolemjdoucích zvolal: „Dvojčata!”

Po prvním porodu, jemuž byl přítomen, se zařekl, že Rafael určitě zůstane jedináčkem. Byl si jist, že další porod už by nezvládl.

Erin má ještě sedm měsíců, aby ho přesvědčila, že porodit dvojčata přirozenou cestou není nic neobvyklého.

Loňská výstava Erininých fotografií v Londýně byla přijata kritiky i veřejností velmi příznivě. Věhlas jeho manželky se postupně rozšířil a zanedlouho už byly její fotografie součástí galerijních i soukromých sbírek po celé Evropě.

Po dnešku budou možná žádaným artiklem i ve Spojených státech.

Erin ale na kariéře příliš nezáleželo. Dávala přednost své rodině. Protože koneckonců uspěla právě díky Franceskovi, který jí věřil, přesvědčil ji, že na to má, a všestranně ji podporoval.

Pouhá jeho přítomnost po jejím boku jako by jí vlila do žil úplně novou krev.

Francesco se k ní sklonil a do ucha jí zašeptal: „Jak to děláš, že mi vždycky zrychlíš tep?”

Něha v jeho pohledu jí téměř vyrazila dech.

„Já tě tak strašně miluju…” zajíkala se. „Mám pocit, že samým štěstím brzy prasknu.”

„Nesouvisí to spíš s těmi dvojčaty?” poznamenal Francesco naoko jízlivě.

„Není tamhleto ten obávaný kritik?” očima ukázala na menšího podsaditého muže, očividně si dobře vědomého vlastní důležitosti.

„Ano, Felix Mortimer osobně,” potvrdil její domněnku Francesco.

„A usmívá se. Takže myslím, že se ti podařilo prorazit i tady,

cara. Asi si budu muset zvyknout, že pro média budu od této

chvíle už jen manžel Erin Romanelliové.”

Erin zvedla hlavu a podívala se mu do očí. „Miluju tě.”

„Já tebe taky,” políbil ji. „Ale teď už běž, čekají na tebe.”

S úsměvem a pocitem pýchy pak pozoroval kritika, jak se kolem

Erin servilně točí. Dopřál mu to potěšení, protože věděl, že jeho

Erin se k němu vždycky vrátí.