R. K. Lilley

Up in the Air 1. Let - V oblacích

Kapitola 1

Pan Cavendish

Když jsem připravovala kuchyňku v první třídě, nepatrně se mi třásly ruce. Ze spodní přihrádky nápojového vozíku jsem vytáhla láhev chlazeného šampaňského

a cítila jsem, jak se celá chvěju. Uvědomila jsem si postavu za sebou. Byl to Stephan.

„Hoď sebou, Bee,“ pobídl mě příkře.

Cítila jsem, jak mi zasunul uvolněný pramen vlasů zpět do drdolu. Navzdory přísnému tónu

hlasu jsem věděla, že to myslí dobře. Tím, že jsme v Las Vegas nastoupili přímo do letadla, jsme

se vyhnuli otravným bezpečnostním prohlídkám. Znamenalo to, že žádný detektor kovu

nezaregistroval sponky ve vlasech, což svědčilo o tom, že můj drdol byl bezchybný.

Ale Stephan kolem mě rád poletoval. Byl to ten nejlaskavější člověk, jakého jsem kdy poznala. A

zajisté jediný, kterému jsem dovolila, aby se mě dotkl, i když jen v nevinném gestu.

Toto privilegium si vysloužil dlouholetým a věrným přátelstvím. Byl to můj nejlepší přítel a

mnohem víc. Stálý společník, důvěrník, rádce, bývalý spolubydlící a současný soused. Rovněž můj

kolega. Byli jsme prostě nerozlučná dvojka.

Občas jsem měla pocit, že jsme skoro jedna bytost, tak jsme si byli blízcí. Ano, v mnoha věcech jsme byli odlišní, to jistě, ale přátelili jsme se tak dlouho, že rozdíly pomalu vymizely.

Nebylo pochyb, že je to nejdůležitější osoba mého života. Když jsem pomyslela na rodinu, jediný

člověk, který se mi okamžitě vybavil, byl Stephan.

„V první třídě už máme pět cestujících. Kde mám seznam pasažérů?“ zeptal se.

Beze slova jsem mu ho podala. Já jsem měla ten svůj vložený do kožených desek. Už jsem si ho

pročetla. A to byl důvod, proč se mi tak třásly ruce. Žádný jiný důvod, proč být nervózní,

neexistoval. Připravovala jsem se na téměř poloprázdný let jen s minimem povinností. Za běžných

okolností by se jednalo o nudnou rutinní záležitost.

„Podívej se na 2D,“ povzdychl zasněně Stephan. Jeho poznámka a ten přehnaný povzdech, to se

Stephanovi vůbec nepodobalo, ale já jsem znala důvod té náhlé změny. Ten důvod i ve mně

probouzel zcela netypickou odezvu.

„Ano, pan Cavendish,“ řekla jsem pokud možno klidným hlasem.

Na rameni jsem ucítila dotek jeho mužné elegantní ruky. „Copak ty ho znáš?“ zeptal se.

„Hm.“ Snažila jsem se působit nevzrušeně. „Letěl s námi už minulý týden charterovým letem, ale

tys tady nebyl. Měl nějaké setkání s CEO. Pan Cavendish je totiž majitelem největší sítě hotelů.“

Stephan za mými zády luskl prsty. S lehce nadzvednutým obočím jsem se otočila.

Jeho modré oči, které se střetly s mými, by mohly patřit mému bratrovi, ovšem kdybych

nějakého měla. Dalo by se říct, že jsme si byli hodně podobní. Oba jsme měli blonďaté vlasy, ačkoliv

jeho byly vlnité. Oba jsme byli vysocí a štíhlí, i když on mě o kousek převyšoval. Dokonce naše rysy

měly

podobný severský ráz. Ano, klidně jsme mohli být sourozenci. A také jsem o něm jako o bratrovi přemýšlela. Byli jsme si tak blízcí.

„Slyšel jsem o něm! Ten chlap je miliardář! Až to zjistí Melissa, sedne si z něho na zadek a

bude k neudržení. Pak už ji z první třídy nedostaneme!“

Snažila jsem se jeho vylíčenému obrazu zasmát, ale moc mi to nešlo. Smutné na tom bylo to, že

měl pravdu.

Melissa byla jednou ze tří letušek 757. Právě jsme začali pracovat s novou posádkou. Já se

Stephanem jsme byli nerozluční, ale ostatní členové posádky se každých pár měsíců měnili.

Současná sestava byla ustanovena na tři měsíce a zrovna jsme se začínali poznávat. Prozatím nám

to spolu docela klapalo.

Melissa byla tou nejhlučnější osobou v naší posádce, a tak jsme nevyhnutelně začali právě u ní.

Patřila k těm dívkám, které se staly letuškami proto, aby se seznamovaly s muži. Nebo lépe řečeno,

ulovily bohatého chlapa. Byla u letecké společnosti nová, a tak zákonitě pracovala na hlavní palubě.

Jak sama říkala, jen dočasně. Pošilhávala po mé pozici letušky první třídy, a dokonce po

Stephanově postu hlavního stevarda.

Stephan a já jsme pracovali v naší malé společnosti už čtyři roky, a tak nám místo v první

třídě plným právem náleželo. Melissa nastoupila ani ne před šesti měsíci, což znamená, že ještě

nejméně šest měsíců zůstane tam, kde je, a teprve potom může zažádat o přesun do první třídy.

Poté bude trvat dalších šest měsíců, než její žádosti bude vyhověno, a do té doby si o první třídě

může nechat jen zdát.

Místo toho bude čekat na zavolání, připravená zastoupit jakýkoli let, bez sebemenší možnosti si

něco dopředu naplánovat. A když konečně dostane pravidelnou linku, bude to nejhorší linka s

krátkými nočními přejezdy z letiště přímo do hotelu. Podle toho, co jsem věděla o zlatokopkách, s

ni

miž jsem během dlouhých let pracovala, se nic z toho nehodilo do jejich machinací.

Melissa měla to štěstí, že na příští tři měsíce byla přidělená do naší skupiny. Jednalo se o

poklidné lety s pravidelnými nočními přestávkami v New Yorku. Mohli jsme se ubytovat v

našem nejlepším hotelu, který stál jen dva bloky od Central Park. Naše posádka už byla zkušená a

tak jsme se všichni divili, když se v našem středu objevil nováček. Přesto si Melissa neustále

stěžovala a dávala najevo, že ona patří do první třídy. Svým neustálým kňouráním pomalu

začínala lézt všem na nervy.

Než se Stephan odebral do kokpitu, aby let probral s piloty, povzbudivě mi sevřel rameno. To

byl hlavní důvod, proč Stephan byl vedoucí stevard, zatímco já jen letuška první třídy. Nesnášela

jsem jednání s piloty. Stephan s nimi vycházel skvěle. Často předstíral, že spolu chodíme, když o

mě některý z pilotů projevil zájem nad rámec mých pracovních povinností. Většina z lidí, s

nimiž jsme pracovali, si myslela, že patříme k sobě. Stephan to nikdy zcela nepopřel. Začal se tak

chovat před mnoha lety a já jsem ho naprosto chápala. Když totiž řekl rodičům, že je gay, nastaly

mu krušné časy, takže se není co divit, že se stal poněkud diskrétnějším.

Bezhlučně jsem otevřela láhev šampaňského a zručně ho rozlila do pěti sklenic. Zhluboka jsem se

nadechla, abych se uklidnila. Byla jsem zvyklá zvládat jistou dávku nervozity, a i když jsem spíše

nervní typ, nedávám to na sobě znát. Jenže na tenhle druh nervozity jsem zvyklá nebyla.

S předstíranou jistotou jsem vyšla z palubní kuchyňky. Když s přehledem dokážu ve výšce

deseti tisíc metrů udržet tác plný sklenic se šampaňským, a to dokonce při mírné turbulenci a na

osmicentimetrových podpatcích, zcela jistě dokážu obsloužit pár cestujících ve stojícím letadle.

Vedla jsem si docela dobře. Ruka se zklidnila, krok nabyl jistoty, a to všechno dokud jsem nevzhlédla od země a nestřetla se přímo s pronikavým pohledem uhrančivých očí pana Cavendishe.

Zdálo se, že za krátkou dobu naší známosti se stalo jeho zvykem upřeně mě pozorovat. Jeho štíhlá elegantní postava si hověla v koženém sedadle krémové barvy s nenucenou lhostejností, která však chyběla jeho pohledu. Je to právě jeho spalující pohled, který mě tak znervózňuje? Zřejmě ano. Zřejmě to však mělo také něco do činění s faktem, že to byl nejkrásnější chlap, jakého jsem kdy poznala. A že jsem jich poznala spousty. Zosobňoval hned několik typů. Od seriálových hrdinů k filmovým, až po dokonalé modely. K čertu, vždyť Stephan byl také modelový materiál. Jenže tenhle chlap byl prostě nejdokonalejší a nejkrásnější mužský, jakého jsem za svých třiadvacet let viděla.

Zdál se prostě bezchybný. Možná to bylo jeho dokonalou zlatavou pokožkou v kombinaci s pískově hnědými vlasy, které dopadaly na límec sněhobílé košile. Jeho intenzivní výraz by člověk čekal od někoho s tmavýma očima, ale jeho byly tyrkysově modré s neuvěřitelnou schopností nahlédnout až do duše. Měla jsem pocit, že o mně ví věci, které nemohl vědět.

Když jsem tam stála jako zkoprnělá a upřeně na něho zírala, nenuceně se na mě usmál. Jeho rty vypadaly tak měkké, poddajné, lemující neskutečně bílé zuby. Dokonce i jeho nos byl dokonalý, rovný a bez chybičky. Prostě vypadal skvěle.

Napadlo mě, a to ne poprvé, jak je ten svět nespravedlivý, že jeden člověk vypadá tak dokonale,

a navíc je od svých dvaceti let miliardář. Každý, kdo se narodil s takovými výhodami, musí být

jistě nesnesitelný. Je zřejmé, že v celém svém životě ani jeden den netrpěl. Jistě mu šlo vždy

všechno tak snadno, že se stal arogantní a zhýralý, znuděný věc

mi, po kterých my ostatní toužíme. Sice nic z toho na něm nebylo patrné, ale jak taky, když byl tak oslnivě krásný.

Rychle jsem přerušila chod svých myšlenek. Věděla jsem, že jsem nespravedlivá. Vždyť toho muže vůbec neznám a nemám právo soudit ho jen proto, jak vypadá a že vím, že je miliardář. Až doposud jsem si neuvědomila, jak dokážu být zahořklá k těm, kteří měli v životě více štěstí než

já. Moje vlastní výchova byla drsná a brutální, na vlastní kůži jsem zažila, co to je chudoba, ale to mi nedává ani to nejmenší právo odsuzovat někoho jen proto, že je ke mně zdvořilý. Opakovala jsem

si to stále dokola, ale nic to neměnilo na faktu, jak silně mě přitahoval. Ten nechtěný pocit ve mně

vyvolával touhu otočit se na podpatku a utéct.

Ztěžka jsem polkla ve snaze zvlhčit náhle vyschlé hrdlo. „Vítejte, pane Cavendishi.“ Snažila

jsem se zdvořile kývnout hlavou na pozdrav, ale při tom pohybu jsem nebezpečně nahnula tác.

Pan Cavendish neuvěřitelně rychle vyskočil ze své ležérní polohy, popadl tác a zručně ho

vyrovnal. Zabránil tak hotové katastrofě. S hrůzou jsem pozorovala, jak část šampaňského

vystříkla a dopadla na rukáv jeho šedého saka. Ten oblek stál jistě víc, než byl můj měsíční plat.

„Omlouvám se, pane Cavendishi,“ vyhrkla jsem celá bez dechu, což jen přispělo k mé nervozitě.

Prsty volné ruky si prohrábl rovné pískově plavé vlasy. Bylo to neuvěřitelné, ale hedvábné

prameny se ihned vrátily na své místo. Takové vlasy má jen supermodel. K čertu s ním.

„Nic se neděje, Bianco,“ uklidňoval mě sametově hlubokým hlasem. Dokonce i jeho hlas byl

nespravedlivě dokonalý. Překvapilo mě, že si zapamatoval mé jméno.

Galantně vyrovnal tác, a když jsem ho ujistila, že mám vše pod kontrolou, zase ho pustil.

Odmítl skleničku, kterou jsem mu nabízela, a já jsem si vzpomněla, že ani minule se nedotkl

žádného alkoholu.

„Jen trochu vody,“ řekl s vřelým úsměvem.

Dokončila jsem nabídku šampaňského a vzhledem k tomu, že jsem stále měla jen pět cestujících,

mi to netrvalo příliš dlouho.

Odložila jsem tác do kuchyňky a vrátila se, abych posbírala kabáty.

Když jsem se znovu přiblížila k panu Cavendishovi, právě telefonoval, ale i přesto mě sledoval

pronikavým pohledem. Naše oči se střetly a já jsem cítila, jak se mi prudce rozbušilo srdce.

„Smím vás poprosit o vaše sako, pane Cavendishi?“ zeptala jsem se roztřeseným hlasem.

„Pokusím se vyčistit tu skvrnu od šampaňského a pak vám ho pověsím na ramínko.“

Postavil se a vstoupil do uličky, aby se mohl svléknout. Najednou se ocitl tak blízko, až jsem

zalapala po dechu. Byla jsem svou vlastní reakcí zděšená. Vždy jsem se považovala za naprostého

profesionála a byla jsem na sebe za to hrdá, nicméně má reakce na okouzlujícího pana Cavendishe tedy profesionální rozhodně nebyla.

Navzdory své výšce jsem mu stěží dosahovala po nos. Byl zřejmě stejně vysoký jako Stephan,

možná o kousek vyšší. Vedle vyšších mužů jsem vždy byla celá nesvá, ale tento vysoký muž měl

na mě zcela jiný vliv. Vzbuzoval ve mně pocit ženskosti. Docela se mi ten pocit líbil, ale byla

jsem z něho nervózní.

Svlékl si své drahé sako a podal mi jej. Zůstal jen ve sněhobílé košili s modrou vázankou.

Všimla jsem si, že i když je štíhlý, je dobře stavěný a pod košilí se mu rýsují pevné svaly. Při

pohledu na dokonalost jeho postavy mi vyschlo v ústech.

„Jen mi sako pověste, Bianco,“ řekl mi něžně.

„Ano, pane,“ zamumlala jsem hlasem, který jsem stěží poznávala.

Dokončila jsem obchůzku svého úseku a unikla za závěs palubní kuchyňky, kde jsem

urovnávala nápoje v servírovacím vozíku. Pak mi však nezbývalo nic jiného, než opět

předstoupit před pana Cavendishe s ukázkou, která je nutná před každým letem.

Upřeně mě pozoroval, pohled modrých očí nikdy neopustil mou tvář. Nechápala jsem, co ho

na mně tak fascinuje. Pochopila jsem, že se o mě zajímá, ale proč, to jsem neměla ani tušení.

Obvykle, když jsem zaujala nějakého muže, jeho oči jsem cítila na celém těle, nikdy ne ve tváři.

Dnešní ukázka postrádala jakoukoliv eleganci. Byla spíše snůškou nemotorných pohybů.

Chvějícími se prsty jsem nešikovně bojovala s každou přezkou. Když bylo po všem a já usedla na

místo letušky, připravená k vzlétnutí, s úlevou jsem si oddychla. Potřebovala jsem chvíli klidu,

abych se vzpamatovala. Jenže mi to nebylo dopřáno. Seděla jsem téměř naproti sedadlu pana

Cavendishe. Stálo mě to veškeré úsilí, abych celou dobu, co letadlo stoupalo do vzduchu, uhýbala

pohledem a nepodívala se mu do očí.

Kapitola 2

Pan Štědrý

Stephan mi srdečně sevřel ruku. Oba jsme milovali ten pocit, když se letadlo vzneslo do vzduchu. Znamenalo to pro nás příslib něčeho nového. Nových míst. Nových

dobrodružství. Letmo jsem se na něho pousmála a rychle jsem vykoukla okýnkem po mé pravé ruce, abych se vyhnula pohledu na pana Cavendishe.

Když jsem se nakonec odhodlala a podívala se jeho směrem, byla jsem překvapená náhlou změnou. Seděl nehnutě jako socha, jeho oči byly jako dva kusy ledu. Sledovala jsem jeho pohled a uvědomila si, že upřeně pozoruje Stephanovu ruku, která mimovolně držela tu mou. Jistě to

vypadalo, jako kdybychom byli pár. Já a Stephan jsme tak působili často a ani jednomu z nás to nikdy nevadilo, spíše naopak. Kromě našich blízkých známých a Stephanových milenců si všichni mysleli, že patříme k sobě. Nicméně představa, že si to myslí i pan Cavendish, mi z nepochopitelných důvodů vadila. Přesto to nevysvětlovalo jeho náhlou změnu. Vždyť jsme se stěží znali.

Rychle jsme vystoupali do tří tisíc metrů. Po dvojitém gongu, který oznamoval naši výšku, jsem

rychle vstala a začala připravovat horké ručníky, zatímco Stephan, jako obvykle se naklonil těsně

za mě, jako by mě objímal, a do ucha mi zašeptal: „Půjdu na hlavní palubu. Mají tam plno.“

Úkosem jsem se na něho podívala. „Za chvíli tady budu hotová a půjdu jim pomoct. Dneska je

řada na mně, ne?“

Jednalo se o naši běžnou rutinu. Když totiž v první třídě bylo prázdno a hlavní paluba byla jako

vždy plně obsazená, jeden z nás dvou tam zaskočil a vypomohl. Na obsloužení pěti lidí rozhodně

nebylo zapotřebí dvou stevardů, ale Stephan vypomáhal minule, takže teď byla řada na mně.

Políbil mě do vlasů a nesouhlasně zakroutil hlavou. „Potřeboval bych s Jakem probrat tu jeho

zprávu z minulého týdne. Pomůžu mu a zároveň si o tom promluvíme. Přeju ti hodně štěstí.“ A s

těmi slovy zmizel. Ztěžka jsem si povzdychla. Dneska jsem opravdu chtěla pracovat v zadní

části. Pomohlo by mi to uniknout před panem Překrásným. Jenže zřejmě mi to skutečně nebude

dopřáno, a tak budu muset bojovat.

Když jsem rozdávala horké ručníky, pan Cavendish na mě ani nepohlédl. Proč mi to tolik

vadilo? Neměla bych se jím tolik zaobírat.

Rychle jsem obešla cestující a servírovala nápoje. Zdálo se, že pár v zadní části první třídy byli

docela velcí pijani, ale druzí dva si dali jen vodu a vypadalo to, že se pomalu ukládali ke

spánku. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby usnuli dřív, než skončím s roznáškou občerstvení.

Chopila jsem se servírovacího vozíku a nabízela sýr, krekry a olivový dip. Obejít celou palubu

mi nezabralo ani pět minut. Pan Cavendish si vzal malý talířek sýru a vodu, zadní pár totéž, ale poslední dva odmítli a zavřeli oči. A jak jsem předpokládala, dřív než jsem se vrátila do kuchyňky,

už spali.

Když jsem sbírala použité talíře, udivilo mě, že dokonce pár, který popíjel koktejly, tvrdě usnul.

Takže je jsem odhadla špatně. Byli to pijani, ale i ospalci.

Pan Cavendish byl najednou jediný pasažér, který byl v první třídě vzhůru.

Představa, že jsme sami, byla podivně vzrušující. Závěsy do první třídy byly diskrétně zataženy

a světla v celém letadle ztlumena.

V tichosti pracoval na svém laptopu a zdálo se, že není vůbec ospalý. Bude snad pracovat celou

noc? Nedovedla jsem si představit, že bych s ním měla letět do New Yorku a třeba jen na chvíli si

zdřímla. Náš let bude trvat čtyři hodiny a čtyřicet pět minut a teď jsme byli skoro v polovině

cesty. Určitě má něco důležitého na práci, protože jinak by alespoň na chvíli zavřel oči a

odpočinul si.

Přišla jsem k němu, naklonila se a tichým hlasem, abych neprobudila ostatní cestující, se zeptala:

„Můžu vám něco přinést, pane?“

Poprvé, co jsme vzlétli, mi opět věnoval plnou pozornost. „Smím vás o něco požádat, Bianco?“

zeptal se mě uhlazeným tónem hlasu.

Tázavě jsem povytáhla obočí. „Ano, pane. Co pro vás můžu udělat?“

Povzdechl si a ukázal na prázdné místo vedle sebe. „Na chvíli se posaďte a povykládejte si se

mnou.“

Nervózně jsem se rozhlédla kolem sebe a nevěděla, jak na jeho prosbu reagovat. Posadit se

vedle pasažéra bylo krajně neprofesionální, ale požádal mě o to a byl jediný cestující, který byl v

oddělení první třídy vzhůru.

„Sedněte si, Bianco. Nikomu to nebude vadit.“ Líbí se mi způsob, jakým vyslovuje mé jméno.

Miluju to, a právě to mě znervózňuje. Jeho tón hlasu byl skoro intimní, jako by mě hladil.

Zhluboka jsem se nadechla a konečně se vedle něho posadila. Mírně jsem se k němu natočila,

ruce složené v klíně, a nervózně jsem si uhlazovala šedou látku sukně.

„Patříte se Stephanem k sobě?“ zeptal se bez okolků, když jsem k němu vzhlédla.

Na chvíli jsem ohromením ztuhla. Něco tak netaktního jsem od něho nečekala. Předpokládala jsem, že tak zaměstnaný muž, který si během dlouhého letu nedovolí ani na chvíli zdřímnout,

bude mít zcela jiné myšlenky.

„Ne, pane,“ odpověděla jsem dřív, než jsem si vše stačila promyslet. „Jsme nejlepší přátelé, ale to

je vše.“ Proč mu něco takového říkám? Zeptala jsem se v duchu sama sebe.

Ohromeně jsem sledovala, jak zvedl elegantní ruku, natáhl ji ke mně a dlouhé štíhlé prsty se

něžně obkroužily okolo mého zápěstí. Podívala jsem se mu zpět do tváře a on se usmíval. Hruď se

mi zvedala a zase klesala tak prudce, že tento pohyb byl zřetelný pouhým pohledem. Moje prsa

nebyla příliš objemná, což samozřejmě vím a určitě to neuniklo ani jeho pohledu. Ale najednou

jsem měla pocit, jako by mi ztěžkla s každým nádechem a výdechem. Cítila jsem, jak mi ztuhly

bradavky, a byl to příjemný pocit.

Čte mi snad myšlenky? Všimla jsem si, že až teprve teď jeho zrak sklouzl dolů k mým ňadrům. Ostatní muži na ně nepokrytě zírali nebo k nim mluvili hned od začátku, a tak tato změna pro mě

byla osvěžující.

Natáhl ruku k úzké pánské vázance mezi mými ňadry a opatrně po ní přejel prstem. Z hrdla

mu unikl hluboký povzdech a pak rychle ucukl rukou, jako by se spálil.

Tiše si odkašlal. „A vídáte se s někým?“ zeptal se s pohledem znovu upřeným do mých očí.

Skousla jsem si spodní ret a zakroutila hlavou. Jeho pohled se zaměřil na mé rty. Každý můj

pohyb sledoval tak intenzivně, že jsem od něho nedokázala odtrhnout zrak.

„Dobře,“ řekl. Můj ty bože, skutečně se to stalo, nebo to je jenom sen? „Když dorazíte do hotelu,

asi si potřebujete na chvíli zdřímnout. V kolik vstáváte?“

K čertu, ten na to jde teda zhurta. Bylo to tak neobvyklé, až mě to docela vykolejilo. Většinou

kolem mě muži nejdříve nenápadně kroužili, než se odvážili něco víc. Musím

říct, že mi pomalejší způsob vyhovoval podstatně více. Mě to chránilo před trapnými situacemi a je před ztrátou hrdosti. S panem Cavendishem to však bylo jiné. Když se mě tak přímo zeptal, cítila jsem téměř jako povinnost odpovědět mu také na rovinu a pravdivě.

„Obvykle spím tak čtyři hodiny. V sobotu brzy ráno odlétáme do Las Vegas, a kdybych spala déle, pak bych byla celou noc vzhůru.“

V hlavě si všechno rychle přepočítal a pak řekl: „Tak v poledne?“

Přikývla jsem a přemýšlela proč. Mohla jsem mu přece jednoduše říct, že s ním nikam nepůjdu.

Ani s ním nebudu dělat jiné věci, které má zcela zjevně na mysli…

„Kolem oběda pro vás pošlu auto,“ oznámil. Takže ani se mě nemíní zeptat. Zdálo se, že mi to

jednoduše nařizuje. Proč jen mám takový problém vyslovit prosté ,ne‘?

„My dva si musíme promluvit,“ pokračoval. „Mám pro vás nabídku.“

Slovo nabídka v mých uších rozezvučelo varovný signál a já jsem se konečně vzpamatovala.

„Ne, pane Cavendishi. Sice mě váš zájem těší, ale musím odmítnout. Já s vámi na rande nepůjdu.“

Ohromeně zamrkal. Než zkusil další taktiku, chvíli mlčel. „Já jsem vás ale nezval na rande.

Tohle jsem opravdu neměl na mysli.“

To je dobře, říkala jsem si v duchu a chlácholila své pošramocené ego. Samozřejmě že mě nezval na

rande. Zřejmě neprožil jediný den svého života, aniž by nepracoval, takže nějaké randění si ani

nemohl dovolit. Najednou jsem chtěla, aby mi všechno vysvětlil, a doufala jsem, že to zabije

veškerý nechtěný zájem, který k němu cítím.

„Tak co přesně jste měl na mysli?“ zeptala jsem se chladným hlasem.

Propaloval mě žhavým pohledem, prsty opět klouzal po mé úzké vázance. Ze všech sil jsem musela odolávat nutkání, abych se nepodívala dolů a nezkontrolovala, zda ztvrdlé bradavky netrčí

i přes látku košile a vesty. „Mám pocit, že my dva jsme velice kompatibilní. Vlastně jsem si tím

jistý. Pojďte dneska se mnou na oběd a já vám to dokážu. Pokud ani potom nebudete mít zájem, pak

vás samozřejmě nechám být. Slibuju vám však, že vás dokážu zaujmout. Se mnou se budete mít

dobře, Bianco. Jsem velice štědrý muž…“

Odtáhla jsem od něho ruku. Nevěděla jsem, co si mám o našem rozhovoru myslet. Bylo mi tak

trochu nevolno, ale přitom jsem byla vzrušená, což mě samotnou překvapovalo. „Prosím, už

dost,“ řekla jsem upjatě. „Ničím takovým mě zaujmout nemůžete, věřte mi. Nevím, čím jsem ve

vás vzbudila takový dojem, ale já rozhodně nejsem žádná zlatokopka. Já o vaši štědrost nestojím.

Vlastně po vás vůbec nic nechci. Ale na palubě je s námi letuška, která by vám jistě vyhovovala.

Pošlu ji za vámi. Té můžete nabízet peníze, nebo co vlastně zahrnuje ta vaše zatracená štědrost. Já

vás však ujišťuju, že rozhodně nejsem ten typ, který hledáte.“

Snažila jsem se vstát, ale znovu mě chytil za ruku. Zůstala jsem sedět a hleděla na ruku, která

doslova zajala mé zápěstí. „Takhle jsem to vůbec nemyslel, Bianco. Nechtěl jsem, aby to vyznělo

tak… nedelikátně. Velmi mě přitahujete a rád bych s tím něco udělal.“ Usmál se na mě takovým

způsobem, až mi po zádech přejel mráz. Z jeho úsměvu vyzařovala vášeň a živelná touha.

„Prosím, poobědvejte se mnou. Všechno v klidu probereme.“ Když domluvil, uvolnil mé zápěstí.

„Ne, děkuji, pane Cavendishi.“ Rozhodně jsem vstala, odešla do kuchyňky a rezolutně za sebou

zatáhla závěs.

Zhluboka jsem dýchala, v duchu počítala do sta a snažila se zklidnit, když se za mnou náhle

objevil.

Otevřela jsem pusu, abych ho vykázala do patřičných mezí, ale on mě políbil. Byl to hladový, dychtivý polibek, který jsem ještě nikdy předtím neokusila. Zřejmě proto jsem nevěděla, jak mám reagovat. Stála jsem tam jako zkoprnělá, jen mé rty se pohybovaly a tvarovaly podle jeho. Všechno to

bylo tak nespravedlivé. Jako by nestačilo, že je krásný a má peníze, ale navíc uměl takhle božsky

líbat. Zřejmě je dobrý absolutně ve všem, pomyslela jsem si znechuceně. Jeho jazyk vnikl do mých úst a

já jsem tiše zasténala. „Přisaj se k mému jazyku,“ rozkázal mi drsně, když se na chvíli odtáhl, aby

popadl dech. Byla jsem doslova šokována. Něco takového jsem nikdy nezažila. Přesto jsem ho

poslechla, což mě samotnou překvapilo, a začala jsem ho sát. Nejdříve opatrně, ale pak silněji. Z

hrdla mu unikl ochraptělý sten a dychtivě se ke mně přitiskl. Plně jsem ho vnímala, mé tělo bylo

citlivější než kdy jindy. Náhle jsem na břiše ucítila jeho pevný ztopořený penis a překvapeně jsem

se odtáhla. „Dotkni se mě,“ rozkázal a podíval se mi přímo do očí.

Ztěžka jsem polkla. „Kde?“ zeptala jsem se touhou zastřeným hlasem.

„Na hrudi a na břiše. Dotýkej se mě tam, kde bys chtěla, abych se dotýkal já tebe.“

Poslechla jsem ho a začala třít místa okolo plochých bradavek. Pozorovala jsem jeho rty a

všimla si, jak si je olízl. Kývl hlavou, abych pokračovala. Dlaní jsem sklouzla dolů k jeho břichu.

Svaly měl všude, kde jsem se ho dotýkala. Pohladila jsem ho po pažích, které byly silnější a

pevnější, než jak jsem je odhadovala. Na první pohled působil velice elegantně a bylo těžké uvěřit,

že někdo takový může mít svalnatou a pevnou postavu. Aby získal to, co má ukryto pod

dokonale padnoucím oblekem, musí na sobě několik hodin denně tvrdě makat. Dotýkat se

takového těla bylo děsivé a zároveň vzrušující.

Rozepnul si několik knoflíků košile. „Dotkni se mé pokožky,“ nařídil příkře. Poslechla jsem

ho, ale jedna část mého bytí mumlala: Do hajzlu, nemůžu uvěřit tomu, že jsem to udělala. Poslechnout

jeho rozkazy mi však připadalo tak přirozené. Cítila jsem se skvěle. Snažila jsem se oběma rukama

vklouznout pod jeho košili, ale on mi jednu něžně odstrčil. Konečně jsem cítila jeho horkou kůži –

hebkou a bez chlupů. Napadlo mě, zda se holí.

Políbil mě do dlaně ruky, kterou před chvílí odstrčil, a položil si ji na rameno. Viděla jsem svou

vlastní ruku, jak pomalu klouže po jeho těle dolů k pevnému penisu. Najednou jsem ho popadla

do dlaně a sevřela. Vydal ochraptělý sten a rychle mě odstrčil. Usmál se na mě, ale v jeho výrazu

byl smutek. „Tady ne. Ještě ne. Poprvé ti to chci udělat v posteli.“

Ustoupil stranou a vytvořil mezi námi bezpečnou vzdálenost. S pohledem upřeným na mou

tvář si rychle zapnul košili a upravil se. Vytáhl telefon. „Dej mi své číslo,“ řekl.

Náhle jsem se vzpamatovala. Co to dělám? Nechci s ním mít nic společného. Tím jsem si byla

naprosto jistá.

Zakroutila jsem hlavou. „Ne,“ pronesla jsem rozhodně. Zdálo se, že ho moje odpověď nejdříve

překvapila a pak

pobavila. Svým chováním mě doháněl k šílenství.

Začala jsem couvat, dokud jsem se zády nedotýkala dveří letadla. „Nemám zájem,“ řekla jsem

rozhodným hlasem.

Vsunul si ruce do kapes a nenuceně se opřel o desku stolu. Jazykem pomalu přejížděl po bílých

zubech. Skvěle si to užívá, pomyslela jsem si otráveně. Fakt, že ho někdo odmítl, je tak nezvyklý, že ho

to prostě baví. Když znovu promluvil, v hlase se mu zračil smích. „A co takhle kafe? Je to

dostatečně neutrální? Dej mi své číslo a zajdeme spolu na kafe.“

Znovu jsem zakroutila hlavou. „Ne, děkuju. Takové věci prostě nedělám. Opravdu nemám

zájem.“

Koutek jeho úst se pozdvihl do ironického úšklebku. Pohledem hltal mou hruď, která se vzrušeně vzdouvala. Podívala jsem se dolů a s hrůzou jsem si všimla, že mám tak ztuhlé bradavky, až mi trčí dokonce přes tři vrstvy látky.

„Přehnu tě přes koleno pokaždé, když mi budeš lhát, Bianco.“ Jeho hlas byl klidný, ale s

nebezpečným podtónem. Na chvíli jsem se udiveně zarazila. Jistě si dělá legraci, nebo snad ne? Celé mé

tělo se po jeho komentáři napjalo a já jsem věděla, že to je více ze vzrušení než z pohoršení.

„Podívejte se, nejsem jedna z těch, co takové věci dělají, takže jste se

musel zmýlit. My dva se k sobě rozhodně nehodíme.“ Prstem si přejel po své vlastní vázance jako

před malou

chvílí po mé. „Nejsem si jistý, zda to byla lež, nebo jen prostě nevíš, jak je to příjemné, být jedna z

těch, co to dělají. Nebo jestli se k sobě hodíme. Já ti to však můžu ukázat. A ukázal bych ti to velmi

rád. Až s tebou skončím, budu tvé tělo znát mnohem lépe než ty a budeš mě prosit, abych

pokračoval. Každá sebemenší částečka tvého těla se mi podřídí. Teď mi upřímně řekni, že z

představy, jak jsi mi v posteli podřízená, nejsi celá vlhká?“

Ta otázka způsobila, že jsem pevně stiskla kolena k sobě, ale moje zrádné tělo zviklalo mé

skálopevné odhodlání. Zřejmě moc dobře ví, co dělá. Ví, které tlačítko má stisknout, aby mě

mohl sexuálně ovládat. Jenže přesně to jsem nechtěla. Nebo snad chtěla?

Zdálo se, že mi čte myšlenky. Samolibě se ušklíbl. „Mluvím tady o živelném sexu a o

podřízenosti. Brzy zjistíš, Bianco, že svá slova myslím vždy vážně.“

„Prosím, opusťte kuchyni, pane Cavendishi. Já svůj názor nezměním.“

Z kapsy vytáhl svou vizitku, opatrně se jí dotkl mých rtů, brady a pak přejel po mém hrdle.

Cítila jsem, jak se celá chvěju. Těsně pod pravou bradavkou jsem měla malou kapsičku. Do ní mi

vizitku vsunul, pohled stále upřený na mou

tvář. „Je tam mé číslo. Budu rád, když se mi ozveš. A to v kteroukoliv noční či denní hodinu.“

Strnule jsem čekala, dokud se neotočil, neodešel z kuchyňky a nevrátil se na své místo. Když

se asi o čtyřicet minut později vedle mě objevil Stephan, ještě stále jsem tam nehnutě stála.

Zatáhl za sebou závěs a užasle se na mě podíval. „Jsi v pořádku, holubičko?“ opatrně se mě

zeptal. Usmála jsem se dětské přezdívce, kterou mi dal, když nám bylo čtrnáct. Vždycky mě

rozesmála, a proto ji používal.

Přikývla jsem. Měla bych mu říct o fiasku pana Překrásného, ale ne teď. Ani ne tento týden.

„Co si myslíš o panu Cavendishovi?“ zeptal se mě téměř nevinně. Až příliš nevinně.

Upřeně jsem se na něho podívala. „Ty jsi s ním mluvil?“ Neurčitě pokrčil rameny, ale takhle

vždycky krčil rame

ny, když odpověď byla ano. „Měl jsem pocit, že má o tebe zájem. Copak ti nic neřekl?“

Upřeně jsem mu hleděla do očí. „Mě by spíš zajímalo, co řekl tobě.“

„Tak půjdeš s ním na rande, nebo ne?“ vypálil. „Samozřejmě že ne. Moc dobře víš, že já nerandím.

Co tě

to najednou popadlo?“

Kývl hlavou, stále vypadal podezřele nevinně. „Jednou budeš muset začít, holubičko. Mladá

krásná žena nemůže nerandit až na věky. A když už se to má stát, není nikdo lepší než tenhle

chlápek. Mám z něho dobrý pocit.“ Rukou kývl směrem, kde seděl pan Cavendish.

Ukázala jsem na něho prstem. „Tohle mi už víckrát nedělej. Všichni přece nemusí randit. Já se

ti nepletu do tvého milostného života a ty se zase nepleť do toho mého.“

V obranném gestu zvedl obě ruce. „To byla jen malá přátelská rada, Bee. Ale slibuju, že toho

nechám. Víš, že stojím vždy při tobě.“

Byla jsem ráda, že jsme si všechno vyjasnili. Přistoupil ke mně blíž a políbil mě na čelo. „Mám tě

rád, Bee,“ zamumlal do mých vlasů. To byl jeho způsob, jak vyjádřit své city. To byl jeho způsob,

jak ukazovat lásku a porozumění. Můj ne. Tedy kromě Stephana.

Rovněž jsem mu vtiskla polibek. „Já tebe taky, Steph.“ Zbytek letu mi připadal nekonečný,

přesně jak jsem

předpokládala. Snažila jsem se stále něčím zaměstnat, ale let se neskutečně vlekl. Nic se nedělo,

všude bylo ticho a ručičky na hodinkách, jako by se zastavily. Když jsem nakoukla do kabiny,

zjistila jsem, že usnul dokonce i pan Cavendish. Dlouho jsem ho pozorovala, jak spí. Byl tak

poklidný a bezbranný a vypadal prostě skvěle. Ve spánku byl až hříšně krásný. Dlouhé černé řasy

dopadaly na tváře a vytvářely temné půlměsíce. Musela jsem si přiznat, i když nerada, že bych ho

mohla pozorovat třeba celou noc. Tolik jsem se ho chtěla dotknout. Do čela mu spadla jedna hustá

kadeř vlasů. Chtěla jsem ji dát zpátky na své místo. S lítostí jsem myslela na všechny části jeho těla,

kterých bych se chtěla dotknout, ale nikdy se nedotknu. Minuty běžely a já jsem si uvědomila, že

bych měla začít něco dělat. Zatřásla jsem hlavou, abych se zbavila dotěrných představ, a začala se

připravovat na přistání.

Když jsme usedli na svá sedadla, uvědomila jsem si, že ho opět pozoruju. Stále dřímal a já jsem

z něho nedokázala spustit zrak, i když otevřel oči. Ospale zamrkal a dezorientovaně se rozhlížel

kolem sebe, rychle se však vzpamatoval a zahleděl se mi přímo do očí. Snažila jsem se o neutrální výraz. Konečně se mi podařilo od něj odtrhnout zrak, a místo něho jsem se podívala na Stephana. I

on mě upřeně pozoroval a tvářil se překvapeně.

„On se ti líbí,“ zašeptal a v hlase se mu odrážel údiv. „Ne.“ To bylo vše, co jsem mu

odpověděla.

Kapitola 3

Pan Znervózňující

Výstupní můstek letadla na letišti JFK v New Yorku byl jiný než v MacCarran v Las Vegas,

takže cestující museli projít první třídou a vystoupit prvními dveřmi. To

znamenalo, že jsem musela rychle rozdat kabáty, aby cestující první třídy nemuseli čekat. Když

jsem panu Cavendishovi podávala kabát, zdvořile jsem kývla hlavou. „Přeji hezký den, pane

Cavendishi.“

Střelil po mně mírně otráveným pohledem. „Prosím, říkejte mi Jamesi,“ zamumlal. Naklonil se

ke mně a zašeptal mi přímo do ucha: „Samozřejmě jen na veřejnosti, jinak v soukromí jsem pan

Cavendish.“ S poznámkou, která mě dočista rozhodila a zmátla, se otočil k odchodu.

Stephan mě pozoroval s tázavě povytaženým obočím, a když jsem se postavila vedle něho,

abych vyprovodila ostatní cestující, zeptal se mě: „Co ti říkal? Ten výraz jeho tváře, a pak tvůj…“

Jen jsem zakroutila hlavou. „To je jedno.“

Musím se vzpamatovat a vrátit se k tomu, co ve svých citech důvěrně znám a co mi vyhovuje.

To, že mě tento muž tolik přitahuje, je pro mě… cizí. Tak trochu jsem si připadala, jako by mě

někdo vytrhl z mého běžného života a umístil doprostřed rozehrané hry. Do hry s pravidly, které

jsem

neznala. A navíc jsem si vůbec nebyla jistá, jestli se ta pravidla chci naučit. V duchu jsem si stále opakovala, že jsem udělala dobře, když jsem Jamese Cavendishe odmítla. Je pro mě příliš velkým soustem. Je moc hezký, moc bohatý a moc zkušený. Takže i kdybych chtěla s někým chodit, což

já nechci, tenhle muž by v žádném případě nepřicházel v úvahu. Navíc má o sexu zcela očividně zvláštní představu. Mám své vlastní démony a začínat si s někým takovým je to poslední, co bych potřebovala. Ale přesto, ať jsem se v duchu přesvědčovala o svém správném rozhodnutí sebevíc, musela jsem uznat, že je prostě fascinující. A děsivý. A vzrušující. Věděla jsem, že důvodem, proč

mi po jeho slovech vzrušením běhal mráz po zádech, bylo jistě mé násilné dětství. Jako že mě přehne přes koleno… Z mnoha návštěv u terapeuta jsem věděla, že věci, které člověka v dětství děsily, ho v dospělosti můžou spíše přitahovat, a dokonce vzrušovat. Ta představa se mi vůbec nelíbila. Tvrdě jsem pracovala na tom, aby mě mé dětství nedostihlo, abych se nestala jeho obětí. A právě proto se musím vyhýbat mužům, jako je James Cavendish.

Sice mě to stálo trochu přesvědčování, ale když jsem si vyzvedla zavazadla a čekala na ostatní

členy posádky, měla jsem naprosto jasno.

Já a Stephan jsme šli v čele naší malé skupinky. „Hm, pro šálek kávy bych vraždil. Nedáme si

jeden?“ zamumlal, když jsme míjeli stánek s čerstvou kávou.

Překvapeně jsem se na něho podívala. „Ty víš, že bych pak neusnula, ale jestli chceš, tak s

tebou počkám a klidně si ho dej.“

Pokrčil rameny a s pohledem upřeným ke stánku řekl: „Tak ne, raději počkám, až se trochu

prospím.“

Podívala jsem se stejným směrem jako on a uviděla jsem pana Cavendishe, který stál ve frontě

na kafe. Záhadně se usmál a hlavou kývl na Stephana. Rychle jsem se podívala

na svého přítele z dětství a překvapeně jsem konstatovala, že se také usmívá a kývá hlavou na pana

Cavendishe.

„Stephane, co to má znamenat?“ zeptala jsem se tiše, aby mě ostatní členové posádky nemohli

slyšet.

Jen našpulil rty. Právě jsme míjeli pana Cavendishe, a tak jsem upjatě kývla na pozdrav.

Rozhodla jsem se být zdvořilá, ale chladná. Doufala jsem, že jsem to zvládla na výtečnou.

„Co je? Jen jsem ho pozdravil,“ obhajoval se nevinným tónem. Vůbec se mi to nezamlouvalo.

Když jsem Stephana poznala, byl to čtrnáctiletý výrostek, který lhal tak skvěle, že dokázal zapřít i

nos mezi očima. Měl dlouholetou zkušenost, kterou časem ještě vytříbil. Jenže já jsem ho znala lépe

než ostatní a ze mě teda blázna rozhodně dělat nebude.

„Máte spolu něco domluveného, je mi to jasné. Řekni mi, oč se jedná. Tys mu dal mé číslo?“

Uraženě se na mě podíval. „Něco takového bych nikdy neudělal.“

S úlevou jsem si oddychla. Stephan mohl být prvotřídní lhář a podvodník, ale mně by nikdy

nelhal. Když řekl, že Jamesi Cavendishovi mé číslo nedal, pak to je pravda a já jsem to mohla

nechat být.

Cestou do hotelu se ve služebním autě vzrušeně debatovalo o plánech na večer. Ukázalo se,

že se všichni sejdou v jednom malém baru na rohu hned vedle hotelu, společně si dají skleničku a

pak zajdou na karaoke. Při té představě jsem se nepatrně zachvěla. Na můj vkus to byla trochu příliš

hlučná zábava, ale co už? Byla to nová posádka a já jsem nechtěla být jediná, která trhá partu,

když ostatní nadšeně souhlasili.

Také jsem věděla, že Stephanovi se líbí jeden z tamních barmanů. Posledních několik měsíců se

vzájemně poznávali a nacházeli k sobě cestu. Stavili jsme se tam na oběd nebo na večeři pokaždé,

když jsme byli ve městě. Stephan si byl

na devadesát devět procent jistý, že s ním barman flirtuje. Trvalo však dlouho, než našel odvahu, aby se zeptal, zda je gay.

Stephan o vážný vztah nestál. Zřejmě na něj ještě nebyl připravený a já jsem si nebyla jistá, zda vůbec někdy bude. Navíc ostatní gayové se nechtěli stýkat tajně, jako by dělali něco špatného.

Věděla jsem, že Stephan dává přednost vztahům s gayi, kteří se se svou sexuální orientací příliš nechlubí stejně jako on, protože pak bylo snadnější držet vše pod pokličkou. Ale také bylo mnohem obtížnější se s někým takovým seznámit. Navrhovala jsem mu, aby si zkusil najít vhodnou známost

přes internet, že by to pro něho mohlo být snadnější, ale Stephan to kategoricky odmítl. Řekl, že

seznamovat se přes internet mu připadá tak nějak zvrhlé. V některých věcech byl dost staromódní.

„Jsi nějaká zamlklá, holubičko,“ zašeptal mi Stephan do ucha. Melissa v autě právě podrobně

líčila, co si večer vezme na sebe a co bude na karaoke zpívat. Její výběr Sexy girl mě vůbec

nepřekvapil. „Půjdeš s námi do baru?“ zeptal se a já jsem v jeho otázce cítila prosbu. Myslel si, že

se chci vypařit, ale to bych mu nemohla udělat. Barman byl první gay, který Stephana po hořkém

rozchodu loni v létě zaujal, a pokud mě potřeboval jako morální podporu, pak tam rozhodně budu.

Podívala jsem se na něho. Sledoval mě velkýma očima a nedočkavě čekal na mou odpověď.

Sakra, zdá se, že je připravený dnes v noci provést zásadní krok. Rozhodla jsem se, že ho déle nebudu

trápit.

„Půjdu, ale musíš mi slíbit, že mě nebudeš nutit zpívat ani tančit.“

Dychtivě přikývl, na tváři chlapecký úsměv. „Toho se nemusíš bát. Vím, že bys musela být

namol, abys stoupla

na pódium, a já si nevzpomínám, kdys byla zrovna ty naposledy opilá.“

Ale já ano, bylo to před několika lety. Přesně měsíc po mých jednadvacátých narozeninách,

kdy jsem sice měla na nějakou tu skleničku nárok, ale záhy jsem zjistila, že já a alkohol prostě

nejdeme dohromady. Od té doby jsem si dávala pozor, ale to neznamená, že si s členy posádky

nedám skleničku. Rozhodně jsem ji dnes potřebovala. Cítila jsem, jak jsem celá napjatá, a nemohla

jsem se toho pocitu zbavit. Proč bych se jednou za čas nepobavila. „Možná dneska nezůstanu jen u

jedné skleničky vína.“

Udiveně se na mě podíval. „Skutečně?“ On sám toho moc nevypil, ale rozhodně zvládl více než

já.

Pokrčila jsem rameny. „Možná.“

„Ok, kotě,“ řekl a objal mě okolo ramen.

„Vy dva jste jako hrdličky,“ zapředla Melissa, když viděla jeho gesto.

Oba jsme se na ni usmáli. Neznali jsme ji tak dobře, abychom se jí svěřovali, a upřímně řečeno já

jsem silně pochybovala, že se s ní někdy dokážu spřátelit. Vždy jsem se snažila dát lidem šanci,

ale z Melissy jsem měla takový divný pocit. Připadala mi nedůvěryhodná, i když jsem konkrétně

nemohla říct proč. Vždyť nebyla nijak zákeřná ani nic podobného. Otevřeně přiznávala, že její

životní cíl je získat bohatého a vlivného muže, který se o ni bude starat.

„Líbí se mi, jak jí říkáš,“ prohlásila Melissa.

Stephan se na ni usmál. „Jestli chceš, také ti budu říkat kotě.“

Zachichotala se. Kdykoliv se ocitla v blízkosti pilotů, vždy byla sladší a příjemnější než jindy.

„To je roztomilé, ale mnohem více se mi líbí holubičko. Včera jsem tě slyšela, jak jsi jí tak říkal.“

Něžně se na mě usmál. „Tak to je jen pro Bee.“

Spráskla ruce. „Ach, tady musí být nějaký milostný příběh. Miluju příběhy.“

Nakrčila jsem nos. Dneska se tedy opravdu předváděla. Podívala jsem se na dva piloty, kteří

seděli na předních sedadlech služební dodávky. Podle afektovaného způsobu, jakým se chovala,

bych řekla, že musí mít na jednoho z nich spadeno.

První pilot byl mladší a hezčí než kapitán. Jmenoval se Jeff, pokud si dobře vzpomínám. Měl

husté hnědé vlasy a atraktivní hnědé oči. Byl vysoký se svalnatou postavou. Já bych však vsadila

spíše na kapitána, protože jeho plat byl mnohokrát vyšší než Jeffův.

Kapitán, jehož jméno bylo na devadesát osm procent Peter, byl starší s prošedivělými vlasy, s

pivním mozolem a očima, které nikdy neudržel daleko od ženského výstřihu. Když se na kapitána

zářivě usmála, bylo mi jasné, že jsem měla pravdu. „A co ty, Petere, také máš rád zamilova

né příběhy?“ zeptala se ho.

Oplzle se na ni usmál. „Uhodlas.“

Stephan zakroutil hlavou. „Tento příběh je jen o mně a o Bee. Ale Petere, umírám zvědavostí,

jakou serenádou nás dnes večer pobavíš ty.“ Stephan nenuceně změnil téma hovoru. Od Petera se

mu dostalo rozesmáté odpovědi, že nic takového nemá v plánu, a pak už konverzace proudila

směrem, který udal.

Kapitola 4

Pan Překrásný

Probudil mě zvuk mého budíku, ale vstávala jsem s mnohem menším nadšením než obvykle. Celé

čtyři hodiny jsem sebou házela a převracela se z boku na bok. Snažila jsem se co nejrychleji usnout,

ale marně. Odpoledne budu sotva stát na nohou. Když jsem vešla do koupelny hotelové

ho pokoje, měla jsem pěkně mizernou náladu. „Nepůjdeme si zacvičit?“ volal na mě Stephan z

vedlejší

ho pokoje, jakmile jsem se vrátila z koupelny.

Naše ložnice sousedily jako vždy, když jsme nocovali v tomto hotelu. Byli jsme tady častými

hosty a personál jsme znali natolik dobře, aby nám vždy vyšel vstříc. Dveře mezi ložnicemi jsme

nechávali otevřené. Dlouhé roky jsme byli spolubydlící a až nedávno jsme se stali sousedy, takže

nám toto uspořádání vyhovovalo. Oba jsme se ve společnosti toho druhého cítili dobře a uvolněně.

Mou jedinou odpovědí bylo šťavnaté zaklení. Hlasitě se zasmál. „Ty doby, kdy jsi vypadala

dobře i bez cvičení, jsou definitivně pryč.“

Nevybíravě jsem mu odsekla a on se znovu zasmál.

O chvíli později vešel do mé ložnice a v ruce držel kávu z mého oblíbeného bistra na rohu ulice.

Pohled na kouřící nápoj mi zvedl náladu.

Šibalsky se na mě usmál. „Pomůže to? Velké moka se sójovým mlékem a nemíchat.“ Vyjmenoval mou objednávku, i když nemusel. Na první pohled jsem poznala, že se jedná o mou oblíbenou kávu.

Ušklíbla jsem se. „Jsi nejlepší.“ „To je fakt,“ souhlasil.

Společně jsme se vydali do tělocvičny. Hotelová posilovna nepatřila právě k těm nejlépe

vybaveným. Jeden eliptický trenažér, jeden běžící pás, jedno stacionární kolo a pár činek. Já jsem

hodinu vydržela na kole, zatímco Stephan přeskakoval z eliptického trenažéru k běžícímu pásu a

asi půl hodiny zdvihal činky. Byla to jeho běžná rutina, a když jsem ho tak viděla, připadalo mi, že

je všechno v nejlepším pořádku. Poslouchala jsem hudbu ze svého mobilu a bylo mi dobře.

Stephan měl pravdu. Nejraději bych dnešní den proležela v posteli, ale to by bylo to nejhorší, co

bych mohla provést. Pohyb mi udělal jenom dobře. Když jsme skončili, připadal mi svět tak nějak

lepší.

Rozhodli jsme se, že k obědu si dáme sendvič. Byl překrásný jarní den v New Yorku a já jsem si

vychutnávala naši procházku rušnými ulicemi. „Co takhle piknik v parku?“ navrhla jsem, když

jsme čekali v dlouhé frontě.

Přikývl. „To je dobrý nápad.“

Nebyl to piknik v pravém slova smyslu, ale sedli jsme si na volnou lavičku, ukusovali sendvič a

pozorovali kolemjdoucí lidi. „Co si oblečeš večer do baru?“ zeptal se mě Stephan mezi

jednotlivými sousty.

Vždy jsme do sebe ládovali jídlo takovou rychlostí, jako bychom se báli, že nám prostě

zničehonic zmizí. Když jsme si nedávali pozor a nesoustředili se, oba jsme to do sebe házeli jako

vyhladovělí bezdomovci. Pokud jsme byli sami, neměli jsme před sebou co skrývat. To byl jeden z

hlavních důvodů, proč jsme byli taková nerozlučná dvojka.

„Nejam,“ zahuhlala jsem s příliš plnou pusou. Sáhla jsem po láhvi s vodou, kterou jsem stále nosila s sebou, abych ušetřila peníze, a zhluboka jsem se napila.

„Nevím,“ opakovala jsem podstatně zřetelněji. „Je docela teplo. Asi nějaké šortky a blůzu.

Nemíním se bůhvíjak parádit, ale všichni budou nastrojení, tak vedle nich nechci vypadat jako

nějaký vandrák.“ Hlavou jsem kývla na pohodlné šedé tričko, černé šotky a zelené běžecké botasky,

které jsem měla na sobě. „Nejraději bych šla v tomhle, ale vím, že bys to neschvaloval. Proto na sebe

hodím něco decentnějšího, slibuju.“

„Budu potřebovat, abys mi pomohla vybrat nějaký outfit. Musím vypadat hodně sexy. Dnes

večer chci totiž navrhnout Melvinovi, jestli by se mnou nechtěl chodit,“ řekl Stephan a já jsem se

usmála. Přesně tahle slova opakoval poslední měsíc už několikrát. Ale souhlasila jsem.

Vrátili jsme se zpátky do svých pokojů, kde jsme se osprchovali a připravili se na večer.

Mezitím jsme neustále tlachali. To byla výhoda propojených pokojů a otevřených dveří.

Vybrala jsem si plizované černé šortky a černobílou blůzu bez rukávů volného střihu. Tenhle

styl oblečení jsem měla nejraději. Pohodlný, ale dostatečně ženský. Náušnice a vhodné boty –

hlavně pohodlné – a byla jsem připravená na jakoukoliv společenskou událost.

Dnes večer jsem si vzala sandály na nízkém podpatku. Z malé šperkovnice, kterou jsem vždy

nosila s sebou, jsem vytáhla malou stříbrnou brož. Vlasy jsem si důkladně rozčesala a nechala je

rozpuštěné. Dosahovaly mi do půli zad.

Rychle jsem si upravila makeup. Řasenka a růžový lesk na rty mi přišly dostačující. Poněvadž

mi na dnešním večeru příliš nezáleželo, byla jsem připravená jako první. Seděla jsem na

Stephanově posteli a trpělivě ho pozorovala, jak si zkouší všechno, co měl s sebou.

Nakonec jsme se shodli na šedém polo tričku a na plátěných modrých kalhotách, které velice elegantně splývaly z jeho štíhlých boků. Příprava mu trvala sice podstatně déle, ale fakt mu to seklo. Vypadal jakou živoucí Abercrombie & Fitch. Řekla jsem mu to a on se zasmál, i když nemohl skrýt, že ho toto přirovnání potěšilo.

Dorazili jsme do baru chvíli před čtvrtou, ale už tak bylo plno. Nebyl to bůvíjaký bar, ale spíše tradiční irská nalévárna, nicméně stál uprostřed Manhattanu a byl pátek večer, kdy majitel pravidelně pořádal karaoke, takže jsem se tomu vůbec nedivila.

Stephan využil svůj šarm a netrvalo dlouho a seděli jsme u baru, za kterým obsluhoval Melvin.

Ani na chvíli jsem nezapochybovala o tom, že to zvládne. Měl v sobě vzácnou kombinaci kouzla

a charismatu, kterým málokdo dokázal odolat. Většině lidí by se v tuto dobu sehnat volná místa

v přeplněném baru nepodařilo.

Vřele jsme se přivítali s Melvinem a zdálo se, že nás rád vidí. Zvláště Stephana, i když ke mně

byl velice pozorný. Vždy jsem se snažila spřátelit s každým, na kom Stephanovi záleželo. Byl moje

jediná rodina a pro mě bylo důležité sblížit se s lidmi, kteří mu připadali zajímaví.

Hádala bych, že Melvin byl asi tak našeho věku, něco přes dvacet. Byl vysoký, štíhlý a s

jemnými rysy. Jeho národnost jsem odhadnout nedokázala. Měl pleť barvy bílé kávy, nakrátko

ostříhané černé vlasy a světle zelené oči. Byl velmi krásný a měl neuvěřitelně kouzelný úsměv.

Stephan má dobrý vkus, pomyslela jsem si.

„Co vám můžu nabídnout?“ zeptal se Melvin hlasitě, aby překřičel okolní dav. Skousla jsem si

spodní ret a podívala se na Stephana. Už dlouho jsem si nedala žádný alkoholický nápoj, takže jsem nevěděla. Stephan jen pokrčil rameny a mrkl na Melvina. To teda bylo zatraceně odvážné. Melvin se mírně zarděl a plaše se usmál.

„Překvap nás. Něco alkoholického,“ řekl Stephan hravě. Melvin se usmál. „Panák nebo koktejl?“

„To i to. Ochutnáme, co nám doporučíš,“ odpověděla jsem. Významně hvízdl a začal nám

připravovat pití.

Náhle jsem uslyšela falešné tóny a podívala jsem se k pódiu. Byli jsme dostatečně daleko,

abychom slyšeli jeden druhého, ale se skvělým výhledem. Co jiného bych taky mohla čekat, když

místa k sezení zařizoval Stephan. „To s karaoke začínají tak brzy?“ zeptala jsem se Stephana

překvapeně.

Přikývl. „Asi ano. I když mi to připadá zatraceně brzo. Jestli chtějí, abychom poslouchali

takovou hrůzu, měli by počkat, až se trochu opijeme.“

Se smíchem jsem přikývla.

Netrvalo dlouho a Melvin byl zpátky. Namíchal nám tak lahodný koktejl, že mě ani na chvíli

nenapadlo, že bych se z něho mohla opít. Pak před každého postavil panáka. Přičichla jem si a

ohrnula nos. Bylo to sakra silné.

„Co je to?“ zeptala jsem se. „Jägermeister. Věř mi, je to dobré.“

Stephan se na něho usmál. „Já ti věřím,“ řekl a kopl panáka do sebe. Když položil prázdnou

štamprli na stůl, ohromeně vydechl. „Je to zatraceně dobré.“

Kopla jsem do sebe svého. Věděla jsem, že tohle je jediný způsob, jak to zvládnout. Měli pravdu,

bylo to dobré a téměř okamžitě jsem cítila, jak se mi točí hlava. OK, pomyslela jsem si. Měla bych

trochu zvolnit. Po tak dlouhé době bez alkoholu stačil jeden panák, aby to se mnou zamávalo.

Melvin před každého z nás postavil sklenici ledové vody a šel obsluhovat další. Pokud Stephan

doufá v Melvinovu přízeň, bude muset počkat dlouho do noci. Bar byl každou minutou stále

přeplněnější.

Melvin měl plné ruce práce, ale přesto si každou chvilku udělal čas, aby se u nás zastavil a prohodil

se Stephanem ně

jaké to slovo, a já jsem si pomyslela, že to je dobré znamení. Zcela jasně dával Stephanovi naději, že

se nejedná jen o kamarádství. Vypila jsem svůj první koktejl příliš rychle a teď přede mnou stála

prázdná sklenička. „Dala bych si ještě jedno martini,“ zamumlala jsem nakloněná ke Stephanovi.

Můj hlas však zněl silněji, než jsem zamýšlela. Jo, musím trochu zvolnit. Stephan se na mě usmál a

také dopil sklenici.

Melvin před nás ihned postavil dvě martini. Bylo nad slunce jasné, že jsme speciální hosté.

Ukázal na nás prstem. „Další runda bude překvapení.“ Mrkl na Stephana a zase odešel.

Široce jsem se na Stephana usmála. On mi úsměv opětoval. Doslova zářil štěstím. Snad ještě

nikdy jsem ho neviděla tak šťastného, a to trochu zlepšilo i mou náladu. Na svém bývalém

partnerovi byl doslova závislý a stále se nemohl vzpamatovat z jejich rozchodu, takže jsem byla

ráda, že se konečně posunul o kus dál. „Měli bychom to rychle vypít. Jsem zvědavý na to

překvapení,“ pobízel mě Stephan.

Zasmála jsem se a vzala z barového pultu svou skleničku. Na opatrnost jsem jaksi zapomněla. Chtěla jsem vědět, co nás čeká. Se Stephanem jsme se nerozumně vsázeli, kdo bude mít dopito

jako první. Znovu jsem to do sebe kopla a vykřikla: „Vyhrála jsem.“

Jakmile Stephan odložil svou skleničku, s dokonalým načasováním před nás Melvin položil

další. „Kamikadze,“ zakřičel, aby přehlušil strašný randál, který se nesl z pódia. Poděkovala jsem

mu. Stejně tak Stephan, který mu ještě stačil sevřít ruku. Od Stephana to bylo neobyčejně

odvážné gesto. Melvin rozpaky celý zrudl, usmál se na Stephana a vrátil se k ostatní hostům.

Šťastně jsem se na Stephana culila. „Vypadá, že ho fakticky zajímáš. Seš si toho vědom, že jo?“

zeptala jsem se.

Přikývl. Najednou se zdál velmi plachý, ale šťastný. „Ano, jsem.“

Netrvalo dlouho a začali se scházet ostatní členové posádky. Jako první se objevila Brenda.

Byla to žena středního věku, hádala jsem jí asi tak okolo třicítky. Vídala jsem se s ní méně než s

ostatními, protože pracovala v zadní části paluby, zatímco já v přední, ale připadala mi velice

milá. Doufala jsem, že až spolu strávíme trochu více času, budou z nás dobré přítelkyně. S úsměvem

šla naším směrem.

Měla nakrátko střižené tmavě hnědé vlasy, které podtrhovaly výrazné lícní kosti. Byla střední

postavy a nesmírně jí to slušelo. Věděla jsem, že je vdaná a že má děti, ale podrobnosti jsem

neznala. Měla jsem v plánu se jí příležitostně na rodinu zeptat.

Přivítali jsme ji poněkud hlučněji, než bylo naším zvykem, a ona opětovala naše pozdravy se

shovívavým úsměvem. „Vy dva tady už nějakou dobu sedíte, co?“

Stephan trval na tom, že se musí posadit na jeho místo, a ona nabídku po chvilce váhání přijala.

„Je to jeden z mála gentlemanů, které znám,“ řekla mi. Přísahala bych, že si myslí, že mi dva

patříme k sobě, a tak jsem ji při tom nechala. Během pěti minut se uvolnilo místo po mé druhé

straně a Stephan se ho bravurně zmocnil. Culila jsem se na něho. „Jak to jenom děláš?“ zeptala

jsem se a otočila se jeho směrem.

Povytáhl obočí. „Ty bys to měla vědět lépe než kdokoliv jiný, Bee. V tomhle mám dlouholetou

praxi. Přemluvit někoho, aby mi u baru uvolnil místo, je pro mě hračka.“

Jako druhá se objevila Melissa. Přistoupila k nám a znuděně se rozhlížela kolem sebe. Pomyslela

jsem si, že zřejmě vyhlíží kapitána Petera. Byla ve skvělé formě. Na sobě měla bílou mini sukni a

oslnivě růžový top bez rukávů a s hlubokým výstřihem, který se skvěle hodil k jejím tmavě rudým

vlasům. Růžová látka byla tak tenká, že jsem ihned mohla konstatovat dvě věci. Měla umělá prsa

a neměla podprsenku.

Byla nízkého vzrůstu, ale na dnešní večer si vzala vysoké jehlové podpatky. V bílých střevících se pohybovala tak jistě a elegantně, jako by je nosila denně. A podle toho, co jsem věděla, tomu skutečně tak bylo. Měla na sobě silnou vrstvu makeupu, rty ohnivě rudé a řasy tak husté a dlouhé,

že se podobala modelkám z plakátů ze třicátých let. Byla velmi krásná. Což o sobě pochopitelně

věděla. Bylo to znát z jejího znuděného výrazu a nenucených pohybů.

„Zdravím,“ řekla bez úsměvu. Bylo to, jako by na nás nechtěla plýtvat svými drahocennými

úsměvy, které má vyhrazeny jen pro vyvolené.

„Ahoj,“ odpověděla jsem a Stephan a Brenda se přidali. Všimla jsem si, že Stephan jí nenabídl

své místo. Věděla jsem, že mu leze nervy, aniž by mi cokoliv řekl. Nedalo se o ní říct, že by se v

práci přetrhla, a zcela neskrývaně dávala najevo, že je něco víc než ostatní. To byly dvě vlastnosti,

které jsme já ani Stephan neschvalovali.

Jako další se objevili piloti. Přišli společně. Nebyla jsem si jistá, zda bych je bez uniformy vůbec

poznala, ale jejich příchod signalizovala náhlá změna v Melissině chování, která najednou

překypovala vlídností a humorem. Se Stephanem jsme se na sebe významně podívali.

Všichni jsme se přivítali a pak se Melisse nějak podařilo ukořistit židli vedle Brendy. Kapitán

Peter byl prakticky přilepený na její záda. Snažila jsem se na ně nezírat. Nebyli příliš diskrétní a

bylo více než zřejmé, že dnes v noci odejdou společně. Pohledem jsem sklouzla k prstenu na

prsteníčku kapitánovy levé ruky, kterou objímal Melissu okolo ramen. Hm, pomyslela jsem si.

Tohle jsem nesnášela. Nechápala jsem, proč se lidé berou a pak se chovají takto. Jen mě to ujistilo

v mém mínění ohledně Melissy. Kapitán stál tak blízko, že nebylo možné, aby si prstenu nevšimla,

když jsem ho viděla i já, a to jsem seděla o tři místa dále. K čertu, vždyť je na ni tak nalepený, že ho

musí cítit na zádech.

Rozhodla jsem se, že si nebudu kazit večer a budu je prostě ignorovat. Byl kolem mě takový ruch,

že to nebylo těžké.

S nevolí jsem si všimla, že druhý pilot, Jeff, se postavil za mou židli a naklonil se ke mně.

Když jsem se na něho podívala, usmál se. Kývl na drink, který stál přede mnou. „Co to piješ?

Vypadá to dobře.“

Řekla jsem mu to a on se přisunul ještě blíž. Kousek jsem se odtáhla. Nesnášela jsem, když se mě

lidé snažili jakoby náhodou dotknout, a zdálo se, že on je jedním z nich.

O chvíli později mě o tom jen ujistil, a to když vypil svůj drink, natáhl ruku a dotkl se mých vlasů.

Ucukla jsem. „Líbí se mi tvé vlasy,“ téměř křičel, aby přehlušil dav. „Když je máš rozpuštěné,

vypadají jako tekuté zlato.“

Otočila jsem se k němu zády a vyprázdnila další sklenici. Ano, teď už to bylo jisté. Byla jsem

opilá. Zachytila jsem Stephanův a Melvinův významný pohled a přesně jsem věděla, co znamená.

Stephan se snažil Melvinovi říct, aby mi přestal nalévat.

Zamračila jsem se a naklonila se k němu. Výhrůžně jsem mu zabořila prst do hrudi. „Opovaž se.

Ještě jsem skoro nic nevypila a dneska večer potřebuju relaxovat. To je poprvé za celý den, co

jsem schopná přestat myslet na pana Překrásného.“

Zdálo se, že Stephan je připravený se se mnou dohadovat, dokud jsem však z úst nevypustila

poslední větu. Když se tak stalo, hlasitě se rozesmál. „Pan Překrásný?“

Přikývla jsem a on se rozesmál ještě hlasitěji. „To tedy je. James Cavendish je příliš krásný, než

aby byl skutečný. Musím říct, že mě to trochu děsí,“ přiznala jsem se.

Stephan se přestal smát. „Proč?“ zeptal se vážným hlasem.

Zakroutila jsem hlavou. „Nevím přesně, ale je to takový zvláštní druh strachu. Neumím ho

přesně popsat. Jediné co vím, je, že se od pana Překrásného musím držet co nejdál.“

Na poslední větu jsem kladla tak velký důraz, že jsem si toho všimla, i když jsem byla namazaná.

Najednou se Stephan zadíval za mě a údivem se mu rozšířily oči.

„Co se děje?“ zeptala jsem se hlasitě. Ano, byla jsem naprosto opilá. „Tak co je? Stojí snad za

mnou pan Překrásný nebo tak něco?“

Stephan našpulil rty a já jsem měla najednou podivný pocit, že jsem trefila do černého. Otočila

jsem hlavu a zírala jsem přímo do zářivě modrých očí. „Ahoj, pane Překrásný,“ řekla jsem poněkud

tišeji, ale stále jasně opilým hlasem.

Kapitola 5

Pan Vytrvalý

Ihned jsem se podívala na Stephana. „Zrádce,“ přecedila jsem skrze zuby.

V obranném gestu zvedl obě ruce nad hlavu a nevinně se na mě usmál. „Nedal jsem mu tvé

číslo ani nic takového. Jen se ptal, jestli jdeme večer ven, tak jsem mu to odkýval a řekl kam.

Neudělal jsem nic špatného.“

V duchu jsem k němu vyslala několik šťavnatých nadávek. Těsně u ucha jsem ucítila něčí tvář a

věděla jsem, že to je pan Překrásný osobně. „Pan Překrásný, hm?“ zašeptal mi do ucha. Věděla jsem,

že rozpaky celá rudnu. „Beru to jako kompliment, i když musím říct, že takhle mi ještě nikdo

neřekl.“

„Dobrý večer, pane Cavendishi,“ řekla jsem, aniž bych se otočila.

„Už jsem ti říkal, že pro tebe jsem James. Nebo pan Překrásný, jestli si to přeješ. Pana

Cavendishe si můžeš nechat, až budeme sami.“ Tohle bylo už podruhé, co mi to řekl, a já jsem

nedokázala odhadnout, zda si ze mě dělá legraci. Chci to vůbec vědět? napadlo mě. Ne, nechci,

odpověděla jsem si rozhodně v duchu.

Snažila jsem se naprosto všechny ignorovat. Až na Melvina. Úporně jsem na něho mávala ve snaze

přimět ho, aby

mi nalil další drink, jenže on zase ignoroval mě. Nejasně jsem si uvědomovala, že Stephan stojí s

Jamesem za mými zády a baví se o mně.

James se ani nepohnul a stál těsně za mnou, čímž se snažil dát najevo, že my dva patříme k

sobě. Byl tak blízko, že se mi skoro otíral o záda. Kdybych se pohnula třeba jen o centimetr, dotkla

bych se ho.

Nepatrně jsem otočila hlavu a uviděla druhého pilota Jeffa, který byl odstrčený stranou. Stál

mezi Jamesem a Stephanem, na tváři podivný výraz. Zcela jasně nevěděl, co si má o vzniklé

situaci myslet. Bylo mi to jedno. Byla jsem ráda, že si zřejmě udělal obrázek o tom, že nejsem k

mání.

Náhle jsem vstala ze židle. Předpokládala jsem, že budu trochu nejistá, ale bylo to horší, než jsem

si myslela. Rychle jsem se opřela o bar, abych získala rovnováhu.

„Hej, opatrně, holubičko,“ varoval mě Stephan.

Okolo pasu jsem ucítila pevnou ruku, která mě přidržovala, abych nespadla, a věděla jsem,

že to není Stephan. „Holubičko?“ zeptal se James pobaveně.

Podívala jsem se na Stephana, který vypadal trochu ostýchavě. „Je to stará přezdívka ještě z

dětských let. Bee ti jednou řekne, jak k ní přišla.“

„Už se nemůžu dočkat. To takhle pije často?“ zeptal se James rádoby nenuceně. Mluvil se

Stephanem o mně a přede mnou, jako bych tam nebyla. Bylo to tak ponižující.

„Furt,“ vyštěkla jsem.

„To je poprvé od jejích jednadvacátých narozenin,“ řekl Stephan klidně. „Což jsou dva roky.“

Jamesovy rty byly znovu těsně u mého ucha. „Vzpomínáš si, co jsem ti řekl, že se stane, když

mi budeš lhát?“ varoval mě mírně. „Tohle je už podruhé.“

Řekl, že mě přehne přes koleno. „Ty mizerný parchante,“ pomyslela jsem si opile.

Sakra, řekla jsem to nahlas. Naštěstí to slyšel jen James. Zasmál se, a dokonce ukázal bílé zuby. Zřejmě to nebral jako urážku. Podíval se mi přímo do očí a přikývl. Zdálo se, že se mnou souhlasí.

„Potřebuju jít na dámy,“ prohlásila jsem nahlas. „Zavedu tě tam, holubičko,“ nabídl se James. Stephan

vstal, jako by chtěl pomoct, ale James na něho kývl, aby zůstal sedět. „Odvedu ji.“

A taky to i udělal. Přehodil si mou paži okolo krku, chytil mě v pase a lehce mě poponášel, zatímco

se prodíral davem a vedl mě k toaletám.

„Proč jsi tady?“ zeptala jsem se neomaleně.

„Dobře tedy. Jsem tady, protože tě chci ošoustat tak, až ani jeden z nás dvou nebude schopný

chodit. Chci to tak moc, že nejsem schopný myslet na nic jiného. Ale protože to teď není možné,

alespoň dohlédnu, aby ses v bezpečí dostala do svého pokoje.“

„Proč to teď není možné?“ zeptala jsem se. Věděla jsem, že to je hloupá otázka, ale byla jsem

příliš nalitá, než abych o tom přemýšlela.

Podíval se na mě s povytaženým obočím. „Dokud budeš opilá, ani se tě nedotknu. Nikdy. Tohle

prostě nedělám.“

„Takže se vzdáváš?“ provokovala jsem ho, ale bylo zřejmé, že ze mě mluví alkohol.

Překvapil mě tím, že mě políbil do vlasů. „Tak to ani náhodou. Stále mám v plánu tě ošukat, ale

ne dnes večer, holubičko. A byl bych ti vděčný, kdyby ses pro příště alkoholu vyvarovala.“ Jeho

polibek a dotek ruky byl něžný, ale hlas ledově chladný.

Zvláštní muž, pomyslela jsem si. Jak může někdo znít tak chladně, když mi říká holubičko?

Náhle jsem se zastavila. Ocitli jsme se na chodbě nedaleko toalet. Otočila jsem se mu v náruči a

přitiskla se k němu. Náhlý kontakt ho tak zaskočil, že se zhluboka nadechl.

Podívala jsem se mu do očí. On se podíval do mých, jeho pohled byl tvrdý a odtažitý. „Ano?“

zeptal se mě ostře.

„Jestli jsem opilá nebo ne, to není tvoje starost, Jamesi.“ Kladla jsem důraz na jeho jméno. Bylo

to poprvé, co jsem ho použila.

Upřeně mě pozoroval. „Jenže já chci, aby byla.“

„Vždyť jsi mi řekl, že se mnou chodit nechceš,“ připomenula jsem mu.

Povzdychl si. „To je pravda. Ale chci jiné věci. Rozhodně chci šanci promluvit si s tebou a udělat

ti nabídku.“

„Tak mluv,“ řekla jsem.

„Promluvíme si, ale až budeš střízlivá. A až budeme mít soukromí.“

Ukázala jsem na něho prstem a stoupla jsem si na špičky, abych si byla jistá, že mě slyší. „Tohle

mi nepřipadá jako povídání.“ Má slova zněla nesrozumitelně a on očividně ustoupil stranou.

Zřejmě se mu nelíbilo, že jsem namazaná. Měl s tím vážný problém. Má omámená mysl začala

osnovat plán, jak tohoto faktu využít ke své ochraně. Pokud se mu nelíbí, že jsem opilá, můžu

předstírat alkoholové opojení kdykoliv, když se ho budu chtít zbavit. Kývla jsem na něho, otočila se

a vydala se k toaletě.

Byla jsem tak nalitá, že jsem si mohla gratulovat, když jsem ji použila bez jakékoli nehody.

Právě jsem si umývala ruce, když se za mnou objevila Melissa. Zdálo se, že je vzrušením celá bez

sebe. „Kdo je ten úžasný chlap?“ zeptala se mě celá bez dechu. Takhle dychtivou jsem ji snad ještě

neviděla, tedy když v místnosti nebyl žádný chlap. A samozřejmě to bylo jen proto, že o jednom

chtěla mluvit.

Ani jsem se nemusela ptát, o kom to mluví. „To je pan Překrásný,“ řekla jsem. Snažila jsem se o

lehký tón, ale když jsem promluvila, slyšela jsem, jak moc jsem opilá.

Vyšla jsem ven dřív, než se mě mohla zeptat na cokoliv jiného. James mě popadl za předloktí dřív, než jsem se stačila lokalizovat. „Byl jsi někdy tak sťatý, že když ses díval do zrcadla, tak ses nedokázal sám sobě podívat do očí?“ zeptala jsem se ho. Myslela jsem to vážně. Skutečně jsem byla

pod obraz. Jen se na mě mlčky podíval.

„Odpověz mi, Jamesi,“ snažila jsem se mu poručit. „Ne,“ řekl bez váhání.

„Zatanči si se mnou,“ navrhla jsem. Přišel čas mé tajné operace. Nenávidí, když mám upito, tak

mu předvedu, jaká dokážu být.

„Ne,“ řekl příkře.

„Dobře. Jistě se najde někdo, kdo si se mnou zatančí. Ty se můžeš dívat.“ Když jsem se snažila

od něho odejít, stisk jeho ruky zesílil.

„Ne, nenajde. Jestli musíš dnes večer tančit, tak jedině sama se sebou.“

Udiveně jsem se na něho podívala. Vrátili jsme se zpátky k baru a já jsem si uvědomila, že je tam

mnohem méně lidí, než kolik tam bylo, když jsme odcházeli na toaletu.

„Kde jsou všichni?“ zeptala jsem se. Jazyk se mi čím dál tím více pletl, ale nedokázala jsem ho

ovládnout. Podívala jsem se na něho a on jen pokrčil rameny. „Copak to už je tak pozdě?“ Sáhla

jsem do kabelky a snažila se najít mobil. „Kde mám telefon?“ mumlala jsem.

„Nechala jsi ho u baru,“ řekl. Rychle jsem se vydala tím směrem, ale on mě zastavil a telefonem

mi mával před obličejem. „Raději jsem ti ho vzal.“

Chňapla jsem po něm, zmáčkla správný čudlík a podívala se, kolik je hodin. „Je teprve osm. Proč

všichni odcházejí? Stalo se snad něco? Oni už zavírají?“

Jeho jedinou odpovědí bylo pokrčení ramen. Ruce měl zastrčené v kapsách. Zadívala jsem se

na něho a náhle jsem si všimla, jak vypadá znuděně a otráveně. Vzpomněla jsem

si na to, jak říkal, že dohlédne, abych se v bezpečí dostala domů. „Nemusíš tady zůstávat. Jsem v pořádku.“

Najednou mě k sobě prudce přitáhl. Ztuhla jsem, ale on si jen přitiskl mou tvář na svou hruď.

„Jsi nesnesitelná ženská,“ řekl mi do vlasů. Snažila jsem se od něho odtáhnout, ale držel mě příliš

pevně. „Velice rád bych tě doprovodil do tvé ložnice. Nemůžu tě tady nechat, když se chováš tak,

jak se chováš.“

„Nic o mně nevíš. Třeba se takhle chovám pořád,“ řekla jsem, ale má slova zanikla v jeho tričku.

Měl na sobě to nejjemnější tričko, jaké jsem kdy cítila. Náhle jsem si uvědomila, že se k němu

tisknu. Vždyť jsem si ani nevšimla, co má na sobě. Rozhodně to nebyl formální oblek.

Odtáhla jsem se a fascinovaně zkoumala jeho vizáž. Měl tričko do véčka s malou kapsičkou na

levé straně. Přesně přes bradavku, pomyslela jsem si. Dokonale padlo na jeho svalnaté tělo a bylo

tááák hebké.

Začala jsem po něm přejíždět rukama a on mě nezastavil. K tričku si vzal ležérní tmavě šedé

kalhoty a boty barvy námořnické modři. Vypadal k sežrání.

„Jednoho dne tě uvážu a budu tě dráždit stejně, jako ty teď dráždíš mě, bez sebemenší šance

se z toho dostat.“ Jeho hlas zněl hebce a upřímně. Okamžitě jsem se zarazila. Ve své ukázce

opilectví si zřejmě nevedu příliš dobře.

Luskla jsem mu prsty před obličejem, jako by mě právě něco napadlo. Vymanila jsem se z jeho

sevření a postavila se bez opory na vlastní nohy. Chvíli mi sice trvalo, než jsem vyrovnala balanc,

ale nakonec se mi to podařilo.

„Mám pro tebe překvapení,“ řekla jsem a vydala se k pultu s karaoke.

Zašeptala jsem dýdžejovi do ucha své přání a on přikývl, přičemž po Jamesovi střelil pohledem.

Přiložila jsem si prst k ústům. „Pšš. To je překvapení pro pana Překrásného.“

James se stoickým klidem sledoval, jak se snažím vyškrábat na malé pódium. Kupodivu tady

nikdo jiný nebyl, a tak jsem přišla hned na řadu. Než jsem odešla na toaletu, řada čekajících sahala

skoro až ke dveřím. Teď však bylo místo před pódiem prázdné.

Byla jsem ráda. Tahle příšerná ukázka bude jen pro Jamese Cavendishe.

Nemohla jsem si pomoct. Když zazněly první tóny písně a já jsem viděla, jak se mu údivem

rozšířil zrak, musela jsem se začít smát. Zklidnila jsem se alespoň natolik, abych mohla začít

odzpívávat text, který se objevil na obrazovce. Ze všech sil jsem křičela do mikrofonu, a když

zaznělo kytarové sólo, předklonila jsem se a divoce házela vlasy ze strany na stranu. Můj ty bože,

málem jsem spadla z pódia.

Rychle přistoupil blíže, jako by mě chtěl zachytit, pokud bych skutečně padala.

Když k němu přistoupila Melissa a začala s ním mluvit, trochu mě to rozhodilo. Skutečně se na

něho musí tak lepit? Zřejmě ano. Pak mu dokonce něco zašeptala do ucha a přitiskla se k němu.

Zdálo se, že mu to nevadí. Místo toho, aby mě pozoroval, si teď vykládal s Melissou. Na dva lidi,

kteří se právě poznali, to byl skutečně dlouhý rozhovor. Nebo se snad znají?

Vypadá to tak, usoudila jsem a rozhodla se, že to zjistím. Když jsem sešla z pódia, hudba ještě

stále hrála.

James s úsměvem pozoroval, jak se k nim blížím. Melissa se ho už nedotýkala, ale stála pořád

hodně blízko.

„Děkuju za překvapení, Bianco. Na tento zážitek do nejdelší smrti nezapomenu.“ V hlase se

mu zračilo pobavení. K čertu, tak tohle jsem v úmyslu rozhodně neměla.

„Vy dva se znáte?“ zeptala jsem se přímo.

Ohromeně se na mě podíval. „Právě jsme se seznámili. Přece spolu pracujete, ne?“

„Tak o čem se asi tak bavíte?“ vypálila jsem jízlivě. „Říkala, že jste dobré přítelkyně. Ptal jsem se

na tebe.“ Podívala jsem se na Melissu. Zdála se trochu v rozpacích,

ale tvářila se odhodlaně. Kdyby měla jen tušení, jak je James bohatý, šla by po něm jak po uzeném.

Pohrávala jsem si s myšlenkou, že jí to řeknu. To by vyřešilo mou situaci. Z důvodu, který jsem

nedokázala analyzovat, jsem se rozhodla pro opak.

Melissa mě chvíli pozorovala a najednou se jí rozjasnil obličej. Popadla mě za ruku, jako

bychom byly skutečně nejlepšími kamarádkami. „Pojď,“ řekla s příliš sladkým úsměvem a táhla mě zpátky na pódium.

Kapitola 6

Pan Perverzní

Chvíli mi trvalo, než jsem se vzpamatovala a uvědomila si, co se vlastně děje. Díky mému stavu mě Melissa vcelku bez potíží vtáhla do duetu. Většinou jsem

tam jen stála, otevírala pusu a občas se mi podařilo vydat ze sebe nějaké to slůvko romanticky

oplzlého textu, zatímco jsem ji fascinovaně pozorovala. Svým erotickým tancem si velice rychle

dokázala získat obecenstvo.

Já jsem jen tak přešlapovala z nohy na nohu a snažila jsem se udržet balanc, zatímco Melissa

předváděla vskutku nevídané kousky. Stoupla si zády k publiku, otočila hlavu a za významného vlnění boků házela přes rameno oslnivé úsměvy na obecenstvo.

Právě jsem byla na řadě a rapovala jsem alespoň mně nic neříkající text, když Stephan zachytil

můj zoufalý pohled. Opustil své místo u baru, kde byl zrovna zabrán do důvěrného hovoru s

Melvinem.

Sakra, vždyť já jsem je vyrušila. Konečně dostal šanci posunout se o kus dál a já to svými

šaškárnami všechno podělala. Připadala jsem si hloupě a provinile.

Upřeně mě pozoroval. Zdálo se, že si mě chce přehodit přes rameno a odnést domů.

Samozřejmě, vždyť on nevěděl nic o mých plánech jak se v očích pana Překrásného jed

nou provždy znemožnit, což se mi právě teď vedlo přímo skvěle. Až moc. Už příliš dlouho vystupoval jako můj starší bratr, než aby mě nechal opilecky se znemožnit.

Když jsem si uvědomila, že nemíří přímo na pódium, aby mě odnesl, oddechla jsem si. Má úleva však neměla dlouhého trvání. Všimla jsem si, že mluví s Jamesem. James ho zaujatě pozoroval

a občas souhlasně přikývl.

Vtom konečně melodie písně umlkla a ozval se potlesk. Melissa mě nadšeně políbila, celá

udýchaná z náročného představení. Je možné, že mě má skutečně ráda? Nebo to je jen komedie pro

Jamese? Jak jsem Melissu znala, řekla bych, že spíše to druhé, ale bylo mi to docela jedno.

Přistoupila jsem ke dvěma vysokým mužům, kteří byli v živé konverzaci, jež byla zcela

bezpochyby o mně.

James si mě ohromeně prohlížel. Zdálo se, že je něčím, co se dozvěděl, šokovaný.

Přistoupila jsem ke Stephanovi a pěstí ho praštila do ramene.

„Cos mu napovídal?“ zeptala jsem se rozzlobeně. „Hejbni zadkem a jdi zpátky k baru, Stephane. Já

jsem v pohodě.“

Stephan se ke mně naklonil. Byl očividně rozrušený a já jsem najednou zostražitěla. Co se s

těmi dvěma k čertu děje?

Políbil mě na čelo a zašeptal mi do ucha: „Prosím, nezlob se na mě. Vím, že bych do toho

neměl zasahovat, ale připadá mi jako skvělý chlap. Bude s tebou zacházet hezky. Kdyby ne, řekl

jsem mu, že mu nakopu tu jeho miliardářskou prdel.“

Nakrčila jsem nos. „To proto si myslíš, že bych se na tebe měla zlobit?“

Nikdy nevypadal roztržitější a já jsem věděla, že v tom je něco jiného. Dokonce se mi ani

nepodíval do očí a nepatrně se zachvěl. Nesnášel, když jsem na něho byla naštvaná. S

naštvanými lidmi měl obecně problém, a zvláště pak

se mnou. Byl to následek strašných věcí, které se mu děly, když byl ještě dítě. Celé roky jsem byla

jeho jediná rodina, a tak se mého hněvu bál. Byl to iracionální strach z toho, že kdybych se na něho

fakticky hodně naštvala, mohla bych ho opustit, stejně jako jeho pravá rodina. Mnohokrát jsem mu

řekla, že to se nikdy nestane, ale přesto se svému strachu nedokázal postavit a vzepřít se mu.

Potřásal hlavou a já jsem v jeho očích viděla paniku, které jsem se obávala. Situace byla tak

naléhavá, že se mi částečně podařilo vystřízlivět. „Co se děje?“ zeptala jsem se.

„Řekl jsem mu, že jsi panna,“ zašeptal mi do ucha. Ztuhla jsem. „Nechtěl jsem, aby ti ublížil. Nebo

aby si o tobě udělal špatnou představu podle toho, jak se dnes chováš. Prosím, nezlob se na mě.“

Jeho prosby nepomáhaly. Soptila jsem, a to pořádně. Odstrčila jsem ho od sebe a ukázala na něho

prstem. „Jdi zpátky na své místo.“

Poslechl mě a se sklopenou hlavou se vrátil k Melvinovi, který se mezi tím věnoval ostatním

hostům. Možná jsem mu zkazila důležitou noc, ale on neměl právo takhle mi zasahovat do

soukromí. Zvláště ne s panem Překrásným.

Otočila jsem se k Jamesovi, který mě upřeně pozoroval. „Takže co bude teď? Sám jasně vidíš, že

pro tebe nejsem to správné zboží. Raději by ses měl porozhlédnout někde jinde,“ řekla jsem a

významně jsem se podívala na Melissu. Možná, že mi Stephan nakonec pomohl vyřešit mou situaci,

napadlo mě.

Šok, který jsem předtím viděla v jeho tváři, tam už nebyl a James se zdál naprosto klidný a

vyrovnaný. Klid a vyrovnanost se však netýkaly jeho očí. Ty mě jako vždy spalovaly intenzivním

pohledem. „Pojď sem,“ řekl.

Dělilo nás několik málo centimetrů, které jsem zdolala dřív, než jsem se rozhodla neposlechnout.

Prsty mi velice

něžně vjel do vlasů, přitáhl si k sobě mou hlavu a sklonil se k uchu. „Mám v plánu tě zkazit. Budu tvůj první a budu se s tebou milovat tak, že zároveň budu i poslední. Jakmile s tebou budu hotový, už nikdy nebudeš chtít žádného jiného muže než mě.“ Jeho drsný šepot mě rozechvíval

po celém těle.

Zamračila jsem se. Je možné, že věděl, že jsem panna ještě předtím, než mu to řekl Stephan? To

proto o mě tolik usiloval? Je to snad nějaký jeho úchylný fetiš? „Takže ty dáváš přednost pannám?“

zeptala jsem se šeptem.

Upřeně se na mě podíval. „Ještě nikdy jsem s žádnou pannou nebyl. Musím však přiznat, že

mě ta představa vzrušuje. Popravdě se mi líbí, že budu tvůj první.“

Ani jsem mu nedokázala říct, že je s tou svou představou směšný. Najednou jsem byla strašně

unavená. Tak unavená, že jsem ani nedokázala odporovat. A to musím vstávat ráno v pět hodin,

abych se připravila na zpáteční let. „Už bych raději šla,“ řekla jsem a on se ihned rozzářil.

„Dobře. Pojďme to říct Stephanovi.“

Když jsme se přiblížili k barovému pultu, Stephan se na mě ani nepodíval.

„Bianca chce jít domů,“ oznámil James Stephanovi. „Dohlédnu, aby byla v pořádku. Na kolik

hodin jí mám nastavit budík?“ Převrátila jsem oči v sloup. Bavili se o mně, jako bych tady nebyla.

„Na pět,“ odpověděli jsme se Stephanem současně. Muži na sebe souhlasně kývli hlavami a na mě

se Stephan zase ani nepodíval.

Věděla jsem, že pokud mu neřeknu, že mu odpouštím, bude ho to trápit celou noc. Přistoupila

jsem k němu a políbila ho na čelo.

„Nezlobím se na tebe,“ řekla jsem mu a sama jsem byla překvapená, že to je pravda. Neměl právo

to udělat, ale

věděla jsem, že se mě jen snažil chránit. Byla to už dlouhé roky jeho práce a bral ji hodně

zodpovědně.

Nepatrně popotáhl a já jsem si s údivem všimla, že mu po tváři stéká slza.

„Děkuju ti,“ zamumlal a já jsem v jeho hlase slyšela úlevu. Jeho úleva byla tak velká, že se

rozplakal, i když to nikdy předtím neudělal.

„Prosím, neplač,“ dojetím se mi zlomil hlas. Když jsem ho takhle viděla, rvalo mi to srdce.

Zvedl hlavu a zdálo se, že je mu lépe. „Jsem v pořádku. Skutečně. Jdi se trochu prospat.

Uvidíme se ráno.“ Usmál se a mávl rukou, abych šla. Také jsem se usmála a otočila se k odchodu.

James mě krátkou cestu k hotelu držel za ruku. Pevně mě svíral těsně nad loktem. Zdálo se, že

má to místo rád. „Se Stephanem jsme o tobě mluvili. Ví, že bych nikdy nezneužil tvého stavu.“

James zřejmě cítil potřebu mi to vysvětlit. „Kdybych nevěděl, že to tak není, myslel bych si, že to

je tvůj starší bratr,“ pokračoval. „Jak dlouho jste si tak blízcí?“ zeptal se.

Letmo jsem na něho pohlédla. Řekla bych, že se ze mě snažil vytáhnout informace o mé

osobě. Na tuhle hru mu nepřistoupím. Zvláště když já o něm nevím vůbec nic.

„Dlouho,“ odpověděla jsem neurčitě. To je jediné, co ze mě dostane. Skoro jsem vystřízlivěla,

takže možnost cokoliv se o mně dozvědět už promeškal. Zvláště když jsem měla v plánu už nikdy

se neopít. Byla jsem svým chováním, které jsem dnes v noci předvedla, docela šokovaná, a to jsem

ještě nebyla úplně střízlivá.

„Měla bys začít brát antikoncepci,“ změnil náhle téma hovoru.

Ohromeně jsem se na něho podívala. „To je snad moje věc,“ odsekla jsem upjatě.

„Když spolu budeme mít sex, pak to bude i moje věc. A měla bys začít. Může to chvíli trvat,

než jsou prášky stoprocentně účinné.“

Rozzlobeně jsem se k němu otočila. „Jen pro tvou informaci: já prášky už dávno beru. Měla

jsem problémy s periodou a pilulky mi pomáhají. Vlastně je beru od puberty… z osobních

důvodů.“ Z důvodů, které mu nikdy neřeknu. Stejně jako fakt, že jsme se Stephanem žili v

opuštěném domě spolu s ostatními bezdomovci a že jsem byla strachy celá bez sebe, že mě

někdo znásilní a já budu těhotná. Tehdy jsem strachy ani nedokázala usnout. Návštěva bezplatné

kliniky mi poskytla jistou dávku klidu. Alespoň co se týkalo těhotenství. „Ale jsi dost namyšlený,

víš to? Nikdy jsem nesouhlasila, že s tebou budu spát.“

„Jaké osobní důvody?“ zeptal se. Samozřejmě že se musel zeptat právě na to, o čem já odmítám

mluvit.

„Raději bych si to nechala pro sebe.“ Vyplázla jsem na něho jazyk.

Stisk jeho ruky zesílil. „Jsi zbytečně podrážděná.“ „Takže teď tě pro změnu budu bombardovat

otázkami já

a jsem zvědavá, jak se budeš cítit,“ vyštěkla jsem. „Zkus to. Výměnný obchod by se mi mohl

vyplatit.“ Na to jsem neměla co říct.

Zbývající cesta do hotelu pak už proběhla mlčky. Když jsme vešli dovnitř, hlavou jsem kývla

na dívku na recepci. Jmenovala se Sarah a mě i Stephana znala. Dokonce jsme si s ní párkrát vyšli.

Hleděla na mě udiveným pohledem. Stejně jako mnozí ostatní si jistě myslela, že já a Stephan

jsme pár.

„Ahoj Sarah,“ zavolala jsem na ni, aniž bych se zastavila. „Ahoj Bianco,“ odpověděla.

„Bezpečnost je tady zatraceně mizerná,“ řekl James, když jsme vstoupili do výtahu a zavřely

se za námi dveře. Znechuceně kroutil hlavou.

Uchichtla jsem se. „Cos čekal? Je to zaměstnanecký hotel na Manhattanu. Bezpečnost tady není mizerná. Prostě neexistuje.“ Znovu jsem se zasmála. Bohatí lidé jsou někdy směšní.

Zamračeně se na mě podíval. „To je příšerné. Kdokoliv může vejít a nikdo ho nezastaví.“

„K tomu jsou na dveřích zámky. Jestli se ti tenhle hotel zdá příšerný, co bys pak říkal, kdybys

viděl jiná místa, kde jsme se Stephanem bydleli?“ Sakra. Tohle jsem nechtěla říct nahlas.

Tázavě se na mě podíval. „Co tím myslíš? Jaká místa? Ještě tam bydlíte?“

Pokrčila jsem rameny a snažila se celou situaci zlehčit. „Chtěla jsem říct, že tohle je

nejbezpečnější zaměstnanecký hotel, jaký znám.“ Ta představa mě znovu rozesmála.

Natáhl ruku pro mou pokojovou kartu a já jsem mu ji bez námitek podala.

„Byl bych rád, kdybys příště bydlela na bezpečnějším místě. Zařídím to,“ řekl, čímž mě doslova

šokoval.

Zakroutila jsem hlavou. „Ne, ne, ne,“ odmítla jsem zcela jednoznačně. „Nevím přesně, co si

myslíš, že děláš, ale rozhodně nebudeš řídit můj život. Na to hezky rychle zapomeň.“

Na tváři se mu objevil tvrdý výraz. „Promluvíme si o tom, až budeš střízlivá.“

Pomyslela jsem si, že je směšný. „Můžeš si promlouvat, o čem chceš, ale nic se na tom nezmění.“

Když jsme vešli do pokoje, všiml si otevřených spojovacích dveří do vedlejší ložnice. Tázavě se

na mě podíval a došel k nim, jako by měl právo nahlížet do mého soukromí. „To je Stephanova

ložnice?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla jsem.

Bez dalších otázek dveře zavřel. Práskla jsem sebou na postel a zavřela jsem oči.

„Musím si nařídit budíka,“ řekla jsem sama sobě nahlas a natáhla se pro kabelku. Hodila jsem

ji na podlahu kdesi vedle postele.

„Udělám to,“ řekl James a já jsem slyšela, jak se přiblížil. Pak jsem zaslechla slabé pípnutí, což

znamenalo, že mám

nařízený mobil.

„Díky,“ zamumlala jsem se stále zavřenýma očima. „Teď už můžeš jít. Vstanu včas. Do práce

jsem se ještě nikdy neopozdila a rozhodně s tím zítra nemíním začínat. Hned, jakmile se mi

přestane točit hlava, tak usnu.“

Neodpověděl a já jsem slyšela, jak se pohybuje po pokoji. Vešel do koupelny, kde se chvíli

zdržel. Postel zaskřípala, jak si sedl vedle mě. Na tváři jsem ucítila chladný odličovač makeupu.

Ztuhla jsem v úžasu. Co to dělá? Něžně mi otíral celou tvář, dokonce i řasy, aby je zbavil líčidla.

„Ty žádný makeup nepotřebuješ,“ prohodil mimoděk. „Máš dokonalou pleť.“ To bylo to nejhezčí,

co mi mohl říct.

„Podívejme se na pana Překrásného,“ zamumlala jsem. „Možná ti také začnu říkat paní

Překrásná.“ Naklonil se

a políbil mě na špičku nosu.

Cítila jsem, že vstal, ale za chvíli se zase vrátil. Když jsem na knoflíku u šortek ucítila jeho prsty,

prudce jsem otevřela oči a zastavila ho svýma rukama. Jediné světlo v místnosti vycházelo z

koupelny, ale přesto jsem mu jasně viděla do tváře.

„Co to děláš?“ zeptala jsem se pomalu.

Odstrčil mi ruce, rozepnul šortky a jediným pohybem mi je stáhl z nohou.

„Starám se o tebe,“ odpověděl klidně. „Slíbil jsem Stephanovi, že na tebe dohlédnu. Takže teď tě ukládám ke spánku. A kdybys náhodou začala zvracet a snažila se ze sebe dostat všechno to svinstvo, co jsi dneska vypila, odnesu tě na

záchod a podržím ti vlasy, aby sis je nezašpinila. Nevrť sebou. Když budeš klidně ležet, převléknu

tě mnohem rychleji.“

Kupodivu jsem uposlechla. Svlékl mi blůzu a oblékl do bavlněného trička, které jsem si sbalila

jako noční košili.

Sundal mi podprsenku, a to aniž by se mě dotkl. Bylo to vskutku zajímavé. Dokonce mi

poskládal šortky a pověsil blůzu, jako by to dělal každý večer. Staral se o mě opravdu dojemně.

Jaký to je podivný miliardář, pomyslela jsem si.

Když byl hotový, zůstal nade mnou stát. Díval se na mě, ruce v kapsách, jako by nevěděl, co se

mnou. Byl na něho zvláštní pohled.

„Můžeš zůstat spát tady,“ řekla jsem mu. „Pokud se ovšem smíříš s nedostatkem bezpečí.“

Nemohla jsem odolat, abych si do něho nerýpla.

Zhluboka se nadechl. „Nebude ti vadit, když budu spát jen v trenýrkách? Je to mnohem

pohodlnější a slibuju, že se nebudu o nic pokoušet. Tedy tentokrát.“

Nebude mi to vadit? Umírala jsem touhou vidět jeho tělo. Chtěla jsem vědět, zda je všude tak

pevný a svalnatý.

„Klidně,“ řekla jsem jedním dechem.

Pak už na nic nečekal. Zul si boty, svlékl kalhoty, tričko i ponožky. Nedokázala jsem od něho

odtrhnout zrak a přála jsem si, aby rozsvítil. Lehl si na záda na druhou stranu postele, ruce

založené pod hlavou, bez přikrývky.

„Jdeme spát,“ řekl.

„Jsi všude tak opálený?“ zeptala jsem se v polospánku, a jestli mi odpověděl, já jsem ho už

neslyšela.

Kapitola 7

Pan Náladový

Zhlubokého spánku mě probudil pronikavý zvuk budíku. Snad ještě nikdy jsem nespala tak tvrdě. Asi proto, že jsem nebyla zvyklá na alkohol. Věděla jsem, že to

bude krušný den s tepající bolestí ve spáncích.

Mobil ukazoval pět hodin ráno, ale mé tělo říkalo, že jsou teprve dvě. Čtyřiadvacetihodinový

pobyt nestačil na to, aby se organismus přizpůsobil časovému posunu.

Nedivila jsem se, když jsem zjistila, že James odešel, ale byla jsem tak trochu zklamaná.

Poněvadž alkoholové zatmění mysli pominulo, věděla jsem, že mám problém. Začala jsem mít

toho zatraceného mizeru ráda.

Šla jsem rovnou do koupelny a sepnula jsem si vlasy, abych si je nenamočila. Rozhodně jsem

neměla čas na to, abych si je ještě musela vysoušet.

Osprchovala jsem se a na vlhké tělo jsem si znovu oblékla vytahané tričko, které jsem si

chtěla nechat, dokud nebude čas se převléknout do pracovního. Jelikož jsme se Stephanem mívali

otevřené dveře, byla jsem zvyklá chodit alespoň částečně decentně oblečená.

Dveře do koupelny jsem měla pootevřené, a tak když jsem uslyšela cvaknutí vchodových dveří,

hrůzou jsem str

nula. Opatrně jsem vykoukla z koupelny a s úlevou a zároveň s údivem zjistila, že je to James.

Aniž by se zeptal, vešel za mnou do koupelny. Trochu mě to vyvedlo z míry, protože ani

Stephan nebyl tak familiární, aby za mnou přišel do koupelny těsně po tom, co jsem se

osprchovala.

Podal mi šálek černé kávy a dvě bílé tablety. Na poličku položil dvě láhve vody.

„Prášky jsou na bolest hlavy,“ řekl na vysvětlenou. „A voda ti udělá dobře. Jsi dehydratovaná.“

Polkla jsem tablety a vypila většinu vody z první láhve. Ještě trocha kávy a zase jsem si

připadala jako člověk.

Všimla jsem si, že se převlékl. Znovu měl na sobě oblek a vypadal odpočatě a čerstvě.

„Vracíš se zpátky?“ zeptala jsem se. Moc jsem toho o něm nevěděla, jen to, že většinu času tráví

v New Yorku. Fascinovaně jsem zírala na jeho dokonalý oblek. Nebyl to ten šedý, který měl na

sobě včera při letu, a i košile a vázanka byla jiná. Snad nikdy nebudu mít šanci, abych si ho pořádně

prohlédla bez šatů. K čertu.

Jak jsem ho tak pozorovala, mé oči se v odrazu zrcadla střetly s jeho. Oba jsme stáli čelem k

zrcadlu a jeho neskutečně krásné oči se doslova vpíjely do mého těla. Následovala jsem jeho pohled

a vše mi bylo hned jasné.

Tenké tričko v kombinaci s vodou se stalo takřka průhledné. To tady klidně můžu stát i nahá,

pomyslela jsem si.

Hltal mě hladovým pohledem, jako kdyby nikdy v životě neviděl nic tak chutného. Byl to

opojný pocit vidět, jak na něho působím.

Stál těsně za mnou, oči přilepené k mým ňadrům. Prsa mi najednou ztěžkla touhou a já jsem

zoufale chtěla, aby se jich dotkl.

Vyzývavě jsem se vyklenula, ramena zatlačila mírně dozadu, hruď vystrčila dopředu. Pod tenkou látkou vlhkého

trička se zřetelně rýsovaly bradavky. Byly tak velké a pevné, jak jsem je snad ještě neviděla.

„Nechci, abys kvůli mně přišla pozdě do práce,“ zamumlal. „Ale tohle musím udělat.“

Přitiskl se ke mně a já jsem na zádech cítila jeho ztopořený penis. Rukama konečně překryl má

ňadra a já jsem omámeně vydechla. Něžně je začal třít a já jsem zavřela oči.

„Dívej se na mě,“ vyštěkl a já jsem automaticky poslechla a v zrcadle se střetla s jeho intenzivním

pohledem.

„Tohle tričko se mi líbí,“ zamumlal, zatímco dál hladil má ňadra. „Roztáhni nohy,“ řekl a také

se tak stalo, jako kdyby mé tělo mělo jakousi dohodu s jeho rty, která šla jaksi mimo mé chápání.

Jednou rukou dál hnětl mé ňadro a prsty třel ztuhlou bradavku, zatímco druhou pomalu

sklouzl po břichu mezi nohy. Proti neznámému útoku se začaly automaticky stahovat k sobě.

„Roztáni je,“ rozkázal a stalo se. „Chtěl bych polaskat každičkou část tvého těla, ale tentokrát

se musím spokojit s tím, že tě udělám. Potřebuju se tě dotknout. Zakloň hlavu a opři si ji o mé

rameno.“

Palcem rychle našel klitoris a začal ho zkušeně dráždit, zatímco ukazovákem a prostředníkem si

téměř škádlivě pohrával u mé štěrbinky.

Zhluboka se nadechl. „Dobře, zatraceně vlhká panna. Jsi dokonalá, Bianco.“

Pomalu do mě vsunul jeden prst a hlasitě zasténal. Vchod byl trýznivě těsný. Občas jsem

masturbovala, ale jeho prsty byly mnohem delší a větší, a především zkušenější. Věděl, jak se mě

dotknout, mnohem lépe než já sama. Ta myšlenka byla tak trochu děsivá, ale mysl se rychle

vrátila zpátky k rozkoši, kterou mi způsobovaly jeho ruce.

Zasunul do mě téměř celý prst a uvnitř mého těla našel to správné místo, které začal třít. Palcem

přitom nepřestával

dráždit klitoris a prsty druhé ruky svíral citlivou bradavku. Bylo neuvěřitelné, kolik věcí zvládá najednou, a byl v tom setsakra dobrý.

Na zádech jsem cítila jeho touhou tepající mužství. Zasunul do mě druhý prst a já jsem si

připadala neskutečně plná. Vykřikla jsem a přitiskla se k němu.

Najednou znehybněl. „Požádej mě o to,“ rozkázal a já jsem přesně věděla, o čem mluví.

„Prosím.“ Ani na chvíli jsem nezaváhala. „Řekni, prosím, pane Cavendishi, udělejte mě.“

„Prosím, pane Cavendishi, udělejte mě.“

Pevně sevřel mou bradavku a přitlačil na citlivé místo uvnitř mého těla. Udělal mě dřív, než

jsem si vůbec stačila uvědomit, že se to stalo.

Vůbec jsem netušila, že orgasmus může být tak impulzivní a rychlý. A tak silný. Měla jsem

pocit, že jsem na malou chvíli ztratila vědomí.

Když jsem se vzpamatovala, všimla jsem si, že oba ztěžka oddychujeme. V zrcadle se mi podíval

do očí a vytáhl ze mě prsty. Ohromeně jsem pozorovala, jak je zvedl k ústům a začal si je olizovat.

Pak mě vzal za bradu, otočil mi hlavu k sobě a dlouze mě políbil. „Jsi ta nejskvělejší šukací

věcička, kterou jsem kdy okusil,“ mumlal mi do pootevřených úst.

Snažila jsem se dotknout jeho stále ztuhlého mužství. Jako by věděl, co mám v plánu, chytil

mě za ruku a zastavil mě. „Na to teď není čas. Obleč se.“ Jeho hlas zněl téměř rozzlobeně.

Zcela zjevně ho ranní událost rozladila.

V rekordním čase jsem se oblékla do svého pracovního stejnokroje, který byl ušitý tak, aby

potěšil oko každého muže. Vypasovaný kde se jen dalo, s příliš krátkou sukní.

James mě celou dobu pozoroval. Nedopřál mi ani tu nejmenší chvíli soukromí. Tolik jsem

pospíchala, že jsem tomu nevěnovala pozornost.

„To je ta nejžhavější uniforma, jakou jsem kdy viděl. Tohle by snad mělo být ilegální. Probouzí

ve mně chuť dělat s tou tvou úzkou vázankou nevhodné věci,“ řekl naprosto vážným tónem.

Zasmála jsem se.

„Vlasy a makeup si udělám v autě. Stephan mi pomůže.“ Olízla jsem si ret a rukou kývla k

jeho stále ztopořenému údu. „Ještě mám deset minut čas. Snad by se s tím dalo něco udělat. Nelíbí

se mi pocit, že jsem tě nechala neuspokojeného.“

Bolestně se na mě usmál. „Jsi skvělá. Ale dnes ráno ne. Nedokážu se udělat, dokud nebudu

zabořený hluboko uvnitř tebe. Což bude zřejmě několik dní trvat.“

Přistoupila jsem k němu a instinktivně jsem si znovu olízla ret. Klekla jsem si před něho.

„Můžeš ho zabořit někam jinam,“ navrhla jsem ochraptělým hlasem.

Tvář jsem měla několik málo centimetrů od jeho penisu, ale jen jsem ho fascinovaně pozorovala.

Trochu divoce mě popadl za vlasy. „Už jsi to někdy dělala?“ zeptal se.

Zakroutila jsem hlavou a znovu si olízla ret. „Jak jsem ti už řekla, nikdy nerandím. Nedělám nic

takového. Nevím, co se to se mnou děje, ale asi bys toho měl využít dřív, než se vzpamatuju a

změním názor.“

Rozepnul si zip a jeho penis vyklouzl tak rychle, že jsem sebou ohromeně trhla. Byl…

neuvěřitelný. A přímo proti mé puse.

Nebylo vůbec těžké vzít ho mezi rty a začít ho hladově sát. Právě naopak. Ještě nikdy v životě

jsem nic nechtěla tolik jako tohle. I když jsem do sebe nedostala víc než jen růžovou špičku, jinak

bych ho jistě odřela zuby.

„Chytni ho do dlaně,“ řekl mi. Použil svou ruku, aby mi to ukázal. Vlhkost z mých úst rozetřel

po celé jeho délce a pak mě vzal za ruku, aby udal tempo.

„Přitlač,“ rozkázal mi. „Přetáhni rty přes zuby a saj silněji,“ vydechl. „Ano, to je ono, Bianco.“

„Už budu,“ varoval mě a oběma rukama mi vjel do vlasů. „Jestli nechceš, abych se ti udělal do

pusy, tak bys mě měla pustit.“ Jeho hlas byl zcela zastřený touhou a potřebou po uvolnění a

mně se to líbilo. Byla jsem tím pocitem naprosto fascinovaná.

Místo toho, abych ho pustila, jsem tepající penis sevřela ještě pevněji a zesílila intenzitu sání.

Když jsem vzadu v hrdle ucítila jeho horké sémě, začala jsem instinktivně polykat.

Vytáhl mě na nohy a políbil. Prsty měl stále zapletené do mých vlasů tak silně, že to až skoro

bolelo, ale přesně do té míry, která se mi líbila.

Konečně mě pustil a podíval se na hodinky. „S takovou přijdeš pozdě. Promluvíme si později.

Nechci tě dostat do problémů. Vím, jak je pro tebe tvá práce důležitá.“

Jen jsem mlčky přikývla. Vůbec jsem nevěděla, co si mám o celé té záležitosti myslet.

Popadla jsem svou tašku a nedopitý hrnek s kávou, a aniž bych se rozloučila, vyšla jsem z

hotelového pokoje. Upřímně jsem nevěděla, co říct. Nikdy v životě jsem něco tak intimního

nedělala a také jsem si nevzpomínala, že bych panu Překrásnému dala své číslo.

Najednou jsem měla pocit, že to ani nejsem já. Že jsem někdo úplně jiný. Bylo mi jasné, že

jsem prohrála svou životní bitvu. Stačilo, aby se mě dotkl, a já jsem se zcela přestala ovládat,

čehož on naprosto a bez skrupulí využil. A nejděsivější na tom byl fakt, že se mi to líbilo. Bylo to

tak krásné a tak neskutečné, že jsem se tomu prostě nedokázala a nechtěla bránit.

Kapitola 8

Pan Slídící

Když jsem o chvíli později zjistila, že jsme se Stephanem jediní členové posádky, kteří dorazili do haly načas, s úlevou jsem si oddychla.

Ještě nikdy jsem se nezpozdila ani o pět minut jako tentokrát, ale to jsem se rozhodla nepočítat. Na rozdíl od ostatních členů posádky jsem na to měla plné právo.

Stephan na mě váhavě kývl hlavou. „Dobré ráno, holubičko.“

„Dobré. Jak proběhl zbytek noci?“ zeptala jsem se a doufala, že dobře.

Usmál se. „Bylo to skvělé. Šli jsme k Melvinovi domů a celé hodiny si povídali. Jdeme na to

oba pomalu, ale rozumíme si.“

Také jsem se usmála. „To ráda slyším. Hádám, že co nevidět zase poletíme do New Yorku, co?“

Povzdychl si. „To by bylo fajn. A jak tys dopadla a panem Překrásným?“ zeptal se mě s úsměvem.

„Vypadáš líp, než bych čekal, vzhledem k tomu v jakém stavu jsi včera večer opouštěla bar.

Předpokládám, že dodržel svůj slib a choval se v noci jako dokonalý gentleman?“ zeptal se.

Bez zaváhání jsem přikývla. „Ano, přesně tak. Včera v noci se choval jako dokonalý

gentleman. Vlastně byl ne

uvěřitelně sladký. Dokonce mě odlíčil. A ráno mi donesl kávu a aspirin.“

Něco jsem zahlédla v jeho očích a otočila jsem se, abych se přivítala s dalším členem posádky.

Nemohla jsem být překvapenější, když jsem spatřila Jamese. Přece zůstal v mém pokoji. Bylo jasné, že pokud se chce dostat z hotelu, musí projít vstupní halou. Přesto to pro mě byl šok vidět

ho tak brzy poté, co jsme se rozloučili.

Očima jsem klouzala po jeho těle až k jisté části, které jsem věnovala zvláštní pozornost. Olízla

jsem si spodní ret. Dlouhým krokem si to mířil přímo ke mně a v jeho modrých očích jsem viděla žár.

Zdvořile kývl na Stephana. Oba si popřáli dobré ráno. Jamesova teplá ruka se majetnicky

dotkla mé šíje. Oči mi stále klouzaly k inkriminovanému místu, dokud mě jeho prsty nesevřely a

já se mu nepodívala do očí.

„Naše holubička je moc šikovná, Stephane,“ prohodil James.

„To tedy je,“ usmál se Stephan. „Kurevsky šikovná,“ zašeptal mi do ucha.

Stephan ho slyšel a zasmál se ještě hlasitěji. „No, tak k tomu se nemůžu vyjádřit, ale budu ti

věřit.“

„Můžeme jít ven?“ zeptal se mě James zdvořile. Přikývla jsem. Otevřel dveře a vyšli jsme

ven.

„Chci tě přivázat ke své posteli a připravit o panenství. Nedokážu myslet na nic jiného,“

zamumlal. „Řekni mi, kdy se zase uvidíme.“

Ztěžka jsem polkla. „To nevím. Zítra mě čeká dlouhá směna. Letíme na otočku do DC.“

„Co dnes?“

Nechápavě jsem se na něho podívala. „Za chvíli se vracím do Las Vegas.“

Kývl hlavou, jako by to bylo něco, co si musí promyslet, a odešel.

Další členové posádky se objevovali jeden po druhém. Nejdříve Brenda, která měla dobrých deset minut zpoždění, a chvíli po ní vešli do haly Melissa a Jake. Čekali jsme dalších deset minut, dokud Stephan neměl telefonát z centrály. „Ano, jen jsem se chtěl ujistit, že je dnes ráno všechno

v pořádku,“ říkal do svého mobilu. „Dobrá, děkuji.“ Rozcuchaní piloti se objevili krátce poté, co

položil te

lefon. Zavazadla jsme měli už naložená, a tak jsme počkali na piloty a auto se rozjelo k letišti.

Pospíchali jsme přes letištní halu, nikdo z nás nechtěl přijít pozdě.

Stephan mi v autě spletl hladký cop a já jsem si na tvář nanesla minimum líčidel. I když jsem na

podobné věci byla zvyklá, s maniakem za volantem to vůbec nebylo lehké. Dokonce ani po několika

letech pobytu v New Yorku jsem si nezvykla na tu podivnost, které zdejší obyvatelé říkali jízda. K

odletové bráně jsme se dostali v rekordním čase a popuzená členka personálu letiště nás pustila do

letadla. Byla

to podsaditá žena středního věku.

„Už jste tady měli dávno být,“ kárala nás. „Pokud bude mít let zpoždění, budu vás muset

nahlásit.“

Stephan k ní vyslal jeden ze svých nejoslnivějších úsměvů. „Drahoušku, nebuďte na nás tak

přísná. K čemu ten stres. Za deset minut jsme hotoví, to vám přísahám.“

Také se usmála, zřejmě ukonejšená jeho odpovědí. „Tohle jsem chtěla slyšet. Některým

posádkám to trvá i třicet minut.“

Stephan mrkl na kapitána. „To ale není náš případ, že, kapitáne?“ pobídl ho. Některým

pilotům příprava trvala opravdu neskutečně dlouho.

Kapitán Peter s úsměvem přikývl. „Přesně jak jsi říkal. Za deset minut jsme hotoví.“

Byla to nebezpečná hra. Jestli se objeví nějaký technický zádrhel, budeme mít letadlo plné

pasažérů a let bude mít

zpoždění. Všichni jsme však doufali, že dnes budeme mít štěstí. V opačném případě by to byl problém.

„Připravím nápoje a ty zatím překontroluj kuchyňku. Catering by už měl být na palubě. Doufejme, že nic nebude scházet,“ řekl Stephan, a zatímco mluvil, už se skláněl k nápojovému vozíku.

„Nemám ti nachystat tác s vychlazenou mimózou?“ zeptala jsem se. „Ráno tady obvykle bývá hic, zvláště na tomhle letu. Ušetříme si tak práci.“ V tomhle horku byla mimóza, což je šampaňské s

džusem, cestujícími hodně oblíbená. Nepřítomně kývl hlavou a rozhlížel se po kuchyňce. Nikdy tady nic nemohl najít a já jsem nechápala, proč se o to

ještě pokouší.

Otevřela jsem zásuvku plnou vychlazených nápojů a kývla hlavou. „Použijeme ty naše a já

je pak zase doplním.“

Stephan odešel do kabiny a já jsem začala otevírat šampaňské.

Dnešní ráno zřejmě bude hektické. Cítila jsem to v kostech, ale měla jsem ten pocit ráda. Pokud

se člověk náležitě soustředí, práce jde rychle od ruky.

O několik minut později byl zpátky, popadl tác s připravenou mimózou a zase zmizel. Začala

jsem kontrolovat nápoje, počítat jídlo a sestavovat menu. Předala jsem Stephanovi jídelní lístky a

on mi dal seznam objednávek nápojů. Nápojový vozík byl zcela prázdný.

„Takže jsem měla pravdu? Cestující mají žízeň,“ podotkla jsem.

„Jo.“ Stephan kývl hlavou. „A abych nezapomněl, na 2D máš překvapení, holubičko,“ řekl a

ušklíbl se na mě.

Vnímala jsem ho jen tak napůl, protože jsem se soustředila na přípravu dalších nápojů. Dnes

ráno bylo opravdu rušno.

Vyrazila jsem s první rundou objednaných nápojů. Musela jsem jít až na druhou stranu paluby, protože mi to připsal Stephan dole pod objednávku. Letištnímu personálu se občas podaří pomíchat místa na palubních lístcích, i když jen bůhví proč.

Když jsem dorazila na dané místo, bylo tam neuvěřitelně rušno. Několik mužů se hlasitě

dohadovalo o nějakém sportovním týmu. Usmála jsem se na ně.

Jakmile mě uviděli, ztichli.

„Hej, zlato, jsi hotovou pastvou pro oči,“ řekl mi ten nejhlučnější, zatímco jsem rozdávala

objednané nápoje. Ostatní na mě oplzle zírali. Podívala jsem se na něho a zdvořile se usmála.

Neutrálně. Mohlo mu být tak čtyřicet, měl prošedivělé vlasy a drsnou pokožku. Vypadal jako

každý druhý Newyorčan.

„Přeji dobré ráno,“ řekla jsem a pospíchala zpátky do kuchyňky pro další nápoje.

Nebylo toho mnoho, protože většinu jsem zvládla roznést v prvním kole. Na zpáteční cestě

jsem posbírala prázdné sklenice a pak jsem se vrátila zase na začátek, abych posbírala kabáty a

přesvědčila se, že nikomu nic nechybí.

Když jsem uviděla cestujícího na 2D, ztuhla jsem. Bylo zvláštní, že jsem si ho nevšimla už

dříve. Mé tělo začalo při pohledu na něj okamžitě reagovat.

Vzpamatovala jsem se však mnohem dřív, než když jsem ho na tomto sedadle viděla poprvé. Jistě

to bylo dobré znamení. Možná si už na něho začínám zvykat.

Není možné, aby na mě takhle působil pokaždé, když ho uvidím, ujišťovala jsem v duchu sama sebe.

Věděla jsem však, že to je jen zbožné přání.

„Přejete si něco přinést, pane Cavendishi?“ zeptala jsem se chladně. V ruce už držel láhev s

vodou, kterou mu zřejmě dal Stephan. Vypadalo to, že voda je jediná věc, kterou pije. „Můžu vám

pověsit sako?“

Ve tváři měl napětí, ale mlčky vstal a sundal si sako. Sedadlo vedle něho bylo jediné prázdné místo v první řadě a já jsem si pomyslela, že ho musel zřejmě zaplatit, aby získal jistou dávku soukromí.

Vzpomněla jsem si, že jsem ho slyšela, když se na charterovém letu bavil s naším CEO, že komerční lety příliš často nevyužívá. Proč by také měl? Má svůj soukromý tryskáč. Ale proč potom s námi najednou létá tak často? Předpokládala jsem, že si zřejmě chce ověřit naše aerolinky a nějak do

nich finančně vstoupit. Když se postavil do uličky, najednou byl jen malý kousek ode mě.

Zhluboka jsem se nadechla a nasála jeho vůni. Voněl tak kouzelně s nepatrným nádechem

kořeněné kolínské se směsicí jeho vlastní vůně.

„Proč jsi mi neřekl, že poletíš s námi?“ zamumlala jsem tichým hlasem, když jsem od něho

přebírala sako.

„Bylo to rozhodnutí až na poslední chvíli. Teprve ráno jsem se dozvěděl, že mám v Las Vegas

naléhavou obchodní schůzku,“ zamumlal nazpátek. Jeho hlas zněl hebce, ale ve tváři měl stále

napětí.

Zkoumavě jsem se na něho zahleděla, ale musela jsem jít dál. Zjišťovat, co trápí pana

Překrásného, na to jsem teď rozhodně neměla čas.

Rychle jsem posbírala prázdné sklenice, uklidila kuchyňku a už byl čas na bezpečnostní

instruktáž. Úmyslně jsem se vyhnula pohledu na Jamese a vše jsem zvládla se svou obvyklou

jistotou.

Když jsem mířila ke svému sedadlu, a zároveň kontrolovala před vzletem bezpečnostní pásy

cestujících, skupinka Newyorčanů měla ke mně pár hlasitých poznámek, ale já jsem je ignorovala.

Nebylo na tom nic neobvyklého. Popravdě řečeno jsem s tím na tomhle letu mohla počítat.

Byla sobota ráno a takové skvadry Newyorčanů, kteří se bez ohledu na svůj věk chovali jako výrostci

školou povinní,

se tu obvykle objevovaly. Mířili do Las Vegas, připlatili si za první třídu a jejich velká jízda začínala už v letadle. Byli hrubí a oplzlí, ale jinak neškodní.

Na chvíli jsem se zastavila u Jamese. Pěsti měl pevně zaťaté, tvář s tvrdým výrazem otočenou k malému okýnku. Zdálo se, že je s něčím nespokojený.

„Můžu pro vás něco udělat, pane Cavendishi?“ zeptala jsem se tiše. Nechápala jsem, co ho tak rozladilo.

Mírně zakroutil hlavou a rychle se vzpamatoval. „Jen řekni Stephanovi, že až bude mít chvíli

čas, tak s ním potřebuju mluvit.“

„Dobře,“ řekla jsem, zmatená jeho požadavkem.

Kapitola 9

Pan Rozzlobený

„Co se stalo?“ zeptala jsem se Stephana, když jsme dosedli na svá místa a připoutali jsme se. Stephan s Jamesem měli před chvílí krátký, ale velmi intenzivní rozhovor.

Jen zakroutil hlavou a podíval se z okna. Dloubla jsem ho loktem do žeber.

„Au,“ udiveně se na mě podíval. „Co to do tebe vjelo?“ Podezřívavě jsem se na něho podívala.

„Do mě? Co

to vjelo do tebe? Čím tě pan Překrásný tak rychle zahnal do kouta? Vždycky jsi mi přece pomáhal

se takových týpků zbavit, a teď mě ženeš přímo do jeho náruče. A nakonec mi ani nechceš říct, o

čem jste spolu mluvili.“

Povzdychl si. „O těch drzých chlápcích v páté a v šesté řadě. Neustále se o tobě mezi sebou

baví a Jamesovi se to nelíbí. Jakmile vystoupáme nahoru, půjdu si s nimi promluvit.“ Najednou si

odfrkl a dodal: „Jinak nám tady pan Překrásný začne rozdávat rány.“

Obrátila jsem oči v sloup a rozhořčeně se podívala na Jamese. Stále seděl se zaťatými pěstmi,

ve tváři tvrdý výraz. Vypadal ještě rozzlobeněji než před chvílí.

„Je to jen skupinka postarších puberťáků,“ řekla jsem Stephanovi. „Takoví s námi jezdí skoro

každý týden. Nej

lepší je si jich nevšímat. Mají jen blbé kecy, ale jinak jsou úplně neškodní.“

Stephan nesouhlasně zakroutil hlavou. „Asi jsi neslyšela všechno, co o tobě říkali. James ano, a

dost ho to rozhodilo. Jsou vulgární, nechutní a obtěžují tím ostatní cestující. Budu si s nimi muset

promluvit. Raději dřív, než bude pozdě. A podívej se na Jamese. Ten je opravdu naštvaný. Raději je

zklidním já, než aby se do toho pustil on a nakopal jim zadek. Rvačku tady rozhodně

nepotřebujeme.“

Pozorně jsem se podívala na Jamese. Zdálo se, že jeho zlost každým okamžikem roste.

Najednou se mu rozšířily oči, loupl jimi po nás, rukama chňapl po bezpečnostním pásu a zdálo

se, že chce vstát.

„Do hajzlu,“ houkl Stephan znepokojeně.

Naštěstí se James ovládl a zůstal sedět na svém místě. Zavřel oči, hlavu opřel o sedadlo a

svíral a rozevíral pěsti. Všimla jsem si, jak se mu pohybují rty.

„Počítá do desíti,“ podotkla jsem hloupě. „Ty rozumíš, o čem se baví? Já je pořádně neslyším.“

Stephan zakroutil hlavou. „Slyším jen hlasy, ale co říkají, to nevím,“ odtušil a upřeně sledoval

Jamese.

Stephan byl celý napjatý. Věděla jsem, že rvačky nesnáší víc než cokoliv jiného. Už jsem ho

několikrát viděla, jak se pral, ale bylo to před lety a jen proto, že musel. Byl v tom neobyčejně

dobrý. Ať už se stalo cokoliv, vždy to dokázal vyřídit bez cizí pomoci, ale nesnášel to. Odsuzoval

násilí v jakékoliv formě.

James prudce otevřel oči. Vypadal hodně nasupeně. Počítání do desíti zcela zjevně nepomohlo.

Prudce si odepnul pás a já jsem s hrůzou sledovala, jak vstal a dlouhým krokem si to namířil

přímo k potížistům, v očích vepsanou touhu po krvi.

„Do prdele,“ zaklel Stephan. „Zůstaň tady. Prosím,“ dodal a vyrazil za Jamesem.

Následoval velmi ostrý rozhovor. James byl nakloněný nad muže, který mě oslovil jako první. Neviděla jsem mu do tváře ani jsem neslyšela, co říká.

Stephan mířil ke druhému muži a mluvil důrazným hlasem, ačkoliv jsem významu slov přes

hluk motoru nerozuměla. Udivilo mě, že se Stephan ani nepokusil přimět Jamese, ať se vrátí na své

místo.

Sakra, pomyslela jsem si. To znamená jen to, že je rozzlobený natolik, že on sám se přestal

ovládat. Jestli se něco nestane a Stephan se neuklidní, za chvíli se poperou.

Viděla jsem, jak muž, s nímž mluvil Stephan, zvedl ruce, jako by se vzdával. Zdálo se však, že

rozzuřeného Stephana to nijak neuklidnilo, a otočil se k chlápkovi, jemuž se věnoval James.

Předpokládala jsem, že spolu ještě stále hovoří, i když jsem je neslyšela.

James mluvil tiše, zatímco Stephan zlostně řval. „Myslím to vážně. Ještě jedno slovo od

některého z vás

a odkloníme letadlo k prvnímu letišti. Ujišťuji vás, že u východu na vás bude čekat policie.“

Poté se Stephan navztekaně vrátil na sedadlo vedle mě, aniž by se zajímal o to, že James stále

není na svém místě a připoutaný.

Po několika trýznivě dlouhých vteřinách se James napřímil a rovněž se vrátil tam, kde měl být

celou dobu, a zapnul si pás.

Pocítila jsem tak silnou úlevu, že mě to samotnou překvapilo. Zřejmě jsem však potřebovala

vidět, že se nakonec dokázal ovládnout a že neuhodil někoho, na koho měl fakt velký vztek. I když

jsem o něm nic jiného nevěděla, sebeovládání bylo pro mě důležité.

Nekontrolované násilí a zlost byla černá můra, která mě provázela celé mé dětství. Byla jsem

ráda, že u Jamese něco takového nehrozí. Ne že bych se bála konkrétně jeho. Bála jsem se všech, a

to navzdory dlouhým sezením u terapeuta.

„Co se stalo? Co tak hrozného řekli, žes jim vyhrožoval policií?“ zeptala jsem se Stephana po chvíli.

Jen zakroutil hlavou. „Řeknu ti to později. Teď mi prosím dej chvilku, potřebuju se uklidnit.“ V

jeho hlase se odrážela prosba, a tak jsem dále nenaléhala. Když řekl, že mi to poví později, věděla

jsem, že to udělá.

Netrvalo dlouho a ozval se signál, který oznamoval, že jsme vystoupali do tří tisíc metrů.

Vstala jsem a jako vždy jsem rutinně začala připravovat kuchyňku k podávání snídaně. Milovala

jsem rutinu. Rutinu všeobecně. Nacházela jsem v ní klid a jistotu.

Chaos v mém dětství způsobil, že v dospělosti jsem hledala klid a stálost. Zřejmě proto jsem

tolik milovala svou práci, kde navzdory létání existoval pravidelný řád a rutina. Sobotní snídaně při

letu z New Yorku byla jednou z mnoha věcí, která se s pravidelnou přesností opakovala.

Naše aerolinky byly známé svým skvělým cateringem, takže snídaně v první třídě byla

vskutku opulentní. Budeme mít co dělat, dokud nepřistaneme. Jelikož byla první třída plná,

Stephan zůstal, aby mi pomohl.

Já jsem pracovala v kuchyňce a on servíroval. Vyhovovalo mi to, zvláště pak dnes s naštavným

Jamesem na palubě a se skupinkou slabomyslných chlapů.

První hodinu jsme se Stephanem neměli ani čas, abychom na sebe vůbec promluvili. Byl

zamračený a my jsme byli tak dokonale sehraní, že slov nebylo třeba.

Pracovali jsme spolu tak dlouho, že i to se stalo běžnou rutinou. On přebíral objednávky od

cestujících a já jsem je připravovala. Zatímco servíroval, připravovala jsem další várku. Byli jsme

rychlí a efektivní, a to i bez mluvení.

Samozřejmě že jsem si všímala, co jsme servírovali Jamesovi. Jak už jsem věděla, nepil nic

jiného než čistou vodu. Bez ledu, jen láhev a sklenici. Přidala jsem mu do sklenice plátek citrónu a

nic nenamítal, tak jsem v tom pokračovala.

Ke snídani si objednal jedinou zdravou věc, kterou jsme během letu podávali. Byl to řecký jogurt

s borůvkami a pekanovými ořechy. Vůbec mě nepřekvapilo, že byl jediným cestujícím, který si

objednal jen jogurt. Obvykle ho nikdo nechtěl, a tak jsme si ho dávali ke snídani se Stephanem. Už

z toho mála, co jsem viděla z jeho těla, jsem odhadovala, že jí zdravě, a tohle mě v tom jen ujistilo.

Je vůbec možné se svléknout a přitom se cítit uvolněně před někým, jehož tělo je bez jediné

chybičky? To by mě zajímalo jak. Snažila jsem se držet v kondici, ale mé stravovací návyky nepatřily

právě k těm nejzdravějším a posilovnu by také neuškodilo navštěvovat častěji.

Měla jsem příliš silná stehna a příliš úzké kotníky, takže mé nohy vypadaly jako párátka do

zubů. Ruce jsem měla tenké, ale boky poněkud větší a ramena příliš široká, což mému

kritickému pohledu nemohlo ujít. Jako každá žena jsem měla své nedostatky. Všiml si toho

James, když mě v noci převlékal? Snažila jsem se na to nemyslet, ale nešlo to. Ještě že jsme měli

plno práce a já se musela soustředit na něco jiného.

Byly to dvě a půl hodiny tvrdé práce, než Stephan mohl odejít zkontrolovat ostatní.

„Za pět minut jsem zpátky. Brendě zbyly nějaké sušenky, tak je přinesu a můžeme je podávat k

sýru,“ oznámil mi Stephan, když pokládal sluchátko palubního telefonu.

Nepřítomně jsem přikývla. Na tříposchoďový vozík jsem skládala talířky s různými sýry. Už

nebylo nic, s čím by mi dalších deset minut mohl v první třídě pomoct, takže to bylo dobré

načasování.

Slyšela jsem, že se na druhé straně chodbičky otevřely dveře toalety, a posunula jsem vozík,

aby se cestující mohl vrátit na své místo.

Když do kuchyňky vešel James, trhla jsem sebou. Naštěstí vypadal mnohem klidnější než před

chvílí.

Letmo jsem se na něho usmála. „Ahoj,“ pozdravila jsem a zkoumavým pohledem jsem se

snažila odhadnout jeho náladu.

Rovněž se na mě usmál. Posunul vozík tak, aby zatarasil celou chodbičku, a zatáhl za sebou

závěs.

„Hm,“ vydala jsem ze sebe, když jsem viděla, jak mi reorganizuje kuchyňku. Bylo zřejmé, co

má v úmyslu. Snažil se získat alespoň trochu soukromí.

Tázavě jsem ho pozorovala.

Špičkou boty zabrzdil vozík, jako by to dělal každý den. Zády ke mně se dlouze nadechl.

Prudce se obrátil a vydal se mým směrem. Chytil mě za cop, zatáhl za něj, takže jsem musela

zaklonit hlavu, a políbil mě. Byl to hladový a vášnivý polibek.

Navzdory zdravému rozumu jsem cítila, jak taju. Jak se k němu tisknu a vpíjím se do jeho těla.

Přitiskl mě zády k policím, nadzvedl mě a posadil na malý stolek, který sloužil k přípravě cateringu.

Skoro jsem se tam nevlezla. Nepřestával mě líbat.

Když jsem ucítila, že prsty sune pod lem těsné sukně, odmítavě jsem zamumlala a odtáhla se

od něho.

„Co to děláš?“ vydechla jsem poněkud zneklidněná jeho úmysly.

„Pšš,“ uklidňoval mě a znovu mě začal líbat, přičemž prsty dál sunul pod mou sukni. „Musím

to udělat.“

Když došel až ke kraji punčoch a k podvazkům, zarazil se. Prudce mi vyhrnul sukni.

Uviděl limetkově zelená krajková tanga a zaklel. „Sakra, to jsou ta stejná tanga, jaké jsi měla včera

večer, jen jiné barvy, že ano?“

Jen jsem přikývla. Připadala jsem si trochu dezorientovaná. „Je to nejpohodlnější spodní prádlo,

jaké znám. Co jsem ho objevila, jiné už nenosím.“

„Zatraceně mě rajcuje,“ zamumlal a já jsem se musela usmát.

Pak mě překvapil, když si přede mnou klekl na zem. Strčil mi do ruky nějaký kus nažehlené

látky. Zjistila jsem, že se jedná o staromódní plátěný kapesník. „Strč si ho do pusy a zakousni se.

Snaž se nedělat příliš velký hluk.“ Bez váhání jsem ho uposlechla, celé tělo se mi chvělo očekáváním

toho, co chce udělat.

„Chytni se mě za vlasy,“ rozkázal mi. Prsty jsem dychtivě vjela do hustých pramenů. Samozřejmě

že byly dokonalé, hebké a příjemné na dotek přesně tak, jak jsem předpokládala. Sluneční

paprsky dopadající skrze malé okýnko dveří letadla vytvářely ve vlasech snad všechny odstíny

světle hnědé a tmavě blond. Za vysoký lesk vlasů lidé utráceli hotové jmění a ani zdaleka

nedosahovali takové dokonalosti.

Zatmělo se mi před očima a hlava klesla dozadu. James odsunul krajková tanga na stranu a

tvář zabořil do mého klína.

Když špičkou jazyka kmitavě přejel po citlivém klitorisu, celá jsem se zachvěla a tělem mi projelo

příjemné mrazení.

Nepatrně mi roztáhl nohy a dlouhým prstem vnikl dovnitř, kde zkušeně našel to správné

místo. Slastně jsem zasténala se zuby zabořenými do kapesníku, který mé sténání naštěstí utlumil

natolik, že přes závěs kuchyňky nebylo slyšet.

Jeho jazyk téměř hladově olizoval vlhký klitoris a pak ho náhle začal dychtivě sát. Udělala

jsem se naprosto bez varování. Dokonce ani po předchozí epizodě v hotelu jsem netušila, že to jde

tak rychle.

Stále mě dráždil, i když jsem právě prožila prudké vyvrcholení. Odtáhl hlavu a podíval se na

mě.

„Ještě jednou,“ zamumlal a znovu ponořil jazyk do lepkavé vlhkosti.

Následující orgasmus byl ještě silnější než ten první a já jsem ohromeně vykřikla do kapesníku. Proběhl rychleji, jako kdyby jazykem stiskl knoflík, kterým se spouští lavina orgasmů. Nebo mě

ten první jen nažhavil a připravil na druhé kolo. Nebyla jsem tolik zkušená, abych to dokázala poznat. Dokud James nevzal mé tělo do svých rukou, netušila jsem, že funguje jako dobře naladěný hudební nástroj.

Než jsem se přestala křečovitě chvět, ještě několikrát přejel jazykem po citlivém místě.

„Dokázal bych tě ochutnávat celý den,“ řekl, když vstal. Vytáhl mi kapesník z úst a vložil ho

mezi stehna, aby nasál přebytečnou vláhu.

„Miluju, jak jsi vlhká,“ zamumlal a sklonil se, aby mě políbil. Jazykem vnikl do mých úst a já

jsem si konsternovaně uvědomila, že vlastně ochutnávám sama sebe.

Přisála jsem se k jeho jazyku a on zasténal. Věděla jsem, že se mu to líbí, a přitvrdila jsem.

Po chvíli se ode mě odtáhl, popadl mě v pase a sundal dolů ze stolu. Zdvihl mě bez

sebemenší námahy. Líbí se mi ten pocit, kdy si připadám drobná a křehká v kontrastu s jeho sílou.

Ušpiněný kapesník vzorně poskládal a vsunul si ho do kapsy. S neuvěřitelnou pečlivostí mi

začal upravovat sukni.

Ještě stále nebyl hotový, když zpoza závěsu vykoukl Stephan. To, co viděl, ho doslova šokovalo.

Podle toho, že mi James upravoval sukni, muselo být na první pohled jasné, že jsme v kuchyňce

letadla dělali věci, které se tam běžně nedělají.

Stephan se mi překvapeně zadíval do tváře. Pak zrudl tak, jak jsem ho ještě nikdy neviděla.

„Takže odtud vycházejí ty divné zvuky?“ zeptal se pomalu.

Věděla jsem, že jsem stejně rudá jako on, ale přikývla jsem. Nemělo smysl cokoliv zastírat. Stephan se zkoumavě zadíval na Jamese a vyčítavě spustil: „Opravdu, Jamesi? Během ranního letu? Se skupinkou perverzních chlápků jen kousek odtud?“

Zcela očividně Stephan hodil veškerou zodpovědnost za tuto trapnou epizodu na hrb pana

Překrásného.

James se zatvářil poněkud zahanbeně. Najednou vypadal jako malý chlapeček. Bylo ho těžké

srovnat s Jamesem, kterého jsem znala.

Užasle jsem se dívala z jednoho na druhého. V podobné situaci jsem se ještě nikdy předtím

neocitla.

Stephan kývl hlavou směrem, kde bylo Jamesovo sedadlo. „Asi by ses měl vrátit na své místo,“

nadhodil.

James tak učinil bez jediného slova či pohledu.

Kapitola 10

Pan Výstřední

Zbytek letu proběhl v naprostém klidu. Roznesli jsme sýry a víno a já jsem se záměrně vyhýbala jakémukoliv očnímu kontaktu. Obávala jsem se toho, že by se na mě mohl někdo vědoucně podívat

a já bych se hanbou propad

la do země.

Chtěla jsem předstírat, že nás nikdo za závěsem kuchyně neslyšel a že pokud ano, tak nedokázal

určit zvuky, které odtud vycházely. Čím déle jsem se o tom v duchu ujišťovala, tím méně jsem

tomu věřila.

Zvláště jsem se snažila vyhnout pohledu na Jamese. Nasadila jsem masku s chladným výrazem

a použila ji jako ochranný štít. Po tom, co se mnou prováděl v kuchyňce, jsem věděla, že by stačil

jediný pohled na něj a mně by se podlomila kolena.

Seděl však v první třídě a mně nezbývalo nic jiného než ho obsloužit. Když přišel na řadu,

sklopila jsem zrak a tiše se zeptala, co by si přál.

Řekl, že by si dal kousek Brie a hrozny. Vzala jsem dezertní talířek se sýrem a položila ho na

jeho příruční stolek. To, co jsem uviděla, mi doslova vyrazilo dech.

Všimla jsem si hned několika věcí najednou.

Ohrnul si rukávy košile a ukázal dvě opálená zápěstí. Sluneční světlo, které proudilo oknem do

letadla, odhalilo

na každém z nich dlouhou tenkou jizvu. I když by mě zajímalo, od čeho ty jizvy má, mnohem více mě upoutala jiná věc.

Sundal si kravatu, rozepnul knoflíček u krku a vystavil tak na odiv část své hrudi. Pohled na

jeho zlatavou pokožku mě přiváděl k šílenství. Tolik jsem toužila vidět ho nahého v celé své kráse,

až mi to bralo dech. Zarážející na tom všem bylo, že po tom, co jsme spolu všechno dělali, jsem ho

viděla jen nepatrný kousek.

Jeho uvolněná póza byla neuvěřitelně sexy a skoro se do dopravního letadla nehodila. Což bylo

samozřejmě směšné, protože neexistovala žádná pravidla, jak správně sedět v letadle a kolik

pokožky se smí odhalit.

Problém byl v tom, že pohled na něho mě okamžitě vzrušil. To však nebyl důvod, který mě

zastavil v mé práci. Tím důvodem byl předmět v jeho rukou.

Pravou ruku měl nenuceně položenou na koleni hned vedle stolku, ale v levé ruce držel

válečnou kořist, kterou mi zcela zjevně ukazoval.

Byl to kapesník, jež použil předtím v kuchyňce. Svíral ho v dlani, jako by ho to uklidňovalo.

Přinutila jsem se od něho odvrátit a snažila se na něj nedívat.

Napadlo mě, že je zcela a naprosto mimo mou ligu. Byl až příliš zkušený. Byl bohatý. A byl

výstřední. Přesný opak mě, která jsem stála na druhé straně protipólu tak daleko, jak to jen šlo. Je

nutno se na věci dívat střízlivě.

Někde uprostřed servírování vína a sýru jsem se rozhodla, že s ním budu mít sex. V duchu

jsem si však neustále opakovala, že musím mít na paměti, že sex je to jediné, oč v našem vztahu

půjde. Zcela zjevně rád dobýval a já jsem pro něho byla výzvou. Když budu mít štěstí, tak

prožijeme několik vášnivých dnů a nocí a pak půjdeme každý svou cestou. Ani jeden z nás dvou

nic jiného nechce.

Vztahy mě upřímně děsily. Takže kde bych našla lepšího kandidáta, který by mě zbavil panenství? V třiadvaceti to není nic víc než otravné břímě. Předtím jsem se nenamáhala s tím něco udělat, poněvadž nebyl nikdo, kdo by mě alespoň trochu zaujal.

Masturbování a nějaké to porno na internetu mi pomohlo vyřešit mé sexuální potřeby, které nikdy nebyly příliš naléhavé. Až doteď. Tak silnou sexuální touhu jsem ještě nikdy necítila.

No co, všechno je jednou poprvé. Prostě s ním budu mít sex. Ukojím svou zvědavost, skvěle si to

užiju a pak se vrátím ke svému běžnému způsobu života.

Podařilo se mi vyhýbat se Jamesovým pohledům dokud jsme se nepřipravovali na přistání.

Když jsem k němu konečně vzhlédla, usmál se. Jednalo se o intimní úsměv, ne jeden z těch, které

dostávám na konci každého letu. Nemohla jsem se přinutit, abych jeho úsměv opětovala, jen jsem

tupě zírala na věc, kterou držel v ruce.

A když si kapesník přitiskl k obličeji a se zavřenýma očima se zhluboka nadechl, jako by si

jeho vůni skvěle užíval, nedokázala jsem potlačit vzdech, který se mi vydral ze rtů.

„Co se k čertu děje?“ zamumlal Stephan vedle mě. Neodpověděla jsem. Vlastně jsem si ani

nebyla jistá, zda

otázka patřila mně nebo Jamesovi. Cítila jsem, jak doslova hořím studem, a rychle jsem vykoukla

z okna. Ano, řekla jsem si v duchu trochu omámeně. Je zatraceně mimo mou ligu, ale stejně to udělám.

Během letu se mi téměř podařilo zapomenout na rvačku, která se kvůli mně málem odehrála. Napjatou situaci mi připomenulo až Stephanovo oznámení, když jsme popojížděli k příletové bráně.

„Dámy a pánové, jsem povinen vás upozornit, abyste setrvali na svých místech. U východu našeho letadla čeká policie, proto vás žádám o chvíli strpení. Jakmile bude všechno v pořádku, ihned vám dám vědět.“

Do prdele, pomyslela jsem si ohromeně.

Překvapeně jsem se podívala na Stephana. „Co udělali, že si zaslouží veřejnou popravu?“

zeptala jsem se. Připadalo mi nesmyslné volat policii jen kvůli tomu, co jsem slyšela.

Zakroutil hlavou. „Vysvětlím ti to později. Já s Jamesem půjdeme policii podat hlášení a jsem si

jistý, že půjdou svědčit i ostatní, kteří je slyšeli. Možná to je zbytečné a rozhodně bych nechtěl

nikomu přidělávat práci, ale pokud opravdu chtějí udělat to, o čem mluvili, pak je dobře, aby o

nich policie věděla. Třeba to byl jen nějaký hloupý žert, ale já budu klidnější, když budou pod

dozorem. Nedovedu si ani představit, že by něco takového skutečně udělali a já bych to pak měl na

svědomí.“

Udiveně jsem na něho zírala. Neměla jsem ani tušení, co se tady děje. „Řekneš mi už konečně, co

se stalo?“

Přikývl. „Řeknu, ale později.“

Pak už to šlo jedno po druhém. Stephan si šel promluvit s policií, zatímco já jsem uklidňovala

cestující, že to nebude dlouho trvat a že se co nevidět dostanou ven z letadla.

A měla jsem pravdu. Netrvalo dlouho a dotyční muži byli dvěma policisty vyvedeni z letadla.

Najednou už nebyli tak sebejistí a podle sklopených hlav a provinilých výrazů ve tváři se zdálo, že

chtějí spolupracovat. James vyšel ihned za nimi, zřejmě aby podal svědectví.

Když cestující konečně mohli opustit letadlo, nakoukla jsem do zadní kuchyňky, čehož jsem

okamžitě litovala. Brenda a Melissa, které tam stály, mě začaly bombardovat otázkami.

„Co se vlastně stalo?“ zeptala se Brenda, oči doširoka rozevřené.

„Ten muž, co odcházel s policií, že to byl James Cavendish?“ zaútočila na mě Melissa. Měla ve tváři výraz divoké šelmy, která se vydala po stopách své kořisti. Ačkoliv jsem se s ní vídala jen velice zřídka, tento výraz jsem už dobře znala.

Takže ví, jak se jmenuje, pomyslela jsem si poněkud nejistě. Možná že toho o něm ví mnohem víc

než já. Snažila jsem se vyhýbat všem sociálním sítím a neměla jsem ani televizi. Věděla jsem jen

to, že pochází z bohaté rodiny s velkým hotelovým řetězcem po celém světě. Nikdy bych si nedala

jeho jméno do vyhledávače, abych se o něm něco dozvěděla. Bylo mi však jasné, že Melissa takové

zábrany neměla.

„Ano, byl to pan Cavendish,“ odpověděla jsem na její otázku, protože mě zajímala její reakce.

Rozvážně se na mě podívala. „Ani jsem nevěděla, že s námi dnes ráno poletí. Zatraceně,

Bianco, copak jsi mi nemohla říct, že je na palubě? Myslela jsem si, že jsme přítelkyně.“ Její hlas

zněl sladce, ale uraženě. Na něco takového jsem u ní nebyla zvyklá.

Jen jsem na ni hloupě zírala s otevřenou pusou. Zaboha jsem nemohla přijít na to, co jí říct.

„Takový zazobanec a ty ho necháš jen tak pláchnout. Já vím, že vy dvě o muže zrovna

neusilujete, ale jsem tady i já.“ Po těch slovech se zachichotala, takže jsem nevěděla, jestli to myslí

vážně, nebo si dělá srandu.

Nechápavě jsem zakroutila hlavou. „A k čemu by ti to bylo?“

Znovu se uchichtla. „Tak s tím bych si už hlavu nelámala. Všichni muži chtějí to stejné a já můžu

říct, že jsem jejich typ. Než vyjdeme z letiště, budu mít jeho telefon.“

S Brendou jsme si vyměnily významné pohledy. Brenda se pak vrátila ke své otázce: „Proč jste

volali policii? Viděla jsem je, že čekají u východu, ale nevěděla jsem proč. Vůbec jsem si nevšimla,

že se něco stalo.“

Zdálo se, že Brenda se prostě naučila Melissu ignorovat. Napadlo mě, že bych si z ní měla vzít

příklad.

Řekla jsem jim, co jsem věděla, přičemž jsem vynechala Jamesovu úlohu, s čímž se však Melissa

nespokojila. „A co s tím měl společného James? Proč šel za nimi?“

Je běžné, aby ho po krátkém setkání oslovovala jménem? Uniklo mi snad něco?

„Zřejmě proto, že on a ještě ostatní cestující z první třídy slyšeli, o čem se ti chlápci bavili.“

Díky tomu, že se v kuchyňce objevil Stephan, jsem byla ušetřena dalšího výslechu.

Podíval se na obě ženy. „Poslední cestující je pryč, dámy. S Biancou chce mluvit policie a já

musím napsat služební hlášení, ale vás dvou se to netýká, takže můžete jít domů. Uvidíme se

ráno.“

Brenda se usmála, popadla svá zavazadla, rychle se rozloučila a vyběhla z letadla. Autobus pro

zaměstnance jezdil pravidelně každých dvacet minut. Podívala jsem se na hodinky a usoudila, že

buď musí být na zastávce během tří minut, nebo bude dalších dvacet čekat.

Byly to obyčejné kovové náramkové hodinky s tmavě modrým displejem. Až teď jsem si všimla,

že jsou už trochu ošuntělé a mají prasklé sklíčko. Nosila jsem je více než dva roky, a protože přesný

čas byl pro naši práci důležitý, rozhodla jsem se, že si pořídím nové.

Bude to po dlouhé době poprvé, co budu nakupovat něco jiného než jídlo. Sakra. Fakt

nepříjemná představa.

Podívala jsem se na Stephana, který upřeně pozoroval Melissu. Řekla bych, že nechápal, co

tady ještě dělá.

Rozzářeně se na něho culila. „Nesmíš se divit, že jsem tak trochu zvědavá. Zvláště když se

jedná o mou přítelkyni.“ Neohrabaně mě objala kolem ramen. I na svých nejvyšších podpatcích

byla totiž stále podstatně menší než já.

Vyměnili jsme si se Stephanem významné pohledy.

„Je z toho celá vedle, chuděrka malá. Ale kdo by se jí divil, když ti příšerní chlapi o ní říkali takové věci?“ předla jako kočka s falešnou sympatií.

Rozhodla jsem se ji ignorovat a otočila jsem se ke Stephanovi. „Včera večer jsem zapomněla zaplatit, omlouvám se. Kolik ti dlužím?“

Věděla jsem, že stejně jako já na tom není poslední dobou finančně zrovna nejlépe, a tak jsem nechtěla, aby za mě cokoliv platil.

Celé čtyři roky jsme šetřili a pravidelně si ukládali podstatnou část svého platu. Vzali jsme

všechny své úspory a koupili dva téměř nové domy, které spolu těsně sousedily a jejichž majitelé

nebyli schopni platit hypotéku. A tak jsme se stali hrdými majiteli domů a zároveň sousedy.

To bylo něco, o čem jsme jako mladí bezdomovci často snili. Celé hodiny jsme si povídali a

plánovali si, jak si jednou pořídíme vlastní střechu nad hlavou. Rovněž jsme si slíbili, že si

koupíme sousední domy. A mysleli jsme to zcela vážně.

Pracovali jsme a šetřili a nejšťastnější den mého života byl ten, když jsme se stěhovali z malého

bytu do dvou sousedících domků.

Ušklíbl se na mě a mrkl jedním okem. „To nemusíš. James ten večer koupil celý bar. To proto se tak

rychle vyprázdnil. Zaplatil za nás všechno pití a Melvin říkal, že dostal tak velké spropitné, že se

vyrovnalo jeho měsíčnímu platu. A to všechno díky tobě, holubičko.“

Konsternovaně jsem na něho hleděla, neschopna ze sebe vydat slova.

„Proč díky ní?“ zeptala se Melissa příkře. „Co se mezi vámi dvěma děje? Skoro to vypadá, jako bys prodával svou holku.“

Stephan se na ni podíval tak ledovým pohledem, jaký jsem u něho ještě neviděla.

„Bianca je pro mě tím nejdůležitějším člověkem na světě,“ řekl jí chladně. „Je mou nejlepší přítelkyní a jedinou rodinou, kterou mám. Ale není moje holka. A bylo to díky ní, protože James Cavendish je do ní blázen. Takový blázen, že si bar pronajal na celou noc. A to všechno jen proto, aby

získal její číslo a strávil s ní trochu času.“

Melissa chvíli nechápavě hleděla, ale velmi rychle se vzpamatovala. Šlehla po mně jedovatým

pohledem.

„Jen aby nedošlo k nějakému nedorozumění,“ vyštěkla po mně. „Stephan si asi myslí, že jsi

dokonalá, protože jste už tak dlouho přátelé. Ale s Jamesem to může být úplně jinak,“ dodala, ještě

jednou mě zmrazila nenávistným pohledem a vyšla z kuchyňky.

Se Stephanem jsme se na sebe pobaveně podívali. Bylo nám oběma jasné, co si o té malé

zlatokopce máme myslet.

Jakmile jsme vyšli z letadla, čekal nás hotový blázinec. Všechno to šlo tak rychle, že jsem se

nestačila divit.

Skupinku mužů, kteří měli přitroublé kecy, odvedli do policejního oddělení na letišti a

vyslýchali je. Napadlo mě, že je to proto, aby je zastrašili. U gateu na nás čekal jeden z policejních

důstojníků a krátce se mě vyptal, co jsem viděla a slyšela.

Moc toho nebylo, takže se mnou byl rychle hotový. Pak začal vypovídat Stephan, takže jsem se

konečně dozvěděla, co se v letadle vlastně stalo.

Začalo to obyčejnými žvásty několika mužů, ačkoliv Stephan to měl z druhé ruky, tedy od

Jamese. Mluvili o mé postavě, o tom, co by se mnou dělali a podobné nechutnosti, které však

nejsou natolik závažné, aby to musela řešit policie.

Pak však jeden z nich, bylo to při vzletu, začal mluvit o tom, že má jistou drogu, kterou

používá na ženské, jako jsem já. A že mě budou cestou z letadla sledovat a pozvou

mě na skleničku, do které mi samozřejmě tu drogu přimíchají. No a pak se mě pokusí dostat do hotelového pokoje.

To povzbudilo ostatní, aby začali plánovat, co všechno se mnou budou dělat. Tehdy jsem

konečně pochopila, proč Stephan zavolal policii.

Stephan rychle řekl vše, co věděl, aniž by si cokoliv přidával či překrucoval.

Důstojník pokyvoval hlavou a vše si důkladně zapisoval. Právě, když byl hotový, spatřila jsem,

jak přichází James s druhým policistou.

Kolik jich tady ještě je? pomyslela jsem si.

Když jsem uviděla, že vedle Jamese kráčí Melissa, důvěrně se ho dotýká na předloktí,

chichotá se a žvatlá bůhví o čem, celá jsem ztuhla. Pokoušela jsem se ji ignorovat.

James vypadal lhostejně a nečitelně, tak jako obvykle. Všimla jsem si, že má na sobě jen košili

bez saka.

„Copak jsme jeho sako nechali v letadle?“ zeptala jsem se Stephana.

Stephan se zarazil. „Asi ano,“ řekl.

„Zajdu pro něho,“ vyhrkla jsem a rychle jsem pelášila zpět do letadla.

Když jsem vešla dovnitř, letadlo bylo prázdné. Pocítila jsem úlevu, že tady nikdo z personálu

nezůstal.

Z příručního zavazadla jsem vytáhla tužku a papír, napsala na něj své jméno a telefonní číslo.

Pak jsem papír složila a vsunula ho Jamesovi do náprsní kapsy u saka.

Kapitola 11

Pan Přitažlivý

Když jsem vyšla z letadla, policejní důstojníci tam už nebyli, ale čekal tam na mě James spolu se

Stephanem i Melissou. James a Melissa se o něčem bavili, ale jak

mile mě James uviděl, věnoval mi veškerou svou pozornost. Stephan cosi usilovně psal. Zřejmě

vypisoval služební hlášení.

Beze slova jsem podala Jamesovi jeho sako.

„Musím napsat své, nebo stačí, když se podepíšu pod tvoje?“ zeptala jsem se Stephana a

hlavou kývla k papírům.

„Stačí, když se podepíšeš,“ ujistil mě Stephan. „Už jsem skoro hotový. Většinu jsem sepsal během

letu. Jen jsem nechal kousek místa, kdyby bylo zapotřebí ještě něco dopsat.“ „Fajn,“ řekla jsem a

čekala, dokud nebude hotový. Rozhostilo se ticho. Dokonce i Melissa přestala stále něco žvanit

a James na mě beze slova hleděl, jako by čekal, co udělám. Po několika nekonečně dlouhých

minutách konečně pro

lomil ticho. „Mohl bych si s tebou na chvíli promluvit? Už totiž budu muset jít.“

Přikývla jsem a mlčky popošla stranou. Skoro jsem čekala, že Melissa půjde za námi, ale

neudělala to, jen nás pozorovala s protáhlým obličejem.

„Až do večera mám nějakou práci, ale pak bych tě rád viděl. V šest hodin pro tebe pošlu řidiče. Dej mi svou adresu a číslo.“

Vytáhl svůj telefon a čekal. Upřeně jsem se na něho zadívala. Takhle to nepůjde.

„Číslo máš v kapse,“ začala jsem. „Ale řidiče pro mě neposílej. Přijedu sama. Jaká je tvá adresa?“

Zatvářil se, jako by chtěl něco namítnout, ale pak si zřejmě uvědomil, že raději nebude pokoušet

štěstí a nadiktoval mi vše, co jsem požadovala.

„Jestli chceš, pokusím se skončit dřív,“ navrhl James, zatímco já jsem si do GPS zadávala adresu

jeho domu.

Fajn, pomyslela jsem si. Jen dvacet minut od mého domu.

„Kvůli mně rozhodně nemusíš. Až přijdu domů, chvilku se prospím a mám ještě nějaké

zařizování.“ Mimovolně jsem se dotkla svých hodinek. „Musím tyhle staré křápy vyhodit a koupit si

nové. Už se na ně nemůžu ani podívat.“ Náhle jsem si uvědomila, s kým mluvím, a zrudla jsem. V

jeho přítomnosti jsem si připadala už tak dost ošuntěle, nemusím na to ještě upozorňovat.

Vzal mě okolo zápěstí a pozoroval staré hodinky. „Jsi tak křehká,“ zamumlal.

Skoro jsem ho ani neslyšela. Očima jsem fascinovaně hleděla na jeho opálenou pokožku, která

vykukovala z rozhalené košile.

„Nevím, čím to je, ale stačí, abys na veřejnosti odhalil malý kousek svého těla a připadá mi to

tak provokativní. Jako bys byl nahý.“ Uvědomila jsem si, že jsem to řekla nahlas, a zrudla jsem.

Upřeně se na mě podíval, na tváři šibalský úsměv. „To je tím, že myslíš na věci, které bys se

mnou chtěla dělat, ale které se na veřejnosti nehodí.“

„Chci vidět tvé tělo,“ přiznala jsem. Nemohla jsem se ovládnout. Myslela jsem na to skoro od první chvíle, kdy jsem ho uviděla.

Úsměv se rozplynul a přistoupil blíž. „Taky ho uvidíš. Dnes večer. A já zase prozkoumám a dotknu se každičkého kousku toho tvého.“

Trochu jsem poodstoupila a snažila se zbavit zvláštního kouzla, kterým mě očaroval. Ne teď a ne tady.

„Uvidíme se večer,“ řekla jsem a vrátila se ke Stephanovi. Dalších slov už nebylo třeba. Všechno

ostatní si řekneme, až budeme v soukromí a já na sobě nebudu mít uniformu.

James se s ostatními rozloučil kývnutím hlavy, otočil se a dlouhým krokem se vydal k

terminálu.

Přečetla jsem si Stephanovu zprávu a podepsala ji. Pak jsme vyrazili k autobusu.

Melissa se stále vlekla za námi, ale nikdo z nás nepromluvil. Vypadala rozmrzele a zplihle, ale

mně to bylo upřímně jedno a nebyla to moje starost.

Služební hlášení jsme předali na centrále a Stephanovým autem odjeli domů.

Do práce jsme jezdívali společně. Skoro vždy jsme se byli schopni domluvit, a tak jsme ušetřili

peníze na jiné věci. Třeba jako na hodinky, pomyslela jsem si s povzdechem. Neměla jsem ani tu

nejmenší chuť vyrazit na nákupy.

„Trochu se vyspím a pak si musím zajet do města,“ řekla jsem Stephanovi.

„Fajn, pojedu s tebou. Taky si musím něco zařídit. Kam půjdeme?“

„Potřebuju si koupit nové hodinky,“ řekla jsem s pohledem upřeným na nakřápnutý ciferník.

Jak je možné, že jsem si toho nevšimla dřív? „Taky musím do potravin a pak bych si chtěla koupit barvy

a plátno.“

Malování je mým koníčkem a na důkaz toho jsem měla plnou místnost svých vlastních výtvorů.

Poslední dobou

jsem si pohrávala s olejem, ale nejraději maluju akvarelovými a akrylovými barvami.

„Výborně. Stejně potřebuju rám na tu krajinku s horami, kterou jsi mi dala. Pověsím si ji do

obýváku. Je má oblíbená.“

Vděčně jsem se na něho usmála. „To přece nemusíš. Nebude vadit, když si ho nevystavíš

rovnou na zeď. Maluju pro tebe vše, co se mi líbí, ale to ještě neznamená, že musíš mít celý dům

ověšený mými rádoby uměleckými výtvory jen proto, abys mi udělal radost.“

Udiveně se na mě podíval. „Ty si fakt myslíš, že mám tvé obrazy na zdech jen proto, abych ti

udělal radost?“

Nejistě jsem pokrčila rameny. Nikdy jsem nechodila do žádné umělecké školy ani jsem neměla

soukromého učitele, takže když někdo chválil mé obrazy, nevěděla jsem, zda to myslí upřímně. A

především, pokud se jednalo o Stephana. „Miluju tvé obrazy, Bianco. Pokaždé, když se na některý

z nich podívám, cítím radost. Dělají z mého domu šťastné místo, kde jsem rád. Myslím na to,

odkud jsme přišli a co všechno jsme dokázali a naplňuje mě to nadějí do budoucnosti. Nikdy mě

nepřestane udivovat, jak krásné věci dokážeš vytvořit.“

Zrudla jsem rozpaky, ale usmála jsem se na něho. „Když jsem malovala tu krajinku, myslela

jsem při tom na tebe. Hory a skály mají barvu tvých vlasů a tvé kůže a na oblohu jsem si vypůjčila

modř tvých očí. Vlastně by se dalo říct, že to je tvůj portrét.“

Vesele se zasmál.

Dokázali jsme to, pomyslela jsem si. Tolik jsme toho překonali a tolik špatného nechali za sebou.

Jak jeden rok střídal druhý, pomalu se zdálo, že temné stíny naší minulosti začínají blednout a

ztrácet se v krajině zapomnění.

„No, tak teď se mi líbí ještě víc,“ řekl Stephan. „Přece víš, jak mám rád své portréty?“

Zasmála jsem se, protože to byla pravda. Oba naše domy byly plné Stephanových podobizen. Hrozně rád mi pózoval a nutno říct, že byl skvělým modelem, protože byl neobyčejně trpělivý. Dokázal nehybně sedět celé hodiny vždy, když jsem to potřebovala.

Naše domy byly jen patnáct minut od letiště, na konci 215 západní. Jednalo se o skvělou lokaci

s novou výstavbou a několika obchody.

Kdykoliv jsem uviděla svůj malý domek, musela jsem se usmát. Když jsem ho koupila,

rozhodla jsem se přetvořit předzahrádku i dvorek v pouštní krajinu, poněvadž jsem koneckonců

žila v poušti a často jsem bývala mimo domov.

Stephan však tvrdohlavě odmítal spokojit se jen s pískem, kamením a s několika kaktusy, a tak

u vchodu vysadil malý záhon květin a zasel trávu. Prozatím se mu dařilo vyhrát bitvu s pouští, a

když jsme dorazili domů, květiny stále kvetly a tráva se zelenala.

„Až se probudím, napíšu ti SMS,“ řekla jsem a vydala jsem se ke svému domku.

Nejdříve ze všeho jsem musela vypnout bezpečnostní zařízení. Pořídila jsem si to nejlepší,

jaké jsem si mohla dovolit. Bylo pro mě důležité, abych se u sebe doma cítila bezpečně, takže

peníze, které jsem za systém vynaložila, mi opravdu stály za to.

Odemkla jsem vnější dveře a pak následovaly dva zámky na vnitřních. Totéž jsem udělala na

druhé straně dveří, odjistila bezpečností panel a naťukala bezpečnostní kód.

Měla jsem třicet sekund na to, abych číslo zadala, jinak by se spustil alarm a ihned mi volala

bezpečnostní služba, která zároveň zalarmovala policii. Nastavila jsem si co nejkratší časový

interval, protože jsem se tak cítila bezpečněji.

Vydala jsem se do své ložnice, spokojená, že v domě je bezpečno.

Několik posledních dnů bylo přímo hektických. Tak tak jsem se svlékla a praštila sebou rovnou do postele. Ihned jsem usnula.

Probudila jsem se a strnule zírala na hodiny vedle postele. To nemůže být pravda, pomyslela

jsem si. Bylo na nich 15:44. Když jsem si šla lehnout, ještě nebylo ani deset a měla jsem v plánu spát

asi tak dvě hodiny. To je tím, že jsem si zapomněla natáhnout budík.

Okamžitě jsem sáhla po telefonu a začala psát Stephanovi.

Bianca: Omlouvám se. Zaspala jsem. Co takhle v pondělí?

Odpověděl mi, když jsem byla v koupelně.

Stephan: Nic se neděje. Pondělí bude fajn. Máš dnes večer žhavé rande?

Bianca: Žádné rande. Uvidím se s Jamesem. Stephan: Přeju hodně štěstí, B. Pokud bys něco potřebovala, dej mi vědět. Uvidíme se ráno. Bianca: Výborně. V 5:45 u mého auta. Stephan:

OK

Vybalila jsem si a ihned zase sbalila svůj příruční kufřík. Brzy ráno jsme letěli na otočku do DC.

Na otočku znamenalo, že jsme letěli obvykle na východní pobřeží a hned zase zpátky. Byl to

nejlepší způsob jak získat spoustu přesčasových hodin, ale také to znamenalo čtrnáctihodinové

směny, kdy jsme měli jen málo času na odpočinek. Tento let jsme absolvovali pravidelně každý

týden, ale občas jsme vzali službu za některé kolegy, abychom si přivydělali.

Splátky hypotéky jsem měla rozumné, ale každá koruna navíc mi přišla vhod. Snažila jsem se

znovu získat nějaké

úspory, ze kterých jsem se kompletně vydala, když jsem kupovala a zařizovala dům.

Žít od výplaty k výplatě mě znervózňovalo, a tak jsem se snažila vše co nejrychleji napravit.

Týdně jsem měla tři lety a plánovala jsem vzít si ještě nějaké navíc.

Posbírala jsem pracovní šaty, které jsem měla poházené po celé ložnici, a pověsila je na věšák.

Měla jsem spoustu pracovních uniforem, ale dobrá polovina z nich si už vyžadovala návštěvu

čistírny. Nabalila jsem je a uložila do auta. Cestou k Jamesovi je nechám vyčistit. Naše letecká

společnost měla uzavřenou smlouvu s jednou čistírnou, kde jsme nezaplatili ani polovinu toho, co jinde. Přesto se můj účet za čistírnu často vyšplhal do astronomických výšin, což byla oběť za přesčasové hodiny, za které jsem však dostala slušně zaplaceno.

Umyla jsem si vlasy. Oholila jsem si každičkou část těla, což mě naplňovalo očekáváním, které

jsem dosud neznala. Nohy jsem si sice holila pravidelně, ale ještě nikdy jsem to nedělala pro

nějakého muže. Připadala jsem si, jako bych to ani nebyla já.

Do kůže jsem si vetřela olej a pleťové mléko a vlasy nechala volně uschnout. Věděla jsem, že

to nebude dlouho trvat. Las Vegas v pozdním jaře bylo jako přírodní fén. Přesto jsem měla chvíli

času a rozhodla jsem se, že ho využiju k malování.

Vzala jsem si bavlněnou halenu, kterou jsem nosila vždy, když jsem se pustila do práce s barvami.

Však to na ní bylo vidět. Byla pohodlná a nemusela jsem si dělat těžkou hlavu z nějaké té barevné

čmouhy.

Vyšla jsem na zadní dvorek. Byl sice malý, ale měl okolo vysoké zdi, které mi poskytovaly tolik

soukromí, že jsem nemusela hledět na to, co mám na sobě. Nevzala jsem si spodní prádlo. Často

jsem po domě chodila jen tak, ale dnes to bylo jiné. Všechno bylo nějak jiné.

Posunula jsem malířský stojan a na pokožce ucítila pohyb štětců, které jsem měla zasunuté v náprsní kapse. Ohromeně jsem vydechla. Bylo to, jako by mě James dráždil, i když tady nebyl. Dokázala jsem se vzrušit jen myšlenkou na něho. Není to fér, že někdo je tak přitažlivý. Přivřela jsem

oči a viděla jeho pohled, kterým mě spaloval, když v ruce svíral kapesník a vdechoval jeho vůni. Zachvěla jsem se. Také jsem si vzpomněla na jeho výhrůžky, co se týče výprasku. Vlastně jsem

na nic jiného ani nemyslela.

Stane se to dnes večer? Napráská mi a pak mě zbaví panenství? Sváže mě? V jakém pořadí? Jen při té

myšlence jsem pevně sevřela nohy.

Nevědomost mi naháněla strach. Když jsem však měla být k sobě upřímná, strach patřil

nerozdílně k mé osobě.

Věděla jsem, že mě James může vzít na nějaké temné místo, ale naleznu zde rozkoš, a to jsem

chtěla.

Na stojanu jsem měla připevněný akvarelový papír, který jsem si připravila předtím, než jsem

odjela. Začala jsem malovat s netypicky krátkou přípravou. Obvykle jsem si nejdříve udělala

několik skic a pečlivě si naplánovala kompozici, ale dnes jsem se prostě pustila do malování.

Věděla jsem přesně, kde začít.

Namíchala jsem modrou, jasně azurovou s nepatrným nádechem akvamarínové, a pak jsem

ještě přidala trochu zelené. Nepotřebovala jsem dlouho, abych získala přesně tu barvu, kterou

jsem chtěla. Nanesla jsem barvu na štětec a během chvilky na mě hleděl pár jasně tyrkysových

očí, který jsem si nemohla vyhnat z hlavy.

Kapitola 12

Pan Dominantní

Tak jsem se zabrala do malování, že jsem ztratila pojem o čase. Když jsem si všimla, kolik je hodin, zaklela jsem. Už teď jsem měla zpoždění, což se mi běžně nestává.

Dnes hned dvakrát po sobě.

Doufám, že se z toho nestane zvyk, pomyslela jsem si. Zřejmě je to tím, že jsem příliš nervózní.

Věděla jsem, že to není žádné rande, ale přesto jsem dost času věnovala úpravě vlasů a líčení.

Oči jsem zvýraznila hnědou konturou a řasy jsem dvakrát přetáhla řasenkou. Efekt byl skvělý.

Ještě trochu zlatých stínů na víčka a červený lesk na rty.

Pročesala jsem si vlasy a nechala je rozpuštěné.

Vzala jsem si krátké černé šaty s fialovými květy. Látka byla tak trochu průhledná, ale ne zas

tolik, abych pod ně potřebovala spodničku. Šaty měly jen tenká ramínka a hluboký výstřih, který

odhaloval víc, než jsem obvykle preferovala.

Průhledná černá krajková podprsenka stěží zahalovala bradavky. Obvykle jsem ji pod tyto

šaty nenosila, ale na dnešní večer se mi to zdálo vhodné.

Našla jsem krajková tanga, která ladila s květy na mých šatech. Je zřejmé, že pan Překrásný dnes

večer uvidí všechno mé spodní prádlo, tak proč si nedat záležet, že?

Když jsem se pozorovala v zrcadle, náhle jsem zvedla ruce ke svým ňadrům a začala jsem je hladit, dokud mi neztuhly bradavky a jasně se nerýsovaly pod tenkou látkou.

Co to dělám? pomyslela jsem si, když jsem jednou rukou sklouzla dolů po štíhlém pase a prsty zasunula pod kalhoty. Vždyť jdu pozdě, ale i přesto jsem se začala dráždit.

Zazvonil telefon a vytrhl mě ze soukromého transu. „Haló,“ ozvala jsem se poněkud zadýchaně.

„Kde jsi?“ vyštěkl James, aniž by pozdravil. Zdálo se, že je rozzlobený.

Podívala jsem se na hodiny. Bylo 17:45. Takže jsem měla ještě jedenáct minut čas.

„Mám trochu zpoždění. Pokud se nic nestane, budu u tebe během dvaceti minut.“

„Co se děje? Jsi celá udýchaná. A navíc přijdeš pozdě. To je jeden z důvodů, proč jsem pro tebe

chtěl poslat řidiče.“

„Za chvíli jsem tam.“ Začala jsem se znovu hladit. Stačilo, abych slyšela jeho hlas, a celá jsem

zvlhla.

„Co děláš? Řekneš mi konečně, proč jsi tak zadýchaná?“ zeptal se a jeho hlas se najednou změnil

v tekutý med.

Ach bože, pomyslela jsem si, on ví, co dělám. „Nic,“ řekla jsem, ale nepřestávala.

„Dotýkáš se sama sebe?“ předl.

„Ne,“ vyhrkla jsem, protože bych to nikdy nepřiznala, i když jsem nedokázala přestat. Co se to

se mnou jenom děje?

„Vzpomínáš si, co jsem ti řekl, že se stane, když mi budeš lhát? Tentokrát je to už potřetí.

Neopovažuj se udělat. Tvoje kundička je jen moje a stejně tak tvoje rozkoš. Nesmíš se udělat,

dokud ti to nedovolím.“

Tiše jsem zasténala.

Tentokrát na mě vyštěkl: „Jestli okamžitě nenasedneš do svého auta, přijdu k tobě a nedovolím

ti, aby ses udělala celé hodiny.“

Poslechla jsem ho. Upravila si šaty, popadla kabelku a rozběhla se do garáže. Nic víc neřekl, jen zavěsil.

Zapnula jsem si GPS a nastartovala. Cesty byly skoro prázdné, takže jsem k jeho domu dojela

za patnáct minut.

Když jsem zastavila před masivní bránou, za kterou jsem zahlédla palácový komplex, jež James

nazýval svým domem, obě křídla se ihned otevřela a já jsem mohla vjet dál.

Milovala jsem své auto. Byla to Honda Civic z roku 2008, velmi spolehlivé malé auto, a já jsem na

něho byla patřičně pyšná. Také mě stálo nemalou část úspor. Černá barva však na prudkém slunci

Las Vegas brzy vybledla a já jsem měla najednou pocit, že se tady se svým autíčkem vlastně vůbec

nehodím.

Snažila jsem se na to nemyslet. Nebude to nic jiného než jen krátká, avšak velmi intenzivní aférka,

takže je zbytečné, abych ztrácela čas zabýváním se rozdílů mezi námi dvěma. Zaparkovala jsem co

možná nejblíže honosným vyřezávaným hlavním dveřím. Nikde jsem neviděla žádné jiné auto.

Zřejmě jsou zaparkované v obrovské garáži, která je

větší než celý můj dům.

Hlavní dveře se otevřely dřív, než jsem vystoupila z auta. Uviděla jsem Jamese a ztuhla.

Na sobě měl jen černé sportovní šortky s bílými pruhy po stranách. Žádné tričko, žádná košile.

Jeho torzo bylo dílem umělce. Pod dobronzova opálenou pokožkou se jasně rýsovaly pevné svaly

a šlachy. Nikde ani kousek tuku, povislé kůže či snad jiná nedokonalost. Na hrudi neměl ani

jediný chloupek a já jsem měla zvláštní pocit, že ta dokonalost není dílem holicího strojku.

Šortky mu držely nebezpečně nízko na útlých bocích. Břišní a pánevní svaly byly vytvarované

do písmene V a já jsem dostala neovladatelnou chuť ho celého olízat. Šortky byly volné a jejich

barva nepatřila k mým oblíbeným, ale

kolena a lýtka, která z nich trčela, byla dokonalá jako zbytek těla. Dokonce i chodidla měl neobyčejně

dlouhá a sexy.

„Pojď dál,“ řekl místo přivítání zachmuřeným hlasem. Chvíli jsem na něho hleděla, ale pak jsem

poslechla

a prošla kolem něj dovnitř do domu. Když jsem ho míjela, zhluboka se nadechl.

„Mám připravenou večeři, ale ta teď bude muset chvíli počkat. Jsi pěkná liška podšitá, víš to?“

Nevěděla jsem to, a tak jsem jen zakroutila hlavou a rozhlížela se okolo sebe.

Tak tady rozhodně nepatřím. To byla moje první myšlenka, když jsem uviděla mramorovou

podlahu, vysoké sloupy a široké schodiště vedoucí do druhého patra. Exteriér byl vkusně sladěn

do odstínů pouště a vyzdoben obrovskými vázami a uměleckými předměty.

„Dal jsem personálu celou noc volno, takže budeme mít soukromí,“ oznámil mi, jako by mě to

nějak zajímalo. Jestli tady je, nebo není jeho personál, mi bylo upřímně jedno.

Došla jsem ke schodišti a dlaní přejela po vyřezávaném zábradlí z černého dřeva. Všechno bylo

krásné a dokonalé, ale já jsem měla pocit, že je toho na mě moc.

Nelíbila se mi představa, že jsem s někým, kdo je až tak moc bohatý. S někým, s kým nemám

vůbec nic společného. Na malou chvíli jsem zapomněla, proč jsem tady vlastně přišla.

James přistoupil těsně ke mně, nedotýkal se mě, ale stál nesnesitelně blízko. A tehdy jsem si

vzpomněla, co tady hledám. Přesně tak, jeho.

„Kde je ložnice?“ zeptala jsem se neomaleně. Možná nebude tak vyzdobená a budu se v ní cítit

méně vystrašeně. O čemž jsem pochybovala.

Náhle jsem vzadu na šíji ucítila silné ruce, které mě začaly masírovat. Opřela jsem se o něho.

Jeho doteky byly tak příjemné.

Vzal mé vlasy a prsty je sevřel do koňského ohonu. Použil je jako vodítko. Nebo spíš jako bič.

Zatáhl za ně a pobídl mě nahoru do schodů. Vystrčila jsem bradu. Držel mě pevně, ale nebolelo to.

Ještě ne.

Cestou do jeho ložnice jsme prošli dlouhou chodbou a minuli osmery dveře. Ložnice byla až

na konci a dveře byly otevřené.

Nechal mě vejít dovnitř, kde se zastavil a počkal, až si místnost důkladně prohlédnu.

Pokoj byl jen matně osvětlený a byl obrovský. Na druhé straně jsem uviděla dvojité dveře, které

vedly do světlé koupelny. Zdi byly tmavošedé ve všech odstínech pouště, stejně jako ve zbytku

domu.

Uprostřed místnosti stála masivní postel. Takovou jsem snad ještě nikdy neviděla. Zcela jistě

byla vyrobena na zakázku. Z každého rohu trčel jeden pevný sloup složitě vyřezávaný z černého

dřeva a dosahoval skoro až ke stropu.

Sloupky musely být dílem zručného umělce. Byly vyřezávané, prokládané jiným odstínem

dřeva. Bylo to překrásné a zároveň děsivé. Tato postel byla stvořena k rozkoši. A ke svazování a

bolesti.

Když jsem vstoupila dál do místnosti, všimla jsem si dalších znepokojujících detailů. Na jedné

stěně byla připevněná mříž a na ní visely různě dlouhé a různě široké řemeny. Další byly upnuté

okolo samotných sloupků postele, přičemž se dotýkaly bělostného prostěradla.

„To jsou provazy?“ zeptala jsem se ohromeně. Uprostřed postele bylo smotané klubko něčeho, co

jsem nemohla přesně identifikovat.

„Ano,“ odpověděl bez sebemenšího zaváhání.

Náhle mě zaujal předmět, kterého jsem si možná raději neměla všimnout. Na rampě ležel velký

černý bič. „To je jezdecký bičík?“ vyhrkla jsem překotně, i když jsem odpověď znala.

„Ano,“ znovu odpověděl a s prsty stále svírajícími mé vlasy mě pobídl blíže k posteli. „Mám tolik hraček, že je na tebe ani všechny nepoužiju. Ale raději jsem je nechal schované, abych tě zbytečně neděsil.“

Nepřirozeně jsem se zasmála. Tak takhle si přestavuje, že mě nevyděsí?

„Řekni první věc, která tě teď napadá.“ Byl to rozkaz. Zhluboka jsem se nadechla. „Doufám, že

víš, že jsem nic

takového ještě nikdy nedělala.“

„Ano, vím,“ zamumlal ztěžklým hlasem.

Hlavu jsem měla prázdnou. „Pijavice,“ řekla jsem nakonec. Bylo to, jako by mé podvědomí

pracovalo nezávisle na mém rozumu.

„Pijavice?“ opakoval se šibalským úsměvem.

„Ano.“ Nedokázala jsem říct proč. Sama jsem byla svým výběrem překvapená, ačkoliv to svým

zvrhlým způsobem dávalo smysl. Ale to mu rozhodně nemíním vysvětlovat.

Pevně mě zatáhl za vlasy, dozadu a na stranu, dokud jsem se na něho nepodívala. Pohled jeho

očí byl tvrdý. „Jsou tady jistá pravidla. Budu tvůj pán, a když mi budeš vzdorovat, potrestám tě.

Budu sledovat tvé reakce a budu se snažit, abych nezašel příliš daleko, ale kdyby se tak stalo,

použiješ přesně to slovo, které tě napadlo jako první.“

„Co to má znamenat? Nebudeš mě snad trestat za to, že jsem ti lhala? Když se tak stalo, to jsme

tady ještě nebyli.“

Lišácky se na mě usmál. „Samozřejmě že existují výjimky. Já ti nikdy nebudu lhát a očekávám,

že ty se naučíš nelhat mně. Proč právě pijavice, řekneš mi to?“

Tvrdohlavě jsem zakroutila hlavou. „Ne.“

„To raději vydržíš víc ran bičem, než abys mi řekla, co to pro tebe znamená?“

Přikývla jsem. „Ano.“ Snažila jsem se, aby můj hlas zněl jistě, ale příliš se mi to nedařilo. Neměla

jsem ani tušení, jak silně mě švihne nebo jak moc to bude bolet, ale celé své dět

ství jsem prožila v bolesti, a tak jsem se vůči ní stala z velké části imunní. Nedovedla jsem si ani představit, jak strašné by to muselo být, abych bolest nevydržela.

Přejel si jazykem po zubech. Bylo to neuvěřitelně vzrušující sledovat, jak mu jazyk klouže po

dokonale bílých ostrých zubech. Až doteď jsem si toho nevšimla, ale řezáky měl nepatrně delší,

zašpičatělé, a čtyři zuby mezi nimi dokonale rovné. Prostě i jeho zuby byly sexy.

„A co takhle výměna?“ začal. „Je něco, co bych ti za tu informaci mohl dát? Třeba něco, co bys

chtěla vědět ty o mně? Něco, co chceš?“ lákal mě sametovým hlasem.

Jenže to na mě neplatilo. O tom prostě mluvit nebudu. Zakroutila jsem hlavou.

Pevně mě zatahal za vlasy.

„Přivádíš mě k šílenství,“ řekl tiše a postrčil mě k posteli. „Musíme si promluvit. Domluvit vše, co

je třeba. Jak to mezi námi bude. Jenže teď už nemůžu čekat. Snad ještě nikdy jsem necítil tak silnou

touhu. Musím si tě označit. Potřebuju tě vlastnit. Potřebuju tě potrestat. Potřebuju, aby ses mi

otevřela a svěřila se mi naprosto se vším. Donutím tě, abys mi řekla, co to slovo pro tebe znamená.“

Poslední dvě věty způsobily, že se mi divoce rozbušilo srdce. Něco takového se nikdy nestane,

ale nenašla jsem dost odvahy, abych mu to řekla. Zhluboka jsem se nadechla. Celé mé tělo bylo

napjaté. Zmocnily se mě protichůdné pocity strachu a očekávání.

Kapitola 13

Pan BDSM

„Zvedni ruce,“ řekl mi, když jsme se ocitli jen kousek od jeho postele.

Poslechla jsem a on mi jedním pohybem přetáhl šaty přes hlavu. Zhluboka se nadechl a

otočil mě. Jen stěží jsem si všimla, jak hladově hltá mé tělo. Byla jsem příliš zaneprázdněna

pozorováním toho jeho.

Mužské torzo teď bylo těsně přede mnou a světlo zde bylo mnohem lepší. Byl dokonalejší,

než jsem si myslela. Nebyl na něm ani gram tuku. Jen pevné vypracované svaly, které se táhly po

celé úctyhodné délce smyslného těla.

V měkkém světle měly jeho vlasy nádech karamelu. Chtěla jsem se jich dotknout, zabořit prsty

do té hebké záplavy, ale vzpomněla jsem si, že tady jsou jistá pravidla, a zastavila jsem se.

Sklonil se, a když ústy dosáhl k mému levému ňadru ukrytému jen v krajkové podprsence,

silně mě kousl do bradavky.

Tiše jsem vykřikla. Mírně se odtáhl a pokračoval dál v důkladné prohlídce mého těla. Když

došel až k pasu, uchopil mě za tanga.

„Jsi nádherná,“ řekl a stoupl si mi za záda. „Panna s tím nejdokonalejším tělem, jaké jsem kdy viděl.

Jsi jako stvořená

k šoustání.“ Zatímco mluvil, cítila jsem, že si za mnou klekl na zem. Otočila jsem se dozadu zvědavá, co dělá, když vtom mě kousl do zadku.

Zalapala jsem po dechu. Bolelo to. Podívala jsem se na něho. Horkými rty líbal ránu, kterou mi způsobil. Na kůži zůstaly jasné stopy po jeho zubech.

Podívala jsem se na bradavku, do které mě kousl před chvílí, a i tam byly viditelné stopy po jeho zubech.

„Nejraději bych rozřezal všechno oblečení, co máš na sobě. Problém je v tom, že se mi tvé spodní prádlo líbí a nevím, kde jsi ho pořídila, abych ho mohl nahradit.“ Zatímco mluvil, prsty mi vklouzl pod kalhotky.

„Tanga jsou z Victoria Secret, a stejně tak podprsenka,“ řekla jsem, jen abych mu pomohla.

Šibalsky se na mě usmál a prudce mě plácl po zadku. „Nehýbej se,“ řekl a sám odešel k nočnímu

stolku. Údivem se mi rozšířily panenky. Když řekl, že by mé

oblečení nejraději rozřezal, nevím, co jsem v jeho ,ložnici bolesti‘ čekala, ale pohled na nůž v jeho

rukou ve mně probudil paniku.

Jak daleko asi zajde? Jak daleko ho nechám zajít?

Když uviděl výraz na mé tváři, hlasitě se zasmál. „To je jen na oblečení. Nikdy bych tě neřízl. Ta

představa je mi odporná.“

Stoupl si přede mě, nožem zajel pod krajkovou podprsenku a jedním hladkým pohybem ji

rozřízl. Přesně mezi prsy. Jeho pohled fascinovaně hltal mé drobné růžové bradavky a já jsem

cítila, jak se zvětšují a tuhnou. Něžně mě štípl do jedné a pak i do druhé. Potom silněji a ještě

silněji.

„Jak moc jsi citlivá?“ zeptal se mě. „Líbil se ti ten první dotek nebo poslední?“ Znovu mě štípl,

tentokrát ještě silněji. Zasténala jsem. „Ten čtvrtý?“

Ztěžka jsem polkla. Nad odpovědí jsem nemusela ani chvíli přemýšlet, ale nedokázala jsem ze sebe vydat slova. Odkašlala jsem si. „Čtvrtý.“

„Dobře. Něco pro tebe mám.“ Odešel zpátky k nočnímu stolku, sáhl dovnitř a vrátil se s tenkým

stříbrným řetízkem. V jediném okamžiku byl zpátky u mě a dřív, než jsem si mohla uvědomit, co se

děje, mi na obě bradavky připevnil

jakési svorky.

„Svorky na bradavky,“ řekl na vysvětlenou. „Nejsou příliš těsné?“

Podívala jsem se na ně a zakroutila hlavou. Každá bradavka byla sevřená drobnou perleťovou

svorkou a spojená stříbrným řetízkem.

Pohled na ten řetízek a drobné klipsy byl tak erotický a já jsem cítila tak příjemné vzrušení, že

jsem musela pevně sevřít nohy, abych zastavila vlhkost, která se mi řinula po stehnech.

Pomalu mi přeřezal tanga z každé strany a strčil si je do kapsy.

„Vylez na postel,“ rozkázal mi drsným hlasem. Poslechla jsem ho. „Posuň se koleny až k té

rampě. Tak, výborně.“

Ucítila jsem, že vylezl na postel za mnou. Jakmile jsem se koleny dotkla rampy, chytil mě

zezadu za krk a hlavu mi přitlačil dolů, až jsem se tváří dotýkala jezdeckého bičíku, který tam

nechal ležet. Hlavu jsem měla níže, zadek vystrčený nahoru. Dokonalá pozice pro výprask, pomyslela

jsem si.

„Necítím tvá kolena,“ upozornila jsem ho.

Zasmál se a mně byl ten zvuk velmi příjemný. „To tedy ne. Můj klín je pro tebe právě teď velmi

nebezpečné místo. Ale nemusíš se bát, i k tomu se dostaneme, slibuju.“ Zatímco mluvil, cítila jsem,

jak mi okolo kotníku ovazuje provaz. Pevně ho utáhl, ale nebylo to nepohodlné či snad

nepříjemné.

„Čím víc se budeš vrtět, tím více se uzel utáhne. Nezapomeň na to.“ Rychlými pohyby mi ovázal druhý kotník i obě zápěstí.

Pak se ke mně zezadu přitiskl a předklonil se. Na zádech jsem cítila jeho svalnatou hruď, na

zadku jeho penis. Zavrtěla jsem se a pevná ruka mě mírně plácla.

„Nehýbej se,“ řekl mi a vytáhl bičík, který jsem měla pod tváří. Poté se ode mě zcela odtáhl.

Nesouhlasně jsem zavrněla. Znovu mě plácl, tentokrát silněji.

Dlouho se nic nedělo a já jsem se zatajeným dechem čekala, co udělá.

„Chceš mi předtím, než začnu, něco říct?“ zeptal se mě. „Je mi to líto, pane Cavendishi,“ řekla

jsem lítostivým

hlasem a instinktivně jsem se vyklenula.

Spokojeně si odfrkl a začal svou práci. První rána bičem byla spíše překvapivá než bolestivá, ale

rány jedna za druhou rychle sílily. Bylo to přesně tak, jak jsem předpokládala. Cítila jsem bolest, ale

reakce na ni vůbec nebyla nepříjemná. Když bičík dopadl těsně vedle mého ženství, slastně jsem

sténala a bezmocně se kroutila. Práskal bičem stále rychleji a stále silněji.

Náhle se prudce zastavil. Dostala jsem jen dvacet ran, které mi dopadaly na zadek a na zadní

stranu stehen.

Vyklenula jsem se a zklamaně zamumlala. Slyšela jsem, jak za mnou zrychleně dýchá. Ňadry v

pevných svorkách jsem se otřela o rampu. Bylo to velmi příjemné.

Dlouho se nic nedělo. V místnosti byl naprostý klid. „Musím přestat,“ řekl James konečně. „Až

si tě vezmu,

nechci, abys byla celá bolavá. Sakra. Vidím tvou vláhu, jak ti teče dolů po nohách.“

Cítila jsem jeho prsty, jak mi kloužou po stehnech a pak mi vjely mezi nohy.

„Než tě ošukám, musíme si ještě něco vyjasnit. Na stole mám lékařskou zprávu. Pravidelně se

nechávám testovat.

Jsem naprosto čistý. Chceš ji vidět? Je ti zcela k dispozici. Chci se do tebe zabořit bez ochrany.

Říkala jsi, že bereš antikoncepci, že ano?“

Přikývla jsem. „Ano, dávám ti na to své slovo. A zprávu vidět nemusím. Kdybych ti nevěřila,

nikdy bych se od tebe nenechala svázat.“

Spokojeně se usmál a já jsem najednou ucítila, že mě políbil na tvář. Bylo to nečekaně něžné

gesto.

Objal mě v pase, mírně nadzvedl a bez varování skopl rampu z postele. Ihned mě pustil a já

jsem dopadla na měkkou postel.

Rychlými pohyby mi uvolnil kotníky, objal je prsty a sevřel. Posunul mě výš do čela postele a

nečekaně mě obrátil, takže jsem ležela na zádech.

Ruce nad hlavou, které jsem měla stále v provazech, se mi překroutily a ještě více mi

zabránily v jakémkoliv pohybu. Roztáhl mi nohy a znovu je ovázal provazem. Jestli jsem si

myslela, že poprvé je utáhl silně, tak jsem se mýlila. Nemohla jsem se ani hnout. Už žádné kroucení.

Pozoroval mě v mé nové pozici a já jsem pozorovala jeho. Jeho pohled byl tak soustředěný, až to

bylo fascinující. Jeho oči hltaly každičký kousek mého těla. Pak se ke mně sklonil a políbil mě.

Nejdříve na rty, velice něžně a jen tak letmo. Pak se začal posouvat dolů a nevynechal ani

sebemenší kousek mého těla. Zlíbal mou tvář, krk i ramena. Každičký nerv v mém těle se chvěl

touhou a očekáváním. A celou tu dobu jsem se nemohla ani hnout.

Zabořil tvář mezi má ňadra a do zubů uchopil tenký řetízek. Prudce zatáhl.

Vykřikla jsem. Nebyl to však výkřik bolesti, ale rozkoše. Dál táhl řetízek, dokud mé bradavky

nebyly surově natažené. Bylo to rozkošně mučivé, jako bych byla v nějaké slastné agónii. Konečně

otevřel ústa a uvolnil řetízek a já, místo toho, abych cítila úlevu, tak mě zaplavila vlna zklamání.

Znovu se ke mně sklonil a každou bradavku olízl. Zlíbal oblá ňadra a pokračoval níž. Zastavil se teprve u mého depilovaného ženství, kde jsem si nechala jen tenký proužek blonďatých chloupků. Projel je prsty.

„Jsi zatraceně dokonalá,“ zamumlal a s vážným výrazem zabořil tvář mezi má stehna, aby zde pokračoval ve své magii.

Byla jsem tak vlhká a vzrušená, že netrvalo dlouho a udělala jsem se. Stačil mu k tomu jeden

prst v mé štěrbince, jazyk na klitorisu a znalost mého nejcitlivějšího místa. Hlasitě jsem vykřikla.

Zvedl hlavu a upřeně mě pozoroval. Podívala jsem se na něho dolů a cítila jsem se jako opilá.

Pohled na jeho roztouženou tvář mezi mýma nohama byl tak erotický, že jsem byla okamžitě

znovu vzrušená.

„Ještě jednou,“ řekl a udělal to znovu.

Jakmile byl hotový, napřímil se a konečně si svlékl i šortky. Poprvé jsem ho viděla v celé jeho

kráse a ztěžka jsem polkla. A tehdy jsem ho začala prosit.

Jeho penis byl tak velký, že jsem měla pocit, že se do mě nemůže vlézt, ale bylo mi to jedno.

Chtěla jsem ho cítit uvnitř svého těla. Jestli mě nechá čekat ještě jedinou vteřinu, zcela jistě začnu

křičet.

„Už to déle nevydržím,“ řekl zastřeným hlasem. „Teď to bude bolet. Podle všeho, co jsem

slyšel, to je nevyhnutelné.“

Na tom mi nezáleželo. „Prosím, Jamesi, prosím.“

Už déle neváhal, naklonil se nade mnou a svůj pevný píst nasměroval do mé vlhké štěrbinky.

Jak se opíral o lokty, aby mě zcela nezalehl, na ramenou se mu rýsovaly pevné svaly.

Dokonalé umělecké dílo, které mě ošoustá, pomyslela jsem si. Jediným prudkým pohybem do mě vnikl

a bez zbytečného povyku přetrhl tenkou blanku. V šoku jsem vykřikla. Cítila jsem se tak

neskutečně plná. James však nepřestával.

Dál do mě sunul svůj pevný úd, až jsem měla pocit, že mě musí roztrhnout. Vnikal do mě prudce

a v pravidelném rytmu, dokud omračující bolest nepominula a pomalu ji nevystřídala rozkoš.

Rozkoš tak neskutečná a tak intenzivní, jakou jsem si nedokázala ani představit.

Nemohla jsem se ubránit hlasitým výkřikům a slzám, které mi stékaly z očí, z opojného pocitu,

že jsem podmaněná a spojená právě s tímto mužem.

Celou dobu mě upřeně pozoroval svýma modrýma očima. Mé oči byly zavřené, dokud na mě

drsně nevyštěkl rozkaz, abych je otevřela a podívala se na něho.

Poslechla jsem ho, i když intimnost toho okamžiku byla skoro víc, než jsem mohla snést. Když

se na mě takto díval, bylo těžké si pamatovat, že mezi námi není nic jiného než sex.

Skoro celý se ze mě vysunul, a než jsem mohla začít protestovat, prudce přirazil. Bušil do mě s

takovou intenzitou a silou, až jsem měla pocit, že zůstanu navždy přišpendlená k měkké matraci.

Vsunul mezi nás ruku, a aniž by zpomalil své divoké tempo, prstem začal kmitat po mém

klitorisu.

„Udělej se, Bianco. Teď,“ rozkázal a jeho hlas působil jako spouštěč. Ihned jsem se udělala a

hlasitě vykřikla. On mě následoval a v mohutných vlnách vyvrcholení se zhroutil na mé tělo.

Jakmile se trochu vzpamatoval, mírně se nadzvedl, chytil mě za řetízek, téměř zlostně se na mě

podíval a vlastnicky se ušklíbl.

„Teď jsi moje,“ řekl. Neměla jsem ani tušení, proč to musel říkat, ale nijak jsem o tom

nepřemýšlela. V následující chvíli mě vášnivě políbil.

Zbavil mě provazů i svorek rychleji, než jsem si mohla uvědomit, co se děje. Lehl si vedle mě,

sevřel mě v objetí,

jeho nahé tělo na mém, a začal mě líbat tak, jako by nikdy nechtěl přestat.

„Děkuju ti,“ řekl tiše, když se na chvíli odtáhl, ale vzápětí mě opět začal líbat.

Kapitola 14

Pan Citlivý

Konečně mě přestal líbat a přitiskl si mou tvář ke své hrudi. Neměla jsem ani tušení, že

náhodný sex může být tak intimní. Když mě hladil po zádech a do ucha

mi šeptal sladká slůvka, cítila jsem se zbožňovaná a opečovávaná.

Najednou mě pustil. „Zůstaň tady,“ řekl skoro šeptem, jako by se bál, že by mohl porušit tuto

intimní chvíli.

Slyšela jsem ho, jak napouští vodu do vany, a nemohla jsem přijít na nic, co by v tuto chvíli

znělo lépe než horká koupel.

Ležela jsem na zádech, přesně jak mě nechal, a uvolněně jsem relaxovala. Takhle krásně mi snad

ještě nikdy nebylo. Cítila jsem… klid a mír. Úlevu.

Když uběhlo několik minut, otevřela jsem oči a rozhlédla se kolem sebe.

Stál v nohou postele a upřeně mě pozoroval. Podívala jsem se dolů na své tělo a všimla si, že

mám mezi nohama krev.

„Neuvědomila jsem si, že budu tak silně krvácet,“ řekla jsem a chtěla jsem vstát.

„Ne,“ zabránil mi, a tak jsem zůstala ležet. Vzájemně jsme se pozorovali. Jeho erekce byla tak

silná, jako by se před chvílí ani neudělal.

Ukázala jsem na jeho ztopořený penis. „Můžeš ještě jednou? To jde?“

Usmál se a oběma rukama několikrát přejel po svém mužství. „To víš, že ano, ale dnes jsi příliš

bolavá. Jen jsem se díval a představoval si to.“

Došel k boku postele, sklonil se a objal mě v náruči. Pak bez sebemenší námahy vstal. Jeho síla

mě fascinovala. Milovala jsem jeho svaly a všechno, co se svým úchvatným tělem dokázal udělat.

„Vykoupeme se a promluvíme si o tom, co dál,“ řekl a prsty pročísl mé vlasy.

Z nějakého neznámého důvodů jsem se usmála, i když poslední, co bych teď chtěla, bylo o

čemkoliv mluvit.

Se mnou v náruči vstoupil do té největší vany, jakou jsem kdy viděla. Samotná koupelna byla

obrovská místnost obložená zeleným mramorem. Sedl si do rohu čtvercové vany, mě posadil před

sebe na klín a začal mě třít houbou.

Z mramorového zásobníku nabral báječně vonící tekuté mýdlo a něžně mi ho roztíral po celém

těle. Mýdlo vonělo stejně jako on a já jsem omámeně vdechovala jeho vůni. Jak jsem tak ležela v

jeho náruči a nechala se hýčkat, připadala jsem si božsky.

„Miluju to mýdlo. Voní jako ty,“ předla jsem s očima přivřenýma blahem.

Sklonil se k mému uchu a škádlivě mě kousl do lalůčku. „Teď voníš jako já. Líbí se mi to.“

Několik minut mě omýval, nebo spíše hladil, houbou. Když byl hotový s celým tělem, vrátil se k

mým prsům a důkladně je třel.

„Musíme si promluvit,“ řekl.

Zasténala jsem, ale tentokrát to nebylo rozkoší. „Raději bych byla, kdybys mi zase naplácal. Co

ty na to?“ zeptala jsem se napůl žertem.

Se rty přitisknutými k mému hrdlu tiše zavrčel: „Dnes večer ne. Musíme si domluvit jasná pravidla. Kdyby mě mé sebeovládání nezradilo, domluvili bychom si je dřív, než jsem se tě vůbec dotkl.“

Jeho terminologie se mi vůbec nelíbila. Slovo pravidla ve mně vyvolávalo nepříjemný pocit. Na

konverzaci jsem teď rozhodně neměla náladu.

„Tak o čem tedy musíme mluvit?“ zeptala jsem se nakonec.

Zhluboka se nadechl. „Chtěl bych vědět, co od naší dohody očekáváš? Co je pro tebe

důležité?“ Zatímco mluvil, otočil mě tak, aby mi viděl přímo do tváře.

Ohrnula jsem nos. Slovo dohoda mi připadalo ještě horší než pravidla.

„Tak tedy dobrá. Jediné, co od tebe očekávám, je vztah založený výhradně na sexu. Jednou

nebo dvakrát týdně by to bylo akorát, co říkáš? A mezitím bych uvítala nějakou občasnou

komunikaci, samozřejmě než tě zaujme nějaká jiná nebo dokud se jeden druhého vzájemně

nenabažíme. Takže jakmile mě budeš mít dost, stačí říct a já tě už více nebudu obtěžovat.“

Chvíli na mě udiveně hleděl, pak zamrkal a mně se zdálo, že v jeho očích vidím něco jako úlevu.

„Ano, samozřejmě,“ jeho hlas naznačoval, že nic jiného ani nečekal.

„A rozhodně nebudeme randit,“ dodala jsem a čekala na jeho reakci.

Přikývl a zadíval se mi do tváře. „Ale přesto se s tebou chci vídat, jak to jen bude možné. Byl

bych však rád, kdybychom se stýkali v soukromí. Buď v některých z mých domů, nebo ve tvém.

Lituju, ale na veřejných místech bych se raději neukazoval.“

Samozřejmě že ne, pomyslela jsem si cynicky.

Snažila jsem se udržet masku lhostejnosti, i když najednou mi jeho podmínky ze zcela nepochopitelných důvodů tak trochu vadily.

„To zní skvěle. Řekla bych, že máme ve věci oba jasno. Nač nějaká další pravidla, když spolu stejně nebudeme déle než týden nebo dva, možná nanejvýš tři. Jakmile se jeden druhého nabažíme, každý půjde svou cestou.“

Zatímco jsem mluvila, jeho tvář ztvrdla. „Tak tohle si o tom myslíš?“ zeptal se drsně. „Že to

tak dělám s každou týden nebo dva, nanejvýš tři?“

Pokrčila jsem rameny a lhostejně zavřela oči. „Nechci na to myslet. No ale řekni, když máš být

ke mně upřímný, jak dlouho ti bude trvat, než mě budeš mít dost a začneš se obhlížet po dalším

objektu, hm?“

James mi mlčky začal omývat hlavu. Nejdříve nanesl šampón, ten důkladně spláchl, a potom

kondicionér.

„Dal bych cokoliv za to, jen abych zjistil, co je za tím tvým chladným jednáním. A taky bych

vraždil, jen abych se dozvěděl, co si právě teď myslíš,“ zašeptal mi do ucha. „Jsi tak zvláštní.

Obávám se, že pokud tě někdy nevědomky urazím, nic mi neřekneš, prostě ode mě odejdeš a už

se mnou nikdy nepromluvíš. Je to tak?“

Stále se zavřenýma očima jsem opět pokrčila rameny. Bylo zvláštní, jak mě dokázal za tak

krátkou dobu přesně odhadnout.

„Je to možné.“

Tiše zaklel. „Takhle to nepůjde. Potřebuju mít větší jistotu. Děsíš mě.“

Suše jsem se zasmála.

„Špatný výběr slov, pane Překrásný. To slovo, které jste chtěl použít, není jistota, ale kontrola.

Jenže já mám svůj život ráda takový, jaký je. Nejsem zvyklá dělat ústupky a teď s tím rozhodně

nemíním začínat. Obvykle bývám v New Yorku jednou týdně. Ty tam žiješ, ne?“

„Původně ano.“

„Dobře. Takže jakmile budu v New Yorku, dám ti vědět, a pokud ti to bude vyhovovat, můžeme

se sejít. Samozřejmě někde v soukromí.“

Jeho ruka mě pevně sevřela. „To je přesně to, o čem mluvím. Řekla jsi to, protože jsem tě nějak

urazil? Nebo to jsi skutečně tak nezávislá?“

Náhle jsem chtěla jít domů. On tohle téma zřejmě jen tak nenechá. Rozhodně ne, dokud nebude

spokojený a já jsem už neměla sílu hovořit o své potřebě nezávislosti nebo právě naopak o jejím

nedostatku. Potřebovala jsem se od něho dostat co nejdál. Co nejdál od pocitu intimnosti. Měla

jsem dojem, že to už déle nevydržím.

„Musím jít domů. Brzy ráno vstávám.“ Vstala jsem. Byla jsem ráda, že mě nechal vyjít z vany.

„Nesníš si alespoň večeři?“ zeptal se mě upjatě.

Na chvíli jsem se zamyslela. Kdy naposledy jsem vlastně něco snědla? Vzpomněla jsem si na

čokoládovou tyčinku, když jsem doma malovala, ale to bylo kromě jogurtu v letadle všechno.

„Asi ne,“ odpověděla jsem nakonec. „Vezmu si něco až později doma.“

Nozdry se mu zachvěly a oči se rozšířily.

„Prosím, aspoň mi u večeře dělej společnost. Jestli po tom všem, co jsme spolu zažili, teď odejdeš,

aniž bys se mnou alespoň chvíli poseděla, budu si připadat jako naprostý bastard. Mám

naloženého lososa, takže jeho příprava bude trvat maximálně deset minut.“

Přikývla jsem. „Tak dobře,“ souhlasila jsem docela ochotně. Rozhodně jsem nechtěla dělat scény a

chovat se jako nějaká primadona. Odejdu civilizovaným způsobem až po večeři.

Ovinul kolem mě osušku, sám se rychle otřel a ovázal si ručník okolo beder. Raději jsem se

dívala stranou. Vyra

zil do kuchyně, jako kdyby se bál, že pokud mu příprava lososa bude trvat příliš dlouho, odejdu. Bylo zvláštní, jak dokázal odhadnout, co udělám…

Oblékla jsem si šaty na holé tělo, protože spodní prádlo bylo zničené a zůstalo někde v jeho kapse. Ale co, z Jamesova domu stejně pojedu rovnou do své garáže, takže mi to nemusí vadit.

Suchým ručníkem, který jsem našla v jeho ložnici, jsem si vysušila vlasy a bosa vyšla na chodbu. Vydala jsem se hledat kuchyni, ale zastavila jsem se v přepychově zařízené jídelně a tam jsem

si s ohromením sedla ke stolu.

Stůl byl prostřený velmi romantickým způsobem, takže jsem odhadovala, že večeře se bude

podávat právě tady. Raději počkám sama v jídelně, než aby mě James dále zpovídal.

Netrvalo to však dlouho a objevil se s dvěma lahodně vypadajícími saláty. Položil je na stůl a

vrátil se do kuchyně pro dvě sklenice s vodou a citronem.

Napadlo mě, že asi zapomněl, že na sobě nemá nic jiného než malý ručník, zato já jsem na to

rozhodně zapomenout nedokázala. Mělo by být trestné vypadat tak skvěle a smyslně. Na jeho těle

nebyl ani kousíček místa, který by zůstal neopálený.

Než jsem se pustila do jídla, zdvořile jsem počkala, až se posadí ke stolu vedle mě. Salát byl

směsicí listové zeleniny, pekanových ořechů a sýru feta. Nedokázala jsem odhadnout, z čeho byl

dresink, ale chutnal skvěle.

„Je to výborné,“ řekla jsem po několika soustech.

Usmál se na mě. Byl to opatrný úsměv. Ještě stále byl v náladě, kdy mě nechtěl ničím urazit,

abych neodešla.

„Celou večeři jsem dneska připravil osobně. Obvykle to nedělám, ale pro tebe jsem chtěl uvařit.

Samozřejmě že jinak mám hospodyni, která se o vše postará.“

Přikývla jsem a snažila jsem se necítit nepříjemně při nenucené poznámce o jeho obrovském bohatství.

„Tví rodiče žijí také v Las Vegas?“ zeptal se, když dojedl salát.

Ztuhla jsem, ale rychle jsem se vzpamatovala. „Jsou mrtví,“ prohlásila jsem s nečitelným

výrazem ve tváři.

Překvapeně se na mě podíval. „To je mi líto. Omlouvám se, nevěděl jsem to. Jak zemřeli?“

„A kde žijí tví rodiče?“ zeptala jsem se významně, místo abych odpověděla.

Zamračil se. „Také jsou mrtví. Zemřeli při autonehodě, když mi bylo třináct.“

Omluvně jsem se na něho usmála. „Promiň, ale já o svých rodičích nemluvím ráda. To však

neznamená, že bych byla necitlivá k těm tvým.“

Natáhl se přes stůl a vzal mě za ruku. „Neomlouvej se. Nebyla jsi necitlivá. To jsi přece

nemohla vědět.“

Suše jsem se usmála. „Měla bych si o tobě něco zjistit. Možná by nám to ušetřilo pár trapných

chvilek.“

Rovněž se usmál. „I já bych se o tobě rád něco dozvěděl.“ Poté jsme se mlčky vrátili k jídlu.

„Kdy máš narozeniny?“ vyhrkl najednou. Věděla jsem, co dělá. Tolik se bál, aby se mě něčím

nedotknul, že se snažil najít neutrální půdu. Nemohl vědět, že mé narozeniny byly dalším ožehavým

tématem.

„V říjnu,“ odpověděla jsem. „A ty?“ „5. června. Kterého října?“

Povzdychla jsem si. „Čtyřiadvacátého.“ Musela jsem se ovládat, abych neřekla: Proč se vůbec

ptáš? Za chvíli si nebudeš pamatovat ani mé jméno. Což by bylo nezdvořilé, okřikla jsem se v duchu. A zdá

se, že je poněkud citlivější povahy.

Přikývl, jako by si to snažil zapsat do paměti.

Ozvalo se cinknutí u trouby. James vstal a odešel do kuchyně, aniž by věnoval pozornost faktu, že

uzel na ručníku,

který měl ledabyle ovázaný okolo pasu, může co nevidět povolit.

Přinutila jsem se dívat jinam.

Za chvilku se vrátil s dvěma talíři. Nejenže jídlo vypadalo přímo skvěle, ale navíc nádherně

vonělo.

Jemně vařený chřest politý máslem, losos upečený přesně jak má být a příloha nějaká

obilovina, kterou jsem ještě nikdy neviděla a netušila jsem, jak se jmenuje.

Ochutnala jsem ji a ukázala na ni vidličkou. „Vůbec nevím, co to je, ale je to skvělé. Všechno to

chutná přímo božsky. Je něco, co se ti nedaří?“

Usmál se. Byl to první nejistý úsměv, který jsem na něm spatřila. Bylo to okouzlující.

„Zjistit něco o tobě. Přemluvit tě, abys u mě zůstala na noc. A to na talíři je merlík.“

Mlčky jsem pokračovala v jídle a záměrně ignorovala jeho první dvě poznámky. Stále jsem

cítila silnou touhu uniknout intimnímu pocitu, který jsme spolu sdíleli.

„Málem bych zapomněl. Mám pro tebe dárek,“ řekl s úsměvem, když jsme dojedli. „Chceš

dezert před, nebo až po dárku?“

Odmítavě jsem mávla rukou. „Žádný dezert se do mě už nedostane. Jsem naprosto plná.“

Zatvářil se upřímně zklamaně. „Ani neochutnáš? Je to jen lehký vaječný krém s čerstvým

ovocem. Můžeme se o něj podělit.“

Usmála jsem se, dojatá jeho chlapeckou snahou ohromit mě svým kuchařským uměním. „Tak

tedy dobrá, podělíme se.“

Kapitola 15

Pan Nenasytný

Odešel do kuchyně a za chvíli se vrátil s dezertem. Byl naservírovaný ve velkém skleněném poháru a James

do krému vnořil lžíci a dával mi ochutnat.

„Hmm,“ zamumlala jsem s úsměvem, pusu plnou sladké dobroty.

Zcela nečekaně se sklonil a políbil mě. Bylo to tak překvapivé, že jsem ho od sebe málem

odstrčila. Místo toho jsem však k němu zvedla rty a váhavě polibek opětovala.

Tohle nám jde skvěle, pomyslela jsem si. V ostatních ohledech to bylo horší, ale tahle část našeho

vztahu byla skoro dokonalá.

Než jsem se mohla vzpamatovat, seděla jsem na desce masivního černého stolu. Jedním

pohybem ze sebe strhl ručník a šaty mi vykasal až k pasu.

„Jsi příliš bolavá?“ zamumlal se rty přitisknutými k mým.

„Nedovedu si představit, že bych z toho mohla být příliš bolavá,“ odpověděla jsem a rukou

vklouzla mezi naše těla, abych v dlani sevřela ztopořený penis. Pevně jsem ho objala prsty a on mi

tvrdě přirazil do dlaně. Druhou rukou jsem klouzala po svalech na širokých ramenou, po hrudi a

zase zpátky.

„Máš tak dokonalé tělo. Nemůžu uvěřit, že jsi opálený úplně všude.“

Usmál se. Má chvála ho očividně potěšila. „Moje matka byla z poloviny Italka a z poloviny

Cherokee, i když se od svých osmnácti s nikým z rodiny nestýkala. Když si ji můj otec vzal za

ženu, byl to obrovský skandál, protože se přivdala do čistě anglické rodiny. Mé rozvětvené

příbuzenstvo se honosí typicky bělostnou pokožkou Angličanů.“

Zasmála jsem se. „Typicky bělostnou? A jaká je má kůže? Taky taková?“

Sklonil se a políbil mě na hrdlo. „Tvá je dokonale krémová.“

Konečně jsem měla šanci se ho dotýkat. Zkoumat jeho tělo, hladit ho po zádech, po ramenou.

Po chvíli mě vzal za ruku a přitiskl si ji ke rtům, aby mě políbil na zápěstí. Pozorně ho sledoval

a já jsem si až teď všimla jasně viditelných pohmožděnin, které mi zůstaly po provazech. Jako by

si mě označkoval svým zvláštním způsobem.

„Rád se na ně dívám,“ zamumlal se rty přitisknutými k mé pokožce.

Doširoka mi roztáhl nohy a položil mě zády na stůl. Vzal do ruky svůj pevný úd a namířil ho

přímo do vlhké štěrbinky.

Zachvěla jsem se a ve slastném očekávání zavřela oči. „Dívej se na mě,“ rozkázal mi opět

dominantním hlasem.

Svou dominantností nahradil něco něžného a mnohem více romantického, co se v něm zračilo krátce

poté, co jsme měli poprvé sex. Scházelo mi to. Poslechla jsem.

„Měj otevřené oči a dívej se na mě. Potrestám tě pokaždé, když se podíváš jinam.“

Přikývla jsem.

„Požádej mě o to,“ řekl a dlaní si třel svůj dlouhý penis.

„Prosím, pane Cavendishi, ošukejte mě.“ Ráda jsem ho oslovovala příjmením. Znělo mi skoro

jako modlitba.

Zasténal a udělal to. První prudký náraz mi málem vyrazil dech, ale nebylo to nepříjemné. A

když ho skoro celého vytáhl připravený k dalšímu výpadu, z hrdla se mu vydral zvířecí zvuk plný

slasti a rozkoše. V tu chvíli jsem zapomněla na veškerou bolest a celým tělem mi projela prudká

vlna touhy.

V jeho pohledu se zračil chtíč. „Ublížil jsem ti?“ zeptal se, aniž by zvolnil ničivé tempo.

„Je to perfektní,“ zamumlala jsem přerývaným hlasem. Vášnivě mě políbil. Zavřela jsem oči,

ovšem jen do té

chvíle, než se ode mě zase odtáhl. Nemyslela jsem si, že by mě skutečně potrestal, protože on svoje

oči také zavřel, ale jistá jsem si být nemohla.

„Pojď,“ rozkázal mi, a jak to řekl, zalila mě pohlcující vlna extáze. Celé tělo se mi otřásalo

bouřlivým orgasmem a svaly uvnitř ženství se mi sevřely a pevně ho objaly.

S nesmírným úsilím se mi podařilo udržet oči celou dobu otevřené a nutno říct, že se mi ta snaha

vyplatila. Vidět jeho tvář v horečném vyvrcholení bylo nesmírně uspokojující. Měla jsem z toho

neobyčejný pocit, jako bych na malou chvíli pro něho byla něco víc než jen vzduch. Bylo to

fascinující. Opojné.

„Zůstaň přes noc. Slibuju, že tě nenechám zaspat. Do práce přijdeš včas,“ řekl, když mohl zase

popadnout dech. „Jen mi řekni, na kolik mám natáhnout budík.“

Zavřela jsem oči a mírně přikývla. „Dobře, zůstanu.“ Sladce mě políbil na tvář. „Děkuju.“

Nevěděla jsem, co na to říct, a tak jsem raději mlčela. Ještě stále byl ponořený do mého těla. Objal

mě, přitiskl k sobě a zvedl mě. Zalapala jsem po dechu.

„Ještě pořád ho máš tak tvrdého,“ zamumlala jsem mu se rty přitisknutými ke krku.

„Hmm,“ zahučel a ještě více mu ztuhl.

„Copak ty můžeš ještě jednou?“ zeptala jsem se užasle. Místo odpovědi mě od sebe jen kousek

odsunul a plnou

vahou mě nechal dopadnout zpátky na své mužství. Ohromeně jsem vydechla a on se spokojeně

zasmál. „Ještě nikoho v životě jsem tolik nechtěl, Bianco. Mohl

bych tě šoustat třeba až do bezvědomí. Možná by stálo zato zkusit to.“

Nic jsem na to neřekla. Nemohla jsem. Zatímco mě nesl nahoru po schodech zpátky ke své

posteli, mohla jsem jen slastně vzdychat.

„Až nebudeš moct, dej mi vědět, Bianco. Dokážu pochopit, že poprvé jsi celá bolavá a chci být

ohleduplný. Musíme počkat, dokud se nezhojíš.“

Nesl mě dlouhou chodbou, a čím více jsme se blížili k jeho ložnici, tím byl jeho hlas drsnější

a přerývanější, avšak i jeho krok se stával stále delším, což způsobilo, že jsem nadskakovala na

jeho pevném kopí.

„Prosím, už nemůžu,“ vykřikla jsem. Už zase mě přivedl téměř na samotný vrchol.

„Chceš, abych tě udělal vestoje, když jsi napíchnutá na můj tvrdý klacek?“ zeptal se, a aniž by

čekal na odpověď, začal do mě intenzivně přirážet.

„Ano, prosím. Ach, ano,“ křičela jsem zavěšená na jeho ramenou.

Jednou rukou mi podpíral záda a druhou svíral můj zadek, což jen přidávalo na rozkoši. Měl

mírně pokrčená kolena, roztažené nohy a divoce do mě přirážel.

„Pojď, Bianco,“ řekl zdrsněným hlasem, který na mě působil jako spouštědlo. Mé tělo ho

poslechlo a vybuchlo mocným orgasmem. Držela jsem se jeho ramen, jako bych si tím mohla spasit

život.

Zdálo se, že on sám je překvapený svým vlastním vyvrcholením. S vytřeštěnýma očima ze sebe vyrazil: „Do prdele!“ a v mohutných vlnách se do mě vyprázdnil.

Vešel do ložnice, opatrně mě položil na postel a tentokrát se ze mě vysunul. Zavřela jsem oči. Věděla jsem, že každou chvíli tvrdě usnu.

Probrala jsem se, když jsem mezi nohama ucítila vlhký ručník. Klečel vedle mě a starostlivě mě

omýval.

„Děkuju,“ zamumlala jsem.

„Hm, je mi potěšením,“ odpověděl.

Odešel, aby se za chvíli vrátil s kelímkem v ruce. Zápěstí mi ošetřil nějakou hojivou mastí, stejně

tak kotníky, mezi nohama a ostatní pohmožděná místa.

„Ještě nějaké bolavé místečko?“ zeptal se. „Ne,“ odvětila jsem.

„V kolik musíš vstávat?“

Nevěděla jsem, kolik je hodin, a ani jsem to vědět nechtěla. „Ve 4:30,“ odpověděla jsem a usnula.

Probudila jsem se tím nejlepším způsobem, jaký jsem si jen dovedla představit. Tedy spíš

nedovedla.

Ležela jsem na zádech v měkké posteli, zcela nahá, a nejkrásnější muž, jakého jsem kdy viděla,

lízal můj klín, jako by to byl ten nejdelikátnější dezert. Prsty jsem zabořila do hedvábných vlasů.

„Ach, Jamesi,“ zavzlykala jsem, on ke mně vzhlédl a usmál se.

Napřímil se a klekl si mezi má stehna. Jednu nohu mi zdvihl a položil si ji na rameno,

zatímco druhou doširoka roztáhl. Pak už jen nasměroval svůj ztopořený penis do mého nitra.

„Kdyby toho bylo moc, dej mi vědět, ano?“ Jeho hlas byl něžný a zračil se v něm opravdový

zájem.

Copak má pan dominantní více podob? pomyslela jsem si. Jako by měl nějakého dvojníka. Něžného, ohleduplného, romantického.

Přikývla jsem a on do mě prudce vnikl. Nová pozice mu dovolila dráždit nová místa, o kterých

jsem doposud nevěděla, že existují. Ano, byla jsem bolavá, ale rozhodně jsem nechtěla, aby

přestával. Rozkoš byla tak intenzivní, že mě trocha bolesti nemohla odradit.

Naklonil se nade mnou a ještě více mi roztáhl nohy. Nahnul se na stranu a znovu do mě

prudce vnikl. Chce mi to udělat z boku, pomyslela jsem si omámeně.

Když mezi naše těla vklouzl svou rukou a prstem začal dráždit citlivý klitoris, byla jsem

ztracená.

Poté mě donesl do koupelny, položil do vany a omýval. Byla jsem tak ospalá a nedovedla jsem

si představit, že

po tom všem strávím čtrnáct hodin v práci. Když jsem své obavy vyjádřila nahlas, zarazil se.

„Tak tam nechoď. Vezmi si jeden den volno. Také změním svůj pracovní rozvrh. Strávíme celý

den v posteli a slibuju ti, že to bude nezapomenutelné.“

Bezradně jsem se na něho podívala a zasmála se. Bohatí lidé, pomyslela jsem si. Co jiného jsem

čekala?

„Volno mám až pozítří,“ vysvětlovala jsem mu. „Kdybych si ho vzala i dnes, měla bych malou

výplatu a nevyšla bych. A takhle na poslední chvíli si brát volno by byl problém.“

Pevně mě objal a bradu si opřel o mou hlavu.

„Tak dej výpověď. Pojď pracovat ke mně. Jsem celkem štědrý zaměstnavatel. Můžeš dělat

letušku v mém tryskáči. Můžeme pak být celý čas spolu. Nebo kdybys chtěla změnit zaměstnání,

najdu ti něco jiného. Jestli tě nezajímá práce v hotelu, mám ještě jiné společnosti, kde bys našla

uplatnění. Nebo si k čertu prostě udělej volno. Chvíli relaxuj, odpočívej. Velmi rád tě budu

podporovat.“

„Něco takového už nikdy neříkej, jinak je mezi námi okamžitě konec, rozumíš?“ přerušila jsem

ho ledovým hlasem. Trochu jsem se třásla.

Pořádně mi hnul žlučí, pomyslela jsem si. Pracovala jsem od svých patnácti a ani jednou se nestalo,

že bych se nedostavila do práce, aniž bych k tomu neměla vážný důvod, kterým musela být

přinejmenším smrt na jazyku. A teď přijde s tímhle! Musela jsem se ze všech sil ovládat, abych

neopustila vanu s vlasy plnými pěny a neodešla prostě domů. Dlaněmi mi něžně přejížděl po

ramenou. „Nechtěl jsem

tě urazit. Je pro mě těžké dívat se na to, jak trpíš. Dokážeš mě pochopit?“

Jak trpím? pomyslela jsem si naštvaně. Copak on vůbec zná význam toho slova, aby mohl říct,

že můj život je utrpením? Pak jsem si však vzpomněla na to, co říkal o svých rodičích, jak mu ve

třinácti letech zemřeli. Možná že přece jen neměl tak dokonalý život, jak jsem si představovala.

Vypořádat se se smrtí rodičů nebylo vůbec lehké. Alespoň něco máme společného. Rozhodla jsem

se, že mu dám ještě jednu šanci.

Mírně jsem pokývala hlavou. „O mě se nemusíš bát, opravdu. A už nikdy nezmiňuj něco

takového jako před chvílí. Myslím to vážně. Je to pro mě hodně důležité.“

Ve tváři měl upjatý výraz, ale přikývl.

„Už budu muset jít.“ Ani jsem nevěděla, kolik je hodin, ale tušila jsem, že bude čas jít do práce.

Popadla jsem jednu velkou osušku a zabalila se do ní.

„Je 4:40. Probudil jsem tě trochu dřív. Promiň.“

Slovo promiň jistě nemínil vážně. Rozhodně toho nelitoval, pomyslela jsem si a vydala jsem se do

ložnice najít své šaty. Ležely zmačkané na podlaze. Váhavě jsem je zvedla a ohrnula nos. Byly na

nich fleky a já jsem v sobě nenašla dost odvahy, abych k nim přičichla a zjistila, od čeho jsou.

Podívala jsem se zpátky ke koupelně.

James stál ve dveřích, nonšalantně opřený o dřevěný rám, ruce překřížené na prsou. Ve tváři měl kamenný výraz, v očích lhostejnost. Najednou vypadal stejně vzdáleně a nedostupně jako jeho opulentní dům. Zřejmě jsem se zdržela víc, než bylo zdrávo.

„Nemáš nějaké tričko nebo něco, co bys mi mohl půjčit? Je jedno co. Stejně nasednu do auta a

vystoupím až ve své garáži. Ale tohle si na sebe brát nechci.“ Hodila jsem ušpiněné šaty zpátky na

podlahu.

Přikývl, konečně se odpoutal ode dveří a odešel do šatny. Za chvíli se vrátil se vzorně

poskládaným tričkem a s černými boxerkami.

„Bude to stačit?“ zeptal se.

Přikývla jsem, popadla tričko a boxerky a odběhla zpátky do koupelny. Během minutky jsem

byla převlečená a připravená.

„Nevíš náhodou, kde jsem nechala kabelku?“ pípla jsem.

„U vchodu. Hned pod schody. Máš tam i sandály,“ řekl bez zaváhání. Vůbec jsem si

nevzpomínala, že bych si je tam zula.

Kývla jsem hlavou a vyběhla na chodbu. Otočila jsem se teprve tehdy, až jsem byla obutá a

připravená odejít. Cítila jsem, jak pozoruje každý můj krok. Každý pohyb.

„Takže, čau,“ řekla jsem a připadala jsem si tak nějak hloupě. Ale kdo by se mi divil? Ještě

nikdy jsem se takhle neloučila. Tedy ne po noci plné vášně. Bylo mi jasné, že on něco podobného

už zažil, a to nejednou. Alespoň že to domů nemám tak daleko.

Přistoupil těsně ke mně, ale ani se mě nedotknul. Stále měl na sobě jen krátký ručník.

Podívala jsem se mu zpříma do tváře. Něco mi podával. Sklopila jsem zrak a uviděla malou

stříbrnou krabičku. Užasle jsem zamrkala. Vložil mi krabičku do dlaně.

„Je to dárek,“ ujistil mě. „Něco, co si myslím, že bys mohla potřebovat. Můžeš ho otevřít až

později.“

Najednou mě chytil za vlasy a tvrdě mě políbil. Ihned se zase odtáhl.

„Zavolám ti,“ řekl.

Mlčky jsem přikývla a pospíchala do auta. Neměla jsem ani čas, abych jeho dárek otevřela. Nebo

jsem se bála? Ať tak či onak, pospíchala jsem, abych nepřišla pozdě do práce. Když jsem projížděla

branou, udiveně jsem si pomysle

la, kde jsme se vlastně ocitli. Všechno to šlo tak nějak rychle. Chvíli nahoru a pak zase dolů. Řekl,

že mi zavolá, ale od svých kamarádek jsem věděla, že muži tato slova používají vždy a že až čas

ukáže, zda je myslí vážně. Při představě, že bych o něm už nikdy neměla slyšet, že bych ho už

nikdy neviděla, se mi bolestně sevřel žaludek.

Kapitola 16

Pan Neuvěřitelný

Pospíchala jsem domů a rychle jsem se převlékla. Když se u dveří objevil Stephan, ještě stále jsem měla vlhké vlasy a nenalíčenou tvář.

Zahulákal pozdrav a o chvíli později nakoukl do mé ložnice. Věděla jsem, že vypadám strašně.

„Měla jsi hezkou noc?“ zeptal se s potměšilým úsměvem. „Jisté je to, že na ni jen tak nezapomenu.

Jenže teď bych

se potřebovala trochu prospat. Možná den nebo dva.“ Zasmál se. „Dneska budu řídit já. Musíme si

pospíšit a ty

bys měla něco udělat se svými vlasy a taky se trochu nalíčit.“

Všiml si stříbrné krabičky, kterou jsem hodila na postel. Kývl k ní hlavou. „Co je to?“

Ušklíbla jsem se. „Dárek od Jamese. Ještě jsem neměla čas ho otevřít.“

Sebral ho, hodil do mé cestovní tašky a tu si přehodil přes rameno.

„Až budeme mít pauzu můžeme se kouknout. Ale teď už pojďme, Bee.“

Za jízdy jsem si vlhké vlasy spletla do copu a na obličej nanesla trochu líčidla. Než jsme přijeli

k letišti, byla jsem hotová.

Až teď jsem si uvědomovala, jak jsem bolavá. Každičký výmol byl pro mě hotovým utrpením. Měla jsem co dělat, abych nevykřikla bolestí.

Přece mi nabízel, že klidně může zvolnit, ale já jsem odmítala. Teď už jsem věděla proč, ale nutno říct, že jsem našeho nadšení nelitovala. Stejně by nepřestal, zvláště kdyby věděl, že si na

něho s každým pohybem vzpomenu.

Odřeniny na zápěstích téměř zmizely. Zůstaly po nich jen tenké růžové ranky. Na levé zápěstí

jsem si dala své staré hodinky a nemyslela jsem si, že by rýhy po provaze na pravém zápěstí byly

tak zřetelné, aby upoutaly pozornost. Byly to stopy dnešní noci, které mi po něm zůstaly.

Část mého já si říkala, že ho už nikdy neuvidím. Byl sice tak vášnivý a intenzivní, ale takový byl

zřejmě s každou jinou. Je možné, že se mě nabažil a už se neozve. Nemělo smysl si něco

namlouvat a bylo třeba se připravit i na tuto možnost.

Zaparkovali jsme před letištěm a vydali se ke služebnímu autobusu.

„Neměl bych se skočit podívat, kdo má zítra službu, a vzdát se toho letu navíc?“ zeptal se mě

Stephan, zatímco jsme čekali na autobus. „Vůbec by mi nevadilo mít nějaký ten den volno.

Poslední dobou to s tou prací trochu přeháníme, co říkáš? Ale je to na tobě.“

Ušklíbla jsem se. „Uvidíme, jak to dneska zvládneme. Myslím, že s námi už počítají.“

Jen přikývl. Ani jeden z nás nebyl po ránu zrovna nadvakrát upovídaný. A já jsem ještě neměla

své ranní kafe. Měla bych se co nejrychleji vzpamatovat, pomyslela jsem si.

Jakmile jsme nastoupili do letadla, první jsem si šla uvařit pořádný hrnek kafe. Bylo sice horké

a spálila jsem si jazyk, ale konečně mě trochu nakoplo. Začala jsem mít pocit, že dnešní den snad

zvládnu.

Prvních několik hodin letu proběhlo jako obvykle. Měli jsme plně obsazeno, a tak jsme neměli

čas něco sníst, dokud jsme nebyli asi tak hodinu a půl od DC.

Žádný z cestujících nechtěl řecký jogurt, a tak jsme ho pojídali místo naší zaměstnanecké

stravy.

„Co kdybychom otevřeli tu krabičku, cos dostala od Jamese?“ navrhl Stephan, jakmile jsme

dojedli. „Máme ještě minutku čas a já umírám zvědavostí.“

Naprosto jsem ji pustila z hlavy. Když mi Stephan dárek připomněl, trhla jsem sebou. Bála jsem

se krabičku otevřít. Bylo mi nepříjemné přijmout dárek od někoho, koho stěží znám. Bude však

lepší ho otevřít a mít to co nejdříve za sebou, řekla jsem si v duchu.

Málem jsem řekla Stephanovi, aby dárek otevřel místo mě, ale pak jsem si představila, jak z

malé krabičky vytahuje perleťové svorky spojené stříbrným řetízkem, a rychle jsem tuto možnost

zamítla. Asi bych se před ním propadla hanbou. Vůbec bych se nedivila, kdyby tam bylo něco

podobného. Vlastně čím víc jsem o tom přemýšlela, bylo mi jasné, že mi James nedal nic jiného než

nějakou sexuální hračku.

Nechodili jsme spolu. Měli jsme úžasný sex. Pokud mi chtěl dát dárek, o němž si myslel, že by

se mi líbil, nebude to něco takového, co by mi připomínalo jeho a všechno, co jsme spolu dělali?

Rozhodně musím věc v krabičce vidět dříve než Stephan. V hlavě se mi rodila hrůzostrašná

představa.

Popadla jsem cestovní kabelu, vytáhla krabičku a pomalu jsem ji otevřela otočenou ke mně,

vyděšená, co uvidím.

Tak jsem se trochu mýlila, pomyslela jsem si ohromeně. V krabičce ležely nádherné náramkové

hodinky. Vzdáleně se podobaly těm starým. Ale velmi vzdáleně. Byly stříbrné s tyrkysovým

ciferníkem, který byl vykládaný drobnými diamanty. Dokonce i ručičky zdobily lesklé kamínky. Nej

dříve jsem si myslela, že se jedná o zirkony, ale pak jsem si všimla štítku. Nevěděla jsem nic o drahých hodinkách, ale tenhle štítek jsem poznala.

„Ach, bože,“ vyhrkla jsem a ruka mi vzlétla k ústům. Stephan se na mě tázavě podíval a vzal mi krabičku

z ruky.

„Ale?“ řekl, když si prohlédl dárek. „Do prdele, nejsou to Rolexky?“ Usmál se na mě a já jsem

jeho úsměv váhavě opětovala. „Moje holubička někomu zamotala hlavu.“

Takhle to určitě nebylo. Zřejmě se jednalo o dárek na rozloučenou. Něco jako děkuju ti za hezký

večer a sbohem, už se víckrát neukazuj. Je možné, že by mě po jediné noci odložil jako použité zboží a

zapomněl na mě? Najednou se mi udělalo špatně.

„Musím jít na záchod,“ vyhrkla jsem a pospíchala na toalety.

Umyla jsem si tvář studenou vodou a pečlivě si setřela rozmazané šminky pod očima.

Věděla jsem, že to přijde, ale doufala jsem, že spolu prožijeme alespoň pár nezapomenutelných

nocí. V duchu jsem se přesvědčovala, že takhle to bude nejlepší. Když mě tolik rozhodily kopačky

po jediné noci, co by asi se mnou udělaly po týdnu, nebo dokonce po měsíci. Ty hodinky mu musím

vrátit. Tohle je příliš. Neměla jsem sice tušení, kolik takové hodinky stojí, ale byla jsem si jistá, že

to bude víc, než co bych si mohla dovolit ze svého platu.

Několikrát jsem se zhluboka nadechla, abych se uklidnila.

Náhle se vedle v kuchyňce objevila Melissa. „Ach, ten chlápek na A1 vypadá skvěle. Má

postavu jako zápasník. A nosí Armaniho. Jde vidět, že má dobrý vkus.“

Můj ty bože, pomyslela jsem si v duchu otráveněji než kdy jindy. Už zase se promenáduje po

první třídě.

Stephan ještě stále držel v ruce otevřenou krabičku a obdivně si prohlížel její obsah, jako by

tušil, že chci hodinky vrátit.

„Co to tady máte?“ zeptala se Melissa a zvědavě nakoukla Stephanovi přes rameno. Dramaticky

vydechla dřív, než mohl jeden z nás dvou odpovědět. „Kdes je vzal?“ zeptala se Stephana podivně

pisklavým hlasem.

Jedovatě se na ni ušklíbl. „Ty nejsou moje, ale Biancy. A dal jí je James. Je do ní úplně hotový.“

Najednou mu je vytrhla z ruky, ve tváři nasupený výraz. Střelila po mně jízlivým pohledem a

pak začala důkladně studovat hodinky. Vytáhla je z krabičky, otočila je, podívala se na spodní

stranu a pak na bok.

„Zatraceně, jsou pravé,“ zaklela a podívala se na mě. „Máš vůbec tušení, kolik takové hodinky

stojí? Víš ty vůbec něco o Rolexkách?“ Mluvila se mnou povýšeným tónem a ve mně se najednou

něco zlomilo. Ani nevím proč, ale sundala jsem si z ruky své staré hodinky a ty nové jsem jí vytrhla z

chamtivých pařátů.

Pak jsem natáhla ruku i s hodinkami ke Stephanovi, aby mi je připnul. Kdo ví, možná že James

ještě dnes večer zavolá Melisse a dá si s ní schůzku, ale do té doby budu nosit jeho hodinky, kdežto

ona ne. Stephan mi je bez jediného slova připnul, ale já jsem věděla, že se v duchu směje.

„Máš pravdu, moc toho o nich nevím,“ přiznala jsem a mávla ztěžklým zápěstím. „Důležité je,

že vím, jak je nosit.“

Změřila si mě nenávistným pohledem od hlavy až k patě.

„Se s nimi udav,“ houkla a jako divá saň vyletěla z kuchyňky. Možná bych si je měla nechat,

pomyslela jsem si, třeba jen z toho důvodu, abych mohla zamávat Melisse na rozloučenou.

„Nenažraná čubka,“ zaklel Stephan potichu.

Překvapeně jsem se na něho podívala. Obvykle takové výrazy nepoužíval. Věděla jsem, že je vůči mé osobě až příliš ochranitelský a že mu počechrala peří stejně jako mně.

Pak už jsme se vrátili zpátky k práci a já jsem naštěstí byla natolik zaměstnaná, že jsem během letu neměla čas myslet na Jamese ani na jeho dárek na rozloučenou.

Na A1 jsem zanesla další láhev vody. Muž, o němž se Melissa zmiňovala, byl velice zdvořilý

a příjemný. Snědl všechno, co jsem před něho položila, ale pil jen vodu. Trochu vypadal jako

voják, ale možná se mi to jen zdálo. A pokud ano, tak jistě nebyl ve službě.

Neustále byl jako na trní. Rozhlížel se kolem sebe a často jsem si všimla, že mě pozoruje. Nebylo

to však tak, že by o mě měl zájem.

„Určitě nechcete trochu ledu nebo alespoň citrón?“ zeptala jsem se s úsměvem. Jednat s muži,

kteří mě nepřitahovali, jsem nikdy neměla problém.

Rovněž se usmál. „Ne, voda mi stačí, ale děkuji.“ Pokračovala jsem dál uličkou a ujišťovala se, že

nikdo nic

nepotřebuje. Celou dobu jsem v zádech cítila jeho pohled. Po dobu letu měl na kolenou laptop,

ale zdálo se, že mnohem více než počítač ho zajímá to, co se děje na palubě.

Divné, pomyslela jsem si.

Za chvíli jsme si se Stephanem sedli na svá místa a připravili se na přistání. Oba jsme hleděli

dolů na mé zápěstí.

„Vím, že je asi pro tebe těžké o tom mluvit, ale byl k tobě ohleduplný? Poprvé to prý bolí.“

Stephan mi svou otázkou vyrazil dech. Na tváři však měl vážný výraz, a tak jsem cítila potřebu mu

odpovědět.

Podívala jsem se mu zpříma do očí.

„Máš pravdu, bolelo to,“ přiznala jsem, „ale pak to už bylo dobré. On byl dobrý. V posteli je

prostě skvělý. Dělali jsme věci… ne tak úplně normální, ale mně se to líbilo, i když jsem až do

včerejška netušila, co se mi vlastně líbí.“

Najednou jsem měla pocit, že jsem toho řekla až příliš, zrudla jsem a sklopila zrak.

Chlácholivě mě poplácal po ruce. „To je možná ten důvod, proč jsi se žádným jiným mužem

nešla. Čekala jsi až na toho pravého. Možná že ty věci, které s tebou dělal, tě naplňují. Není se

zač stydět. Všichni jsme ovlivněni svým dětstvím. Přijmout to, co se ti líbí, není totéž, jako být

obětí. Pokud se ti to, co dělá, líbí, a pokud tě to nezraňuje, pak říkám jdi a užij si to. Zasloužíš si

to.“

Opřela jsem si hlavu o jeho rameno.

„Vždycky řekneš něco, abych se cítila lépe,“ hlesla jsem. Najednou jsem si však se vzrůstající panikou pomyslela, zda vůbec budu mít příležitost si ještě někdy takhle užít.

„Stejně tak ty, holubičko.“

Kapitola 17

Pan Zoufalý

Přistání proběhlo hladce. Všichni cestující vystoupili a vypadalo to, že se co nevidět vrátíme domů.

Mé naděje však neměly dlouhého trvání. Byli jsme informováni, že vzhledem ke špatnému počasí

budeme mít nejméně hodinu zpoždění. Kdesi cestou domů běsnila bouře, i když v DC

bylo bezvětří a slunečno.

Téměř všichni kolegové se rozhodli, že se půjdou projít po letišti, aby nějak zabili čas.

Najednou jsme zjistili, že nemáme co dělat, i když ještě před pár minutami jsme měli plné ruce práce.

Odmítla jsem pozvání přidat se k nim a zůstala jsem na palubě. Pohodlně jsem se usadila a vytáhla mobil. Piloti šli s ostatními, takže se mnou v letadle zůstal jen Stephan. Sedl si na sedadlo

první třídy naproti mně.

Cestovní tašku jsem si nechala rozepnutou na podlaze u nohou. S obavami jsem sáhla po

svém mobilu a zapnula ho. Měla jsem jeden zmeškaný hovor, jednu hlasovou zprávu a dvě

textovky. Nejprve jsem si zapnula hlasovou schránku.

„Ahoj,“ začal. Než pokračoval, nastala dlouhá pauza. „Nechci, aby sis o mně myslela, že jsem

stalker nebo tak něco, jen bych byl rád, kdyby ses mi po přistání ozvala,

abych slyšel tvůj hlas. Nedokážu na tebe přestat myslet. Vím, že jsi ve vzduchu a že máš vypnutý telefon, ale pořád musím bojovat sám se sebou, abych ti nezavolal.

Chtěl bych tě dnes večer vidět. Vím, že musíš být bolavá.“ Jeho hlas náhle ztěžkl. „Chtěl bych zulíbat každé místečko tvého těla.“ Odkašlal si. Cítila jsem, jak se mi třesou ruce. „Doufám, že na

mě myslíš pokaždé, když dosedneš a ucítíš bolest. Scházíš mi.“ Zpráva skončila a já jsem

rozechvěle položila telefon. Tak se zdá, že jsem žádné kopačky nedostala.

Náhle se mě zmocnila prudká úleva. Děsilo mě, co k němu cítím, ale nedalo se to jen tak

ignorovat.

Stephan seděl skloněný a vypisoval leteckou zprávu. Rád měl všechny pracovní povinnosti v

pořádku.

„Všechno v pohodě?“ zeptal se, když se na mě podíval. „Naprosto,“ odvětila jsem tichým

hlasem. Vrátila jsem

se zpátky k mobilu, abych si přečetla zprávy. Rovněž byly od Jamese.

James: Jak se máš? Líbí se ti dárek?

James: Myslím na tebe. V noci jsi byla jedinečná. Naprosto perfektní. Nemůžu na tebe přestat myslet. Nejsem schopný nic dělat. Ještě nikdy v životě jsem nebyl tak nesoustředěný.

Právě jsem asi pošesté četla jeho druhou zprávu, když mi v ruce zazvonil mobil. Polekaně jsem sebou trhla. Na displeji jsem uviděla, že je to James, a sevřel se mi žaludek. Chvíli jsem jen

zírala před sebe, ale pak jsem to zvedla.

„Ano?“ vydechla jsem do telefonu.

„Bianco,“ vykřikl James a zdálo se, že je rád, že mě slyší. „Už jsem si ani nemyslel, že tě zastihnu.

Jak se cítíš?“

„Dobře.“ Podívala jsem se na Stephana, vstala a vydala se na druhou stranu letadla.

„Bolí tě něco?“ zeptal se.

„Mám pár bolavých míst,“ přiznala jsem a v mobilu jsem uslyšela, jak se přerývaně nadechl.

„Můžu dnes večer přijít k tobě domů?“

Lítostivě jsem si povzdychla. „Zdrželi jsme se v DC. Vůbec nevím, kdy se dneska dostanu

domů, takže raději ne. Ráno mám nějaké zařizování, ale zítra večer budu mít volno.“

„Až přijedeš do Vegas, zavolej mi. Počkám na tebe.“ „Budu unavená a protivná.“

„To mi nevadí. Až přistanete, zavolej mi,“ rozkázal mi. Jeho dominantní hlas byl zpátky. „Co

máš zítra za zařizování? Možná bych tě mohl doprovodit,“ nabídl se.

„Je to na veřejnosti,“ nemohla jsem odolat a nerýpnout si do jeho podmínky, že se budeme

setkávat jen v soukromí.

Slyšela jsem, jak si v telefonu odfrkl. „Pojedeme s mým řidičem. Nejdříve mě zaveze do práce, a

potom, zatímco ty budeš nakupovat, něco si dodělám.“

Ušklíbla jsem se, což v telefonu samozřejmě nemohl vidět. „To je hloupé. Jakmile přistaneme,

zavolám ti, ale pojedu se Stephanem.“

„Může jet s námi. Jsem si jistý, že mu to nebude vadit. Jen se ho zeptej. Líbil se ti můj dárek?“

Takticky změnil téma hovoru a já jsem se podívala dolů na své zápěstí.

„Je překrásný,“ přiznala jsem. „Na jednom zápěstí mám tvé hodinky a na druhém tvou

značku.“ Věděla jsem, že ho to přivede k šílenství. Tiché vrčení, které se mi ozývalo v uchu, bylo

uspokojující. „Jenže si je nemůžu nechat. Sice toho o hodinkách moc nevím, ale je jisté, že tyhle

musely být nesmírně drahé.“

„Je to dárek, Bianco,“ řekl rozhodným hlasem. „Můžeš se mnou bojovat, jak chceš, ale tuhle

bitvu nevyhraješ. Můžu se smířit s tím, že pro mě nebudeš pracovat a taky

že si nepřeješ, abych tě podporoval, ale budu ti dávat tolik dárků, kolik uznám za vhodné. Cena

těch hodinek pro mě vůbec není důležitá, ale že máš ode mě něco, co se ti líbí, to mi dělá radost.“

Na dlouhou dobu jsem se odmlčela. Měla bych to vzdát? V duchu jsem přesvědčovala sama sebe,

že ano. Měla jsem sex s mužem, který má peněz víc, než může spotřebovat. Občas je třeba dělat

kompromisy. A jakmile se přestaneme vídat, můžu mu zase všechno vrátit. Ta myšlenka mě

poněkud uklidnila.

„Dobře. Ještě jednou děkuju. Ten ciferník má barvu tvých očí. Vybral jsi ho úmyslně, abych si

na tebe vzpomněla vždy, když se podívám, kolik je hodin?“

Zasmál se a v jeho hlase se zračila úleva. „Jsem rozhodnutý použít každý trik, jen abys na mě

nezapomněla, ale tohle mě nenapadlo. Musím však uznat, že se mi ta myšlenka líbí. Kdykoliv se

podíváš na hodinky, vzpomeneš si, jak ses mi dívala do očí a jak jsem ti to udělal.“

„Ach,“ vydechla jsem zaskočená tou představou.

„Jsi vlhká?“ zeptal se a tón hlasu se změnil z hravého k vážnému. Mizera jeden.

„Ano, pane Cavendishi.“ „Jsi sama?“ pokračoval.

Rozhlédla jsem se po letadle a vešla do zadní kuchyňky. Stephan seděl na svém místě a nikdo

jiný tady nebyl.

„Dalo by se říct, že ano. Jsem v zadní kuchyňce a Stephan sedí v první třídě. Všichni ostatní

se šli najíst.“

„Má ta kuchyňka závěs?“

„Hmm.“ Můj hlas byl ztěžklý touhou.

„Zatáhni ho,“ rozkázal mi a já ho poslechla. „Teď si vykasej sukni a lehce se dotkni okvětních

lístků svého ženství.“ Zalapala jsem po dechu, ale poslechla. Byla jsem celá bolavá, ale vlhká

touhou. Stačilo slyšet jeho hlas a udělala bych

cokoliv. „Teď si dovnitř vsuň dva prsty.“ Udělala jsem to a tiše vykřikla. „Bolí to?“

„Ano, bolí.“

„Ach, maličká, tolik bych tě chtěl zlíbat. Jen se trochu pomazli. Zůstaň pro mě vlhká.“ Jeho

hlas byl stále drsnější a drsnější a mě napadlo, jestli si to nedělá.

Zeptala jsem se.

„Jo,“ vyštěkl. „Ale nevystříkám se. Všechno si nechám pro tebe. Počkám, i když to bude asi

chvíli trvat. Přestaň se hladit. Hned. Jsi žhavý kousek a já nechci, aby ses udělala, dokud mě zase

neuvidíš.“

Z hrdla mi unikl tichý nesouhlasný zvuk.

„Asi dnes spolu nebudeme šukat, ale je spousta věcí, co můžeme dělat. Budu tě lízat, dokud

nebudeš žebrat, abych s tím přestal. A mám dokonalou představu, co udělám s těmi tvými

krásnými bradavkami. Dnes večer k tobě přijdu a slibuju, že nebudeš litovat.“

Z hrdla mi unikl tichý sten. Zda to byl souhlas či odmítnutí, to jsem sama nevěděla.

„Kdy zase letíš do New Yorku?“ zeptal se klidným hlasem. Zdálo se, jako bychom mluvili o

zcela běžných věcech.

Ten zatracený mizera, pomyslela jsem si.

„Ve čtvrtek večer. Pak mám tři dny volna, ale musím vzít jednu směnu navíc, něco jako dneska.“

Nesouhlasně odfrkl, ale omezil se jen na suché konstatování: „Takže dva dny.“

„Ano. A kdy se vracíš do New Yorku ty?“ „Ve čtvrtek večer.“

„Ach.“ Jeho odpověď mě překvapila. „Mým letem?“ „Přesně tak,“ ujistil mě.

„Jak dlouho to chceš dělat?“ zeptala jsem se a myslela jsem tím, jak dlouho mě chce

doprovázet po celé zemi.

„No, mám kolem sebe samé skvělé a výkonné lidi, takže si můžu vzít na pár dní volno. Navíc spoustu věcí se dá vyřešit po telefonu nebo mailem. Být ředitelem s sebou nese i pár výhod. Zoufalá situace si vyžaduje zoufalé činy.“

„Zoufalá situace?“ Nechápala jsem, co tím myslí.

„Ano. Podařilo se ti totiž ze mě udělat naprostého zoufalce, Bianco. Než jsem tě poznal, nikdy

jsem žádnou ženu nepronásledoval. Až teď. Dokonce u sebe nosím tvé spodní prádlo. Právě teď

mám v náprsní kapse tvé kalhotky.“

Najednou jsem za závěsem uslyšela hlasy. Posádka se vracela s plastovými krabičkami jídla a s

nápoji.

„Jsou zpátky,“ informovala jsem ho, upravila si sukni a odhrnula závěs. „Budu muset končit.“

V uších jsem uslyšela zoufalý zvuk. „Až budeš zpátky ve Vegas, tak mi hned dej vědět,“ řekl.

Pak zaklel. „Sakra, to čekání mě přivede k šílenství.“

„Ahoj,“ rychle jsem se rozloučila a zavěsila dřív, než se v kuchyňce objevila Brenda. Zdála se

být mou přítomností překvapená.

Zvedla jsem mobil. „Měla jsem telefon a jsem zvyklá při mluvení chodit.“

Usmála se. „Taky to dělám. Jestli si pospíšíš, tak si ještě stihneš odskočit na letiště. Před chvílí

hlásili hodinu a půl zpoždění.“

Zaúpěla jsem.

Brenda si sedla na své místo letušky a z papírového sáčku vytáhla sendvič. Kousla si do něho a

spokojeně se usmála. „Je skvělý a prodávají ho hned naproti gateu,“ informovala mě.

Kývla jsem hlavou a vydala se zpátky do přední části letadla.

Mobil pípnutím ohlásil příchod textové zprávy. Podívala jsem se na displej. Sedla jsem si na

jedno ze sedadel, abych si zprávu přečetla.

James: Položit mi telefon je také jedním z důvodů, proč můžeš být potrestána. Bianca: Promiň. Byl to jen instinkt. Plánuješ mě potrestat dnes v noci?

James: Ne. Potřebuju, aby ses co nejrychleji zotavila z té včerejší. Ale bičík bys možná zvládla. Bianca: Kolik ran bičem si zasluhuju za to, že jsem ti zavěsila?

James: 10

Binaca: Bičík mám ráda, ale chci, abys dělal to, co se líbí tobě. Chci tě potěšit.

James: Už se stalo. O tom nepochybuj. Dobře tedy, budu si s tebou dělat to, co se mi líbí. Nemusíme čekat, až se vrátíme do New Yorku. Nějaké hračky mám i tady.

Bianca: Už jen tvá ložnice ve Vegas mi připadá jako herna. James: To je jen slabý odvar, holubičko.

Nevěděla jsem, co odpovědět, a tak jsem zasunula mobil do náprsní kapsy u vesty a pokračovala v cestě zpátky do přední části.

Kapitola 18

Pan Majetnický

Zletiště v DC jsme vzlétli se tříhodinovým zpožděním. Nakonec jsme se Stephanem přece jen zašli

na letiště,

abychom si koupili něco k jídlu a taky dobré kafe. Káva v letadle se dala pít, ale jen když nebylo

zbytí.

Všimla jsem si, že muž z A1 ještě stále postává poblíž odletové brány. Zdvořile jsem mu

kývla na pozdrav, ale připadalo mi zvláštní, že je pořád tady. My jsme na letišti ztvrdli, protože

nám nepovolili vzlétnout, ale co tady pohledával on?

Proč asi stojí u gateu hodinu poté, co jsme přistáli?

Mluvil s druhým mužem, který byl jeho věrnou kopií. Oba byli stejné postavy s tmavými

vlasy, a dokonce měli stejný oblek a kravatu. Vypadali jako nějací soudní vymahači. Loktem jsem

dloubla do Stephana.

„Neměli jsme v letadle nějakého fízla nebo tak něco?“ Podíval se směrem, kterým jsem ukazovala,

a prohlédl si

oba muže. Pokrčil rameny.

„Pokud ano, tak o tom nevím. Máš ale pravdu. Vypadají, jako nějací agenti FBI nebo ochranka

nějakého vládního potentáta.“

To by celkem dávalo smysl, a tak jsem je pustila z hlavy.

Nicméně když jsem si v obchodě se sendviči koupila svačinu, málem jsem do nich vrazila. Stáli v řadě těsně za mnou, aniž bych o nich věděla.

Když jsem je míjela, zdvořile jsem kývla na pozdrav. Oba rovněž kývli hlavou, jeden s mobilem na uchu.

„Ano, pane, je v pořádku. Žádný problém. Ano, pane.“ Když jsme se Stephanem pořídili vše, co

jsme potřebo

vali, vraceli jsme se zpátky do letadla. Cestou jsme míjeli dlouhou frontu cestujících. Zpoždění

nikdy nebylo moc příjemné. I když nikdo z nás za vrtochy počasí nemohl, někteří cestující si

připadali podvedení a potřebovali najít viníka. Dlouhý let pak byl ještě delší. S pohledem na řadu

naštvaných cestujících jsem si povzdechla. No co, i to patří k naší práci.

Nakonec jsme přece jen vzlétli. Byla to úleva konečně dělat něco jiného, než kontrolovat mobil a

čekat na další zprávu.

James mi už nenapsal. Asi hodinu před přistáním jsem konečně vypnula mobil, abych se mohla

soustředit na práci. První tři hodiny letu bylo neobyčejně rušno. Muže z A1

vystřídal jeho kolega, který s ním hovořil na letišti.

Choval se navlas stejně jako jeho předchůdce. Snědl všechno, co jsme servírovali, a pil jen

vodu. Jednou zhřešil tím, že si objednal černou kávu, ale to bylo vše. Žádné jiné rozdíly mezi těmi

dvěma nebyly.

Výměny dvou agentů si všiml i Stephan. „Ten chlápek, co byl na A1, teď sedí v zadní části

letadla. Přesně na místě, kde předtím seděl tenhle. Prostě si jen vyměnili místa.“

Udiveně jsem se na něho podívala. „Myslíš, že se něco děje?“

Stephan se ušklíbl. „Je to divné, ale chovají se velice klidně a zdvořile. Jakmile budu mít chvilku

čas, zajdu do kokpitu za piloty. Možná dostali nějakou zprávu z DC.“

Po krátké přestávce jsme opět nevěděli, kam dřív skočit. Právě jsem sklidila nápojový vozík,

když jsem zaznamenala, že se letadlo připravuje k přistání.

„Pojď se posadit, Bee,“ zavolal na mě Stephan, sám už se zapnutými pásy. V jeho hlase jsem

slyšela mírnou výtku. Vždycky byl nervózní, když jsem těsně před přistáním ještě něco rychle

dodělávala. Pan Opatrný.

Řekla jsem Stephanovi, že nás James chce ráno vzít na pochůzky svým autem. Zdálo se, že je

tím nápadem nadšený. Nutno říct, že se mi ulevilo. Pokud bude mít Stephan Jamese rád,

všechno bude snadnější a je jedno, jak dlouho bude náš vztah trvat.

Přistáli jsme a stáli na zastávce služebního autobusu, když jsem si vzpomněla, že bych si měla

zapnout mobil.

Měla jsem tři zmeškané hovory a jednu textovou zprávu.

James: Proč jsi vypnula mobil už hodinu před přistáním?

Nevěřícně jsem zírala na telefon. Vypnula jsem ho proto, aby mě to nesvádělo a já nehleděla každých pět minut na displej, zda mi náhodou nepřišla zpráva. Ale jak může vědět, že to bylo hodinu před přistáním? Pak jsem si však uvědomila, že v dnešní době je možné průběh letu

sledovat online na internetu.

Šmírák jeden, pomyslela jsem si.

Bianca: Přestaň mě šmírovat. Doufám, že tě to příliš nepřekvapí, ale jsem v Las Vegas.

Odpověď přišla téměř okamžitě.

James: Setkáme se u tvého domu. Řekl jsem ti, ať se mi ozveš ihned, jakmile přistanete, a ne až

po půl hodině.

Bianca: Mám taky nějakou práci. A tady mi rozkazovat nemůžeš.

James: Ani nevíš, jak se mýlíš. Klidně ti naplácám ve tvé kuchyňce.

Strčila jsem mobil do tašky. Nechtěla jsem pokračovat v esemeskování namačkaná s kolegy v jednom autobuse. Ignorovala jsem dvě další pípnutí signalizující příchod zprávy.

Domů jsme jeli Stephanovým autem. Oba jsme cestou příjemně mlčeli.

„Budu spát jako zabitý,“ prohlásil Stephan. „Až budeš chtít ráno vyrazit, prozvoň mě.“

„Jasně,“ ujistila jsem ho a vystoupila z auta.

Když jsem udělala několik kroků ke svému domu, ztuhla jsem. Stál tam zaparkovaný černý SUV,

motor potichu běžel. Po zádech mi přejel mráz.

„Stephane,“ zavolala jsem vyděšeně. Na chodníku jsem slyšela jeho kroky, jak se ke mně rychle

přibližuje.

Vtom z auta vystoupil James a mně se úlevou málem podlomila kolena. Stephan za mnou tiše

zaklel.

„Zatraceně, chvíli jsem si myslel…“ Větu nechal nedokončenou.

Jen jsem mlčky přikývla. Věděla jsem, co si myslel, protože jsem na tom byla stejně. Snažila jsem

se nepříjemný pocit ze sebe setřást dřív, než ke mně došel James.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se. Oba jsme přikývli.

Kývl hlavou ke Stephanovi, postavil se vedle mě a pevnou rukou mě vzal v zadu za šíji.

Asi má to místo rád, pomyslela jsem si a mírně se do něho opřela. Vřele se na mě usmál.

„Dobrou noc, Stephane,“ rozloučil se, když mě vedl do domu.

„Dobrou noc,“ zavolal Stephan.

Došli jsme ke dveřím, naťukala jsem bezpečnostní kód a odemkla zámky.

„Výborně. Jsem rád, že myslíš i na tohle,“ prohlásil James. Věděla jsem, že ho to potěší.

„Chci se doma cítit v bezpečí,“ hlesla jsem.

Vešli jsme dovnitř a já jsem zamířila přímo do ložnice, kde jsem odhodila svou cestovní

brašnu. Dělala jsem to tak vždy, když jsem se vrátila z práce.

„Máš to tady hezké,“ zavolal James z obývacího pokoje, který sousedil se vstupní halou. Sotva

jsem se zbavila zavazadla, přidala jsem se k němu.

Přijala jsem jeho kompliment s nejistým úsměvem. Musel si tady připadat jako v domečku pro

panenky.

„Je to tady malé, ale moje.“

Pohledem zalétl k obrazům, které jsem si vystavila na krbové římse.

„Ty jsou opravdu krásné,“ řekl uznale. „Děkuju,“ pípla jsem a začervenala se.

Měla jsem své vlastní obrazy po celém domě, ale rozhodně ne proto, abych je někomu

ukazovala nebo aby mě někdo chválil. Ty, které si právě prohlížel, byly kolekcí pouštních motivů.

Měla jsem jich spoustu a byly dostatečně malé, abych je mohla sestavit jako mozaiku. Hlavním

motivem byly skály, které obklopovaly celé údolí Vegas. Míchala jsem v nich všechny odstíny

hnědé a žluté, od nejsvětlejší po nejtmavší, až vytvářely jakýsi kaleidoskop. Na jiných jsem

zachytila různé rostliny v sytých barvách.

„Tos malovala ty?“ zeptal se užasle.

Přikývla jsem a došla ke stolu, abych uložila několik knih, které tam byly jen tak poházené.

Neměla jsem žádnou agenturu na úklid. Žila jsem sama a dokázala jsem si udržet pořádek i bez cizí

pomoci.

„To jsem netušil. Ukážeš mi i ostatní?“

Pokrčila jsem rameny. „Je to jen koníček. V domě jich visí spousta. Vím, že nejsou bůhvíjaké, ale

je to levný způsob, jak si vyzdobit dům. A při malování se skvěle uvolním a odpočinu si.“

„Nemyslím si o nich, že nejsou bůhvíco, jsou totiž skvělé.“ Jeho hlas zněl klidně a já bych mu

chtěla věřit, ale podezřívala jsem ho, že se mi jen snaží zalichotit.

„Hmm, díky,“ řekla jsem se zamračeným výrazem. Nechtěla jsem, abych ho měla ještě raději

než doposud.

„Takže můžu vidět i ostatní?“ zeptal se a vřele se na mě usmál.

„Jsem unavená,“ odvětila jsem váhavě. Začala jsem pochybovat, zda jsem udělala dobře, když

jsem ho tak snadno vpustila do svého soukromí. Pokud zde stráví noc, bude to jen další útok na mé

city.

Zamračil se. „Samozřejmě. Omlouvám se. Uvidím je ráno. Půjdeme tedy hned do postele?“

Zamířila jsem do ložnice a cestou jsem si rozvazovala vázanku. Vešla jsem do koupelny,

svlékla si pracovní šaty a pověsila je na věšák.

Cítila jsem, že James stojí za mnou a pozoruje mě. I když mě už samozřejmě viděl nahou, stejně

jsem si připadala rozpačitě.

Rozhodla jsem se ten pocit ignorovat a dál se svlékala, dokud jsem nezůstala jen v

punčochách. Rozepnula jsem podvazky a opatrně si stáhla jednu punčochu po druhé. Nechtěla jsem

je zničit, na to byly příliš drahé a já jsem na zbytečné rozhazování rozhodně neměla.

Zatímco jsem se svlékala, James stál opřený o dveřní rám, ruce založené na prsou a jen mě

pozoroval. Takže já jsem byla skoro nahá a on zcela oblečený.

Připadala jsem si divně. Měla bych jít do postele ve spodním prádle? Není to hloupé? Rozepnula

jsem si podprsenku a nechala ji spadnout na zem. Teď už jsem skutečně neměla

nic než černá krajková tanga. James mě pozoroval s nečitelným výrazem.

Prošla jsem kolem něho, tak trochu dotčena jeho pasivitou. Přepadla mě zvláštní touha

vyburcovat ho k akci.

Sundala jsem si nové hodinky a malé náušnice a vložila je do přihrádky sejfu, který byl

zabudovaný ve zdi hned vedle koupelny. Pak jsem si omyla obličej a natřela ho krémem.

Stále mě jen upřeně pozoroval.

Vyčistila jsem si zuby a vlezla do postele. Lehla jsem si na záda, on přistoupil k posteli a zůstal

stát. Nehýbal se, jen oči mu dychtivě klouzaly po mém těle.

Bylo to nesmírně vzrušující. Vzala jsem svá ňadra do dlaní a prsty se štípla do citlivých

bradavek. Sledovala jsem jeho reakci. Přerývaně zalapal po dechu a divoce si začal svlékat košili.

„Je to to, co jsi s nimi chtěl dělat?“ zeptala jsem se a téměř surově se mazlila se svými bradavkami.

„Do prdele,“ zaklel, když si stahoval kalhoty. „Nepřestávej.“

Poslechla jsem ho a on byl v rekordním čase nahý. Vylezl vedle mě na postel a rozkročmo si

klekl nad mou hruď. Dlouhý a pevný penis položil mezi má ňadra, rukama mi je sevřel k sobě a

uvěznil tak své ztopořené mužství. Pohnul boky dopředu a zase dozadu. Jednou, dvakrát.

Ohromeně jsem zalapala po dechu. Netušila jsem, že lidé něco takového dělají, ale neuvěřitelně mě

to vzrušovalo.

Není jediný kousek mého těla, který by nechtěl opíchat, pomyslela jsem si a cítila, jak se mi z té

představy zatočila hlava.

James mě však náhle pustil a přesunul se do spodní části postele. Vydala jsem nesouhlasný zvuk.

„Buď tiše,“ řekl, nedočkavě mi stáhl tanga, přehodil mi nohy přes svá ramena a tvář zabořil mezi

stehna. Začal mě

něžně lízat. Po několika slastných tazích jazykem zvedl hlavu a zahleděl se mi do očí. „Nebolí to?“

„Ne,“ vydechla jsem.

Sklopil hlavu a pokračoval dál ve své práci. Zulíbal každičký záhyb mého ženství, dokud jsem

se pod ním nekroutila a nekřičela jeho jméno.

„Pojď,“ řekl mezi mými stehny a hbitým prstem přejel po vlhkém klitorisu. Byl to jen letmý

něžný dotek, ale byl víc, než jsem dokázala zvládnout. V bouřlivé extázi jsem vyvrcholila. Ovládal

mé tělo jako hudební nástroj a tak trochu mě to děsilo, i když na druhou stranu to bylo opojné a

fascinující.

Velmi opatrně penis smočil v mé vlhkosti, opět poklekl nad mou hruď a vlhký úd sevřel mezi

ňadry. Vzrušeným pohledem sledoval své dílo a začal se pomalu pohybovat.

„Chci ošukat každičkou část tvého těla. Ani kousek nezůstane nedotčený.“

„A to všechno ještě dneska?“ zeptala jsem se s hranou nevinností.

„Ty nenasyto,“ zasmál se a šibalsky na mě mrkl jedním okem. „Ne, dneska ne. Máme

spoustu času a já ho mám v úmyslu náležitě využít.“ A po těch slovech se začal v prudkém tempu

pohybovat dopředu a dozadu.

Očima jsem klouzala po jeho dokonalém těle. Jak divoce přirážel, svaly na něm jen hrály. Pevně

svíral má ňadra, v jejichž stisku nacházel slastnou úlevu.

Nevěděla jsem, co s rukama, a tak jsem jimi klouzala úplně všude a konečky prstů se vpíjela do

jeho pokožky.

„Dívej se na mě,“ vyštěkl, když mé oči klouzaly po jeho těle příliš dlouho.

„Miluju tvé tělo,“ řekla jsem mu.

Udělal se mi na prsa a ani se nesnažil zachytit horké sémě, které se mi rozlilo po hrudi. Když byl

hotový, posu

nul se níže a rozkročmo klečel nad mým pasem. Chvíli mlčky hleděl na má vlhká prsa a pak je začal silně třít.

„Hmm,“ zamručel. „Jsi moje.“

Netrvalo dlouho a horká tekutina na mé hrudi začala tuhnout a lepit se.

„Nehýbej se. Je načase, abych tě omyl.“ Zmizel v koupelně a v příštím okamžiku se vedle mě

objevil s namočeným ručníkem a začal mě důkladně omývat.

Ručník musel najít pověšený pod umyvadlem. Vůbec mě nepřekvapovalo, že se tady chová jako

doma. Bral si mé věci, aniž by se zeptal. Neměla jsem sílu, abych uvažovala nad tím, zda se mi to

líbí, či ne. Byla jsem příliš unavená, a navíc jsem věděla, že dohadovat se s ním nemá cenu.

Zavřela jsem oči a pustila to z hlavy.

Lehl si vedle mě, objal mě a sevřel v náruči.

„Jsi moje,“ šeptal mi do ucha, ale to už jsem vplula do příjemného světa snů.

Kapitola 19

Pan Neoblomný

Když jsem se probudila, venku byl bílý den. Slastně jsem se protáhla. Byla jsem ještě stále bolavá,

ale bylo mi fajn. Byla jsem v posteli sama, ale cítila jsem vůni kávy.

Hodila jsem na sebe první věc, která mi přišla pod ruku. Bylo to tenké bavlněné tričko, které jsem

si brávala na spaní do hotelu a které jsem měla na sobě první noc, co jsme se s Jamesem seznámili.

Pomalu jsem se vydala do kuchyně. Byla prázdná, tak jsem jí prošla a dostala se do sousední

jídelny. Opřela jsem se o dřevěný rám dveří a kochala se pohledem, který se mi naskytl.

James měl na sobě jen pohodlné tmavě šedé boxerky. Dokonce i jeho spodní prádlo vypadá

exkluzivně, pomyslela

jsem si.

V jedné ruce držel hrnek s kávou a prsty druhé si neklidně pročesával vlasy. Prohlížel si obrazy,

které jsem pověsila na zeď. Očima jsem klouzala po jeho bezchybných zádech. Samozřejmě že byla

opálená. A co teprve skvěle vypracované svaly. Elegantní, jako ostatně celé jeho tělo. Jeho pevný

zadek vypadal jako vytesaný z kamene. Měla jsem příšernou chuť ho do té jeho zadnice

kousnout, ale naštěstí jsem měla ještě tolik zdravého rozumu, abych se dokázala ovládnout.

Přistoupila jsem k němu blíž, naslinila si prst a silně jím přejela po pokožce jeho ramen.

Znala jsem spoustu dívek, které si své opálení jednoduše nastříkaly sprejem. Pokud používá stejnou taktiku, trocha vlhkého násilí to jednoznačně odhalí. Nicméně nádherně zlatavý nádech Jamesovy dokonalosti zůstal bez poskvrny.

James se na mě užasle podíval přes rameno. „Bavíš se dobře?“ zeptal se.

Naklonila jsem hlavu na stranu a chlácholivě se usmála. „Promiň, prostě si mě nevšímej.“

James poslechl a vrátil se zpátky k důkladné prohlídce obrazů.

Po chvíli se na mě podíval svýma modrýma očima. „Prodáváš je?“ zeptal se a rukou mávl k

obrazům na zdi. Zakroutila jsem hlavou. „Ne. Maluju jen pro zábavu.“ Pouze tázavě povytáhl

obočí, ale dál se už neptal. Zvedl

ruku, ve které držel hrníček s kávou. „Uvařil jsem kafe.“ Přikývla jsem. „Děkuju.“

Přešla jsem do kuchyně, abych si také nalila. Postavil se za mě a políbil mě zezadu na

krk.

„Jak se cítíš?“ zamumlal se rty přitisknutými k mé kůži. „Dobře,“ přiznala jsem a dlouze se napila

černé tekutiny. „Bylo to hotové utrpení držet tě v náruči a nic víc. Chtěl

jsem, aby ses probudila a cítila mě v sobě. Jenže s tím budeme muset ještě chvíli počkat. Jsi stále

příliš bolavá.“

Zády jsem se otřela o jeho hruď.

„Jak to můžeš vědět?“ zeptala jsem se.

Znehybněl. „Jen si to myslím.“ Ztrápeně si povzdychl. „Provedeš mě po domě? Chtěl bych

vidět, jak bydlíš.“

Pokrčila jsem rameny. Jeho prosba mě tak trochu přivedla do rozpaků. Milovala jsem svůj dům a

byl relativně nový a v dobrém stavu, ale srovnávat ho s tím, na co byl zvyklý James, mi připadalo

více než troufalé. Přesto jsem ho provedla.

Jídelna a kuchyň byly spojeny a obývací pokoj se nacházel hned vedle, takže to byla krátká obhlídka. Všude jsem měla rozvěšené své obrazy a James se u každého zastavil, aby si ho důkladně prohlédl.

„Nejsem si jistý, zda se mi líbí, kolik obrazů jiného muže máš všude okolo sebe,“ prohlásil s

povytaženým obočím.

Zrudla jsem, ale to jen proto, že jsem si vzpomněla na portrét Jamese, který stál na stojanu na

zadním dvorku. Zapomněla jsem ho schovat dovnitř a teď jsem se bála, že je zničený. Nechtěla jsem,

aby ho James viděl a ani jsem nechtěla, aby ranní rosa rozmazala akvarelové barvy.

Rychle jsem se rozhodla, že ho zkontroluju až později. A poznámku, která se týkala

Stephanových portrétů roz

věšených po celém domě, jsem prostě ignorovala. K tématu já a Stephan jsem se nemínila nechat

vyprovokovat a bylo jedno, jestli mě jen škádlil, nebo doopravdy žárlil. Pokud má se Stephanem

nějaký problém, brzy mu ukážu dveře.

„Vy dva jste nějak příbuzensky spojení?“ zjišťoval James, přičemž pokračoval v tématu, které jsem

nechtěla probírat.

„Pokrevně ne. Ale je to moje rodina. Má jediná rodina.“ Cítila jsem, jak jsem napjatá, a upřeně

jsem sledovala jeho reakci. Tohle byl pro nás dva rozhodný okamžik.

Jen mlčky přikývl, na tváři zamyšlený výraz. Popravdě řečeno jsem si oddechla.

„Mám ho rád. Mám pocit, že tě chrání,“ řekl nakonec. Cítila jsem takovou úlevu, až se mi chtělo

křičet. Nechtě

la bych se s ním po tak krátké známosti rozcházet. Ta představa mě děsila.

„Nemáš ani tušení, jak je pro mě důležitý,“ řekla jsem mu.

Upřeně se na mě podíval, ve tváři vážný výraz.

„Jak to myslíš? Rád bych věděl, jak to mezi vámi je.“

Jen jsem zakroutila hlavou. Nejraději bych si za tak netaktní poznámku nafackovala. Jen samotná

představa, že

o něčem nemá ani tušení, muže, jako je James, přiváděla k šílenství, proto jsem se rozhodla k vyhýbavé odpovědi.

„Jsme spolu od mých čtrnácti a Stephan mě chrání od první chvíle, co jsme se potkali.“

„Jste spolu? Co přesně to znamená?“

Pokrčila jsem rameny. „Vždyť víš, jsme nerozluční. Prostě nejlepší kamarádi.“

Natáhl ruku a něžně mi promasíroval zátylek. Jeho dotek byl jemný, ale pohled tvrdý a

zkoumavý.

„Co mám udělat, aby ses mi otevřela?“ zeptal se tiše. Tenhle typ konverzace se mi nelíbil.

Usilovně jsem pře

mýšlela, jak se z toho vykroutit.

„Docela dobře si dovedu představit, že jste stejně tak uzavřený jako já, pane Cavendishi. Co

vás přivede k tomu, abyste se někomu otevřel?“ zeptala jsem se a doufala, že má taktika bude

fungovat.

Byla jsem si jistá, že odpoví stejně jako já: Nic.

„Co takhle takový výměnný obchod? Ty mi řekneš něco o sobě a pak se zase já podělím o

informaci týkající se mé osoby. To zní férově, ne?“

Nejistě jsem se na něho podívala. Musela jsem přiznat, že mě ta nabídka lákala, i když jsem

nedokázala říct proč. Žádný důvod jsem k tomu neměla.

„Můžu si vybrat, co ti chci říct, a co ne?“ zeptala jsem se opatrně.

Přikývl. „To zní rozumně. Proč ne? Já chci ale stejnou výhodu. Začínám. Rodiče mi zemřeli,

když mi bylo třináct. Mým poručníkem se stal starší bratranec. Nenáviděl jsem ho. Umřel o rok a

půl později a to byl můj nejšťastnější den. Neměl jsem rád ani svou další poručnici, tetu Mildred,

ale oproti bratranci byla svatá.“

Ohromeně jsem na něho zírala. Byla to velice osobní informace, která mi mnohé odhalovala o

Jamesově životě i o jeho osobě. Upřímně jsem doufala, že podobnou ote

vřenost nebude chtít i po mně. Usilovně jsem přemýšlela, abych vymyslela něco, co jsem ochotna mu o sobě říct. A když jsem přišla na způsob, jak ho odvést od dalších otázek, zhluboka jsem se nadechla.

„Začala jsem malovat tvůj portrét. Je na zadním dvorku. Je to zvláštní, ale nedokázala jsem se

od něho odtrhnout,“ řekla jsem. To bylo to nejlepší, co mě napadlo.

Usmál se a já jsem cítila, jak se mi na malou chvíli v hrudi zastavilo srdce. „Takže se zdá, že na

mě trochu myslíš, i když tě zrovna neuháním.“ Zamířil si to do mé ložnice, odkud vedly

prosklené dveře na zadní dvorek.

„Vydrž chvilku,“ volala jsem za ním. „Musím zadat bezpečnostní kód.“ Rychle jsem vstala a

šla naťukat řadu číslic.

„Už jsem se zmínil o tom, že jsem rád, že tolik dbáš na bezpečí?“ zeptal se James, když jsem

vešla do ložnice.

Odsunul skleněné dveře a pak otevřel mříže. Věděla jsem, že na ně není hezký pohled, ale

dodávaly mi pocit bezpečí a v Las Vegas se v poslední době, vzhledem ke zvýšenému počtu

vloupání, staly velmi populární. Nedovedla jsem si představit, že bych je neměla. Nechala jsem si

pevné mříže namontovat nejen na skleněné dveře, ale i na všechna okna.

„Ano, zmínil. Ale klidně můžeš častěji. Jsem ráda, když tě můžu potěšit.“ Sjel mě plamenným

pohledem.

„Nemáš ani tušení, Bianco, jak rád to slyším,“ vrátil mi mou dřívější poznámku. Zlomyslně

jsem si pomyslela, že já na rozdíl od něho tušení mám, ale raději jsem kousavou odpověď spolkla.

Aniž by se zeptal, zda smí, vydal se přímo ke stojanu. Šla jsem za ním. Byla to jen malá cena za

informaci, kterou mi poskytl on o sobě.

Stejně jako já byl sirotek a zřejmě si také prožil své, i když trochu jinak. Nebyl bezdomovec, to ne, ale

možná byl ještě

osamělejší. Neměl totiž takové štěstí jako já, aby vedle sebe měl nějakého Stephana.

Upřeně pozoroval portrét jako všechny ostatní. Intenzivně. Byla to jen hrubá kresba, většinou

jen obrysy, ale rysy ve tváři byly dobře patrné. Z hloubky hrdla se mu vydralo tiché zamručení.

„To je fakt dobré. Až s ním budeš hotová, nechceš mi ho darovat?“

Zakroutila jsem hlavou. „Ne. Pověsím si ho v ložnici a budu u něho masturbovat,“ řekla jsem,

částečně žertem.

Jeho reakce byla přesně taková, jakou jsem očekávala. Uspokojující. Šlehl po mně roztouženým

pohledem a mně se zatočila hlava.

„Kdybys chtěla, abych ti stál modelem, stačí říct.“ Doslova jsem se rozzářila. „Samozřejmě že

chci. Když

mám před sebou dotyčný objekt, výsledek je vždy mnohem lepší.“

Rukou jsem kývla k výjevu za okny, kde se v dálce rozprostírala poušť a pohoří. „To proto

mám tolik obrazů s tématem zdejší krajiny.“ Snažila jsem se v sobě najít odvahu, abych ho

požádala, ať mi pózuje nahý, ale nakonec jsem to vzdala.

„Myslím, že tady máš ještě jednu ložnici, kterou jsi mi neukázala. Můžu se podívat?“

Nakrčila jsem nos. Připadalo mi, že je tak trochu suverénní a až příliš zvědavý. Do mého

soukromí mu nic není.

Prstem mi cvrnkl do nosu. „Je to roztomilé, když takhle krčíš nosík.“

Nos se nakrčil ještě víc, ale vzápětí jsem se snažila ho narovnat. Říkat mi, že jsem roztomilá, mi

od něho moc nesedělo. Vlastně mi to připadalo hloupé.

Kolik roztomilých holek už poznal? pomyslela jsem si. Určitě jich bylo víc než dost.

„Pokoj pro hosty je fakt maličký a vlastně mi slouží jako skladiště. Jsou tam všechny obrazy, které jsem už neměla kam pověsit.“

Bez váhání se vydal ke dveřím ložnice. „Rád si je prohlédnu.“

Nos se mi sám od sebe zase nakrčil. Ten chlap si prostě dělá, co se mu zlíbí.

Zatímco se drze rozhlížel v ložnici pro hosty, stoupla jsem si do dveří a s rukama

překříženýma na hrudi jsem se opřela o dveřní rám. V rohu místnosti stála malá postel, ale i ta byla

pokrytá různými krabicemi a obrazy. Nepořádek, který zde vládl, mě přiváděl do rozpaků. Měla

bych s tím něco udělat.

James nadšeně zamumlal a obrátil jeden z mnoha obrazů, který byl opřený o zeď.

To byl další důvod, proč jsem malovala především akvarelovými barvami. Jakmile byly obrazy

hotové, nezabraly příliš místa. Jen papír, který se dal snadno uložit, zatímco olejové barvy si

vyžadovaly plátno, to zase rám a ten se nedal jen tak založit do krabice nebo pod postel. Z toho

důvodu byla celá místnost obložená několika málo oleji, zatímco spousta kreseb, na něž jsem

použila akvarely, se vlezla do jednoho šuplíku.

Všimla jsem si, že obraz, který si právě se zájmem prohlíží, je můj autoportrét. Nejistě jsem se

zavrtěla. Autoportréty nepatřily k mým oblíbeným. Pustila jsem se do nich jen tehdy, když jsem

neměla žádnou jinou inspiraci. Tenhle jsem namalovala před několika lety.

Jako předlohu jsem použila fotografii, momentku, kterou vyfotil Stephan, když jsem se

nedívala. Ve tváři jsem měla svůj obvyklý chladný výraz a ten mě inspiroval, abych se pokusila o

jeho ztvárnění. Vypadala jsem tak nepřístupně a záhadně. Snažila jsem se budit takový dojem,

poněvadž jsem věděla, že lidé se ode mě budou držet dál, ale uvnitř

jsem se tak rozhodně necítila. Byla jsem však ráda, že mě lidé tak berou, a proto jsem namalovala tenhle obraz.

Opírala jsem se na něm o dřevěnou polici v našem starém bytě. Ruku jsem měla položenou na oprýskaném dřevě, hlavu mírně nakloněnou, oči zahleděné kamsi do daleka, ve tváři nepřítomný výraz.

Vzpomněla jsem si, že tehdy jsme měli v našem bytě párty. Stephan se mě snažil rozveselit a vtáhnout mě do zábavy. Vůbec jsem si nevšimla, že mě fotí, dokud neudělal asi tucet záběrů. Hned první fotku jsem si vybrala a podle ní namalovala tento obraz.

„Chci ho,“ řekl James rozhodně. „Můžu ho od tebe koupit?“

Nechápavě jsem se na něho podívala. „To je směšné. Jestli chceš, klidně si ho vezmi.

Autoportréty stejně nikdy nikam nevěsím. Jen nechápu, k čemu ti bude. Kam si ho asi tak chceš

dát?“

Jen se ušklíbl. „Raději mluv v množném čísle. Tedy pokud máš takových víc.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Určitě ano. Budou tady někde. Jak sám vidíš, mám tady tak

trochu chaos. Nikdy nevím, kam který obraz odložím.“

James začal chodit po místnosti a přehrabovat se ve všem, co našel.

Jen jsem si povzdychla a vzdala se možnosti, že bych mu někdy zabránila v děsném zlozvyku

strkat nos do mých osobních věcí a chovat se v mém domě jako u sebe doma.

„Jdu se nasnídat. Vezmi si všechny obrazy, které budeš chtít. Jen to prosím nedělej proto, abys

mi polichotil.“ Odešla jsem dřív, než mohl jakkoliv reagovat.

Kapitola 20

Pan Ochotný

Usmažila jsem vejce se šunkou. Tohle totiž byla jediná věc, kterou jsem v lednici našla. Uvědomila jsem si, že budu muset zajít do obchodu. Na tom, že byla lednice prázd

ná, jsem neshledávala nic divného. Vždy jsem kupovala jen trochu jídla, které jsem během dne až dvou stačila sníst, aby se zbytečně nic nezkazilo. Vzhledem k mé pracovní době a k častým pobytům mimo domov to byla více než nutnost.

Naservírovala jsem obrovskou porci pro Jamese a jednu mnohem menší pro sebe. Z

dlouholeté zkušenosti se Stephanem jsem věděla, že muž Jamesových proporcí toho spořádá

opravdu hodně. Byla jsem ráda, že jsem našla zapomenutou kostičku čedaru, kterou jsem

nastrouhala na vejce se šunkou. Jednoduchý pokrm, ale dobrý.

Přinesla jsem jídlo i čistou studenou vodu do pokoje pro hosty.

James se přehraboval v obrazech se stejnou urputností, jako když jsem ho opustila.

Všimla jsem si, že našel další obrazy, které přidal do své sbírky. Jedním z nich byla olejomalba

lilií. Podivila jsem se jeho výběru, ale jen jsem pokrčila rameny a oba talíře položila na okraj

postele.

Když jsem si sedla na kousek volného místa na matračce a talíř si položila na klín, musela jsem se napomínat, abych na něho upřeně nezírala. Stále měl na sobě jen boxerky. Bylo to neuvěřitelně

vzrušující.

„Udělala jsem šunku s vejci,“ upozornila jsem ho, když nepřestával v přehrabování obrazů.

„Není to nic extra, ale měl bys to sníst dříve, než to vystydne.“

Podíval se na mě, odložil obrazy a se zkříženýma nohama se posadil na zem a talíř si vzal na

klín. Chlapecky se na mě usmál.

„Je to pro mě jako Vánoce. Nebývá často, že objevím něco, co chci mít, a nemůžu si to koupit.“

Tak tomu docela věřím, řekla jsem si v duchu. I když jsem pořád jaksi nedokázala pochopit, proč

chce právě mé obrazy. Podezřívala jsem ho, že mi chce prostě jen zalichotit a získat si tak mou

přízeň. Což bylo v tuto chvíli zcela zbytečné. Jeho nevyzpytatelné chování bylo právě tím, čím mě

tolik mátl.

Talíř měl bleskově vymetený. Ještě jsem nesnědla ani polovinu své porce, když on do pusy strkal

poslední sousto.

„Bylo to skvělé. Děkuju,“ řekl uznale a vrátil se zpátky ke své práci.

V klidu jsem dojedla a začala se probírat obrazy, které si vybral. Tři mé autoportréty a lilie.

Zatímco jsem si je prohlížela, objevil šuplík s obrazy nakreslenými akvarelovými barvami. Bez

zaváhání ho otevřel, jako by na to měl plné právo. Z nějakého záhadného důvodu jsem se ho ani

nesnažila zastavit.

Téměř okamžitě ke svému výběru přidal další dva obrazy. Zase autoportréty.

Jak se tak přehraboval šuplíkem, cítila jsem, jak mě začíná šimrat v břiše. Dole v zásuvce ležel

jeden autoportrét, který jsem se tam zahanbeně snažila schovat.

„Budeme muset vyrazit,“ vyhrkla jsem za sebe. „Nemám doma vůbec nic k jídlu a…“

„Tsss,“ vydal ze sebe a dál pokračoval v listování pomalovanými papíry. Vybral další dva a

přidal je na hromadu. Byly to krajinky s námětem vegaských hor, podobné těm, které visely v

obývacím pokoji. Vlastně se mi líbily víc než ty, které jsem pověsila nad krbovou římsu, jenže byly

příliš velké, než aby se mi hodily do mozaiky.

Okamžitě jsem poznala, že inkriminovaný obraz našel. Vytáhl nevelký obraz a zůstal nehybně

stát s pohledem upřeným na pomalovaný papír. Zíral na něho tak dlouho, že jsem nakonec vstala

a došla k němu, abych mu nakoukla přes rameno a přesvědčila se, zda je mé podezření oprávněné.

Samozřejmě že bylo.

James zíral na můj jediný autoportrét, na němž jsem byla zcela nahá. Když jsem ho uviděla,

necítila jsem až tak silný stud, jak jsem si myslela. Rozhodně to byl lepší obraz, než jak jsem si na

něj pamatovala.

Uvelebila jsem se tenkrát na židli ve své ložnici, před sebou velké zrcadlo. Seděla jsem velmi

vzpřímeně a namalovala jsem i štětec, který jsem držela v ruce, a stojan, na němž jsem měla

připevněný papír. Plná ňadra jsem měla zcela odhalená, ale klín cudně skrytý, jednu nohu

přehozenou přes druhou.

Pokud se dá říct cudně, když se prakticky jednalo o akt. Pohled jsem měla přímý, i když oči

poněkud rozšířené. Levá ruka mi volně ležela na stehně. Rozpuštěné vlasy mi v kaskádách

splývaly po ramenou, ačkoliv celkem nic neskrývaly.

„Nádhera,“ vydechl James a špičkou prstu klouzal po malbě. „Jen nevím, kam si ho pověsím.

Nejraději bych ho spálil, aby ho kromě mě nikdo nikdy neviděl, ale nemůžu to udělat. Na to je příliš

dokonalý.“

Stála jsem za jeho zády a on natáhl ruku a dotkl se mé nohy. Polekaně jsem ucukla.

„Ty jsi příliš dokonalá. Vezmu si ho hned s sebou. Máš nějakou složku, do které bych si ho

mohl dát?“

Sáhla jsem do šuplíku. Jeho ruka zůstala na mém stehně. Pevně mě držel, i když jsem udělala

krok stranou. Vytáhla jsem tmavomodré desky. Povalovaly se všude. Byly skvělé k ukládání

akvarel.

„Tady. Ale jestli chceš tenhle obraz, bylo by férové, kdybys mi na oplátku stál modelem pro tvůj

akt.“

„Jak si přeješ, holubičko,“ řekl, otočil se, a než vsunul obrázek do složek, políbil mě na břicho.

„Jdi se osprchovat. Tyhle obrazy nechám zarámovat a přepravit do svého domu. Až na tenhle,“

dodal a zamával složkou. „Ten si vezmu rovnou,“ řekl a dlouhým krokem vyšel z ložnice.

Trochu zklamaně jsem se za ním podívala a vydala se sama do koupelny tak, jak mi rozkázal.

Sprchovala jsem se dobrých deset minut, když se za mnou objevil James. Už jsem byla celá

umytá, ale on mě začal znovu mydlit, aniž by čekal na svolení. Dotýkal se mě po celém těle. Na

zádech jsem ucítila jeho pevnou erekci. Svůdně jsem se o něho otřela a on mě něžně odstrčil.

„Ne dokud tě neprohlédnu. Musím se přesvědčit, v jakém stavu jsou tvá zranění,“ řekl hrubě.

Přesto se mě nepřestával dotýkat, dlouhých několik minut hladil plná ňadra a dráždil citlivé

bradavky. Zaklonila jsem hlavu a slastně zasténala.

„Vím, že i ty musí být bolavé, ale nedokážu odolat, abych se jich nedotýkal. Když se jedná o

tebe, mé sebeovládání je prostě v háji. Takový problém jsem ještě nikdy neměl,“ šeptal mi do

ucha zastřeným hlasem, jako by mi sděloval nějaké nemravné tajemství. Neuvěřitelně mě to

vzrušovalo. Zastavil vodu.

Otřel mě ručníkem, pak rychle osušil sebe a osušku si ovázal okolo beder.

„Lehni si na postel na záda,“ rozkázal mi.

Vydala jsem se k posteli a cítila, že jde těsně za mnou. Lehla jsem si na postel tak, jak mi

nařídil, mokré vlasy rozhozené po polštáři.

Doširoka mi roztáhl nohy a přitáhl si mě na okraj postele. Každý jeho pohyb byl velice něžný a

zkušený. Klekl si mezi má stehna a letmými doteky kontroloval, zda nejsem příliš odřená. Měla

jsem se stydět, ale nestyděla.

„Je mi jedno, jestli to bude bolet,“ řekla jsem a vůbec jsem nelhala, i když jsem byla celá bolavá.

„Buď zticha,“ okřikl mě. „Vůbec to nevypadá dobře. I když bych se do tebe teď ze všeho

nejraději ponořil, asi to nepůjde. Tu první noc i včera ráno jsem tě ošukal příliš drsně. Nechápu,

jak jsem něco takového mohl udělat. Sakra, navíc, když jsi byla panna. Teď vidím, jak jsi celá

bolavá a připadám si jako bastard.“ Jeho prsty se mě stále něžně dotýkaly a probíraly se okvětními

plátky mého ženství. „Mám však pocit, že to je silnější než já. Vzrušuješ mě tolik, že se nedokážu

ovládat.“

Dychtivě jsem se zavrtěla. „Tak mi to udělej, prosím. Zasuň ho dovnitř,“ škemrala jsem.

Silně mě plácl přes zadek.

„Ne.“ Podíval se na mě ustaraným pohledem svých krásných očí. „Musím být mnohem opatrnější

a brát na tebe ohledy. Neuvědomil jsem si, že toho tolik sneseš, aniž bys něco namítala, a tak jsem se

prostě nedokázal zastavit. Zatraceně. Když jsem si tě vzal poprvé, měl jsem tě nechat v klidu, aby ses

pořádně zhojila, ale nedokázal jsem to. Musím však říct, že na tu noc nikdy nezapomenu. Byla jsi

skvělá.“

Jeho slova mě ještě více rozpalovala. Zatímco se mě dotýkal mezi stehny, uchopila jsem touhou

zduřelé bradavky

mezi ukazovák a palec a pevně je sevřela. Šlehl po mně tvrdým pohledem. Tvrdým, ale vášnivým.

„Dobře tedy, budeme s tím muset něco udělat.“ Zkoumavým prstem mi vklouzl do zadku. Celá

jsem ztuhla. Usmál se a zase prst vytáhl. „To ne.“

Bez dalších slov zabořil svou tvář mezi stehna se zcela zřejmým záměrem. Neuběhla ani

minuta a já jsem v extázi vykřikovala jeho jméno. Přivedl mě k orgasmu tak rychle, že jsem se ani

nestačila vzpamatovat. Cítila jsem nutkavou potřebu se ho dotýkat, a tak jsem bloumala rukama a

hladila ho všude, kam jsem dosáhla.

„Miluju tvé tělo. Nikdy se ho dostatečně nenabažím. Musím se tě dotýkat. Potřebuju to,“

mumlala jsem do jeho pootevřených úst, když mě začal líbat.

Bez dalšího ponoukání se převalil na záda, ruce si založil pod hlavou a se šibalským úsměvem

čekal, co budu dělat. Dnes ráno byl ten nejněžnější a nejvstřícnější milenec, jaký jen mohl být. Jeho

dominantnost se ztratila neznámo kam.

„Jen si posluž, lásko.“

Ani na chvíli jsem nezaváhala a oběma rukama přejela po jeho svalnatém hrudníku. Pak jsem se

soustředila na ploché bradavky, které mě přiváděly k šílenství. Nejdříve jsem přes ně přejela nehty,

olízla je a něžně se přisála. Když nereagoval, zesílila jsem tlak a začala je hladově sát. Celý se

zachvěl a přerývaně se nadechl. Spokojeně jsem se usmála.

Všechno na něm bylo tak dokonalé a dlouhé. Jeho krk, ruce, nohy, jeho mužství.

Pohled mých dychtivých očí sklouzl dolů k pevnému penisu. Byl tak dlouhý, tvrdý a dokonalý.

Chtěla jsem ho vzít do úst a ochutnat, ale věděla jsem, že pak by bylo rychle po všem, a tak jsem

ho vzala do dlaně.

Rty jsem se vrátila k pevnému krku a olízla ho po celé délce, až jsem se zastavila na hřejivém

místečku přesně uprostřed, kde jsem cítila jeho tep. Milovala jsem to místo.

Když jsem do úžlabiny zabořila tvář, bylo to tak uklidňující a zároveň vzrušivé.

Znovu jsem se začala věnovat jeho bradavkám. Nejdříve jsem je jen olízla, pak je vzala mezi

zuby a skousla. Něžně, opatrně, ale pak stále silněji a silněji.

Ochraptěle zasténal a já jsem ztratila kontrolu sama nad sebou. Horečnatě jsem hladila pevné

torzo a jazykem si hledala cestu k touhou tepajícímu penisu. Už jsem déle nedokázala odolávat.

Vzala jsem do dlaně hebký šourek a vlhkými rty se dotkla citlivé hlavičky. James ze sebe vydal

zvířecí zvuk, natáhl se, popadl mě za stehna a přitáhl si mě tak, až jsem rozkročmo seděla nad jeho

tváří. Když jsem ucítila jeho jazyk z neobvyklého úhlu, byla jsem šokována. Na hlavě jsem ucítila

jeho ruce. Prsty mi vklouzl do vlasů a nasměroval mě zpátky ke svému penisu.

Slyšela jsem jeho ochraptělý hlas a samotný tón i význam slov mě přiváděl na okraj extáze.

„Nesmíš se udělat, dokud ti neřeknu. Chci, abychom byli společně.“

Neodpověděla jsem. Ani jsem nemohla, protože jsem v ústech hladově svírala horký úd. Čím

rychleji kmital jazykem po vlhkém poštěváčku, tím intenzivněji jsem ho sála a dráždila. Oběma

rukama jsem klouzala po jeho pevné hřídeli přesně tak, jak mi to ukazoval, a dychtivě ho brala

do úst.

„Pojď, Bianco,“ vydechl do mého nitra.

A tak se i stalo a já jsem v křečovitých vlnách došla bouřlivého vyvrcholení. Rty jsem pevně

sevřela okolo tepajícího údu a hltala horké sémě, které mi prýštilo přímo do krku.

Kapitola 21

Pan Panovačný

Obrátil mě na břicho. Prsty pomalu přejížděl po mých nohou a po zadku, očima prozkoumával

každičké mís

tečko.

„Tady jsi zhojená skvěle. Výprask jsi zvládla na výbornou.“ Prsty klouzal mezi mými stehny

a něžně mě hladil. Jeho doteky byly tak opojné, až se mi z nich točila hlava. „Kdybych nebyl

takový mizera, už bys byla v pořádku. Způsob, jakým jsem ti to udělal tu první noc… Nedokážu

na to přestat myslet. Bylo to úžasné, ale přesto jsem se měl více ovládat.“

Přivřela jsem oči a vychutnávala si jeho doteky. „Mně se to líbilo. Jinak bych to ani nechtěla.“

Po těch slovech mě pohladil po vlasech.

„To protože jsi tak žhavá. Jenže teď tě musím nechat pár dní v klidu, aby ses zotavila, což je

škoda.“ Najednou mě plácl po zadku.

„Obleč se, holubičko,“ řekl a sám se natáhl pro tašku, kterou nechal u dveří.

Začal se v ní přehrabovat, vytáhl čisté boxerky a odešel do koupelny. Předtím jsem si vůbec

nevšimla, že si tam pověsil své šaty. Trochu mě to překvapilo. Možná že má rád, když je vždy v

čistém, přemýšlela jsem.

Pak přešel ke skříni s mým oblečením, vytáhl z ní žluté šaty se slunečnicemi a podal mi je.

„Vezmi si tyhle,“ řekl a já jsem neprotestovala. Byly pohodlné, a tak jsem si ze skříně jen vytáhla

podprsenku a kalhotky. Stoupl si vedle mě a bez dovolení se začal přehrabovat mým spodním

prádlem. „Hezké,“ řekl uznale, když si prohlížel jedny z mých kalhotek. „Objednal jsem ti několik

dalších. Když jsem se poprvé snažil dostat k tvojí číči, asi to s nimi nedopadlo dobře.“

Vzpomněla jsem si na zmiňovanou noc, na touhu a žár, která prostupovala celým mým tělem,

na slast a bouřlivé vyvrcholení a celá jsem se zachvěla.

Vstala jsem a odešla do koupelny, abych se převlékla. Když jsem byla hotová, napsala jsem

Stephanovi, že za chvíli půjdu a že pak zaklepu na hlavní dveře.

Stephan vždy vypadal jako ze žurnálu, a přitom nepotřeboval víc než deset minut. Občas mě

to štvalo, spíše jsem mu záviděla, ale někdy to byla docela výhoda, záleželo na okolnostech a na

ročním období.

Posadila jsem se k zrcadlu, vzala fén a začala si sušit vlasy. Stačila pouze minutka, jen aby vlasy

nebyly úplně mokré. Vítr je cestou vyfouká do hladka, takže jsem si s účesem nemusela dělat

starosti. Pak už jen trochu makeupu a byla jsem hotová.

James se v rychlosti oblékl a s mokrými vlasy si sedl na postel a pozoroval mě. Měl na sobě

modré kraťasy, díky nimž jsem mohla obdivovat jeho dlouhá svalnatá lýtka, a světle šedé tričko s

výstřihem do véčka. To bylo tak těsné, že k němu pasovalo jako druhá kůže. Bylo to to

nejobyčejnější oblečení, jaké jsem na něm kdy viděla, ale jako vždy vypadal skvěle.

Vlhké vlasy si prohrábl prsty a zdálo se, že je hotový. Udiveně jsem na něho hleděla. „To není

spravedlivé, že

někdo vypadá tak skvěle, a přitom nemusí vynaložit žádné úsilí,“ řekla jsem ukřivděně.

Jen se na mě usmál.

Na ruku jsem si připnula hodinky, i když obvykle jsem je nosila jen do práce, kde jsem je

potřebovala. Myslela jsem si, že tím Jamesovi udělám radost. A měla jsem pravdu. Pohladil mě po

ramenou a spokojeně mě pozoroval v zrcadle. Přivřela jsem oči a slastně se oddávala jeho

dotekům. Jeho ruce byly dokonalé. Stejně jako on. Přestal mě hladit, vzal mě za ruce a vytáhl na

nohy.

„Pojďme.“

Před domem parkovala limuzína. Tázavě jsem povytáhla obočí a podívala se na Jamese. „Není

to na nákupy příliš nóbl auto?“ zeptala jsem se.

Pokrčil rameny. „Cestou si potřebuju dodělat nějakou práci a myslel jsem si, že takhle to bude

pohodlnější.“

Vzal mě za ruku a táhl ke Stephanovu domu. Zaklepal a Stephan téměř okamžitě otevřel.

Usmál se na nás, vyšel ven a zamkl za sebou. Měl na sobě pohodlné světlé kalhoty a bledě modré

polo tričko. Celý v plné kráse značky Abercrombie.

Stephan mě na pozdrav políbil na tvář. „Dobré ráno, krasavice. Dneska doslova záříš,“ řekl mi a

já jsem se začervenala.

James mi mírně sevřel ruku.

Nejdříve jsme se vydali do mého oblíbeného obchůdku s malířskými potřebami. Bylo to přes

celé město, takže jsem měla dlouhý seznam, protože jsem tady často nejezdila. James byl ke mně v

prostorné limuzíně doslova přilepený, ruku měl stále přehozenou přes mé rameno. Stephan seděl

naproti a pohodlně se rozvaloval.

„Na tohle bych si docela rychle zvykl. Díky, Jamesi, že nás svezeš,“ řekl Stephan se šťastným

úsměvem.

James jen zdvořile přikývl a rukou mě mimovolně hladil po vlasech. Nejdříve to bylo trochu

nepříjemné, ale netrvalo dlouho a já jsem se pod jeho dlaní uvolnila a začala jsem

relaxovat. Nebylo to tak, že by se mi jeho doteky nelíbily. Mé váhání pramenilo spíše z toho, že

se mi naopak líbily až moc.

Stephanův telefon oznámil příchod zprávy. Vytáhl ho z kapsy a zamumlal: „Omluvte mě.“

Když si přečetl zprávu, tiše zavýskl. „Výborně. Damien a Murphy tento měsíc dostali lajnu směr

New York. Vím, že se o to pokoušeli už dost dlouho, ale nikdy jim to nevyšlo. Začínají tento týden

a chtějí výhradně nás.“

Usmála jsem se. „Fajn.“

Viděla jsem, že se na mě James tázavě dívá, a tak jsem se snažila leteckou hantýrku přeložit

do srozumitelné angličtiny. „Damien a Murphy jsou piloti, kteří vždy létají společně. Také to

jsou naši kamarádi. Právě dostali nový rozpis letů a všechny do New Yorku. A samozřejmě chtějí,

abychom létali s nimi.“

„Melissa bude Damiena milovat,“ mumlal Stephan a zuřivě ťukal do mobilu.

„A my se už nebudeme muset dívat, jak svádí ženatého kapitána,“ vyhrkla jsem a podívala se

na Jamese. Nechtěla jsem, aby si připadal, že je vyloučený z konverzace.

„Proč ho bude milovat?“ zeptal se James Stephana bez většího zájmu.

„No, protože je kapitán a jako takový má odpovídající plat. A navíc je hezký. Má australský

přízvuk a vypadá tak trochu jako Colin Farrell,“ vysvětloval Stephan, přičemž nespustil oči z

telefonu. S kým si asi tak dopisuje? To jsem neměla tušení.

Zasmála jsem se. „Máš pravdu, je mu podobný. Až doteď mě to vůbec nenapadlo.“

„Melissa ho bude pronásledovat jako háravá čubka.“ Trochu jsem se nad Stephanovým drsným

výběrem slov

zarazila. Jako by to ani nebyl ten Stephan, kterého znám,

ale věděla jsem, jak moc Melissu nesnáší. Probouzela v něm jeho ochranitelské instinkty vůči mé osobě.

Podívala jsem se na Jamese. Pohled jeho očí byl chladný. Něco ho rozčilovalo. Vadí mu snad to, že

Melissa bude s Damienem? Má o ni zájem? Dala mu snad svoje číslo, tak jak tvrdila? Nechtěla jsem se ho

na to ptát, a tak jsem se raději podívala jinam.

Když jsme zahnuli na Ramrod Street, řekla jsem: „Tady bychom potřebovali na chvíli zastavit.

Na rohu je krámek s malířskými potřebami a Stephan potřebuje rám pro jeden ze svých obrazů.“

James jen přikývl a vytáhl svůj laptop. „Máš seznam potravin?“ zeptal se.

„Jo.“

Natáhl ruku. „Dám ho Clarkovi a on to zatím zařídí. Hned vedle jsou totiž potraviny.

Stephane, jestli máš taky seznam, dej mi ho. Účet platím já.“

Začala jsem protestovat. James jen zdvihl ruce. „Několik příštích dnů budeš vařit i pro mě.

Připadá mi to tak spravedlivé. Stephane, nechtěl bys s námi dnes povečeřet?“

Stephan nabídku s radostí přijal. Vyslala jsem k Jamesovi vřelý pohled. Nebylo pochyb, že

věděl, jak mi udělat radost.

„Máte oba rádi sushi?“ zeptal se James. Přikývli jsme.

„Dobře. Kousek odsud je skvělé místo. Jakmile budete hotovi, můžeme se tam zastavit.“ Po

těch slovech se sklonil ke svému laptopu a nás prostě ignoroval.

Vysedli jsme z limuzíny, na tváři spokojený výraz.

„Tvůj kluk je skvělý,“ prohlásil Stephan a rozpustile na mě mrkl jedním okem.

Ušklíbla jsem se. „Moc dobře víš, že to není můj kluk. Jen se prostě známe. O hloupou romantiku

nestojím ani já ani on.“

Překvapeně se na mě podíval. „Tak co po tobě vlastně chce?“

Pokrčila jsem rameny. „Myslím, že čistý, živelný sex. A taky mnou chce tak trochu

manipulovat.“

Stephan se ustaraně zamračil. „A co si o tom myslíš? Tobě to tak vyhovuje?“

Na chvíli jsem se zamyslela. „Vlastně ani nevím. Nepřemýšlela jsem o tom. Je však pravda, že

představa něčeho trvalého mě tak trochu děsí, takže zřejmě mi to vyhovuje.“

Stephan mě vzal za ruku. Zdálo se, že z mé odpovědi vůbec nemá radost. „Neubližuj si,

holubičko.“

Zachvěla jsem se. „To život nám ubližuje. Dokud nás to nezabije, musíme bojovat.“

Ztěžka polkl a přikývl. Věděla jsem, že toho chce říct mnohem víc, ale že je raději zticha, aby mi

nezkazil náladu. Zůstala jsem stát na chodníku a zpříma se na Stephana podívala. „Nemusíš se

bát. Myslím, že se k sobě hodíme. Zdá se, že se se mnou dobře baví a mi je s ním fajn. Když jsem

vedle něho, dokážu čelit svému strachu. Připadá mi to

osvobozující, až je to trochu děsivé.“

Na chvíli jsem se odmlčela a přemýšlela o tom, co chci říct.

„Asi to udělám. Půjdu na policii a řeknu jim, co jsem viděla,“ prohlásila jsem klidným hlasem.

Oba jsme věděli, že mluvím o incidentu, který se stal před mnoha lety, ale stále mě pronásleduje.

Pozorně se mi zahleděl do očí. Věděl, co chci udělat, ale nevěděl, proč.

„Musím to jednou provždy uzavřít. Pořád to mám v sobě. Už jsem unavená ze života plného

strachu. Když budu svědčit, možná že to monstrum zavřou dřív, než mi stačí něco udělat. Jsem si

jistá, že spravedlnost mi konečně přinese klid a mír.“

Přikývl. „Řekni mi, až tam půjdeš. Doprovodím tě.“

„Brzy. Možná hned, jakmile skončí ta věc s Jamesem. Za týden nebo dva.“

Jeho prsty sevřely mou dlaň. „Nejlíp ze všech vím, jak moc tě vážný vztah děsí, ale to

neznamená, že si nezasloužíš víc než jen krátkodobou známost s tímhle chlápkem, nebo že by ses

snad neměla o nic víc pokoušet.“

Zakroutila jsem hlavou. „Něco takového nepřipadá v úvahu. Rozhodně ne s Jamesem. Věř

mi, Stephane, je mi dobře tak, jak to je, ale byla bych ještě raději, kdybys to schvaloval.“

Objal mě kolem ramen a pevně stiskl. „Schválím cokoliv, jen když budeš šťastná. Ale jestli ti zlomí

srdce, pak mi za to ten bohatý bastard zaplatí. Najdu si ho a vymlátím z něho duši.“

Stephanova reakce mě tak trochu šokovala. Mluvil klidným a chladným tónem, což mě možná

děsilo víc než výběr slov. Zkoumavě jsem se na něho podívala. Stephan, stejně jako já, měl s

násilím dlouholeté zkušenosti.

Stephan vyrůstal v přísné mormonské rodině. Díky tomu často vystupoval jako gentleman ze

starých filmů, což jsem na něm vždy obdivovala. Možná právě proto byl také nenapravitelný romantik. Vždy si myslel, že všechno musí mít dobrý konec a že láska zvítězí nad zlem a nenávistí.

I to jsem na něm obdivovala. Měl velmi mnoho hluboce zakořeněných dobrých vlastností a já jsem byla přesvědčená, že to je díky jeho silně náboženskému vychování. Nicméně on do života,

který mu vysnili a vymodelovali jeho rodiče, příliš nezapadl.

Když ho jeho strýc začal zneužívat, bylo Stephanovi teprve devět. Ten mizera byl bratr jeho

otce. Byl pilířem jejich pobožné komunity a jeho sociální status byl o několik příček vyšší než

postavení Stephanova otce.

Stephanův otec ke svému staršímu bratrovi zbožně vzhlížel, a když se mu desetiletý chlapec pokusil

svěřit, ráz

ně a krutě ho potrestal. Stephan mi řekl, že až do té doby na něho jeho otec nevztáhl ruku. Poté

však velmi často.

Jeho otec nazval Stephana lhářem a dával mu vinu za něco, co si nedokázal ani připustit. Začal

chlapce trestat za každý i ten sebemenší prohřešek a říkal mu, že je špatný a zkažený.

Bití bylo stále častější a surovější, dokud se Stephan nezačal bránit. Už jako chlapec byl velmi

urostlý a svěřil se mi, že netrvalo dlouho a svého otce přepral.

Stephan žil v neustálém kontaktu s násilím do svých čtrnácti let, až mu na životě přestalo

záležet. Přiznal se svým rodičům, že je gay. Tehdy ho jeho otec surově zbil a silnější Stephan se

nebránil. Pak ho vyhodil z domu.

Stephan vždy nenáviděl násilí, ale jeho mizerný otec se postaral, aby se s ním naučil žít. A byl v

tom velmi dobrý.

Dloubla jsem Stephana loktem do žeber. „Nerad se pereš,“ připomněla jsem mu.

„Ano, to máš pravdu. Ale umím to. A tak nějak bych hádal, že pan Cavendish se nikdy nebil v

ringu, kde mu šlo o holý život.“

Vzpomněla jsem si na ten den a zachvěla jsem se. „Raději toho necháme, co říkáš? Slibuju, že

budu v pořádku, a ty přestaneš myslet na rozdávání ran.“

Stephan přikývl, ale já jsem mu až tolik nevěřila. Vzala jsem ho za loket a raději ho vtáhla do

obchodu. Nad nepříjemnými věcmi jsme dnes už strávili spoustu času.

Kapitola 22

Pan Dětinský

Stephan si to zamířil přímo k obrazovým rámům, zatímco já jsem si vzala nákupní košík a začala

ho plnit. Obchod byl skvěle zásobený a já jsem měla náladu tvořit. Popad

la jsem několik pláten různých rozměrů a štos archů, které jsem používala na akvarely. Pečlivě jsem

si vybrala několik nových akrylových odstínů, mezi nimi modrý, který byl dokonalý. Malování pro

mě bylo především o barvách.

Také jsem vzala asi půl tuctu akvarelových barev, které mi pomalu začínaly docházet. Pak jsem

do košíku přidala rozpouštědla a hadříky. Ty jsem sice měla ještě v zásobě, ale ve zdejším

obchodě vyšly levněji než kdekoliv jinde. Ceny v tomto obchodě byly tak příznivé, že se vyplatilo

čas od času přejet přes celé město a nakoupit si potřebné zásoby.

Trvalo mi dobrých pět minut, než jsem našla správný štěteček, který používám na detaily.

Vzala jsem si jich do rezervy několik, protože se často opotřebovávají. Když štětiny změknou, už to

není ono. Také jsem si mohla dovolit nějaké olejové barvy, protože jsem ušetřila peníze za potraviny.

Příliš často se mi nestávalo, že bych si mohla dopřát několik málo věcí navíc, ale byl to velmi

příjemný pocit. Kupovat si věci jen tak pro strýčka příhodu, na to bych si asi

velmi rychle dokázala zvyknout. Snažila jsem se necítit provinile, že jsem Jamesovu pomoc přijala takovým způsobem. Jenže odmítnout jeho návrh bylo prostě nad lidské síly. No, byl to spíše rozkaz

než návrh.

Když jsem měla všechno, co jsem potřebovala, můj košík byl nezvykle plný. Vydala jsem se za

Stephanem, který stále váhal nad výběrem správného rámu. Co se týkalo designu svého domu, byl

Stephan neobyčejně vybíravý. Možná právě proto mě těšilo, že si k výzdobě všech pokojů vybral

právě mé obrazy.

Ukázal mi pět rámů, které si dal stranou. Okamžitě mě zaujal tmavý mohutný rám s bohatou

řezbou.

„Tenhle,“ navrhla jsem.

Upřel na mě prosebně své psí oči a já se usmála a začala rám kompletovat s plátnem. Stejně

jsem to měla v plánu. Věděla jsem, že Stephan není zrovna manuálně zručný a já už na to měla

cvik.

Zabrala jsem se do práce a napnula plátno, které Stephan vzal s sebou. Jemně jsem ho zajistila

drobnými hřebíčky, na které se nesmělo moc tlačit. Stephan by je zcela jistě prorazil na druhou

stranu.

Když jsem byla konečně hotová, s úsměvem jsem podala umělecké dílo Stephanovi. Rovněž se usmál. Po celou dobu si hrál se svým telefonem, což byl jeho zvyk. Z nás dvou to byl on, kdo byl společenský motýlek. Když zrovna někomu nepsal zprávu, tak procházel Facebook a reagoval na různé komentáře nebo vkládal své vlastní.

Přistoupila jsem k pokladně jako první. Když konečná suma začala stoupat dokonce víc, než jsem očekávala, začala jsem být tak trochu nervózní. Nedovedla jsem si představit, že bych měla něco vrátit. Asi bych se propadla hanbou.

Nemít na zaplacení byla má odvěká noční můra, a právě proto jsem nakupovala vždy velice

rozvážně a s rozmyslem. Až do dnešního dne.

No, snad to vyjde, pomyslela jsem si s pohledem upřeným na konečný součet. Když jsem však

pokladní podávala svou kartu, nechtěla si ji ode mě vzít.

„To všechno je už zaplacené, madam.“ Doslova jsem oněměla. Byla jsem vděčná, ale zároveň

ponížená.

Což byl zcela jistě jeho záměr, pomyslela jsem si.

Rovněž Stephanův účet byl zaplacený, i když ten nedosahoval takových výšin jako ten můj.

„Není to správné dovolit mu, aby všechno platil, co myslíš?“ zeptala jsem se Stephana.

Ten jen pokrčil rameny. „Proč? Jemu to udělá radost a tobě to pomůže. Není to zločin nechat se

rozmazlovat.“

Sotva jsme vyšli na chodník, už před námi stál Clark a převzal od nás nákupní tašky. S

neuvěřitelnou rychlostí je uložil do kufru auta a otevíral nám dveře.

Mile jsem se na něho usmála. „Děkuju, Clarku,“ řekla jsem.

Překvapivě plaše můj úsměv opětoval. Byl to obrovský černoch s vyholenou hlavou. Měl na

sobě drahý oblek a vypadal jako profesionál. Za normálních okolností by z něho šel zřejmě strach,

ale měl ten nejkrásnější úsměv, jaký jsem kdy viděla. Zdvořile přikývl.

„Je mi potěšením, slečno Karlssonová,“ odvětil, přičemž mě překvapil, že zná mé příjmení.

Vklouzla jsem na polstrované sedadlo vedle Jamese. Právě telefonoval, otevřený laptop na klíně.

Ani se na mě nepodíval, ale když jsem se posadila, majetnicky mi položil ruku na koleno.

Stephan se spokojeně uvelebil na své místo. Královské zacházení se mu zcela zjevně

zamlouvalo.

Trvalo velmi dlouho, než jsem mohla vznést svou námitku, a to navzdory svému vlastnímu

příjemnému pocitu i navzdory Stephanovi. Takhle by to dál rozhodně nešlo.

Clark nastartoval auto a James stále telefonoval. Krátce a chladně odpovídal na dotazy

nebohé duše, která byla na druhé straně telefonu. Občas se celý napjal. „Když si budu muset najít

nového manažera své newyorské kanceláře, udělám to. Očekávám jistou úroveň vašich schopností,

o nichž jste mě zatím nepřesvědčil.“ Odmlčel se a sevřel mé koleno.

Nepřítomně se na mě podíval a stisk se změnil na omluvné pohlazení.

Clark zaparkoval auto, vystoupil a zamířil k sushi baru. To je zřejmě to místo, o kterém mluvil

James. Ten byl stále přilepený k telefonu, občas cosi odsekl a sevřel mi koleno.

Clark byl překvapivě rychle zpátky, náruč plnou různých krabiček a papírových pytlíků.

Znovu nastartoval auto. Předpokládala jsem, že jedeme domů.

„Jak je možné, že v ostatních hotelích se nemusím ukázat celé týdny nebo i měsíce, a všechno

klape? Podle mě to je otázka vhodného managementu.“ James hovořil stále hlasitěji a chladněji.

Podívala jsem se na Stephana. Ten si samozřejmě zase hrál s mobilem.

Zkusmo jsem položila dlaň na Jamesovu ruku a klouzala výš až k rameni, přičemž jsem se

vyhnula místu na jeho zápěstí, kde jsem věděla, že má tenké jizvy. Jistěže mě ty jizvy zajímaly, ale

nechtěla jsem se ptát. Mohla bych tak znovu roztočit kolotoč otázek, na něž jsem nechtěla

odpovídat.

Zkoumavě jsem prsty klouzala po pevných bicepsech a nemohla se toho doteku nabažit. Na

něco takového jsem nebyla zvyklá, ale líbilo se mi to. Hlavu jsem si opřela o jeho rameno a dlaň si

položila na vypracované stehno. Zcela mimovolně jsem pohybovala rukou a hladila ho.

Pod mým dotekem ztuhl. Odtáhla jsem se. „Nepřestávej,“ řekl, vzal mě za ruku a přitáhl si ji

zpátky

na stehno. Ani jeden z nás nebyl na doteky zvyklý, ale oběma se nám to líbilo.

Znovu jsem ho začala mírně hladit a James se pomalu uvolnil a relaxoval.

„Dělejte, co umíte. Je to vaše poslední šance.“ Položil telefon, zavřel laptop a zasunul ho do

tašky, která mu ležela u nohou.

Pohledem zalétl k zaneprázdněnému Stephanovi. Uchopil mě zezadu za krk, přitáhl si mě k sobě

a políbil mě. Byl to žhavý polibek a já jsem se snažila odtáhnout. Před Stephanem jsem se líbat

tedy rozhodně nechtěla. Pevně mě sevřel a jazykem pronikl do mých úst. Když mě konečně pustil,

jen jsem zalapala po dechu.

„Když se mě dotýkáš, přivádí mě to k šílenství,“ zašeptal mi do ucha. „Vzpomeň si na to vždy,

když se mě budeš chtít dotknout na veřejnosti. Mně lidi nevadí a rozhodně mi nezabrání, abych ti

tvé něžnosti oplácel. To bylo jen varování.“

Opřel se zpátky do sedadla a pevně mě k sobě přitiskl. Týkalo se to jen Stephana nebo i jiných lidí?

S ním jsem si

nemohla být jistá.

„Jak šly nákupy?“ zeptal se.

„Dobře. Děkuju, že jsi to všechno zaplatil.“ Překvapil mě tím, že mě znovu políbil.

„To já ti děkuju. Děkuju za všechny ty skvělé obrazy, které jsi mi věnovala a nečekala za ně

žádnou odměnu.“

Začervenala jsem se. V komplimentech jsem si nikdy příliš nelibovala, a co se týkalo chvály mých

obrazů, to pro mě bylo něco nového, protože je zatím skoro nikdo neviděl.

Stephan konečně odložil telefon. Svůj obraz si vložil do tašky a vzal ho s sebou do auta. Teď ho

vytáhl a pyšně ho ukazoval Jamesovi.

„Není skvělá?“ zeptal se hrdě. „Dokonce ho umí i zarámovat.“

James obraz dlouze pozoroval. „To je.“

„Mám její obrazy po celém bytě. Po večeři můžeme zajít ke mně a já ti je všechny ukážu,“ navrhl.

James nadšeně souhlasil. „Ano, děkuju. Chtěl jsem tě o něco požádat, Stephane.“ James mě

pevně sevřel a přitáhl k sobě, jako by se bál, že mu uteču.

„Pro tebe cokoliv. Ven s tím.“

„Dneska jsem si prohlížel některé Biančiny obrazy a řekl bych, že jich má dost na to, aby se

mohla uspořádat menší výstava,“ začal James.

Když jsem chtěla něco namítnout, prostě mi rukou překryl ústa. „Vlastním jednu galerii v New

Yorku. Moji lidé by se o všechno postarali, ale jak vidíš, Bianca se už teď snaží něco namítat.

Potřebuju, abys mi ji pomohl přesvědčit.“ Odkryl mi ústa, ale já jsem ze sebe nedokázala vydat ani

slovo. „Sbírám umělecká díla už dlouhou dobu a dovolím si říct, že poznám, co je dobré a co je

jen nějaká mazanice. Bianca má vzácný talent,“ pokračoval James, když jsme oba

mlčeli.

Stephan se zdál nejdříve šokovaný, ale pak nadšený. „To tedy fakt má. Musíš to udělat,

holubičko. Jestli ne, tak mě teda pěkně naštveš.“

Řekla jsem první věc, která mě napadla: „Většina z nich je s tématem pouště. V New Yorku se

určitě líbit nebudou.“ Věděla jsem, že existuje stovka dalších důvodů, proč výstava nepřichází v

úvahu, ale prostě jsem z nich vybrala právě tenhle.

James se triumfálně usmál. Bylo to tak trochu děsivé. Úsměv dobyvatele, který právě získal

svou kořist. A já jsem v tu chvíli věděla, že udělám vše, co bude chtít.

„Nikdy nevíš. Třeba potřebují změnu, ale to už necháme na lidech, kteří se na obrazy přijdou

podívat. Mám galerii i v Las Vegas, ale tady bych jich nechal jen pár a většinu odvezl do New

Yorku. Myslím, že Vegas je samo o sobě turistickou atrakcí. Řekl bych, že New York bude lepší.

Jediné, co po tobě potřebuju, je, abys vytřídila obrazy, které nechceš vystavovat, a vybrala a

pojmenovala ty, které

by šly do galerie. Ještě než přistoupíme k samotné výstavě, pošleme do obou galerií jen pár vzorků a počkáme si na odezvu. Jsem si jistý, že většina obrazů, které máš pověšené po domě, se prodá velice rychle.“

Vzpomněla jsem si na ty obrazy, které si dnes ráno dal stranou. „Takže to sis vybíral vzorky pro své galerie?“

Podíval se na mě, jako bych spadla z višně. „Samozřejmě že ne. Ty jsou pro mou soukromou

sbírku. Které obrazy pošleme jako vzorky, to rozhodneme společně.“

Měla jsem pocit, že začnu zvracet. „Nemám na to vzdělání a…“

Znovu mi překryl ústa dlaní. „Na tom vůbec nezáleží, drahá. Talent ničím nezískáš. A ty ho

prostě máš. Teď už mi jen řekni, že souhlasíš.“

Nemohla jsem souhlasit, ale ani nesouhlasit. Jen jsem mlčky seděla a nevěděla, co říct. Chtěla

jsem to. Tolik jsem to chtěla, ale až do téhle chvíle mě vůbec nenapadlo, že by to bylo možné. Také

jsem věděla, že by se to nikdy nestalo, kdyby jeden výstřední miliardář nezačal mít zájem o

každičkou stránku mého života. A zřejmě právě to byl největší důvod mého váhání.

„Když náhodou něco prodám, budeš chtít provizi?“ zeptala jsem se.

Ohromeně povytáhl obočí. „Něco takového jsem neměl v plánu. Rozhodně ne,“ odvětil.

„Jenže já bych uvítala, kdyby ano. Provoz galerie zcela jistě něco stojí a za výstavu obrazů si

účtuje poplatek, ne snad?“

Ztrápeně si povzdychl. „To je jen taková formalita,“ ujistil mě opatrně.

Náhle se do toho vložil Stephan, v hlase nefalšované znechucení. „Zatraceně, Bianco, jak vůbec

můžeš váhat? Něco takového se prostě neodmítá! Dostala jsi neopakovatelnou

šanci, a jestli se tvé obrazy prodají, tak se prodají. A jestli ne, tak ne. O co ti jde?“

Mluvil se mnou tónem, jako by chtěl naznačit, že nechápe, kde jsem dala zdravý rozum.

Přikývla jsem. „Dobře, souhlasím. Kdy vybereme vzorky?“

James si mě přitáhl na klín a políbil mě s takovou vášní, která se hodí jen za zavřené dveře

ložnice.

„Děkuju ti, lásko,“ zamumlal do mých pootevřených úst a začal mě znovu líbat. Dlaněmi mě

pevně sevřel okolo pasu a ujistil se, že se od něho neodtáhnu. Jeho rty byly vzrušivě obscénní.

Nemohla jsem zapomenout, že Stephan sedí jen kousek od nás, ale ani jsem se nedokázala

ubránit reakci na jeho touhu. Když mi do úst vsunul horký jazyk, slastně jsem zasténala.

Kousl mě do rtu. Silně.

Zalapala jsem po dechu a ruce mi vzlétly k jeho pevným pažím. V klíně jsem cítila jeho tvrdou

erekci. Když do mě znovu vnikl jazykem, sevřela jsem ho rty a přisála se. Prudce mě od sebe

odstrčil a podíval se na mě užaslým, ale vášnivým pohledem.

„Ty snad chceš, abych tě ošukal hned tady v autě?“ zašeptal, ale já jsem věděla, že nás Stephan

v malém prostoru musí slyšet.

Usmála jsem se na něho. „Ty jsi začal.“ Slyšela jsem Stephanův pobavený smích.

James se na mě jen uličnicky ušklíbl.

Kapitola 23

Pan Nestálý

Oběd proběhl skvěle. Z Jamese a Stephana se stávali stále větší přátelé. Zatímco jsme u

Stephanova jídelního stolu pojídali sushi, nezávazně se bavili a smáli se.

James měl jako vždy pravdu. Sushi bylo skvělé a výběr neuvěřitelně pestrý. Bylo toho tolik, že

by se dosyta najedlo nejméně deset lidí. Clark se skutečně činil.

Trvala jsem na tom, že k jídlu budeme používat hůlky. Ochutnala jsem filadelfskou rolku a krevetí

tempury, které jsem vydatně namáčela do sójové omáčky dochucené chilli. „V pátek budeme zase v

New Yorku ve stejném baru. Přijdeš tam za námi? Stejný čas, stejné místo,“ zeptal se Ste

phan.

James se ke mně naklonil a majetnicky mě objal okolo ramen. „Vlastně jsem doufal, že v pátek

přijde Bianca ke mně domů. Můžu si tě na noc ukrást jen sám pro sebe, lásko?“

Polkla jsem plnou pusu krevetí tempury. Byla jsem více než dychtivá spatřit hračky, o nichž se

zmiňoval. Stačilo jen na to pomyslet a celým tělem mi přejelo příjemné vzrušení. „To klidně můžeš,“

řekla jsem jen tak a James, než se vrá

til k hovoru se Stephanem, na mě zkoumavě pohlédl.

Po obědě se James vydal na prohlídku Stephanova domu a opět důkladně studoval každý můj

obraz, jako by na tom

závisel jeho život. Několik maleb si vyfotil do svého telefonu.

Zůstali jsme u Stephana až do pozdního odpoledne. Bylo neuvěřitelné, kolik společných témat k

hovoru ti dva měli, od politiky přes sport až po filmy či auta. Já jsem většinou mlčela a

naslouchala dvěma mužům, kteří byli pro mě tak důležití. Pak jsme si pustili televizi a sledovali

film.

Já jsem televizi neměla, takže když jsem se chtěla na něco podívat, musela jsem jít ke Stephanovi

domů. Sledovali jsme několik dílů seriálu Nová dívka, na který mě Stephan před pár dny upozornil

a který jsem si zamilovala. Několik posledních epizod mi sice uniklo, ale stejně jsem byla stále v

obraze a věděla jsem, oč jde.

Při humorných pasážích jsem se hlasitě smála. Zdálo se, že James se také baví, ačkoliv více než

na televizní obrazovku zíral na mě. Neustále se usmíval, dotýkal se mě a přitahoval si mě k sobě.

Milovala jsem jeho doteky, takže jsem nic nenamítala, i když to všechno pro mě bylo tak trochu

neobvyklé.

Když skončil třetí díl, vstala jsem.

„Musím jít vařit večeři,“ řekla jsem jim. Už bylo skoro půl páté. „Ugriluju kuře a uvařím k

němu chřest a kuskus. Co říkáte, nezní to dobře?“ zeptala jsem se. Vzhledem ke způsobu, jakým

se James stravoval, jsem se rozhodla pro nejzdravější pokrm, jaký jsem dokázala připravit.

„Výborně, Bee! Miluju tu černou marinádu, kterou děláš na grilované kuře,“ nechal se slyšet

Stephan.

„Už se nemůžu dočkat,“ řekl James. „Půjdu s tebou.“ Stephan stále sledoval televizi. „Chceš s

něčím pomoct?“

zeptal se mě.

„Ne, je to snadné jídlo. Až budu hotová, pošlu ti zprávu.“ „Musím si zařídit několik telefonátů,“

oznámil James, když jsme došli ke mně domů. Pod paží nesl tašku se svým

laptopem. „Kam se mám posadit, abych nepřekážel?“

Pokrčila jsem rameny. „Kdekoliv, kde mi nebudeš stát v cestě.“

Usadil se v jídelně, a zatímco si vyřizoval jeden telefonát za druhým, pozoroval mě, jak vařím.

Náhle zaklel a já jsem se na něho udiveně podívala. „Zapomněl jsem, že to je v pátek,“ řekl

tlumeným hla

sem. „Sakra, vypadlo mi to z hlavy.“ Chvíli zaujatě poslouchal. „Ano, ano, samozřejmě že to platí.

Přesně tak. Nemusíš se bát, půjdu tam.“

Ustaraně se na mě podíval. Ukončil rozhovor, zavřel oči a šťavnatě zaklel.

Znovu jsem se vrátila k vaření. Od útlého věku mi bylo důsledně přikazováno, abych nestrkala

nos do cizích záležitostí, a tak jsem to nedělala. Jestli mi bude chtít něco říct, pak to udělá.

Zvědavost mě však doslova zabíjela.

„Zapomněl jsem na charitativní večírek, kterého se musím v pátek večer zúčastnit,“ řekl mi

opatrně. „Odejdu až okolo desáté večer, takže do té doby můžeme být spolu. Samozřejmě na mě

můžeš počkat u mě doma. Budu se snažit přijít, jak nejdříve to půjde.“

Když jsem si uvědomila, co znamená jeho nesetkávat se na veřejnosti, celá jsem ztuhla. Nechá mě

schovanou doma jako malé špinavé tajemství, zatímco sám se bude bavit se sobě rovnými.

„To je v pořádku,“ řekla jsem pečlivě nacvičeným neutrálním tónem. „Raději půjdu do hotelu.

Stejně budu muset brzy ráno vstávat.“

„Byl bych rád, kdybys zůstala u mě,“ řekl svůdným hlasem. „Slibuju, že ráno nezaspíš.“

Zkoumavě jsem se na něho podívala, ale hned jsem zase odvrátila zrak a věnovala se přípravě

kuřete. „Pokud v noci odejdeš, pak já také.“

Zhluboka se nadechl.

„Zlobíš se?“ zeptal se a zdálo se, že je překvapený.

„Ne, vůbec ne,“ odvětila jsem.

„Tak proč potom u mě nechceš v pátek zůstat?“

„Nechci tam být, když ty budeš pryč. Až budeš odcházet, půjdu zároveň s tebou,“ opakovala

jsem.

„Co mám udělat, abych tě přesvědčil?“ zeptal se svůdným tónem.

„Nic. Nenamáhej se. Náš vztah je založený výhradně na našich preferencích. Takhle to prostě chci

a s tím nic nenaděláš.“ Můj hlas zněl chladně a neústupně. Nezlobila jsem se, jen jsem prostě…

rezignovala. Rezignovala jsem na představu, že by mě nikdy nemohl zklamat. Jen jsem se opět

ujistila, že mu nedám víc, než budu ochotná ztratit.

„Co když ti to prostě přikážu? Co potom?“ zeptal se chladným hlasem.

S největším úsilím jsem si na tvář nasadila nevýraznou masku lhostejnosti a podívala se na

něho.

„Pak naše známost skončí dřív, než jsem předpokládala.“

Pevně zaťal zuby a v čelisti mu zaškubalo. „Nemůžu to odvolat. Je to charitativní večírek, který

pořádá organizace založená mou matkou. Musím tam jít a říct několik slov.“

Neušel mi fakt, že ho ani nenapadlo, aby mě požádal, ať jdu s ním.

„Nevím, proč z toho děláš takovou vědu. Prostě přespím v hotelu. Je v tom snad nějaký

problém?“ Zlostí jsem odsekávala jedno slovo od druhého.

„Do Vegas se budu moct vrátit až v pondělí. To znamená, že se několik dní neuvidíme,“ řekl,

jako by to vysvětlovalo jeho reakci.

Pokrčila jsem rameny. „Až budeš ve městě, tak mi zavolej. Nic tak strašného v tom nevidím.“

Mluvila jsem tak příkrým tónem, že jsem ve svém hlase zaslechla přízvuk své matky. Objevoval

se jen tehdy, když jsem se opravdu hodně zlobila. Sama jsem si nechtěla při

znat, jaký má na mě James vliv, až mi to musel prozradit můj hlas.

Zezadu ke mně přistoupil, prsty mi něžně vjel do vlasů, a když promluvil, na tváři jsem ucítila

jeho dech. „Copak ti na mně opravdu vůbec nezáleží?“

Zrychlil se mi dech, ale podařilo se mi dál udržet lhostejný výraz. „Třiadvacet let jsem žila

bez sexu. Pár dalších dní mě jistě nezabije. Co si myslíš, že budu dělat, až spolu skončíme?

Pochybuju, že si hned tak najdu dalšího milence.“ Když jsem přestala mluvit, uvědomila jsem si,

že můj přízvuk zesílil.

Přízvuk, který jsem slyšela a sama ho používala celé své mládí, se vrátil, a tak snadno, že jsem si

toho ani sama skoro nevšimla. On a ještě silné emoce, které mnou doslova zmítaly. Děsilo mě

poznání, čeho všeho bych byla ve vzteku schopná.

Zavrčel, doslova a do písmene zavrčel se rty přitisknutými k mému hrdlu. „Za tohle tě

potrestám.“

„Já vím,“ vydechla jsem a omámeně jsem přivřela oči. Chtěla jsem to, a zároveň jsem se bála.

Odtáhl se ode mě a vrátil se ke svému místu v jídelně. Náhle se zdálo, že je mu tato místnost

malá. Upřeně mě pozoroval žhavým pohledem.

„Zahráváš si se mnou,“ pronesl trhaně.

Jeho zhodnocení situace mě překvapilo. Tázavě jsem se na něho podívala.

„Tak tohle si myslíš?“ zeptala jsem se přiškrceným hlasem.

Dlaněmi si unaveně protřel tvář a prsty si vjel do vlasů. „Dostáváš se mi čím dál tím víc pod

kůži, ale sama zů

stáváš nedotčená. Zdá se, že jen čekáš na důvod, abys to ukončila, není to tak? Právě takový

dojem teď na mě děláš. A musím říct, že mě to zatraceně vytáčí, protože nemám ani páru, proč se

ode mě tolik držíš dál.“

Skončila jsem s přípravou kuřete a vložila ho i s marinádou do ledničky, dokud ho nezačnu grilovat. Obrátila jsem se ke chřestu.

„Nevím, co ti na to říct, Jamesi,“ odvětila jsem konečně. „Možná jen prostě nejsem schopná dát ti

to, co chceš.“

„Chci tebe!“ Když jsem uslyšela, jak pěstmi bouchl do desky stolu, leknutím jsem nadskočila.

„Jestli na mě použiješ pěsti, tak to rozhodně bude důvod k rozchodu,“ řekla jsem tiše a upřeně

pozorovala zaťatou pěst a snažila jsem se netřást.

Kajícně se na mě podíval a já jsem z jeho reakce pochopila, že strach, který neustále sídlí kdesi

hluboko ve mně, opět vyplul na povrch a zračil se mi ve výrazu tváře.

Přiblížil se ke mně a já jsem se snažila neutéct. Byla jsem pevně rozhodnutá čelit svému strachu

tváří v tvář, a ne se před ním stočit do klubíčka, jako když jsem byla malá holka. Zezadu mě

opatrně objal a já jsem ho nechala, protože jinak bych si připadala jako zbabělec.

„Tohle bych nikdy neudělal. To mi musíš věřit. Nikdy bych na tebe nepoužil pěsti. Je mi líto, že

jsem tě vyděsil.“

Zachvěla jsem se. Byl to divný pocit, který jsem ještě nikdy nezažila. „To jen aby mezi námi

bylo jasno.“ Snažila jsem se mluvit klidným hlasem, ale příliš se mi to nedařilo. Uvnitř jsem se

třásla jako osika.

„Ještě nikdy jsem tě takovou neviděl, ale vyděsil jsem tě, že ano?“ zeptal se podivně napjatým

hlasem.

Snažila jsem se soustředit na čištění chřestu. „Znovu si vyměňujeme informace? Dostanu za ni

něco?“ zeptala jsem se upjatě.

Zhluboka se nadechl. „Co chceš o mně vědět?“

Ta otázka mě zasáhla jako úder blesku. Nesnášela jsem se za to, ale chtěla jsem odpovědi. „Kdy

naposledy jsi měl sex? Myslím tím, než jsi byl poprvé se mnou?“

Zaklel. „Nemyslím si, že to chceš vědět. Nemyslím si, že tahle informace je pro náš vztah důležitá.“

Jen jsem pokrčila rameny a on znovu zaklel.

„Tohle tvoje krčení ramen mě přivede k šílenství! Co to jako má znamenat? Že je ti to jedno?

Že mě stejně pošleš k čertu, ať tak či onak?“

Znovu jsem pokrčila rameny. „To znamená, že mi to můžeš říct, nebo nemusíš. Ale jestli chceš

nějakou informaci ode mě, chci já nejdříve tuhle od tebe.“

„Asi před osmi dny. Den předtím, než jsem tě potkal,“ řekl a já jsem cítila, jak bedlivě sleduje

mou tvář.

Takže je to přesně tak, jak jsem předpokládala, pomyslela jsem si a snažila na sobě nedat nic znát. Dělá

to celou dobu. Není to pro něho nic nového. Jakmile se mě nabaží, vystřídá mě za jinou.

Jen jsem přikývla, ačkoliv z nepochopitelných důvodů mě zabolelo u srdce.

„Ano, vyděsil jsi mě,“ řekla jsem po dlouhé odmlce, jakmile jsem byla schopna strávit jeho

odpověď. „Zřejmě se mnou něco není v pořádku, protože mě to zvláštně vzrušuje. Když mě někdo

ovládá, připadá mi to tak osvobozující. Někdo, kdo mě dokáže rozetřást strachy. Většinu svého

života jsem prožívala takové věci, které mě děsily, takže tohle je pro mě velice poučné.“ Mluvila

jsem tichým hlasem, ale ten zatracený přízvuk byl zpátky.

Ztuhl a kousek ode mě poodstoupil. Zdálo se, že je šokován.

Překvapeně jsem se na něho přes rameno podívala. „Je to neobvyklé? Nehrají se snad přesně

takhle ty tvoje malé hry? Řekla bych, že většina žen, které spolu s rozkoší milují bolest, jsou stejné

jako já. Jsem si však jistá, že ty jsi na tyhle věci mnohem větší expert než já.“

Pozorně jsem ho sledovala. Ve tváři měl skryté jisté napětí, i když se to snažil nedat na sobě

znát.

„Nechci, aby ses mě bála,“ řekl drsným hlasem. „Chci, abys byla napjatá a rozechvělá, ale ne

vystrašená. Chci, abys mi věřila.“

Rozpačitě jsem zamrkala. „To je mi líto.“

Vrátila jsem se k přípravě večeře a on mě jen mlčky pozoroval.

Kapitola 24

Pan Okouzlující

„Občas máš podivný přízvuk? Odkud je?“ zeptal se po dlouhém mlčení.

Byla to skoro úleva, že konečně začal dělat něco jiného než mě jen zamračeně pozorovat, i

když tahle otázka se mi zrovna nelíbila. Byla bych raději, kdyby si mého přízvuku nevšiml.

„Takže další výměna?“ zeptala jsem se chladně. „Myslela jsem si, že ta poslední nám oběma pro

dnešní večer docela stačila.“

Dlouho nic neřekl, i když jsem věděla, že je rozzlobený. „Dobře. Zeptej se mě na něco,“ procedil

skrze zaťaté

zuby.

„S kolika ženami jsi spal?“ zeptala jsem se a okamžitě bych se nejraději nakopla. Pokud mu

mám odhalovat svou minulost, tak bych měla klást lepší otázky.

„Se spoustou. Nepočítal jsem to. Rozhodně jich bylo víc, než na co jsem hrdý. Několik posledních

let to byly většinou poddajné ženy, submisivní, ale vždy se jednalo jen o letmé známosti.“

„Měl jsi někdy vážnou známost?“ pokračovala jsem a doufala, že po mně rovněž nebude chtít

dvě odpovědi. I když jsem byla připravená, že pokud ano, budu se bránit tím, že na mou první

otázku vlastně neodpověděl.

„Ne, neměl. Upřímně řečeno jsem byl vždy tak trochu děvkař. Přefikl jsem každou žhavou ženskou, na kterou jsem narazil. Časem jsem pochopil, že mě přitahují ženy se zvláštními choutkami, ale nikdy se nejednalo o nic víc než o sex a dominanci.“

Povzdychla jsem si. Nevěděla jsem, jestli mě jeho odpověď potěšila nebo znervóznila. Rozhodla jsem se, že své pocity prozkoumám až později.

„Narodila jsem se ve Státech,“ začala jsem. „Nicméně mí oba rodiče pocházeli ze Švédska a mluvili se silným přízvukem. Než zemřeli, pochytila jsem od nich slabý přízvuk. Snažila jsem se ho zbavit. Docela se mi to podařilo, ale někdy se prostě vrátí zpět. Ani nevím proč.“

„Je to roztomilé. Nevidím důvod, proč by ses za něho měla stydět.“

Aniž jsem se na něho podívala, pokrčila jsem rameny. „Asi kvůli Stephanovi. Udělala bych pro

něho cokoliv. Chodili jsme do společných škol. Už tehdy jsme byli nerozluční a já jsem nechtěla,

aby kvůli mému přízvuku trpěl. Už tak jsme byli jiní než všichni ostatní. V každé škole jsme byli

vždy jediní dva podivíni s blond vlasy. A taky jsme byli skoro o hlavu vyšší než ostatní.“

Vzhlédla jsem k němu.

Pozoroval mě tím svým zaujatým způsobem, kdy jsem měla dojem, že do sebe vstřebává i tu

nejmenší informaci, kterou ode mě může získat.

Odmlčela jsem se. Nakonec mě přece jen donutil, abych o sobě mluvila. Byla jsem z toho všeho

tak trochu zmatená.

James se konečně vrátil ke svým telefonům a já jsem vyšla ven, abych na malém roštu

ugrilovala kuře. Napsala jsem Stephanovi zprávu, že večeře bude za dvacet minut hotová.

Přinesl láhev červeného vína a nadšeně na něho pěl chválu.

Ušklíbla jsem se. Oba jsme věděli, že si ji vypije sám. Stephan se na mě usmál a šel přímo do kuchyně, kde láhev otevřel a nalil si do sklenice.

„Dá si ještě někdo?“ zeptal se zdvořile.

James zakroutil hlavou a v rychlosti ukončil své telefony. Odmítla jsem a všimla jsem si, jak

James spokojeně při

kývl. Věděla jsem, že nesnáší alkohol.

Jakmile byla večeře hotová, servírovala jsem ji na stůl a s chutí jsme se pustili do jídla. Opět se

rozhostila příjemná nenucená atmosféra. Skvěle jsem si to užívala. Oba muži nešetřili komplimenty

nad mým kuchařským uměním.

„Bianca mi právě vyprávěla, že jste v Las Vegas chodili společně do školy a že jste byli oba o

hlavu vyšší než ostatní.“

Stephan se zasmál a překvapeně se na mě podíval. Zdálo se však, že je spokojený.

„Je to tak,“ souhlasil. „Všichni nám říkali Barbie a Ken. Také si mysleli, že spolu chodíme,

protože jsem jí nosil tašku a doprovázel ji na každou hodinu.“

James se kouzelně usmál.

Ten zatracený bastard, pomyslela jsem si. Moc dobře jsem věděla, co má v plánu. Snažil se ze

Stephana vypáčit nějaké informace zadarmo.

„Bianca by to v té době nepřiznala, ale ta přezdívka ji dováděla k šílenství,“ pokračoval

Stephan.

James byl najednou samý úsměv. Ten chlap byl schopný všeho, jen aby získal svou. „A co ta

druhá přezdívka? Kdy začala být holubička?“

„Znáš ten starý film, Princeznanevěsta?“ zeptal se Stephan Jamese a ani na chvíli nezaváhal.

James přikývl.

„Oba jsme ten film milovali.“ Zkoumavě se na mě podíval. „Dívali jsme se na něho snad každý

den. Pořád a pořád dokola. Každou scénu jsme už znali nazpaměť. Věděli jsme,

co přijde a co kdo řekne. Tehdy jsem jí začal říkat Princezna Holubička. Musíš uznat, že vypadá přesně jako někdo, kdo by ve filmu mohl hrát princeznu. Když byla v pubertě, dokonce se tak i chovala, povýšeně a nadřazeně, ale ke mně byla vždy milá. Nejdříve ji moje přezdívka vytáčela, ale

pak, když jsem jí začal říkat prostě holubičko, si na ni zvykla.“

„Byl to dobrý film. Nejraději bych se na něho zase podíval,“ řekl James. „Naposled jsem ho

viděl, když jsem byl malý kluk,“ povzdychl si s úsměvem.

Stephan se nadšeně rozesmál. „Nevím o ničem, co bych dělal raději. Mám ten film doma. A taky

zmrzlinu. Co tomu říkáš, holubičko? Zmrzlina a film dnes večer u mě doma?“

Ochotně jsem souhlasila.

Stephan se tedy odebral k sobě domů, aby našel film a všechno připravil. My jsme zůstali a

uklízeli po večeři.

James trval na tom, že mi pomůže. Zatímco já jsem uklízela zbytky jídla, utřel stůl a začal

umývat nádobí.

„Tohle není zrovna to, co jsem si představovala, když jsi říkal, žádné randění,“ řekla jsem

opatrně. „Bratříčkování se s mým nejlepším kamarádem a společné sledování starých filmů mi

připadá tak trochu osobní.“

Překvapeně se na mě podíval. „O tom, že bychom spolu neměli prožívat nic osobního, jsem

nikdy nic neřekl, holubičko. Právě naopak. Mám v úmyslu s tebou sdílet hodně důvěrností.“

Jeho odpověď mě zmátla, ale připisovala jsem to tomu, že je příliš bohatý a zkažený. Každá

jeho aférka pro něho zřejmě musí mít nádech excentričnosti…

Šli jsme ke Stephanovi, kde jsme sledovali film, jedli zmrzlinu a popcorn. Pomyslela jsem si,

že až na několik menších výjimek to byl velice příjemně strávený den.

Později jsme se oba připravili do postele, a když jsem ležela na měkké matraci, zatímco James

byl ještě stále v koupelně, tělo se mi chvělo příjemným očekáváním.

Netrvalo dlouho a vklouzl do postele, přitiskl se ke mně a zezadu mě objal. Byla jsem celá napjatá

a čekala, co se bude dít, ale on mě jen políbil do vlasů a popřál mi dobrou noc.

Snažila jsem se k němu otočit, ale pevně mě držel, takže jsem se nemohla ani hnout. Něžně mě

políbil na čelo.

„Musíš se zotavit, lásko. Teď už spi. Celou noc tě budu objímat.“

Znovu jsem byla v tom domě. Ležela jsem na své tvrdé posteli. Držela jsem kolena pevně

přitisknutá k hrudi, kolébala jsem se a snažila se ignorovat křik, který se ozýval za tenkou zdí.

Když zůstanu ve své ložnici, časem se všechno uklidní. Možná zapomene, že jsem vůbec tady, a

ráno bude můj otec tvrdě spát a v klidu nás nechá, abych mohla ošetřit matku.

Jenže tentokrát to tak být nemělo. Tentokrát to bylo jiné.

Řev byl stále hlasitější a nešťastné matčino naříkání se změnilo ve vyděšený křik. Když jsem

to už déle nemohla vydržet, potichu jsem se vydala potemnělým domem, abych zjistila, co se

děje.

Navzdory příšernému strachu mě hnala touha pomoct matce, která byla v nebezpečí.

Podívala jsem se dolů na své bosé nohy a přála bych si vědět, kde jsou nějaké čisté ponožky.

Byla mi taková zima, že jsem se třásla jako osika. Chlad sahal až hluboko do mé duše.

Mí rodiče mluvili švédsky, a když jsem se přiblížila ke kuchyni, kde se odehrával souboj,

snažila jsem se rozluštit některá slova zanikající v hysterickém křiku.

„Ne, ne, ne. Prosím, Swene, dej to pryč.“

Hlas mého otce byl plný vzteku. „Zničila jsi mi život. Ty a ten spratek. Kvůli vám jsem přišel

úplně o všechno. O své bohatství, o dědictví a teď i o štěstí. Všechno jsi mi vzala

tím, že vůbec žiješ. Tak mi řekni, proč já bych si nemohl vzít všechno od tebe, ty hloupá couro?“

„Až vystřízlivíš, budeš toho litovat. Máme spolu dítě, Swene. Prosím, pojď spát. Až se ráno

probudíš, všechno bude vypadat jinak.“

„Neopovažuj se mi říkat, co mám dělat! Do hajzlu se spaním. Do hajzlu s tebou. A do hajzlu s tím

malým spratkem. Podívej se na ni, stojí ve dveřích, mlčí a čumí, zmrzlá jak malá vyděšená myš.“

Obrátil ke mně svůj chladný pohled.

Bylo to přesně, jak říkal. Přimrzla jsem na místě.

Když na mě promluvil, tón jeho hlasu se změnil v chlácholivé konejšení. „Proč se k nám

nepřidáš, zlatíčko? Pojď ke své krásné matince.“

Přiblížila jsem se k matce. Už dávno jsem se naučila, že ho musím poslechnout na slovo, zvláště

když je opilý.

Stoupla jsem si vedle ní a on si pohrdavě odfrkl.

Velice brzy jsem byla vyšší než matka, ale otec nás obě převyšoval.

Matka se na mě ani nepodívala, ani se mě nedotkla. Věděla jsem, že ke mně nechce zbytečně

upoutávat jeho pozornost. Chránila mě, stejně jako já jsem se snažila chránit ji, i když jí se to dařilo

mnohem lépe.

„Podívejme se na mou krásnou dcerunku. Je dokonce hezčí než její matinka. Co s tím uděláme, matko? No řekni, k čemu tě ještě potřebuju?“

Neslyšela jsem, co odpověděla. Vyděšeně jsem hleděla na předmět, který držel v ruce. Byla to zbraň. Hrůzou se mi sevřel žaludek. I když podobné scény se opakovaly velice často, zbraň byla

něco nového.

Pomalu jsem zvedla zrak a podívala se do tváře svého otce, který se skřehotavě chechtal. V

jeho výrazu byla vepsána bolest a nenávist. Začala jsem couvat dozadu a odmítavě kroutit hlavou.

„To je špatná odpověď, děvko,“ zachroptěl.

Začal před mámou mávat pistolí. „Nemůžeš od ní odtrhnout oči, co? Chceš ji? Chtěla bys, abych ti

ji dal? Jestli chceš, tak si ji vezmi. Myslíš si, že když ji budeš držet v ruce, že tě nezmlátím?“

Má matka ho pozorovala vyděšeným pohledem. Podle výsměšného tónu jeho hlasu musela

vědět, stejně jako já, že ji jen zkouší. Kdyby si od něho zbraň vzala, i když jí to sám nabízel, krutě by

za svůj čin zaplatila.

Hrubě se zasmál. „Tak si ji vezmi. Trvám na tom.“

Zcela nečekaně to udělala. Třesoucí se rukou na něho zamířila.

„Vypadni,“ řekla rozechvělým hlasem, v němž se zračila čistá hrůza. „Takové věci nemůžeš

dělat, zvláště ne před naší dcerou. Vypadni a už se nevracej.“ I když se snažila ovládnout, začala

vzlykat.

Znovu se zasmál. Beze strachu se natáhl a chytil ruku, v níž držela pistoli. Pomalu, bez

sebemenší námahy zbraň, kterou stále držela v ruce, otočil od sebe a namířil ji přímo na ni. Hlaveň

jí strčil do pusy.

Byla jsem zády přilepená ke zdi a zděšeně sledovala, co se děje. Když jsem si však uvědomila,

co chce udělat, rozběhla jsem se k matce.

„Mami!“ vykřikla jsem.

Náhle se ozvala ohlušující rána a já jsem zůstala stát, jako bych čelem vrazila do zdi. Otec, já i celá

místnost byla najednou potřísněná rudou krví.

Zděšeně jsem se podívala na otce. Jeho tvář byla zcela bez výrazu.

Vykřikla jsem a posadila se.

Vyskočila jsem z postele a běžela do koupelny, kde jsem si zuřivě začala umývat ruce i obličej.

Znovu a znovu jsem si drhla pokožku a snažila se zbavit zaschlé krve. Celá jsem se třásla a

nemohla popadnout dech.

Najednou se rozsvítilo.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se James. Hlas měl zněžněný obavami.

Nedokázala jsem se na něho podívat. Nedokázala jsem se podívat ani na svůj odraz v zrcadle.

Už dlouho jsem ten sen neměla, ale když ano, nedokázala jsem se na sebe podívat několik dní.

„Ano, nic mi není. Jen taková stará noční můra. Potřebuju být sama, prosím.“

Obrátila jsem se ke sprše, protože jsem věděla, že v umývadle ze sebe nesmyju všechnu krev a

špínu.

Vstoupila jsem do sprchy, aniž bych čekala, zda mě poslechne. Otočila jsem kohoutkem a nechala na sebe téct příliv studené vody. Zničeně jsem klesla do rohu sprchy a čekala, dokud nezačne téct teplá voda.

Vůbec jsem si nevšimla, že jsem si na sobě nechala noční košili, dokud mi ji James nezačal

svlékat.

„Ne,“ varovala jsem ho, ale nebral mě vážně. Sedl si vedle mě, přitáhl si mě do náruče a pevně

mě objal. „Potřebuju být sama,“ opakovala jsem.

„Už nikdy víc, lásko,“ mumlal mi přímo do ucha. Nekřičela jsem. Nesnažila jsem se ho od sebe

odstrčit. Jen

jsem se stále dokola umývala, dokud to za mě nevzal James a pomalu nezměnil drsné drhnutí v

něžné hlazení.

„Jsi připravená se utřít a vrátit se do postele?“ zeptal se po několika dalších minutách.

Přikývla jsem.

Osušil mě a odnesl zpátky do postele. Nesl mě v náruči jako dítě. Zabalil mě do přikrývky, lehl

si vedle mě a něžně mě objal. Chlácholivě mě hladil po vlasech, dokud jsem zase neusnula.

Následující den jsme prožili velmi příjemně. James byl na mě neustále přilepený jako lepidlo.

Probudila jsem se jako první a chvíli jsem ho pozorovala. Obdivovala jsem jeho krásu. Do ložnice proudilo ranní slunce a svými paprsky zlatilo jeho pokožku. I v jasném světle byla dokonalá. Na mém sněhobílém prostěradle se zřetelně vyjímalo jeho opálení.

Donutila jsem se vstát z postele. Zdálo se, že jsem do něho šíleně zamilovaná a to bylo něco, co

jsem rozhodně neměla v plánu.

Oblékala jsem si prosté plátěné šaty, aniž bych se obtěžovala se spodním prádlem, a vyklouzla

jsem z ložnice.

Zatímco jsem připravovala kávu, v duchu jsem se proklínala. Cítila jsem věci, o nichž jsem

věděla, že nejsou dobré, zvláště pak k takovému muži. Takhle abych ztratila hlavu, na to jsem

přece byla příliš chytrá.

Na konci toho všeho mi musí zůstat alespoň má hrdost, říkala jsem si v duchu. A taky mé srdce, dodala

jsem, a přitom jsem se ošila, protože jsem věděla, že k tomu nestálému muži toho cítím až příliš.

Sotva jsem si nalila šálek kávy, James se objevil v kuchyni.

Opřela jsem se o stůl a usrkla horkou tekutinu.

Také si nalil a posadil se na desku stolu vedle mě. Měl na sobě jen černé boxerky a ty byly

natolik těsné, aby odhalily jeho silné vzrušení.

S vypětím všech sil jsem od svůdného obrazu odtrhla zrak a snažila se soustředit na něco

jiného. Bezradně jsem očima bloudila kolem sebe, až jsem se zaměřila na příborník.

Usrkl si kávy, kterou jsem uvařila, a ušklíbl se. Musela jsem se zasmát. Vždy jsem si dělala

silnou kávu a každý to nezvládl. Znovu se napil a snažil se zvyknout na hořkou chuť.

„Takhle se promenádovat by mělo být zakázané,“ řekla jsem, aniž bych se na něho podívala.

Usmál se a významně se zahleděl na mé tenké letní šaty, které jasně odhalovaly nepřítomnost

spodního prádla. Byla jsem zvyklá chodit doma bez podprsenky a nikdy mi to nevadilo.

„Totéž bych mohl říct já o tobě.“ „Schválně mě provokuješ,“ řekla jsem.

„Tak to není. Pár dní ani jednoho z nás nezabije. Nejdříve se musíš zahojit. Kromě toho musím

dokázat sám sobě, že se vedle tebe dokážu ovládat.“

To bylo pro mě nové. „Proč?“

„Kvůli tvé rozkoši z bolesti. Musím ujistit sám sebe, že dokážu upřednostnit tvé bezpečí před

svým chtíčem. Kdybych zašel příliš daleko, nikdy bych si to neodpustil. Jsem mizera, já vím, ale

snažím se jím nebýt.“

Užasle jsem se na něho podívala. Takovou ohleduplnost, kterou mi prokazoval, bych od něho

nečekala. Překvapilo mě, že má o sobě tak špatné mínění.

„Proč si o sobě myslíš, že jsi mizera?“

Jeho výraz potemněl. „Vím, že je to špatné, ale líbí se mi, když ženám při sexu způsobuju bolest.

Musím říct, že mě to někdy až děsí. Snažím se vždy mít vše pod kontrolou, ale nenech se zmýlit,

jsem sadista. To ze mě nedělá zrovna toho nejlepšího partnera, co říkáš?“

Bylo mi ho líto a jedna část mého bytí si toužebně přála zbavit ho jeho trápení.

Ale jak? Mám své vlastní démony, které nedokážu ovládat. Má touha utěšit ho však vyhrála.

Utěšit nás oba.

„Dokonce i masochisté potřebují milence,“ řekla jsem tiše. „Co by si počaly holky jako já, kdyby

nebylo takových, jako jsi ty? Všechno zlé je k něčemu dobré.“

Sklonil se ke mně a políbil mě. „Děkuju. To bylo od tebe moc hezké. Něco tak pěkného mi už

dlouho nikdo neřekl. A i když vím, že o mě moc nestojíš, dává mi to naději.“

Zahanbeně jsem se odvrátila.

Pak jsme začali vybírat vzorky mých obrazů. James byl neuvěřitelně trpělivý a k ničemu mě

nenutil.

Právě jsem držela dva malé obrázky a nevěděla, který z nich vybrat.

„Který si myslíš, že je lepší?“ zeptala jsem se. Ukázal na pouštní květinu. „Tenhle.“

Pak jeho prst sklouzl k druhému. Byla na něm kočka, která žila někde v sousedství. V

slunečních paprscích se líně vyhřívala na zídce mé zahrady. „Ale tenhle je taky dobrý,“ dodal.

„Tenhle určitě musí viset někde v galerii. Podle mě to je žhavý kandidát pro tištěné kopie. Lidé

obrazy s kočkami milují. Zvláště s těmi tlustými a línými.“

Usmála jsem se. „Mám tu kočku ráda. Nemám ani tušení, komu patří, ale určitě se o ni někdo

dobře stará. Jinak by nebyla tak tlustá. Je na mé zahradě skoro pokaždé, když otevřu dveře.“

„V kuchyni jsem viděl jiný obraz téhle kočky,“ řekl James. „Tlusté kočky jsou sexy,“ dodal a já jsem

se rozesmála.

„Ty mě chceš opravdu donutit, abych tě nakonec měla ráda,“ řekla jsem hravě.

Ublíženě se na mě podíval. „Copak ty mě nemáš ráda?“ Nejraději bych svá slova vzala zpět. Až

když jsem je usly

šela, uvědomila jsem si, jak znějí netaktně. „Takhle jsem to nemyslela. Jen jsem si z tebe dělala

legraci. Jsi prostě laskavý, až to bere dech. Skoro jako by ses snažil, abych se do tebe

zamilovala.“

Dlouho mě upřeně pozoroval. „Ano, máš pravdu. Je to tak a já nevím, jak jinak bych ti měl

dát najevo, že přesně tohle chci.“

Jen jsem povytáhla obočí a mlčky opětovala jeho pohled. Když už mlčení bylo nesnesitelné, řekla

jsem: „Připadá mi to od tebe sobecké, že se k sobě snažíš někoho připoutat, zatímco sám zůstáváš

nedotčený.“ Po těch slovech jsem téměř bojovně vystrčila bradu.

Neuhnul pohledem ani se neodvrátil. Když mě vzal za ruku a přitiskl si ji k srdci, jeho oči přetékaly něhou a upřímností. „Ty hloupá holko, copak nevíš, jak hluboko ses mě dotkla? Od začátku to je silnější, než bych si přál. Jak o tom můžeš vůbec pochybovat?“

Nevěřícně jsem se od něho odtáhla.

Je to snad nějaká jeho hra? pomyslela jsem si.

„Můžu pochybovat o spoustě věcí, pane Cavendishi. Ve své podstatě jsem velice skeptická.“

Zvedl ruku a letmo mě pohladil po tváři.

„Jak může někdo tak mladý a tak nevinný být tak cynický?“ zeptal se mě.

„Život mě nic jiného nenaučil. Odpusť mi, ale nedokážu nepochybovat o někom, koho skoro ani

neznám.“

Vzal mě za ramena a přitiskl mě na postel. Sklonil se ke mně.

„Pak se postarám o to, abys mě poznala, Bianco,“ řekl a vášnivě mě políbil.

Kapitola 25

Pan Nestoudný

Konečně jsem vybrala vzorky obrazů, které jsem chtěla nechat vystavit, a James je poslal pryč

dřív, než jsem si vlastně stačila uvědomit, co dělám.

Suše se pousmál. „Nemám v povaze cokoliv odkládat. Dělám všechno hned, jak mě to

napadne.“

Nechápavě jsem zakroutila hlavou a pomyslela si, že tohle si můžou dovolit skutečně jen

zazobaní lidé.

Znovu se vrátil k vyřizování telefonů a ke svému počítači, a tak jsem odešla na zadní dvorek,

kde jsem se věnovala práci na jeho portrétu. Přišel za mnou a s telefonem na uchu se posadil na

jednu z mých levných plastových židlí.

„Nebudu tě rušit?“ zeptal se.

Aniž bych přerušila práci, zavrtěla jsem hlavou. Vlastně mi to spíše pomohlo. Aniž by si

uvědomil, že mi pózuje, občas jsem na něho mrkla jedním okem, abych lépe vystihla všechny

detaily.

Pracovala jsem několik hodin a on celou dobu seděl na místě a pozoroval mě. Vzdáleně jsem

si uvědomila, že objednal jídlo, ale to mě nemohlo vyrušit. Vůbec jsem netušila, kolik je hodin, a

bylo mi to jedno.

„Jídlo je tady,“ řekl James po chvíli. Vstal, odešel do domu a vrátil se s několika miskami a

krabičkami z mé oblíbené mexické restaurace.

Usmála jsem se na něho. „To místo mám moc ráda.“ „Sedni si a jez,“ řekl a ukázal na židli naproti sobě. Poslechla jsem ho a vzala si jednu krabičku. Nebylo to

přesně to, co si obvykle objednávám, ale možná že to bylo ještě lepší.

Jedla jsem rychle a myslí byla stále u svého obrazu. Než jsem si to stačila vůbec uvědomit,

snědla jsem skoro celou porci.

Beze slova jsem se vrátila zpátky ke své práci a James zase ke svému telefonování.

Když už jsem byla skoro hotová, odložila jsem štětce a poodstoupila od obrazu. Ráda jsem

poslední tahy dodělávala s čistou perspektivou.

Na pár dní obraz odložím a pak se k němu vrátím s novým pohledem na věc.

James stále telefonoval, a tak jsem dostala skvělý nápad. Místo toho, abych stojan i barvy

schovala, vytáhla jsem si čistý arch papíru.

„Budeš mi pózovat nahý?“ zeptala jsem se, když končil jeden z hovorů. Vypadal překvapeně.

„Přímo tady?“ řekl a rozhlédl se po mém dvorku. Zasmála jsem se. Byl sice malý, ale kamenná

zeď byla

vysoká a poskytovala dostatečné soukromí.

„Tak co na mé posteli?“ zeptala jsem se opatrně. Příliš jsem nedoufala, že to udělá, ale přesto

jsem se nechtěla jen tak vzdát.

„Dobře, ale musím si vyřídit ještě několik telefonátů.“ Šťastně jsem se usmála. Představa, že budu

malovat jeho

nahé tělo, ve mně probouzela zvláštní vzrušení. „Počkám na tebe v ložnici.“

Přišel za mnou za několik minut, stále v boxerkách. „Kde mě chceš?“ zeptal se a rozhlížel se po mé malé lož

nici.

„Lehni si na postel. Asi nejspíš na bok, i když možná že budu trochu experimentovat.“

Svlékl si jediný kousek šatstva, který měl na sobě, a udělal to, co jsem chtěla. Natáhl se na

postel a zdálo se, že je naprosto uvolněný. No, až na jistou část jeho těla. Jeho penis uvolněný tedy

rozhodně nebyl. Dráždivě se tyčil a dosahoval mu skoro až k pupku.

Olízla jsem si rty.

„Mám tě namalovat takhle,“ ukázala jsem na jeho přirození, „nebo to mám trochu zjemnit?“

Zasmál se. „Klidně ho namaluj tak, jak je. Myslím, že jemu to vadit nebude a já s tím nic

nenadělám. Má prostě svoji hlavu.“

Znovu jsem si olízla rty. „Můžu pro něho něco udělat? Pro tebe? Myslím, než začnu malovat.

Třeba bych si ho mohla vzít do pusy,“ navrhla jsem.

Viděla jsem, jak celý ztuhl a oči se mu zamžily touhou. „Ne. Musím dokázat sám sobě, že

zvládnu pár dní abstinovat,“ řekl, ale přitom vzal penis do dlaně a několikrát přejel nahoru a dolů.

Přistoupila jsem k němu blíž, ale on v obranném gestu zvedl ruku a zastavil mě. „Ne, musím

se ujistit, že až budu s tebou, budu mít vše zcela pod kontrolou.“

Ztěžka jsem polkla a rozhodla jsem se, že budu jeho přání respektovat, i když se mi to nelíbilo.

Začala jsem malovat bez obvyklé přípravy. Byla radost pracovat na jeho dokonalém těle a já

jsem se toho dne už podruhé vžila do malování tak, že jsem zcela ztratila pojem o čase.

Obvykle jsem se do dvou projektů v jednom dni nikdy nepouštěla, nicméně teď jsem měla

pocit, že pracuju stále na stejném obraze.

„Ráda tě maluju,“ řekla jsem mu.

Upřeně mě pozoroval. „Pak si vzájemně působíme radost, protože já se zase rád dívám, jak

maluješ. Máš v očích takový zvláštní zasněný výraz. Je to okouzlující.“

Pomyslela jsem si, že je až neuvěřitelně sladký, a vyslala k němu varovný pohled.

„Co s tím obrazem budeš dělat?“ zeptal se po dlouhé chvíli mlčení.

„Pověsím si ho vedle ostatních tvých obrazů. Bude to moje spank bank, taková soukromá

úschovna sexuálních vzpomínek,“ odpověděla jsem, protože jsem se ho snažila rozesmát.

A fungovalo to. Začal se smát tak, až se překulil na záda a držel se za břicho.

„Prosím tě, a co ty víš o spank bank?“

„Zapomínáš, že můj nejlepší přítel je také chlap. Tuhle frázi jsem od něj slýchávala dost často,

ale nikdy předtím jsem neuvažovala, co vlastně přesně znamená. Teď už v tom mám jasno.“

Vrátil se znovu do požadované polohy, na tváři stále pobavený úsměv.

„Obdivuju tě, že dokážeš tak dlouho zůstat v jedné poloze. Neřekla bych to do tebe. Připadáš

mi jako někdo, kdo musí být neustále v pohybu,“ řekla jsem.

„Máš pravdu, je to pro mě neobvyklé. Jenže u tebe doma je taková pohoda a klid. Možná je to tím

místem. Líbí se mi tady.“

Potěšeně jsem se usmála. „To jsem ráda. Taky se mi tady líbí.“

„Doufám, že mě ještě někdy pozveš.“

Jen jsem se usmála a pokračovala v práci na obraze. Uvidíme, pomyslela jsem si.

Pak už mě v klidu nechal pracovat, dokud jsem nebyla unavená a nepotřebovala přestávku.

Vzal z mého nočního stolku Sh?jo Mangu a začal ji číst. Trochu jsem zrudla. Jistě mu bude připadat hloupé, že čtu něco tak romantického a pitomého.

Něčemu se zasmál a otočil stránku. Byla to samozřejmě kopie, protože nic jiného jsem si

nemohla dovolit. Ještě jsem ji nečetla, ale byla to patnáctá série, kterou jsem sehnala. Byla jsem na

pořadníku v knihovně celých šest měsíců, než na mě přišla řada.

„Dávej pozor,“ varovala jsem ho. „Ještě jsem neměla čas si ji přečíst.“

S úsměvem se na mě podíval. „Tak tohle tě baví? Musím říct, že jsem se skoro vzdal nadějí, ale

teď vidím, že jsi vlastně velký romantik. Je to roztomilé.“

Jako obvykle jsem pokrčila rameny. „Nevím, čím to je, ale do mangy a anime jsem dočista

poblázněná. Hodně se u nich zasměju. A taky miluju charaktery hlavních postav.“ Posbírala jsem

štětce a šla je umýt a uložit na své místo.

Když jsem se vrátila do ložnice, ještě stále si četl.

„Takže ty se díváš na anime? Kde, na počítači?“ zeptal se.

Přikývla jsem. Byl to jediný způsob, protože jsem doma neměla televizi.

„Chtěl bych vidět tvé oblíbené,“ řekl.

Svůj starý počítač jsem měla na stolku v koutě obývacího pokoje. James si k němu přisunul

židli a já jsem vybrala upíří anime, které jsem viděla už několikrát. Pustila jsem první epizodu.

Nedokázala jsem si představit, že by se to Jamesovi mohlo líbit. Jednalo se o jednoduchý děj bez

jakýchkoliv složitých zápletek s dopředu rozpoznatelným šťastným koncem.

Seděli jsme u počítače několik hodin. James mě držel na klíně s pohledem upřeným na monitor.

Zdálo se, že ho

anime fascinuje. Stejně jako mě. I když jsem ho už viděla nesčetněkrát, znovu jsem se vžila do děje.

„Pojďme se vsadit, koho si nakonec vybere, co říkáš? Já vsázím na toho chlápka se stříbrnými vlasy,“ navrhl James, když skončil další díl.

Zamračila jsem se na něho. „Ne, toho ne. Vybere si toho černovlasého. Vždyť ho naprosto

zbožňuje. Miluje ho už celé věky.“

Spiklenecky se na mě usmál. „Uvidíš, že nakonec zjistí, že to je její bratr!“

Rozzlobeně jsem se na něho podívala. Měla jsem zvláštní nutkavou potřebu své oblíbené

postavy chránit. „Jen byl vychováván jako její bratr. Nezapomeň, že se reinkarnoval.“ Byla to běžná

zápletka, kterou jsem v anime přímo zbožňovala.

Hlasitě se zasmál. „Takže on je vlastně její prapraprapradědeček. A to ti připadá lepší?“

Loktem jsem ho dloubla do žeber, ale nemohla jsem si pomoct a také jsem se rozesmála.

Jemně mě kousl do ucha, postavil si mě před sebe a ruce mi držel nad hlavou.

„Jsi velice zvrácená dívka, že mám pravdu? Vsadím se, že se ti líbí hentai,“ škádlil mě a snažil

se mě usvědčit, že sleduju kreslené porno.

Začal mě lechtat. Jednou rukou mi držel ruce nad hlavou a druhou mě dloubal mezi žebry.

Začala jsem se divoce kroutit a snažila se mu vyškubnout, přičemž jsem se bezmocně chichotala.

„Přiznej se, že se díváš na hentai, ty nezbednice.“

Řekla jsem to a on mě políbil, ale jen velice letmo, protože jsme se oba ještě stále smáli.

„Můžeš mi říkat dědečku, jestli tě to vzrušuje,“ škádlil mě.

Zasmála jsem se a prsty mu rozcuchala vlasy.

Ještě nikdy jsem si při sledování anime neužila tolik legrace, zvlášť proto že jsem ho vždy sledovala sama. Stephana anime nebavilo. Tvrdil, že jsou to hloupé pohádky pro děti a že už dopředu ví, jak to všechno dopadne. Jenže právě to mi na tom přišlo tak okouzlující.

Na chvíli jsem si musela odskočit na toaletu, ale když jsem se vrátila a uviděla, že James si prohlíží, co ještě na počítači sleduju, dočista jsem ztuhla. Zrudla jsem tak, jak snad ještě nikdy v životě.

Často jsem se na porno nedívala. Vlastně jen zřídka. Nicméně když jsem se vrátila domů té noci,

kdy jsem se poprvé setkala s Jamesem, měla jsem zvláštní nutkání podívat se na několik dílů se

speciálním zaměřením na BDSM.

Vždy mě to zvláštně přitahovalo, i když jsem se tomu snažila bránit, ale po setkání s Jamesem,

po krátkém vzrušení, které jsem s ním prožila v kuchyňce letadla, jako by cvakla neviditelná

spoušť. Tehdy jsem přišla domů a dívala jsem se na to, co bych chtěla, aby se mnou James dělal.

Sama jsem nechápala, jak je to možné, ale i když jsem byla naprosto nezkušená, poznala jsem,

co by James chtěl. Zřejmě to bylo v jeho očích nebo v jeho chování. Podivný druh dominance,

která mě na něm fascinovala.

A právě teď sledoval jedno video, které jsem si pouštěla té noci. Spoutaná žena s roubíkem v

puse byla bičována vysokým mužem, který stál za ní. Měla na sobě černý kožený korzet, který

odhaloval její prsa. Rty měla krvavě rudé, vlasy černé jako uhel.

Muž byl statné postavy s černými nakrátko ostříhanými vlasy. Ve srovnání s Jamesem to byla

mužská bestie. Bylo to jediné, co jsem našla a co se nejvíce podobalo věcem, které bych s Jamesem

chtěla dělat. Co jsem si představovala, že on by chtěl dělat se mnou. Nakonec se ukázalo, že jsem

se nemýlila. Popravdě řečeno mé fantazie se ani vzdáleně nepřibližovaly skutečnosti.

„Díval ses do historie,“ řekla jsem tiše a postavila se za něho. Protože se tam opravdu díval, musel si všimnout, kdy jsem se na to video koukala.

Otočil se a vědoucně na mě pohlédl.

„Ano,“ řekl beze studu. Pak se usmál. Cítila jsem, jak mi na malou chvíli přestalo bít srdce. „Tak

se mi zdá, že té noci, co jsme se potkali, jsi měla plné ruce práce,“ řekl. „Snad nikdy mě nepřestaneš

překvapovat a dělat mi radost, Bianco. Jen doufám, že tahle surová bestie není tvůj typ.“ Rukou

mávl k monitoru.

Divoce jsem zakroutila hlavou, oči doširoka rozevřené. „Dokud jsem tě nepoznala, Jamesi,

nevěděla jsem, kdo je můj typ. Teď však vím, že mým typem jsou neskutečně krásní muži s

plavými vlasy, s tyrkysovýma očima a s bronzově opálenou pokožkou. Jenže v sekci BDSM jsem

žádného takového nenašla.“

Opřel se do židle a špičkou jazyka si přejel po zubech. Pevně jsem sevřela stehna, protože jsem mezi nohama

ucítila žhavou touhu.

„Víš, co jsem dělal já té noci, co jsme se potkali?“ zeptal se James zastřeným hlasem s pohledem

upřeným na mou tvář.

Mlčky jsem zakroutila hlavou.

Usmál se. „Udělal jsem se třikrát za sebou, jen když jsem si vzpomněl, jak ses začervenala

pokaždé, když se naše pohledy střetly. Byla jsi tak soustředěná, tak profesionální, ale já jsem věděl,

že v posteli budeš poddajná a krotká. Stačil pohled na tebe a byl jsem ztracený.“

Zrudla jsem a v mysli jsem se vrátila zpět k oné noci. Zavolali mi, abych zastoupila kolegyni na

charterovém

letu z Las Vegas do New Yorku. Vedoucí směny daného letu si vyžádal přímo mě, a tak i když jsem

měla mít den volna, mohla jsem jen stěží odmítnout. Překvapilo mě, že nepožádali spíše

Stephana. Vedoucí směny měli v oblibě raději

mužské osazenstvo. Nijak jsem se na ten let netěšila, i když to byla dobrá příležitost, jak si trochu přivydělat.

Letadlo bylo téměř prázdné a já jsem byla jediná letuška, která pracovala v první třídě. Ostatní

tři kolegyně měly na starosti ani ne dvacet cestujících. Já jsem měla dva. Jamese a vedoucího směny.

Jako první se objevil James, a když jsme se uviděli, oba jsme ztuhli. Vešel na palubu první

třídy a naše oči se setkaly. Zůstala jsem doslova paralyzována a on zřejmě také, protože se

nehýbal.

Úplně jsem zapomněla, co mám dělat. Nedokázala jsem se ani hnout, nedokázala jsem ze sebe

vypravit ani slovo. Jen jsme tam stáli a hleděli si vzájemně do očí.

Zřejmě jsem si představovala všechny ty věci, co jsem viděla v jeho očích, které se týkaly

žhavých fantazií s neskutečně krásným mužem v dokonalém saku.

Hleděla jsem do nejkrásnějších tyrkysových očí, jaké jsem kdy viděla, a spatřila jsem muže,

kterému jsem toužila podlehnout na zcela nejprimitivnější úrovni.

Nepohnuli jsme se, dokud nás nevyrušil hlas vedoucího směny, který Jamese pobídl, aby se

posadil. Já jsem se vzpamatovala a vrátila se ke své práci, ale neustále jsem si uvědomovala jeho

přítomnost, a kdykoliv jsem se podívala jeho směrem, vždy se naše oči setkaly a já jsem cítila, jak celá

rudnu.

Ani se mě nedotkl a přesto mě po celou dobu letu zcela ovládal. Myslela jsem si, že ho už víckrát

neuvidím, ale i tak jsem na něho nedokázala přestat myslet.

James vypnul drsné pornovideo, vstal a přistoupil ke mně. Objal mě a přitiskl na svou pevnou

hruď. Téměř sladce mě políbil do vlasů.

Zbytek večera proběhl v poklidu a já jsem právě u večeře přemýšlela o našem dni bez jakýchkoliv

dramat a bez sexu, když jsem uslyšela, že mi na mobil přišla zpráva. Telefon

jsem měla v ložnici. Nebyla to toho dne první zpráva, ale vždy, když jsem viděla, že není od

Stephana, prostě jsem ji ignorovala.

„Promiň,“ řekla jsem Jamesovi, který nevzrušeně večeřel zbytky z kuřete, jako by to dělal zcela běžně. Vsadila bych se však, že to byla jeho první večeře, která se skládala ze zbytků.

Jen jsem popadla telefon a vrátila se ke stolu. Zpráva byla od Stephana. Když jsem ji četla, prozpěvovala jsem si sama pro sebe.

Byl to tak skvělý den. James se mě ani jednou nezeptal na mou noční můru.

Jestli takhle vypadá vztah, pak bych se mu vůbec nebránila, pomyslela jsem si, i když samotnou mě

ta myšlenka šokovala.

„Kdo ti psal? Co chtěl?“ zeptal se James. Byl zvědavý a vůbec se za to nestyděl. Zajímalo by

mě, jak by se tvářil, kdybych já se ho takhle vyptávala na každou zprávu, kterou dostal.

„Stephan. Zítra musím do práce. Je to jen na otočku, takže ještě večer budu zpátky, ale až

pozdě.“

James se po těch slovech zamračil. Věděla jsem, že jsem tvrdila, že mám zbytek týdne volno, a

taky že to tak původně bylo, jenže každá koruna navíc se hodí, což James zřejmě nedokázal

pochopit.

„Myslím si, že moc často zbytky z kuřete k večeři nemíváš,“ popíchla jsem ho ve snaze zbavit

ho špatné nálady.

Dokonce ani k večeři si neoblékl košili a zůstal jen v černých boxerkách jako nějaký hédonista,

kterým i skutečně byl. Navzdory všemu však ve své zásadě, že se mnou nebude mít sex, zůstal

neoblomný, z čehož jsem se příliš neradovala.

Když se na mě podíval, jeho pohled byl chladný. „Už jsi s jídlem skončila?“ zeptal se mě

nevýrazným hlasem.

Přikývla jsem.

„Jdi do postele,“ rozkázal mi.

Poslechla jsem ho, i když jsem si myslela, že je nepředvídatelný tyran.

„Lehni si na záda,“ řekl drsným hlasem.

Udělala jsem to a on mě popadl za nohy a přitáhl si mě tak, aby mé boky ležely na okraji

postele. Roztáhl mi nohy, vyhrnul noční košili a začal mě prohlížet. Konečky prstů se něžně probíral

okvětními plátky mého ženství a dotýkal se mě, až jsem se začala vzrušeně kroutit.

„Přestaň s tím,“ řekl zdrsnělým hlasem a já ho jako vždy poslechla.

Pomalu do mě vnikl jedním prstem. Trochu to zabolelo, ale byla to příjemná bolest, která mi

přinášela rozkoš.

„Jsi ještě bolavá?“ zeptal se s prstem uvnitř mého ženství. Zasténala jsem a doufala, že to bude

dostatečná odpo

věď. Zaklel a vytáhl ze mě prst. „Ještě alespoň den.“

Pak se ke mně sklonil, políbil mě mezi nohy a začal mě dráždit jazykem. Během několika

vteřin se mě zmocnil bouřlivý orgasmus. James vstal.

Jeho tvář byl vlhká mou vášní, ale stále tvrdá a neústupná. Odešel do koupelny a zavřel za

sebou dveře. Slyšela jsem, že si pustil sprchu.

Začala jsem si připravovat věci na zítřejší směnu a nařídila jsem si budík.

Vrátil se z koupelny s ručníkem ovázaným okolo pasu a stačil jediný pohled na jeho tvář a

viděla jsem, že má stále špatnou náladu.

„Mohla bych pro tebe něco udělat? Cítím se špatně, když jsem jediná, kdo si dnešní večer užil.“

Chvíli na mě mlčky hleděl. „Ne, jsem v pořádku. Kdy musíš jít spát?“

„Měla bych jít co nejdřív. Půjdeš domů?“ zeptala jsem se, protože podle výrazu v jeho tváři jsem byla přesvědčená, že chce co nejrychleji vypadnout.

Jeho výraz ještě více strnul. „Vyhazuješ mě?“

Ta slova mě ohromila. „Ne, samozřejmě že tě nevyhazuju. Budu ráda, když zůstaneš, jenže…“

„Dobře, zůstanu. Pojďme spát,“ řekl a znovu odešel do koupelny, kde si oblékl čisté boxerky.

Lehl si na postel a bez jediného slova zavřel oči. Připravila jsem se na spaní a lehla si vedle něho.

Trvalo

mi velice dlouho, než jsem usnula. Nebylo to jako jindy, kdy ležel vedle mě a objímal mě. Tentokrát

se ani jediná část našich těl nedotýkala.

Kapitola 26

Pan Odtažitý

Zazvonil budík. Rychle jsem po něm chňapla a snažila jsem se neprobudit muže, který mě pevně

svíral v náruči. Dokonce i v hlubokém spánku mě jednou rukou

držel za prso. Zdálo se, že se v noci trochu uvolnil. Opatrně jsem se mu vymanila z objetí a potichu

se ode

brala do koupelny.

Když jsem se vrátila, seděl na posteli a čekal na mě. „Až se vrátíš domů, zavoláš mi?“ zeptal

se.

Přikývla jsem a začala se chystat na cestu do práce. Také se oblékl, ale nezačal si balit svoje věci.

Zdálo se, že si je u mě chce nechat, aniž by mě požádal o svolení. Rozhodla jsem se, že si toho

prostě nebudu všímat. Nechtěla jsem ho znovu rozzlobit.

„Vrátíme se až pozdě v noci,“ vysvětlovala jsem.

Přikývl a já se začala obávat, že jsem byla až příliš naivní, když jsem doufala, že by se mnou chtěl

strávit další den.

„Přijdu k tobě hned, jakmile se vrátíš domů. Pokud ti tedy nevadím,“ řekl.

Pokud bych chtěla, aby mě o něco požádal nebo se alespoň zeptal, tak tohle bylo zřejmě nejvíc,

čeho byl schopen.

„To zní skvěle.“ Usmála jsem se na něho, ale on zůstal stále vážný.

Byl připravený k odchodu dříve než já, ale trpělivě na mě čekal oblečený ve světle šedém saku a tmavě šedé košili s kravatou. Poté, co strávil celý den v mém domě jen ve spodním prádle, bylo zvláštní vidět ho v tak formálních šatech.

„Moc pěkný oblek,“ prohodila jsem.

Poděkoval mi za kompliment, ale dál zůstával odtažitý. Uvědomila jsem si, jak moc mi jeho

špatná nálada vadí.

Musela jsem se ovládat, abych k němu nepřiskočila a neobjala ho.

Vyšli jsme ven. Dokud se před mou garáží neobjevil Stephan, James neřekl ani slovo. Pak mě

vzal zezadu za krk a drsně mě políbil.

„Až budeš ve městě, tak mi napiš zprávu nebo mi zavolej,“ řekl a odešel ke svému autu.

Nenastoupil však do něho dřív, než jsme vyjeli na cestu.

Stephan se na mě opatrně podíval. „Ten chlap je docela důrazný,“ řekl tiše.

Slyšela jsem v jeho hlase nevyslovenou otázku, ale jen jsem mlčky přikývla. Věděla jsem, že se

o mě Stephan bojí, ale prozatím jsem neznala Jamese natolik dobře, abych svého přítele mohla

ujistit, že je vše v pořádku.

Oba lety se táhly neuvěřitelně pomalu.

Jediná zajímavá věc byla ta, že se znovu objevili dva tajní agenti a letěli s námi tam i zpět stejně

jako při minulém letu. Stephan prohlásil, že raději sepíše záznam a nechá ty dva prověřit, ale pak

ho napadlo, že by se mohlo jednat o kontrolu z letového dispečinku.

Jamesovi jsem během našeho krátkého pobytu na zemi nepsala ani jsem mu nevolala, protože

jsem nevěděla, zda o to vůbec stojí. Sama jsem žádnou zprávu ani zmeškaný hovor neměla, tak

jsem usoudila, že to tak bude rozumné. Co mě cestou překvapilo, byl rozhovor jednoho z agentů,

který byl prakticky celý let na příjmu. „Ano, pane, je v pořádku. Žádný problém se nevyskytl. Ne, vůbec nikdo ji neobtěžuje.“

Zřejmě jsem poněkud paranoidní, protože mě napadlo, zda nemluví s Jamesem, ale vzápětí

jsem ten bláznivý nápad zavrhla.

Dokonce ani excentrický a až hříšně bohatý člověk by něčeho takového nebyl schopen, říkala jsem si v

duchu.

Když jsem agentovi číslo dva, který se podle seznamu cestujících jmenoval James Cook, nesla

už pátou sklenici vody, mile se na mě usmál.

„Tady ji máte, pane Cooku,“ řekla jsem a rovněž jsem se usmála. Až na to, že to všechno bylo tak

trochu zvláštní, byl pan Cook velice příjemný.

„Děkuji, slečno Karlssonová,“ odvětil a já jsem ztuhla. Mohl by znát mé křestní jméno, ale

nechápala jsem, odkud by mohl vědět, jaké mám příjmení. To na mé vizitce rozhodně nebylo.

Tázavě jsem se na něho podívala. „Odkud víte, jak se jmenuji?“ zeptala jsem se přímo.

Vypadal trochu zaskočeně, jako by udělal chybu, ale pak se na mě usmál. „Je to má práce,

madam.“

Všechno jsem to řekla Stephanovi. Zamyšleně se na mě podíval. „Myslíš si, že kontrolují nás?“

„Napadlo mě, jestli v tom nemá prsty James,“ hlesla jsem a odhalila tak mou paranoidní teorii.

Stephan se ušklíbl. „Rád bych řekl, že to je blbost, ale vlastně si docela dobře dokážu

představit, že James by byl něčeho takového schopný. Zeptáš se ho?“

Povzdychla jsem si. „Uvidím. Tak nějak si nejsem jistá, jestli chci vůbec znát odpověď. Nejsem

připravená se s ním tak brzy rozejít.“

Stephan mě vzal za rameno. „Rozcházet se s ním není jediné řešení, Bianco.“

Dlouho jsme na sebe mlčky hleděli a já jsem nevěděla, zda s ním souhlasím, či ne. Napsala jsem Jamesovi okamžitě, jakmile jsme se ocitli ve Vegas.

Bianca: Právě jsme dorazili do Vegas. Za chvíli jsem doma.

Odpověděl téměř okamžitě.

James: Dobře. Čekám na tebe před tvým domem.

A také že tam byl. Tentokrát mě už jeho černá limuzína nevyděsila, protože jsem věděla, kdo v

ní na mě čeká.

Popřála jsem Stephanovi dobrou noc a vydala se k domu. James mi už šel naproti a ihned, jakmile

jsme se střetli, mě majetnicky objal okolo ramen. Byl záhadně tichý.

Otevřela jsem a hned u dveří jsem z nohou skopla boty a tašku s věcmi hodila na malý stolek vedle ložnice.

James byl neustále za mnou a pořád mlčel. Cítila jsem, jak mi po zádech běhá mráz. Je možné,

že by mi v takové náladě dokázal skutečně ublížit? Co jsem to jen udělala, že jsem si pustila do

bytu naprostého cizince? Navíc když vím, že má násilnické sklony. Nechala jsem to však zajít

příliš daleko, než abych teď couvla. Nebo to tak není?

Cítila jsem znechucení sama k sobě, že mě něco takového vůbec napadlo. James pro mě byl sice

cizinec s dominantní povahou, ale ve skrytu duše mě tato vlastnost vždy přitahovala. Nikdy

bych si neodpustila, že jsem ho nechala jít. Na druhé straně mi však mlčenlivý muž za mými zády

naháněl strach.

Můj otec nadělal vždy nejvíce škod, když přestal křičet. Stalo se z něho chladné mlčenlivé

monstrum, které mě pronásledovalo v nočních můrách. Náhle mi před očima

proběhl obraz jeho bezvýrazné tváře potřísněné krví a já jsem se zachvěla. Jeho chladné modré oči

na mě hleděly s tichým varováním. Je vůbec možné, že když James odhaluje svou chladnou

dominantní stránku, je pro mě ještě přitažlivější?

V duchu jsem si slíbila, že co nejdříve zajdu za svým terapeutem, kterého jsem dlouho

nenavštívila. Ale i se všemi temnými myšlenkami a se strachem v zádech mě ani nenapadlo, že

bych Jamese požádala, aby odešel.

Chtěla jsem se svému strachu postavit tváří v tvář. Utíkala jsem až příliš často a teď je čas,

abych byla odvážná. Už nejsem vyděšený králík, ale dospělá žena.

„Běž do postele a lehni si na záda.“ Když James konečně promluvil, jeho hlas zněl drsně.

Dlouho jsme na sebe mlčky hleděli, ale nakonec jsem ho poslechla. Udělala jsem, co po mně

požadoval a ten akt podrobení mi přinesl úlevu. Teď bylo všechno jen v jeho rukou.

„Vyhrň si sukni,“ řekl mi. „Víc. Až k pasu. Takhle je to dobře.“

Rozsvítil světlo, přistoupil ke mně a přitáhl si mě na okraj postele. Skrčil mi nohy, doširoka je

roztáhl a začal se věnovat tomu, co se už pomalu stalo denní rutinou.

Klekl si se stále kamenným výrazem mezi moje stehna. Zachvěla jsem se.

Když uviděl, jak jsem vlhká, vydal spokojený zvuk. Dotkl se mě a prohlédl si dva prsty pokryté

lepkavou tekutinou.

„To je všechno pro mě?“ zeptal se.

Přikývla jsem, protože jsem nebyla schopna ze sebe vydat slova.

„Vyžaduju řádnou odpověď.“

„Ano, pane Cavendishi,“ zkusila jsem, i když jsem přesně nevěděla, co požaduje.

„Řekni mi, jestli ještě cítíš nějakou bolest,“ rozkázal a pomalu do mě vsunul jeden prst. Veškerá

bolest byla pryč a zůstala jen rozkoš. Prohnula jsem se.

Silně mě plácl po zadku. „Nehýbej se,“ nařídil a dál se mě dráždivě dotýkal. Sunul prst stále

hlouběji, krouživě s ním pohyboval a pak ho zase vytáhl, ale jen proto, aby opět prudce vnikl

dovnitř.

„Jsi tak těsná. To je neuvěřitelné,“ mumlal. Od včerejší noci, kdy se celý zatvrdil, to byl první

příznak toho, že konečně taje. První prst následoval druhý a nepatrně mě roztáhl.

„Stále nic nebolí?“ zeptal se a v hlase se mu zračily obavy.

Zakroutila jsem hlavou. „Ne, pane Cavendishi.“

Náhle oba prsty prudce vytáhl, pohled stále upřený na mé vlhké ženství.

„Dobře. Je čas, abych tě potrestal. Jdi a obleč si tu noční košili, co jsi měla včera.“ Po těch

slovech se napřímil a já jsem fascinovaně sledovala, jak si přiložil prsty pod nos a zhluboka

nasával ženskou vůni.

„Je špinavá,“ namítla jsem. Noční košile ležela na zemi v rohu koupelny.

„Je stejně špinavá jako ty. Jdi a obleč si ji.“

Udělala jsem, co po mně požadoval. Roztřesenýma rukama jsem si svlékla pracovní šaty a na

nahé tělo si natáhla špinavou noční košili.

Když jsem se vrátila z koupelny, James měl sundané sako i kravatu a rukávy u košile vyhrnuté. V

šedých oblekových kalhotách bylo dobře znát jeho ztopořené mužství, nicméně v očích měl stále

stejný chlad.

„Lehni si na postel, tváří dolů. Boky ať máš přímo na tom polštáři.“

Jakmile to řekl, všimla jsem si, že uprostřed postele leží podivný vysoký polštář. Beze slova jsem

poslechla. Byla to

improvizovaná menší kopie rampy, kterou měl doma. Zřejmě nějaká cestovní verze.

Když jsem na zápěstí ucítila provaz, zalapala jsem po dechu a otočila hlavu, abych viděla, co

dělá. Skláněl se nade mnou a svazoval mi zápěstí k sobě. Má postel neměla žádný pevný rám, ke

kterému by mě přivázal, ale James byl připravený. Měl dlouhý provaz, který omotal kolem celé

postele a zajistil tak, že jsem se nemohla ani hnout.

Ochromeně jsem ho pozorovala. Být svázaná podruhé už nebylo tak děsivé. Věděla jsem, co se

bude dít a že se nemám čeho bát, přesto mi po zádech přejel mráz.

„Pamatuješ si své bezpečné slovo?“ zeptal se. Klekl si k posteli, aby pevně zajistil uzly, jako by

to byla ta nejběžnější věc v životě. Dokonce vypadal zcela nevzrušeně a lhostejně.

„Ano, pane Cavnedishi,“ odpověděla jsem rozechvělým hlasem.

Pak mi stejně pevně uvázal i nohy jen s tím rozdílem, že je nesvázal k sobě, ale mírně je roztáhl

od sebe.

Otáčela jsem hlavou, abych viděla, co se za mnou děje, ale uvázal mi přes oči černou

neproniknutelnou pásku. Dychtivě jsem chtěla, aby se dotkl mé tváře, aby mě pohladil, aby ukázal

sebemenší náznak citu, ale on zůstal klidný a chladný, soustředěný jen na to, aby mě připravil k

potrestání.

Ozvala se tichá hudba. Ještě nikdy jsem ji neslyšela, ale byla kouzelná. Ženský hlas tklivě

zpíval smutnou melodii doprovázenou houslemi.

Když byl se svým dílem hotový, vstal a já jsem cítila, že mě pozoruje. Celá jsem se rozechvěla.

„Pane Cavendishi, prosím,“ žadonila jsem, i když jsem si vlastně nebyla jistá oč. Nereagoval.

Když se mě na stehnech konečně dotkla jeho ruka, hlasitě jsem vydechla. Zdvihl mou noční

košili, která dosahovala

do půli stehen, a vyhrnul mi ji až k ramenům. Slyšela jsem nějaký šustot. Byla to látka? Nebo něco silnějšího? A poté další dotek. Jako by to byla jeho ruka, ale ne jeho kůže. Vzal si rukavice?

Ubíhalo několik dalších minut v trýznivé agonii očekávání a jediné, co jsem věděla, bylo, že si mě prohlíží.

První rána mě překvapila. Tvrdý dopad ruky v kožené rukavici na můj holý zadek.

Zalapala jsem po dechu. Bolelo to. Naklonil se ke mně, až jsem cítila na sobě dotek jeho stehna.

Následovala druhá rána, těsně pod místo, kam dopadla první, a pak na můj zadek a stehna

dopadala jedna rána za druhou.

Vykřikla jsem a nepatrně jsem se odtáhla ve snaze uniknout drsným ranám.

Čím to je, že rány jeho rukou bolí víc než jezdeckým bičíkem? divila jsem se. Asi se předtím musel

držet zkrátka, což teď rozhodně nedělal.

Přestala jsem rány počítat a má mysl se nastavila na úsporný program, jak jsem byla zvyklá ze

svých dětských let. Něco však bylo jiné…

Slyšela jsem ho, jak těžce oddychuje a kleje, ale s bitím stále nepřestával. Najednou, zcela

nečekaně, do mě prudce vnikl. Jediným drsným vpádem se do mě ponořil až po okraj. Byla jsem

tak vlhká, že to vůbec nebolelo, a pevně jsem ho sevřela. Na malou chvíli mě však přepadl pocit

naprostého naplnění, který byl tak smyslný a tak vzrušující, že jsem hlasitě vykřikla. Byl to výkřik,

který ze mě svým bitím nedostal.

Když do mě začal neoblomně přirážet, místo bolesti jsem se ocitla v oáze rozkoše a slasti. Vnikal

do mě tvrdě a naplno a já jsem ho nadšeně přijímala, opojená sexuální euforií jako silnou drogou.

Oběma rukama mě popadl za vlasy a přitáhl si mě tak, že jsem měla zakloněnou hlavu.

„Pojď,“ zachrčel tím nejdrsnějším hlasem, jaký jsem kdy u něho slyšela. Jeho penis se třel o mé nejcitlivější místo a já jsem s výkřikem došla vyvrcholení. On však nepřestával. Nemilosrdně do

mě vnikal znovu a znovu s neuvěřitelnou energií.

Než jsem ucítila, že do mě s hrdelním výkřikem začíná vstřikovat své horké sémě, udělal mě

ještě dvakrát. Předklonil se, lehl si na má záda a zcela mě překryl horkým tělem, rty u mého ucha.

Jeho penis se stále chvěl v neovladatelné křeči uvolnění, jako by nedokázal přestat.

„Jsi jen má, Bianco,“ zašeptal mi do ucha.

Zůstal takhle dlouhé minuty, zabořený do mého těla, opřený o má záda se rty přitisknutými ke krku, kde mě něžně líbal. Zdálo se, že všechen chlad a všechnu zlost dostal ze sebe ven a stal se z něho ohleduplný milenec.

Konečně se ze mě zvedl a prsty prozkoumal, zda jsem v pořádku. Zadek a stehna jsem měla

na dotek bolavá, ale mé ženství, nyní vlhké námi oběma, bylo zcela v pořádku.

„Bolí to?“ zeptal se.

„Ne, pane Cavendishi,“ řekla jsem v pozici stále na břiše. Prudce do mě vrazil dva prsty.

Ohromeně jsem zalapala po dechu.

„Zajímalo by mě, kolikrát bych tě dokázal udělat za jednu noc,“ přemítal nahlas. „Jsi žhavý

kousek. Vyzkoušel bych to, ale mám takový pocit, že bys raději vypustila duši, než bys řekla dost.“

To měl pravdu.

Odněkud vytáhl chladivý krém a opatrně mi ošetřil každé místo, kterého se předtím tak tvrdě

dotýkal.

Nakonec mi rozvázal ruce, ale já jsem zůstala pasivně ležet na břiše, dokud mě nepřekulil na bok

a nerozvázal pásku z očí.

Pohodlně mě uložil do postele, upravil mi vlasy a hleděl na mě s takovou něhou, která mě až dojímala. Byl to ostrý kontrast proti chladnému pohledu, kterým mě častoval, když jsme vešli do domu. „Jsi neuvěřitelná, Bianco. Jsi prostě anděl. Ještě nikdy v životě jsem se nesetkal s někým tak neobyčejným.“

Když se sklonil dolů a políbil mě na čelo, víčka mi už začala těžknout a pomalu se zavírat. Byl stále oblečený jen s rozepnutým poklopcem.

„Hezky se vyspi, lásko.“

Kapitola 27

Pan Něžný

Probudila jsem se, když do mě James vnikl. Držel mi obě ruce a svíral je nad hlavou. Vzájemně

jsme se o sebe třeli nahou hrudí a on mě hebce líbal a šeptal sladká slovíč

ka. Byla jsem tak vlhká a vzrušená, že do mě hladce vklouzl. „Dobré ráno, lásko,“ usmál se přímo do

mých úst. „Hmmm,“ byla jediná odpověď, kterou jsem ze sebe do

kázala dostat. „Áách,“ následovalo krátce poté.

Pohyboval se uvnitř mě tak něžně a tak citlivě, že jsem chtěla, aby nikdy neskončil. „Takhle

bych se chtěl probouzet každé ráno,“ zamumlal mezi polibky.

„Hmmm. Asi bych si na to dovedla zvyknout,“ vzdychla jsem v odpověď rozechvělá slastným

vzrušením.

„To je dobře. Já totiž taky,“ řekl. „Na… něco… takového… si… dokážu… zvyknout…

docela… snadno,“ odříkával mezi jednotlivými přírazy. „Obejmi mě nohama kolem pasu,“ řekl.

Poslechla jsem ho a on do mě prudce vnikl a probudil nová nervová zakončení hluboko

uvnitř mého těla. Jeho překrásné oči se vpíjely do těch mých, tak vášnivé a tak něžné.

„Jsi tak krásná,“ řekl mi. „Tvé oči mění barvu. Přísahal bych, že dnes ráno jsou skoro zelené. Už

jsem ti dneska řekl, že jsi dokonalá?“

„Nejdříve kyselý, potom sladký,“ odrecitovala jsem starý reklamní slogan na kyselé bonbóny. Zasmál se a pak mě začal vášnivě líbat.

Cítila jsem, jak se rozpouštím. Byla jsem příliš nezkušená, než abych dokázala čelit takovému svádění. Chtěl ze mě naprosto všechno. Každou mou emoci, každý vzdech, každou myšlenku, a ať jsem chtěla či ne, také ji dostával.

Když jsem se dívala do jeho modrozelených očí, zmocňovaly se mě pocity, o nichž jsem netušila,

že jsem jich vůbec schopná, a už vůbec ne k muži, kterého znám sotva týden.

„Co mi to děláš?“ zeptala jsem se touhou zastřeným hlasem. Nozdry se mu zachvěly, a než se

do mě vyprázdnil, naposledy mocně přirazil.

„Asi to bude něco podobného, co ty děláš mně. Chci, abys cítila to, co cítím já, Bianco. Chci,

abys cítila tu neovladatelnou touhu. Nedokážu snést představu, že by tomu mělo být jinak.“

Okouzlená jeho slovy jsem s hlasitým výkřikem vyvrcholila a z očí mi vytryskly slzy. Ovládlo

mě křečovité uvolnění a já jsem zas a znovu vykřikla jeho jméno.

Jeho oči ještě více zněžněly, pustil mé ruce a pohladil mě po tvářích. Držel mě tak, abych se mu

dívala do očí, opojená bouřlivým orgasmem.

„Bianco,“ zašeptal. Byla to ta nejintimnější chvíle mého života. Naše oči zastřené slastí se

střetly a měly v sobě vepsanou vzájemnou živelnou touhu. Zajímalo by mě, jestli nějaká žena,

se kterou to kdy dělal, ho milovala tolik jako já.

Proč by ne? napadlo mě, než jsem znovu bezmocně upadla do tvrdého spánku.

Probudila mě vůně snídaně a zvuk tichého klení vycházejícího z kuchyně. O několik minut

později mi servíroval snídani do postele a já jsem ji zhltla tak nenasytně, jako bych umírala hlady.

„Jak tě můžou ženy po takovém rozmazlování nechat odejít?“ škádlila jsem ho a smála se do

jeho překrásných očí. „Divím se, že za sebou nemáš dlouhý zástup, který tě pronásleduje, kde se

jen vrtneš.“

Také se usmál, ale v jeho očích jsem viděla obavy. Natáhl ruku, upravil mi pramen vlasů, který

mi spadl do tváře, a políbil mě.

„Copak si myslíš, že se ke každé ženě chovám jako k tobě?“ zeptal se. „Ty jsi jedinečná,

holubičko.“

Jen jsem se suše usmála. Zřejmě to měla být poklona, ale já jsem ji mínila nechat bez povšimnutí.

„Tak jaký je dnešní plán?“

„Nechtěla bys pracovat na svých obrazech?“

„Nic bych nedělala raději. Ale odpoledne si budu muset na chvíli zdřímnout. Byla to náročná

noc a já nemůžu jít do práce se zarudlýma očima.“

A tak jsme společně strávili další idylický den. Já jsem malovala a James se věnoval své práci, přičemž mi zároveň pózoval pro mé dva obrazy.

Překvapivě jsem první z obrazů dokončila v rekordním čase. Obvykle mi to trvalo několik

týdnů. Pyšně jsem si ho pověsila ve svém pokoji a rozhodla se, že ho co nejdříve nechám

zarámovat.

James vypadal spokojeně. Představa, že bude se mnou v mé ložnici, ať už fyzicky přítomen,

nebo jen jeho portrét, ho zcela očividně potěšila. Jakmile jsem obraz pověsila na zeď, usmál se a

pak mě vtáhl do postele, kde se se mnou znovu vášnivě pomiloval. Byl to ten nejněžnější milenec,

jakého bych si jen dokázala představit, a jeho něha mě fascinovala stejně jako jeho dominance.

Kdybych si měla vybrat, kterému jeho já dávám přednost, nedokázala bych to. Prostě jsem

zbožňovala obě jeho tváře.

Pak jsme se několik hodin prospali, mnohem déle, než bývalo mým zvykem, a nakonec, než jsem se začala chystat do práce, jsem chvíli pracovala na jeho aktu. „Doufám, že tenhle tvůj obraz dokončím stejně rychle jako ten první. Je to zvláštní, protože obvykle na každém díle pracuju několik týdnů.“

Pomohl mi obléct se do pracovních šatů, zapnul mi košili a uvázal vázanku. Hladil mě a líbal a já jsem si zoufale přála, abych měla alespoň ještě deset minut času.

„Ty se nebojíš, že nestihneš letadlo?“ zeptala jsem se významně, když mě doprovodil před dům.

„Ale ano, už odcházím, lásko,“ řekl a bez ostychu mě políbil přímo na cestě, zatímco Stephan

čekal v autě. „Mám výhodu v tom, že se nemusím zdržovat zbytečným balením. Zřejmě jsi

zapomněla, že většinu času žiju v New Yorku.“

Na to jsem samozřejmě nezapomněla a ten fakt mě naplňoval smutkem. Všechny ty věci,

které společně v mém domě děláme, co nevidět skončí a já budu zase sama. A i kdyby to nebylo

tak brzo, jednoho dne se mě stejně nabaží a stanu se pro něho jen jednou z mnoha zapomenutých

milostných aférek, tím jsem si byla zcela jistá.

Zřejmě si všiml něčeho ve výrazu mé tváře, protože se na mě upřeně zahleděl. Ze všech sil jsem se snažila na sobě nedat nic znát.

„Neboj se, lásko. Mám v New Yorku jisté závazky, ale budu se snažit být co nejvíce tady v Las

Vegas. Zdejší hotel patří k těm největším, co mám. Je přece jen přirozené, že se mu budu více

věnovat.“

Nepatrně jsem se zachvěla. Z nějakého perverzního důvodu chtěl, abych na něm byla závislá,

a pomalu se mu to začínalo dařit. Rozhodla jsem se, že se musím více snažit zůstat sama svou

vlastní paní.

„Brzy se uvidíme,“ řekla jsem mu a nasedla do auta.

Zdálo se, že to bude další z nudných letů. Krátce jsem se podívala na seznam pasažérů a

všimla si, že ze 175 míst je zarezervovaných jen 60, a z toho 3 cestující v první třídě. Obvykle

jsem lety, kdy jsem neměla moc práce a zbýval mi čas na přemýšlení, nenáviděla, ale dnes jsem

tomu byla ráda.

Budu mít dost času na to, abych se věnovala Jamesovi. A taky abych si o něm ráda promluvila

se Stephanem.

U služebního autobusu jsme se setkali s našimi piloty. Damien i Murphy mě jako obvykle na

přivítanou objali.

Objala jsem je také, i když poněkud toporně. Tyhle dva piloty jsem měla ráda, ale příčila se mi

představa, že by si ostatní ve služebním autobuse mohli myslet, že jsem někdo, koho můžou jen tak

osahávat. Z vlastní zkušenosti jsem věděla, že piloti rádi vyhledávají typy žen, které nedělají

cavyky. Proto jsem ráda dávala všem jasně na srozuměnou, že já k takovým ženám rozhodně

nepatřím.

„Vypadáš skvěle, Bianco,“ řekl Damien poté, co mě spontánně políbil. „Krásná jako vždy. Ani

nevíš, jak jsme byli rádi, když jsme zjistili, že letíme právě s tebou.“

Damien byl velice hezký muž. Měl krátce střižené černé vlasy a usměvavé hnědé oči, jimiž

okouzlil nejednu letušku natolik, že si před ním dobrovolně a ochotně lehla na záda. Byl vysoký, a

když mě objal, pod sakem jsem na hrudi a na ramenou cítila pevné svaly. K tomu všemu měl silný

australský přízvuk, který ženy přitahoval jako sladká vábnička.

Usmála jsem se na něho. „Taky jsem ráda. Když mi Stephan řekl, že budeš náš pilot na všech

letech do New Yorku, potěšilo mě to,“ prohlásila jsem.

Vždy jsem se k němu chovala přátelsky, ale rovněž jsem si zachovávala trochu zdrženlivosti.

Když jsme se totiž poprvé setkali, pokusil se po mně vyjet, ale poté, co jsem mu

dala jasně najevo, že o jeho přízeň nemám zájem, zůstaly jeho city jen platonické. Přesto jsem měla pocit, že stále čeká, zda nezměním názor. Jenže i kdybych měla zájem o randění, což jsem rozhodně neměla, v žádném případě bych nerandila právě s ním. Byl to nenapravitelný děvkař, který spal snad s každou z mých kamarádek, a já jsem k němu nic jiného než přátelství necítila.

Murphy, první pilot, byl blonďák s růžovými tvářemi neustále chrlící jeden vtip za druhým.

Často mě rozesmál tak, že jsem se až držela za břicho. Na jeho hezké tváři byl permanentní úsměv. Vůbec si nevzpomínám, že bych ho kdy viděla se mračit.

„Z Damiena by se klidně stal antikrist, Bianco, jen abys letěla s námi,“ řekl, když mě políbil.

„Jeho matka z toho rozhodně nemá radost,“ dodal a celý autobus se rozesmál.

Svou vždy dobrou náladou dokázal snadno nakazit i ostatní.

Když se Melissa setkala s našimi novými piloty, doslova zářila štěstím. Takhle spokojenou jsem ji

snad ještě neviděla. Její romance se ženatým kapitánem Peterem zřejmě už vzala za své. Divila bych

se, kdyby na konci cesty ona a Damien nesdíleli stejný pokoj.

Podívala jsem se na Stephana, který se na mě usmál. „Co víc si člověk může přát. Moje nejlepší

kamarádka má konečně kluka, letíme s posádkou snů a já mám zítra rande.“

Stephan byl nenapravitelný optimista. Navzdory všemu špatnému, co ho v životě potkalo, vždy

ve všem viděl jen to dobré. V jeho přítomnosti jsem si vždycky přála být lepším člověkem.

Člověkem, jako je on. To jsem samozřejmě nemohla, ale aspoň jsem se snažila nekalit jeho štěstí

svými smutky a obavami, a tak jsem se na něho usmála.

„Máš pravdu, je to skvělé,“ souhlasila jsem.

Když jsem nastoupila do letadla, sešli jsme se v první třídě na krátký briefing. Byla to žoviální

záležitost. Nezávazně

jsme si povídali, smáli se a dělali si plány na nadcházející večer.

Stephan navrhl, abychom se jako vždy setkali v Melvinově baru. Jelikož byl na rohu ulice, na

které se nacházel náš hotel, všichni souhlasili. Melvin nám v baru zařídil zaměstnaneckou slevu,

takže pití bude levné a samozřejmě všechny lákalo karaoke.

„Ach, Bianco, slib mi, že mi zazpíváš,“ škádlil mě Damien.

Jen jsem se usmála.

„Bianca zítra nemůže. Už má své plány,“ prohlásil Stephan, a když se podíval na Damiena,

trochu se zamračil. „Ale doufejme, že příští týden už půjde s námi.“

Přikývla jsem. „Určitě. Zní to skvěle,“ řekla jsem. Nemohla jsem jen tak začít Stephana

zanedbávat, a proto jsem s návrhem na příští týden ochotně souhlasila.

Damien udělal legrační gesto. „Jsi tak krutá, Bianco! Neviděli jsme se víc než měsíc a ty nás

klidně pošleš k vodě?“

„Měj s tím mužem slitování, Bianco! Jestli ho budeš ještě chvíli odmítat, dočista mu zlomíš srdce!“

přidal se Murphy. Všimla jsem si, že po mně Melissa šlehla nepřátelským pohledem.

Vypozorovala jsem, že nesnáší, když jí některá přebere muže, ale ještě více jí vadí, když není

středem po

zornosti.

„Musíme se připravit na příchod cestujících, jinak nás personál u gateu zabije,“ řekla jsem ve

snaze odpoutat od sebe pozornost. Měla jsem úspěch, protože jsme se skutečně zdrželi a každý měl

práce nad hlavu.

Zatímco jsem si připravovala kuchyňku, Damien a Murphy co chvíli vystrčili hlavu z kokpitu

a společně jsme se něčemu zasmáli.

„Dal bych si džin s tonikem,“ řekl Damien svým atraktivním přízvukem.

Jen jsem se zasmála.

„A já si prosím martini, protřepat, nemíchat,“ objevil se pro změnu Murphy a pokoušel se napodobit Damienův přízvuk.

„James Bond byl Angličan, a ne Australan, nebo o jaký přízvuk ses to snažil,“ upozornila jsem

ho.

Murphy se zatvářil ublíženě.

Kontrolovala jsem palubní seznam a chichotala se. Lišácky na mě mrkl jedním okem. „Dobře,

Bianco, pů

vodně jsem to nechtěl udělat, ale nedáváš mi na výběr. Tohle je má poslední nabídka. Jestli zítra

večer přijdeš, předvedu výhradně pro tebe Tinu Turner. Ber nebo nechej být. Dobře tedy, tlačíš mě

do kouta. Zvýším nabídku. Svléknu si košili a zatančím ti svůj tanec Chrise Farleye. Poslední

nabídka,“ varoval mě a pak, aniž by čekal na odpověď, zmizel v kokpitu.

Smála jsem se tak, až mi začaly téct slzy. Už jsem jeho představení viděla a nutno říct, že to

skutečně stálo za to. Snad ještě nikdy jsem se takhle nepobavila.

Tentokrát se objevila Damienova hlava. „Dobře, představ si tohle. Murphy jako Chris Farley a já

Patrik Swayze, co na to říkáš? Zazpíváme ti duo. Poslední nabídka, Bianco.“

Když zmizel zpátky v kokpitu, ještě pořád jsem se smála a kroutila hlavou.

„Až přestaneš flirtovat s těmi piloty, mohl bych dostat sklenici studené vody?“ ozval se za

mnou ledový hlas.

Otočila jsem se a smích mi zmrzl na rtech, když jsem uviděla rozzuřeného Jamese.

Kapitola 28

Pan Svérázný

Sáhla jsem do nápojového vozíku a beze slova jsem Jamesovi podala láhev s vodou.

Vzal si ji ode mě a pozoroval mě přivřenýma očima. Chladný pan Cavendish opět zpátky v

celé své nádheře.

Co jsem udělala tentokrát? ptala jsem se v duchu sama sebe. Chtěla jsem se ho dotknout. Chtěla

jsem se zeptat, proč se tak zlobí, ale neudělala jsem to. Jen jsem ho pozorovala, jak se bez jediného

slova obrátil a vrátil se zpátky na své sedadlo.

Ani jsem si nevšimla, že na palubě už jsou cestující. Obvykle nás Stephan nejdříve všechny

upozorní a pak ještě zajde za mnou, abych se připravila.

Ale samozřejmě s Damienem a s Murphym v kokpitu je všechno tak trochu jinak. Nemusí

kontrolovat povinnosti pilotů, a tak do první třídy ani nedošel.

V kuchyňce se znovu objevila nejdříve rozesmátá Damienova hlava a pak celý Damien.

Stoupl si těsně ke mně a tichým hlasem se zeptal: „Co to bylo za blbce?“

Jen jsem se ušklíbla. Nechtěla jsem s ním o tom mluvit. Už tak jsem byla dost rozrušená.

„Můžeme také dostat trochu vody? Nechceme tě zdržovat od práce jako támhle pan Otravný,“

řekl s úsměvem.

Trochu zaraženě jsem opětovala jeho úsměv, ačkoliv jsem musela potlačit nutkání, abych neřekla, že to nebyl pan Otravný, ale pan Překrásný. Podala jsem mu dvě láhve.

„Budete potřebovat ještě něco?“ zeptala jsem se zdvořile. Naklonil hlavu na stranu. „To bude všechno, krasavice. Za chvíli už poletíme.“ A po těch slovech zmizel v kokpitu. Zakroutila jsem hlavou. Tak se zdá, že James má opět skvělou náladu. Všechno to bylo nějak špatně načasované.

Jako naschvál musel přijít právě ve chvíli, kdy jsem se bavila s piloty. Ale vždyť o nic nešlo. Bylo

to jen nevinné flirtování s kolegy. Jenže jemu k tomu, aby začal žárlit, zřejmě

stačí málo.

Vyšla jsem z kuchyňky, abych uvítala své tři cestující. Nejdříve jsem se zastavila u Jamese. Byl

na svém obvyklém místě, ve tváři nečitelný výraz, v rukách neotevřenou láhev s vodou.

„Můžu vám něco přinést, pane Cavendishi? Nechtěl byste si svléknout sako?“

Vstal, vešel do uličky a dotkl se mě ramenem. Tentokrát jsem neustoupila a trpělivě čekala,

dokud si nesvlékl sako. Když jsem ho věšela na věšák, všimla jsem si značky Burberry. Opatrně

jsem ho uhladila, aby se náhodou nepomačkalo.

„Říkal ti krasavice. Kolik z tvé krásy viděl, Bianco?“ zeptal se mě upjatým hlasem.

Nešťastně jsem se na něho podívala. „Nemám ani tušení, o čem mluvíte, pane Cavendishi, ale teď

rozhodně není čas to řešit. Musím vás upozornit, že jsem v práci.“

Pevně zaťal zuby. „Ať už jsi s těmi piloty dělala cokoliv, jako práce mi to tedy rozhodně

nepřipadalo.“

Jeho hněv mě nepřinutil k tomu, abych se přikrčila, jak bych sama od sebe očekávala, ale nutil

mě bojovat.

„Nebuď směšný. Jsem v práci a to jsou mí kolegové, kteří se ke mně chovali přátelsky. Kromě

postele mě nemáš co

ovládat, Jamesi.“ Mluvila jsem tichým, ale rozzlobeným hlasem. „A už vůbec mě nemáš co

kontrolovat, když jsem v práci.“

Pevně zavřel oči, za okamžik je zase otevřel a zdálo se, že se ovládá trochu méně než před chvílí.

„Nenávidím to. Nemáš ani tušení, jak moc to nenávidím,“ řekl tiše a sedl si zpátky na své

sedadlo. Zaklonil hlavu, opřel si ji o polstrování a zavřel oči.

Nechala jsem ho být a věnovala se zbývajícím dvěma cestujícím první třídy, kteří seděli v

řadě za sebou. Když jsem ho cestou do kuchyňky, kde jsem měla připravit dvě whisky a kolu,

míjela, šlehla jsem po něm uraženým pohledem.

Nechal oči zavřené, i když jsme začali stoupat do vzduchu. Zamračeně jsem ho pozorovala.

Stephan se nechápavě díval z jednoho na druhého.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se.

Mírně jsem pokrčila rameny. „Nevím. Asi se mu nelíbí, když se bavím s Damienem a

Murphym. Jenže jsme staří přátelé a Jamese znám sotva týden. Někdy mu vůbec nerozumím.“

Stephan si povzdychl. „Říkal jsem Damienovi, že s někým chodíš. Zdálo se mi, že to vzal

dobře, ale možná mě tak docela nepochopil. Ty přece víš, že o tebe měl vždycky zájem.“

Nechápavě jsem se na něho podívala. „Damien má zájem o každou ženskou, kterou potká. Co to

ale s tím má společného?“

Stephan se na mě významně podíval, ale pak zakroutil hlavou. „To je jedno. Jakmile James

zjistí, že jsi k Damienovým snahám zcela imunní, jsem si jistý, že se začne chovat rozumněji.“

Převrátila jsem oči. Pokud jsem si stačila všimnout, tak být rozumný, to James neměl ve svém

repertoáru.

Jakmile jsme vystoupali do letové výšky, vstala jsem a svižně se pustila do práce, i když pak budu mít celé hodiny, které budu muset nějak přečkat.

Zůstala jsem stát vedle Jamese, který se stále nehýbal, a zvažovala, zda se mám zeptat, jestli

něco nepotřebuje, nebo ho nechat trucovat a prostě si ho nevšímat. Předstíral, že spí, ale já jsem

věděla, že to není pravda. Měl pevně sevřené rty a zaťaté pěsti.

Usoudila jsem, že nejdříve obsloužím ostatní cestující, a rozhodnutí nechám na později.

Přinesla jsem další dvě whisky a další dvě láhve vody, ale pak už jsem se musela zastavit u

Jamese.

Posadila jsem se na prázdné sedadlo vedle něho, ale on stále nereagoval. Jemně jsem se dotkla

jeho ruky, pak ramene.

„Pane Cavendishi?“ řekla jsem tiše.

„Copak jsem tě nevaroval, co by se mohlo stát, když se mě budeš dotýkat před ostatními

lidmi?“ zamumlal, aniž by otevřel oči.

Rozhlédla jsem se kolem sebe. „Nikdo nás nevidí, tak jsem myslela, že tohle se nepočítá.“

Jediným rychlým pohybem mě popadl za ruku a přitiskl si ji ke svému ztopořenému mužství.

Byl tvrdý, zcela připravený. Doslova mě to šokovalo. Prostě si sedí v letadle, vzrušený tolik, až

to musí bolet…

„To ti pořád takhle stojí?“ zeptala jsem se, zvědavá víc, než bych zřejmě měla.

Usmál se, ve tváři bolest. „Samozřejmě že ne, ale poslední dobou dost často.“

Zatímco mluvil, mírně se ke mně naklonil a já, aniž bych přemýšlela o tom, co svým činem

způsobím, jsem ho pevně sevřela. Zasténal.

Uvědomila jsem si, kde jsem, prudce jsem ucukla rukou a postavila se. Proboha, vždyť u Jamese

člověk nikdy neví,

čeho všeho je schopen. Překvapilo mě, jak málo se dokážu ovládat.

„Musím se vrátit do práce. Mám ti něco přinést?“ Ironicky se na mě podíval. Seděl teď s rukama

položený

ma na područkách koženého křesla a jeho ztopořené mužství bylo jasně zřetelné.

„Jestli se ptáš, zda bych si dal něco k pití, tak ne.“ Rychle jsem ho opustila. Věci se mi nějak začaly

vymykat

z rukou.

Pak jsem roznesla svačinu, což mi se třemi cestujícími zabralo jen pár minut. James jen přikývl, že

ano, že chce svačinu, ale jinak se ani nehnul.

Vysunula jsem jídelní stolek, což jsem dělávala celkem často, ale položit ho na tvrdý mužský

penis bylo pro mě něco zcela nového.

Jak jsem se k němu naklonila, vyslal ke mně vášnivý pohled.

Zatraceně temperamentní, vzrušující chlap, pomyslela jsem si omámeně.

Obsloužila jsem piloty a pak jsem roznesla několik dalších rund whisky s kolou. Zdálo se, že

oba cestující jsou už značně společensky unavení, ale pořád se ještě spolu v tichosti bavili a házeli

do sebe jeden drink za druhým.

Když jsem znovu vešla do kuchyňky, lekla jsem se tolik, až jsem poskočila a ruka mi vylétla k

hrudi.

„Damiene, polekal jsi mě,“ vyjekla jsem. Stephan pomáhal v zadní části letadla, a tak jsem

nečekala, že když odhrnu závěs, bude tam někdo stát.

Jen se usmál. „Promiň, krasavice. Jak to jde? Vidím, že máš skoro prázdno. Nenudíš se?“

Damien věděl, že mám ráda, když mám co dělat.

S úsměvem jsem přikývla. „Dva z cestujících jsou už poněkud v náladě. Sotva mluví, ale nezdá se,

že by chtěli pře

stat. Donesu jim ještě jeden drink, ale budu je muset upozornit, že to je poslední. Doufám, že to vezmou dobře.“

Roztáhl ruce. „Když bude nějaký problém a budeš potřebovat pomoct, dej mi vědět. Tyhle svaly

ti jsou zcela k dispozici,“ nabídl mi se smíchem.

Jen jsem se usmála. „To nebude třeba. Jen mě budou po zbytek letu probodávat nenávistným

pohledem.“

„Stephan mi říkal, že se s někým vídáš. Myslel jsem si, že ty nerandíš… A taky mi říkal, že to

je vážné. Je to pravda?“ zeptal se mě. Docela osobní otázka, do které mu nic není, pomyslela jsem si. A

zrovna v tu nejnevhodnější chvíli.

Rozladěně jsem zakroutila hlavou. Bylo více než pravděpodobné, že James nás zpoza závěsu

slyší. Nechtěla jsem, aby si myslel, že lidem vykládám pohádky o našem čistě sexuálním vztahu,

a tak jsem kapitána rychle opravila.

„Vážné? To jistě ne. Známe se sotva týden. A vlastně spolu tak docela nerandíme. Je to…

komplikované.“

Zdálo se, že Damiena mé vysvětlení potěšilo. Nebýt toho, že James seděl jen kousek ode mě a já

jsem nechtěla, aby si myslel, že o našem vztahu rozhlašuju bůhvíco, nikdy bych mu na jeho otázku neodpověděla.

Damien byl ten typ muže, který sice může být můj přítel, ale rozhodně bych se mu nikdy nesvěřovala se svými osobními záležitostmi. Podle jeho reakce jsem měla pocit, že jsem toho řekla až

příliš. Zářil jako sluníčko.

„Aha. Takže neplánuješ zlomit mi srdce dřív, než po tobě pořádně vyjedu?“ dělal si ze mě legraci.

Sjela jsem ho přísným pohledem. „Ty jsi nepolepšitelný, Damiene.“

„V tom máš pravdu.“ A než zmizel zpátky v kokpitu, lišácky na mě mrkl.

Jakmile odešel, zamířila jsem na toaletu. Zavírala jsem za sebou dveře, když do mě vrazilo

pevné tělo a zatlačilo mě dovnitř.

James za námi zavřel dveře a zamkl. Ve tváři měl divoký výraz. Popadl mě za ruce a přitáhl k zrcadlu tak, že jsem v něm viděla svůj odraz s ním za mnou.

Automaticky jsem natáhla ruce a chytila se bočních madel na umyvadle.

„Takže to není vážné?“ zavrčel a vykasal mi sukni až k pasu.

Zezadu se ke mně přitiskl a já jsem cítila jeho ztopořené mužství, a to i přes vrstvy jeho

oblečení a svých kalhotek. Začal se o mě třít a hbitými prsty rozepínal knoflíky pracovní košile.

Vestu jsem si svlékla, takže mu nestálo v cestě nic než jen tenká látka. Mírně zatáhl za vázanku, ale

nechal ji uvázanou. Rozepnul mi košili a odhalil ňadra v krajkové podprsence. Uvolnil přední

sponu a těžké obliny ňader vyklouzly ven, vydány zcela napospas jeho rukou. Potěžkal je v

dlaních a mezi prsty třel citlivé bradavky, dokud neztuhly jako dva drahokamy. Každý pohyb

doprovázel hladovým pohledem. „Máš zvláštní interpretaci slova vážné, Bianco,“ mumlal, zatímco

mě dráždil konečky prstů. Jedno ňadro uvolnil a já jsem cítila, jak mě přes kalhotky začíná laskat

mezi stehny. Najednou vklouzl rukou pod tenkou krajku a prudce škubl. Spodní prádlo, které mu

zůstalo v sevřených prstech, si strčil do kapsy a pak jednou rukou osvobodil svůj pevný

a dlouhý penis.

Nasměroval ho přímo mezi má stehna a pak do mě jediným prudkým pohybem vnikl.

Zmocnila se mě tak opojná rozkoš, že jsem ji už nedokázala snést a se slastným zasténáním jsem

zavřela oči.

„Otevři oči! Připadá ti to dost vážné?“ zeptal se mě a tvrdě do mě přirazil.

Jen jsem zasténala a vyšla mu v ústrety. Začal divoce přirážet, klouzal sem a tam, až se jeho

pohyby ustálily ve zběsilém rytmu.

„Odpověz mi! Připadá ti to dost vážné?“ zeptal se mě znovu.

Nedokázala jsem ze sebe vypravit ani slovo. Netušila jsem, jak to dělá. Moje mysl byla jako v

husté mlze, zcela neschopná jasného myšlení.

„Aano, připadá mi to vávážné,“ dostala jsem ze sebe, zatímco on do mě zezadu stále

nemilosrdně přirážel.

Zavrčel jako zvíře, popadl mě za vlasy a přitáhl si mou hlavu dozadu, dokud jsem se mu

zátylkem nedotýkala ramene. Stála jsem zakloněná skoro v nemožné poloze. Divoce se přisál k

mému hrdlu a zanechal za sebou svou značku. Náhle se mě zmocnil tak prudký orgasmus, až jsem

myslela, že jsem oslepla. Když se mi zaostřil zrak a já jsem opět viděla, ještě stále do mě vrážel svůj dlouhý úd, i když poně

kud zmírnil tempo.

„Když se tě někdo bude ptát, tak řekneš, že jsi zadaná. Myslel jsem, že tohle jsme si vysvětlili

docela jasně,“ mumlal a stále mě nemilosrdně píchal.

„Já… já…, “ snažila jsem se promluvit, ale marně. Začal mě prstem dráždit po klitorisu a znovu

mě udělal.

Neznal slitování. Znovu a znovu mě přiváděl k orgasmu a mocně do mě vrážel svůj pevný a

dlouhý klacek.

Trestá mě rozkoší, pomyslela jsem si omámeně.

„Prosím, už dost,“ dostala jsem ze sebe po dalším prudkém vyvrcholení.

„Řekni mi, komu patříš!“ rozkázal mi chladným hlasem, v němž nebylo místo pro soucit.

James právě teď nebyl doma. Něčeho takového byl schopný jedině pan Cavendish.

„Jsem vaše, pane Cavendishi. Když jsem se s vámi seznámila, byla jsem panna. Vzpomínáte si?

To vy jste mě zbavil panenství. To vy jste mi ukázal, co je to rozkoš. Kdybych někdy chtěla

někoho jiného, už nikdy nebudu nedotknutá.“

Nedokázala jsem se zbavit zoufalství, které se mi zračilo v hlase.

Se zvířecím výkřikem se udělal, v očích stále divoký žár. I když do mě přestal přirážet, jeho penis

se uvnitř mého

těla ještě dlouho divoce zmítal.

„Jestli budeš mít ještě někdy nějaký problém s pochopením, jak na tom jsme, dej mi vědět,“ řekl

mi drsně. „Tohle je vážné, Bianco. Do hajzlu, snad ještě nikdy v životě jsem to nemyslel vážněji.“

Kapitola 29

Pan Laskavý

James mi začal upravovat oblečení dřív, než ze mě vyklouzl. Zapnul mi podprsenku a upravil v

ní prsa tak, jako by to dělával každý den. Zapnul knoflíčky u košile, narovnal vázanku a upravil mi

límeček. Uhladil mi vlasy

a pak i své.

Všimla jsem si, že je naprosto klidný. Vlasy měl dokonalé, a dokonce i kravata visela přesně

na svém místě, jako by se vůbec nic nestalo. Zato já jsem vypadala jako někdo, komu právě z hlavy

vyšukali mozek. Přesně tak jsem mu to řekla.

Zasmál se. Byl to hluboký, spokojený smích.

„To určitě ne,“ namítl. „Vlastně jsem se celou dobu snažil, aby se ti v té tvojí hlavě spíše

rozsvítilo.“ Najednou měl mnohem lepší náladu.

„Už ti někdy někdo řekl, že jsi pěkný mizera?“

Nejdříve se zatvářil ublíženě, ale pak zamyšleně. „Přesně takhle ne, ale určitě si to mnozí myslí.

Ale hádat se s nimi nebudu.“ Zatímco mluvil, vyklouzl ze mě ven. Celou dobu mě upřeně

pozoroval.

Zachvěla jsem se. „Musím se vrátit do práce,“ řekla jsem, když mě začal omývat, přičemž použil

papírové ubrousky a malé umyvadlo.

Když se naklonil, aby ubrousek namočil do vody, políbil mě na krk.

„Chtěl bych tě zase šukat, Bianco,“ mumlal se rty přitisknutými k mému hrdlu. „Ale zítra ti

chci ukázat čtvrté poschodí, takže dneska jsi v bezpečí. Jestli jsem byl příliš hrubý, pak je mi to

líto.“

Tázavě jsem se na něho podívala. „Čtvrté poschodí?“ Jeho hlas byl bez jakékoliv emoce. „To je místo, kde je

naše herna, lásko.“ Upravil mi sukni a uhladil ji. Zachvěla jsem se.

„Nemám žádné kalhotky,“ řekla jsem jen tak mimochodem.

„Já vím. Mám je v kapse,“ odvětil nevzrušeně a zapnul si poklopec u kalhot.

Upřeně jsem pozorovala každý jeho pohyb. Mé oči fascinovaně sledovaly vlhký penis, který si

strčil do kalhot.

„Mohla bych ti ho olízat,“ navrhla jsem, když jsem viděla, jak ten nástroj rozkoše mizí v

kalhotách, a jazykem jsem si navlhčila rty. Měla jsem neovladatelnou chuť to udělat teď a tady.

Ztuhl a upřeně mě v zrcadle pozoroval jako ostříž. Zvedl ruku a do pusy mi strčil ukazovák.

Ochotně jsem ho začala sát. Začal prst strkat dovnitř a zase ven. Napodoboval milostný akt.

„Přitlač,“ řekl a já jsem poslechla. „Použij zuby.“ Udělala jsem to a z jeho hrdla unikl souhlasný

zvuk. „Zítra se ti vymrdám do pusy. Ale ne dřív, dokud ti po

řádně nevyjebu tu tvoji nadrženou kundu.“ Při těch slovech vytáhl prst z mé pusy.

Při jeho hrubých výrazech jsem sebou trhla, ale podivným způsobem mě vzrušovaly. Vlastně

se mi to líbilo.

„Máš pěkně obscénní jazyk,“ řekla jsem touhou zastřeným hlasem.

Usmál se. „Mám to brát jako pozvání. Chceš snad, abych tě hned tady vylízal? Jsem si jistý, že

udělat tě mi nezabere moc času.“

Zakroutila jsem hlavou a snažila jsem se soustředit na fakt, že jsem v práci a že bych měla jít

něco dělat.

„Musím jít.“

Jízlivě se pousmál. „Kdyby si někdo stěžoval, můžeš přece říct, že jsi obsluhovala zákazníka.“

Nad jeho dvojsmyslnými výrazy jsem jen ohrnula nos, otevřela dveře a vyšla ven do

chodbičky. Dveře jsem za sebou zase zavřela a doufala, že James chvíli počká, než mě bude

následovat.

Když jsem odhrnula závěs kuchyňky, uviděla jsem Stephana, který pro cestující první třídy

připravoval další whisky s kolou.

„Promiň,“ zamumlala jsem a přistoupila ke stolku. Podíval se na mě se suchým pousmáním. „Ty

prostě nic

neděláš polovičatě. Od naprostého celibátu k divokému sexu na toaletách. Jsi zlobivá holka,

holubičko,“ řekl, ale přitom se usmíval.

Odešel z kuchyňky, aby roznesl pití, a když se vrátil, ještě stále jsem se červenala.

James se k nám přidal a zezadu mě objal. Zřejmě zcela ignoroval fakt, že jsem v práci.

Pokusila jsem se od něho odtáhnout. „Jamesi, já musím pracovat.“

Jen mě pevněji sevřel a políbil mě na krk.

„Co to do tebe vjelo?“ zeptala jsem se rozzlobeně. „Když zůstanete tady v kuchyňce, všechno

bude v po

řádku,“ ujistil mě Stephan s chápavým úsměvem. „Letadlo je skoro prázdné a ten pár z první

třídy se právě odebral na toalety v zadní části paluby. Nezdá se, že by se jen tak brzy vrátili.

Takže muchlování je povoleno, hrdličky.“

Upřeně jsem se na něho podívala. „Máš pocit, že tohle je moudré, Stephane?“

Jen pokrčil rameny. „Něco jiného by bylo, kdyby letadlo bylo plné. Když se to nikdo nedozví,

komu to ublíží?“

James jeho slova zřejmě pochopil jako výzvu a silně se ke mně přitlačil.

Dloubla jsem do něho lokty. Ani se nepohnul.

„Co ostatní členové posádky. Každou chvíli za mnou někdo může přijít.“

James mě políbil na temeno hlavy a rukama mě objal okolo pasu. Co vyšel z toalety, neřekl

ani slovo. Nevěděla jsem, co si myslí. Jediné, co jsem mohla říct jistě, bylo, že byl najednou vlídný a

umazlený jako malé kotě.

Stephan zakroutil hlavou. „Tak o tom pochybuju. Melissa tě nesnáší, a navíc moc dobře ví, že

mě totálně vytočila, takže nebude mít odvahu sem přijít. Jen klid. Ostatní mají co dělat a kromě

toho by to jistě pochopili. Copak si skutečně myslíš, že jsi první, která má sex během letu? Vítej

mezi námi v klubu.“

Překvapilo mě, co Stephan řekl o Melisse, ale než jsem se mohla zeptat, byli jsme vyrušeni.

Uprostřed naší konverzace se v kuchyňce náhle objevil Murphy a šklebil se od ucha k uchu.

„Zvážila jsi naši nabídku, Bianco?“ zeptal se žoviálně, přičemž Jamesovi nevěnoval sebemenší

pozornost.

Zezadu mě pevně objala silná ruka a zastavila se těsně pod mým pravým prsem.

Usmála jsem se na Murphyho a doufala, že James nepožene celou věc do krajností.

„Murphy, můžu tě ujistit, že tady jen zbytečně marníš čas,“ řekl mu Stephan s přátelským

úsměvem.

Murphy se zatvářil ublíženě. „Chceš mi snad říct, že nejsem tak sexy, jak si o sobě myslím?“

Zasmáli jsme se. Otočila jsem se a viděla, že dokonce i James se usmívá. Murphy odešel na toaletu.

„Tak vidíš, pane Překrásný, není tak špatný, jak sis myslel,“ řekla jsem. Jamesův úsměv se rozplynul. „To není ten, který mi vadí,“ prohlásil.

Jak je vůbec možné, že tak krásný muž si je tolik nejistý sám sebou? pomyslela jsem si.

Věděla jsem, že James z Murphyho nemá obavy, ale udivovalo mě, že žárlí na Damiena.

„Jsi to nejúžasnější stvoření na zemi. Jak je možné, že nevíš, že jsi nejlepší ze všech mužů?“ řekla

jsem tiše a on mě obdařil rozzářeným úsměvem.

Sklonil se a zmocnil se mých úst dřív, než jsem mohla cokoliv namítnout. Nejdříve jsem váhala

přijmout mimo postel tak žhavý polibek, ale podlehnout mu bylo tak snadné. Když se odtrhl od

mých úst, přisál se ke krku, kde mě něžně kousal. Pak se znovu přisál k mým ústům a hladově do

nich vnikl horkým jazykem.

Když ho vytáhl, zklamaně jsem zasténala.

„Řekni mi to ještě jednou,“ mumlal se rty u mých vlhkých úst.

„I ten největší supermodel vedle tebe vypadá jako nějaká chudinka. Žádný muž se s tebou

nemůže srovnávat. Proč bych se obtěžovala s někým jiným, když mám tebe?“ Jakmile jsem

dokončila větu, znovu mě začal vášnivě líbat.

Uvědomila jsem si, že jsem našla Jamesovo slabé místo. Mluvila jsem čisto čistou pravdu, ale teď

už vím, že ji můžu použít jako tajnou zbraň. Pochybuju, že zůstane stále stejně naštvaný, když mu ji

zopakuju.

Nemám ani tušení, jak dlouho jsme se muchlali jako dva puberťáci, když se ode mě znovu odtáhl.

Otočila jsem se a uviděla udivený pohled kapitána Damiena a pobavený Stephanův úsměv.

„Ahoj,“ mumlala jsem polibky nateklými rty. Ti dva vypadali, že na nás už delší dobu mluvili,

ale já jsem si jich ani nevšimla.

James mě znovu zezadu objal, jeho ruce pod mými prsy, jen kousek od toho, aby jeho objetí

bylo nevhodné. Políbil mě na krk a jemně mě kousl. Něco takového se ve společnosti nedělalo,

ale já jsem věděla, že jemu to je jedno.

Natáhl svou dlouhou ruku k Damienovi. „Ahoj. Jsem James Cavendish. Přítel Biancy.“

Damien se zdál zaskočený, ale přijal nabízenou ruku a potřásl si s ní. „Ach tak, přítel. No dobrá.

Já jsem Damien. Rád tě poznávám. Musí na tobě být něco zvláštního, když ti Bianca dala šanci.“

James mě znovu políbil na krk a přisál se tak, až mi po jeho rtech zůstal cucflek.

Nepříjemně jsem se ošila. Jeho chování se mi vůbec nelíbilo.

„Jsme pro sebe jako stvořeni. Je to prostě tak. Bianca mi právě před chvílí řekla, že vedle mě

žádný jiný muž nemá šanci.“ Jeho hlas zněl vlídně a přátelsky, ale když jsem se otočila a podívala

se mu do očí, viděla jsem výraz nebezpečného predátora, který si chrání svou kořist.

Dloubla jsem ho loktem do žeber. Nemohla jsem uvěřit tomu, že to skutečně řekl. Cítila jsem,

jak rudnu.

Damien si odkašlal. „No, tak se zdá, že raději půjdu. Uvidíme se později,“ řekl a odešel.

Kypěla jsem vzteky.

James mě znovu začal líbat na krk.

Snažila jsem se mu dozadu dupnout na nohu, ale minula jsem. „To jsi přehnal, Jamesi. Úplně jsi

mě ztrapnil. Nemůžeš proti mně používat věci, které jsem ti řekla. Jestli to tak půjde dál, už nikdy

ti nic podobného neřeknu.“

Se rty přitisknutými k mému krku mumlal něco jako omluvu. „Promiň, ale potom, co jsi mu

řekla dříve, jsem to musel udělat. Víckrát se to nestane. Odpustíš mi?“

Jeho zuby sevřely můj ušní lalůček a pro mě bylo těžké se soustředit.

„Musíš se vrátit na své místo,“ řekla jsem rozechvělým hlasem.

Jeho ruce se posunuly výš a velké dlaně sevřely má ňadra. Polekaně jsem vyjekla a rozhlédla

se kolem sebe, ale nikdo tam nebyl. Byli jsme sami. Vůbec jsem neslyšela, kdy Stephan odešel.

„Miluju tvá prsa. Zítra je uvězním stříbrnými sponami. Jestli mi to dovolíš, v bradavkách ti

udělám piercing. Bylo by to krásné, mít tě takhle označkovanou.“

Věděla jsem, že se mě snaží rozptýlit, ale rovněž jsem věděla, že jeho taktika funguje. Zdálo se,

že tyhle věci dělá zcela běžně. Byla jsem šokována. Nikdy v životě mě nenapadlo, že bych něco

takového udělala. A on se nabízel, že mi to udělá sám.

„Ty bys mi to udělal sám? A udělal bys to i sám sobě?“ Zamumlal za mými zády, že ano a pevně

mi sevřel prsa. „Něco takového ti udělám jedině sám. Nikomu bych ne

dovolil, aby se tě dotýkal. To bude práce jedině pro mě.“ Zatímco mluvil, bolestivě mě štípl do

bradavek.

„Už jsi to někdy dělal?“ zeptala jsem se opatrně a automaticky se k němu vyklenula. Ve skutečnosti jsem piercing nechtěla. Spíše jsem byla zvědavá, jak je v této oblasti zkušený.

Tvrdým penisem se mi zezadu otřel o zadek. „Jsem řádně proškolený, nemusíš se bát. Neslibuju, že to nebude bolet, ale udělám všechno, aby bolest byla snesitelná.“

Všimla jsem si, že mi na mou otázku vlastně neodpověděl. Najednou jsem před sebou viděla dlouhý zástup jeho milenek, které mají v bradavkách stříbrné kroužky ještě

dlouho poté, co se s nimi James rozešel. Nicméně když jsem vzala v úvahu, jak dobrý je v posteli, usoudila jsem, že bolest z piercingu je jen malou cenou za všechnu tu rozkoš, kterou dokáže poskytnout.

„Děláš piercing všem svým milenkám?“

Odfrkl si. „Ty máš ale nápady. Samozřejmě že ne.“ „Jen svým favoritkám?“ zeptala jsem se

napůl v žertu.

„Mám jen jednu favoritku,“ zamumlal a přisál se mi ke krku.

„Jak se jmenuje?“ pokračovala jsem ve výslechu otrávená, že na mé otázky neodpovídá přímo.

Štípl mě do bradavek tak silně, až jsem tiše vykřikla. „Mluvím o tobě, ty trdlo. A abych konečně

ukončil nekonečný vodopád tvých dotěrných otázek, tak jsem dělal piercing třem svým milenkám.

Teď si ale myslím, že je v otázkách řada na mě. Pokud si dobře vzpomínám na naši domluvu,

tak je to tak správné. Za každou mou odpověď jedna od tebe. Měla jsi někdy něco s kapitánem

Damienem?“

Už už jsem chtěla začít protestovat, ale když položil otázku, oddychla jsem si a s klidným srdcem

odpověděla: „Ne, nikdy.“

„Ale on s tebou chtěl chodit, je to tak?“

„To jsou dvě otázky,“ řekla jsem s úsměvem.

„Pokud vím, tak já jsem také odpověděl více než na jednu.“

Povzdechla jsem si. „Ano. Když jsme se poznali, tak se mnou zřejmě měl své úmysly, ale když

jsem mu jasně a srozumitelně řekla ne, stali se z nás přátelé. Jeho city, pokud vůbec nějaké

existují, jsou jen platonické.“

„Proč jsi mu řekla ne? Mám pocit, že je ti sympatický.“ Otočila jsem hlavu, abych se na něho

významně podí

vala. „Prostě jsem neměla zájem. Zdá se, že mě dokáže zaujmout jen velice zvláštní typ muže.“

Přitiskl se k mému hrdlu a spokojeně zamručel.

Kapitola 30

Pan Ukojený

Když jsme se před přistáním usadili na svá místa, vzpomněla jsem si, že jsem se chtěla Stephana zeptat na něco zvláštního, co předtím řekl.

„Co Melissa provedla, že tě tak vytočila? A pročs mi to hned neřekl?“ zeptala jsem se ho. Nikdy jsme před sebou neměli žádné tajnosti, a tak jsem chtěla vědět, co se vlastně stalo.

Nepatrně zrudl. „Je to velmi nechutný příběh a popravdě řečeno jsem tě chtěl té špíny ušetřit.

Vím, že už nejsi panna, ale to, co jsem viděl, zhnusilo dokonce i mě, tak jsem tě nechtěl zbytečně

rozrušovat.“

Jeho slova samozřejmě ještě povzbudila mou zvědavost.

„Tak co se stalo?“

Ušklíbl se. „Minulý týden jsem vešel do kokpitu a byla tam Melissa. No, a za letu orálně

uspokojovala kapitána Petera.“

Zalapala jsem po dechu a Stephan jen znechuceně přikývl.

„A kde byl druhý pilot?“ zeptala jsem, aniž bych věděla, proč zrovna tohle je první otázka, která

mě napadla.

„Prostě seděl na svém místě, ale zdálo se, že mu to není zrovna příjemné. Myslím, že Melissa doufala, že se k nim přidá, ale zřejmě jí to nevyšlo. A pak, když viděla tvoje hodinky, jsem ji slyšel, jak se v zadní kuchyňce baví s Brendou a s Jakem. Představ si, že měla tu drzost a chtěla na ředitelství upozornit, že bereš od cestujících dárky. Navíc naznačovala, že James ti ty hodinky daroval za jisté služby, které jsi mu prokazovala na toaletě.“

Doslova mi spadla čelist.

„Ta prolhaná mrcha,“ zhnuseně jsem si ulevila. Konejšivě mě vzal za ruku. „Vyřídil jsem si to s

ní. Nej

dříve ze všeho jsem ji před všemi konfrontoval, aby věděli, že je to prolhaná lhářka. Nedalo mi

moc práce, abych jim vysvětlil, že ti prostě jen závidí. Jake a Brenda mě dobře znají, a tak vědí, že

mi můžou věřit. A pak jsem zařídil, aby se všichni dozvěděli, co jsem viděl Melissu dělat v kokpitu.

Měla v sobě alespoň natolik slušnosti, že se tvářila zahanbeně. Také jsem si promluvil s druhým

pilotem a ten mi slíbil, že pokud bude třeba a budu muset o tom sepsat zprávu, podepíše se mi

pod ni. Melissa moc dobře ví, že když bude roznášet blbé kecy, nechám ji vyhodit. Může být ráda,

že jsem to ještě neudělal. Stačí, když si na to vzpomenu, a doslova se třesu vzteky.“

Vděčně jsem mu sevřela ruku. Byla jsem ráda, že mám přítele, na kterého se můžu

stoprocentně spolehnout.

„Díky bohu, že takových, jako je Melissa, není víc,“ řekla jsem a ukončila tím toto téma.

„James je do tebe úplně zblázněný,“ zašeptal Stephan. Blázen, to on rozhodně je, pomyslela jsem si,

ale nijak jsem

jeho postřeh nekomentovala.

Nejdříve jsem se Stephanem chtěla probrat každý zneklidňující detail našeho podivného vztahu s Jamesem, ale pak jsem se rozhodla, že raději budu zticha. Nejenže by jako

můj hrdina začal proti Jamesovi bojovat, ale byl by z toho všeho smutný.

Když jsme s celou posádkou vyšli z letadla, James na mě už čekal.

„Pojedeš se mnou,“ suše mi oznámil.

Trochu jsem zpomalila a počkala, až nás ostatní předběhnou. „Nemůžu,“ odpověděla jsem

mu. „Všichni předpokládají, že pojedeme společně, a navíc se musím ubytovat. Mám v hotelu

rezervovaný pokoj.“

Zrudl a jeho krásná tvář se pokroutila do zlostného šklebu. Popadl mou tašku. „To přece není

třeba, Bianco. Budeš bydlet u mě.“

Našpulila jsem rty. „Nezačínej s tím zase.“

Mlčky šel vedle mě, dokud jsme skoro nedošli k autobusu, který čekal, že nás doveze na hotel.

„Dobře. Řidič tě vyzvedne v hotelu,“ řekl nakonec a podal mi mou tašku.

„Kdy?“ zeptala jsem se, ale on byl ke mně už otočený zády a odcházel.

Byla to zábavná jízda. Zdálo se, že Murphy je ve skvělé formě. Zajímalo by mě, zda by vesele

líčil i příběh o tom, jak během letu sledoval Melissu, která uspokojovala Damiena a potom se vrhla

na něho. Netušila jsem, jak takové věci fungují.

Sice jsem sama v sobě objevila chuť dělat nemravné věci, ale dělat to se dvěma muži najednou mi

připadalo zvrácené. Ať už na mě má James jakýkoliv vliv, byla jsem si jistá, že s něčím takovým

bych nikdy nesouhlasila.

Mé skandální myšlenky přerušil až Murphy, který se obrátil přímo na mě. „Neříkej mi, že ti

není ani trochu líto, že s námi dnes večer nebudeš! Přiznej to, miluješ nás!“ Když Murphy

hovořil, snažil se napodobit australský přízvuk svého přítele. Dělal to často a tvrdil, že když to

funguje u Damiena, musí to přece fungovat i u něj. Kdykoliv

Damien slyšel zvláštní zkomoleninu jeho hlasu, nepříjemně se ošil, což všem připadalo ještě

legračnější.

Usmála jsem se. „Měla jsem plány ještě dřív, než jsem věděla, že poletím s vámi dvěma,

Murphy. Však vy se už nějak zabavíte.“

„Tak řekni Jamesovi, ať přijde taky. Jestli má plány na romantický večer, přece je může odložit.“

Vzpomněla jsem si, že James má večer jisté povinnosti, a napadlo mě, že není důvod, abych

seděla sama ve svém hotelovém pokoji, ale že se také můžu trochu pobavit. Z vlastní zkušenosti

jsem věděla, že tihle dva piloti vydrží pít dlouho do noci a pak nemají ani ten nejmenší problém

brzy ráno vstát.

„Možná za vámi přijdu později,“ slíbila jsem.

Murphy vítězoslavně zavýskl. Setkala jsem se s Damienovým pohledem, a ten se na mě vřele

usmíval. Cítila jsem se trochu nepříjemně, ale přesně jsem nevěděla proč. S Murphym a Damienem

jsme prohýřili nejednu noc a vždy to bylo příjemné a přátelské setkání.

Možná se bojím toho, co na to řekne James, napadlo mě. Dorazili jsme na hotel a postupně dostávali

klíče k poko

jům. Všichni jsme postávali v hale a bavili se s hotelovým personálem. Murphy je přemlouval,

aby se k nám večer přidali a sešli jsme se v baru na rohu ulice. Jako vždy měl úspěch. Murphy

dokázal být svým způsobem stejně okouzlující jako Stephan.

„Slečno Karlssonová,“ ozvalo se za mnou tiše.

Udiveně jsem se otočila. Nebyl to běžný způsob, jak mě tady oslovovali. Překvapilo mě, že

jsem za sebou spatřila Clarka. Toho bych tady nečekala, ať už v New Yorku, nebo v hotelu. Vůbec

jsem nevěděla, že cestoval z Las Vegas spolu s Jamesem.

„Dobrý den, Clarku. Jak se vám daří?“ zeptala jsem se s úsměvem.

„Skvěle, slečno Karlssonová. Auto stojí před hotelem. Prosím, dovolte mi, abych vám vzal vaše

zavazadlo.“ A učinil tak, aniž by čekal na můj souhlas.

Stephan mě políbil na čelo. „Užij si to, holubičko. Kdybys něco potřebovala, tak zavolej.“

Bezmyšlenkovitě jsem přikývla. Cítila jsem na sobě zvědavé pohledy ostatních členů posádky.

Jen jsem jim mávla na rozloučenou a vyšla z hotelu.

James mi taky mohl říct, že myslel hned. Zřejmě se bál, že bych odmítla, a tak raději mlčel. Jenže

to se mi vůbec nezamlouvalo.

Když jsem dohonila Clarka, moje taška už byla v kufru auta a řidič stál před otevřenými dveřmi.

Byl velmi rychlý. Jakmile jsem nasedala do limuzíny, usmála jsem se na něho. Vtom mě popadla něčí

pevná ruka a prudce mě přitáhla na teď už známý Jamesův klín. Pevně mě objal a rty vášnivě

přitiskl k mému hrdlu.

„To místo se ti líbí, co?“ zeptala jsem se, přičemž jsem mluvila o místě na krku, které právě

líbal.

„Přesně tak,“ mumlal. „Líbí se mi všechna místa na tvém těle.“

Převrátila jsem oči. „My oba si potřebujeme odpočinout,“ řekla jsem mu tak trochu znepokojená

jeho plány.

„To můžeme až potom. Umírám touhou, abych ti něco ukázal. Veškeré mé sebeovládání je v

háji. A to si pomysli, že ještě donedávna jsem patřil k chlapům, kteří věří, že s odkládáním

milostného aktu se zvyšuje jeho účinnost.“

Užasle jsem se na něho podívala. „Skutečně?“

Začal se hlasitě smát a já jsem si nemohla pomoct a rozesmála jsem se také.

„Ano, ať už mi věříš, nebo ne. Tak to vypadá, že s tebou měním všechna svá pravidla, Bianco.“

Jamesův byt se sice nacházel jen pár minut jízdy od hotelu, ale mezi těmito dvěma bloky byl

nebetyčný rozdíl.

Minuli jsme vysokou budovu, když James řekl Clarkovi: „Jeďte, prosím, hned do garáže. Nechci

jít hlavním vchodem.“

Trochu mě to zamrzelo. Zase jsem se přesvědčila, že mě schovává. I když jsem věděla, že taková

byla naše dohoda, bodlo mě to u srdce. On se za mě styděl a já jsem k němu byla tak emocionálně

připoutaná, že jsem mu v ničem nedokázala odporovat.

Jednoho dne tohle všechno skončí, říkala jsem si v duchu. Jen těžko se se mnou bude dlouho

zahazovat. Letuška, i když z první třídy, je hluboko pod jeho úroveň. Jen jsem si svou bolest

přidala k dlouhému seznamu, proč pro mě bude lepší, když naše známost bude jen velice krátká aférka, i když intenzivní.

Clark nás zavezl do podzemní garáže, která byla pro New York typická. James mě rychle vytáhl z auta, které zastavilo před výtahem, aniž by počkal, až nám Clark otevře dveře.

„Uvidíme se přesně ve 21:45,“ řekl James směrem ke Clarkovi, když už mačkal knoflík výtahu. Clark beze slova nasedl zpátky do auta a odjel.

Dveře výtahu se otevřely a James mě vtáhl dovnitř. Z kapsy vytáhl elektronický klíč v podobě

karty a použil ho, aby se dostal do střešního apartmá.

Jak jinak než střešní apartmá, pomyslela jsem si.

„Něco pro tebe mám,“ řekl James. „Nevím, jestli se ti to bude hned zprvu líbit, ale byl bych rád,

kdybys tomu dala šanci.“

Znělo to podivně a já jsem jen zamrkala.

Usmál se na mě. „Vím, že je pro tebe v BDSM všechno nové. A jistě to není lehké. Také si

nejsem jistý, jestli je ode mě férové, že ti některé věci ukážu, aniž bych ti všechno pořádně

vysvětlil, ale já už jsem prostě takový. Podle mě

je vždycky lepší, když si člověk všechno vyzkouší sám na vlastní kůži. Ale teď pro tebe něco mám.

Je to pro mě velmi důležité a chci, abys to nosila.“

Našpulila jsem rty a podívala se na něho. „Je to nějaký druh piercingu?“ zeptala jsem se.

Zasmál se a přitáhl mě k sobě. Políbil mě na krk. Snažila jsem se ho od sebe odstrčit.

„Tohle není odpověď,“ namítla jsem.

„Ne, není to piercing, i když ti nemůžu slíbit, že tě k němu přestanu přemlouvat.“ Zatímco mluvil,

hnětl má ňadra.

„Jen aby bylo jasno, nebudu se vším souhlasit, aniž bych věděla, oč se jedná,“ upozornila jsem ho.

„Chci, abys byla moje, Bianco. Budeš má otrokyně lásky?“ zašeptal mi do ucha.

Na malou chvíli se mi zastavilo srdce. Ne že by mě podřízenost nějak děsila nebo šokovala, ale

když to řekl tak formálně, znělo to z jeho úst skoro jako vyznání.

„Přesně nevím, co to znamená, Jamesi,“ špitla jsem.

„To znamená, cokoliv budeme chtít. Pro mě to znamená, že se mi zcela podřídíš, že budeš moje a

že mi budeš naprosto věřit.“

Neměla jsem ani tušení, jak na tohle odpovědět, ale ani jsem nemusela, protože se právě

otevřely dveře výtahu a já jsem vstoupila do Jamesova ohromného apartmá.

V porovnání s obvyklými byty v New Yorku to byl až hříšně obrovský otevřený prostor. Jen z

chodby jsem viděla, že má nejméně tři poschodí.

Vybral si čistý moderní styl dekorace. Podlahy byly z tmavě šedého dřeva a prosklené stěny

propouštěly dostatek slunečního světla. Těžké vázy a draze vypadající umělecká díla dodávaly

jinak strohému prostoru barvu a rozměr. Skoro se zdálo, že podlaha a stěny jsou tady jen proto,

aby byly dokonalým rámem pro dokonalé umění.

„Je to krásné,“ řekla jsem, zatímco mě bez zastavení táhl opulentním prostorem. Procházeli jsme jednu místnost za druhou a já jsem se nestačila divit, kolik je tu místa.

„Takže se ti tady líbí?“ zeptal se a stále se díval ke dveřím, jako by na něco čekal.

„Ano. Máš skvělý vkus.“

Rozzářeně se usmál. „To tedy mám,“ řekl a podíval se na mě tak, až jsem se začervenala.

„Jsem rád, že se ti tady líbí.“

Vešli jsme do prostorné jídelny. James mě zavedl k oknu, ze kterého byl nádherný výhled na

Central Park.

„Zůstaň tady,“ řekl a zmizel ve dveřích po mé levici. Slyšela jsem, jak ve vedlejší místnosti s

někým mluví. Podle úsečné konverzace se zřejmě jednalo o personál.

Ještě stále jsem byla ohromená jak velikostí jeho bytu, tak jeho krásou. Prstem jsem přejela po

šedé desce obrovského stolu, který dominoval celé místnosti.

Uprostřed stála velká váza s nádhernou květinovou vazbou. Byly to orchideje různých barev

důmyslně usazené do karmínově rudé čtvercové ikebany.

Vrátila jsem se k oknu a kochala se výhledem na park, když vtom se vrátil James a v ruce nesl

malou čtverhrannou krabičku. Spokojeně se usmíval.

Kapitola 31

Pan Neposedný

Vzal mě za ruku a zase mě někam vlekl. „Ostatní pokoje ti ukážu až později,“ mumlal a bylo znát, že pospíchá. Vedl mě nahoru do posledního patra a potom dlouhou

chodbou.

„Tak se mi zdá, že uvidím jen jednu specifickou část tvého bytu,“ namítla jsem s povytaženým

obočím.

Vyslal ke mně smířlivý pohled. „Později tě tady provedu.“

Vtáhl mě do místnosti, která musela být hlavní ložnicí. Soudila jsem tak podle obrovské

postele. Závěsy byly rozhrnuté a z okna byl stejně úchvatný výhled na Central Park jako z jídelny,

jen o několik pater výš. Okna lemovala téměř celou zeď, od podlahy až ke stropu. Postel byla

mnohem modernější než ta, kterou jsem viděla v Las Vegas, s čistými liniemi, ale podle masivních

sloupků a čtverhranného tvaru jsem odhadovala, že obě mají stejnou funkci. Celá místnost byla

laděná do několika odstínů zelené v kombinaci s tmavě hnědým dřevem nábytku a podlah. Tím, že

celá jedna stěna byla prosklená a měla výhled na park, místnost připomínala spíše zimní zahradu.

„To je úchvatné,“ řekla jsem mu popravdě.

Zářivě se usmál. Bylo vidět, že ho má reakce potěšila.

Vedle otevřené koupelny jsem si všimla malých dveří bez kliky. Bylo to zvláštní, protože místo

ní tady byl osvětlený panel s knoflíkem. Ukázala jsem na ně. „To je výtah?“

Šibalsky se usmál. „Ano.“

„Nevěděla jsem, že máš v bytě výtah.“

„Vlastně jich tady je hned několik, ale tenhle je speciální. Už brzy ti ho ukážu. Nejdříve však chci,

aby sis klekla a zavřela oči.“

Překvapeně jsem se na něho podívala. Jako obvykle po mně požadoval něco zvláštního a choval

se přitom, jako by to byla ta nejběžnější věc na světě. Jeho nálady se měnily mrknutím oka a bylo

obtížné s ním držet krok.

Poslechla jsem ho a klekla si, protože jsme byli v jeho ložnici a připadalo mi naprosto přirozené, že

mi dává rozkazy. Zavřela jsem oči. Po malé chvíli jsem cítila, jak mi okolo

krku dává něco studeného.

Rozepnul knoflíček u mé pracovní blůzy a uvolnil límec. „Skvělé,“ zamumlal. „Můžeš ho nosit do

práce.“ A po těch slovech mi něco zasunul pod košili. „Dobře, otevři oči,“

řekl nakonec.

Poslechla jsem ho a on mě zvedl ze země a zavedl mě do světlé šatny, která byla asi tak dvakrát

větší než můj obývací pokoj. Všude visely draze vypadající a dokonale nažehlené pánské šaty.

Vonělo to tady přímo božsky, stejně jako James.

Postavil mě před obrovské zrcadlo a bez jediného slova mě začal svlékat. Nejdříve mi uvolnil

vázanku a pečlivě ji pověsil na věšák. Ukázal mi prostorné volné místo. „Tady budeš mít své věci.

Jestli budeš potřebovat více místa, uvolním ti ho.“

Trochu mě překvapilo, že si myslí, že si u něho nechám své šaty.

„Budu velice potěšen, když se necháš obléct od mé osobní stylistky. Je zbytečné, aby sis oblečení

vozila z Las Vegas

do New Yorku a zase zpátky. Zanedlouho se s tebou spojí a domluvíte si schůzku.“

„To je nesmysl. Nechci, abys mi kupoval oblečení,“ řekla jsem mu a snažila se nedat na sobě znát,

že jsem rozzlobená. „Vypadá to, jako bys mě tady chtěl držet.“

Povzdychl si. „Je to jen oblečení. Myslel jsem, že ohledně dárků jsme se spolu už domluvili. Nevidím důvod, proč bys měla dělat drahoty.“

Nesouhlasně jsem se zamračila.

„Prosím, ještě to zvaž. Můžeš se rozhodnout později. Teď máme před sebou důležitější věci.“

Když mi svlékl sako a vestu a rovněž je pověsil na ramínko, přestala jsem přemýšlet nad věcmi,

které mi najednou přišly jako nedůležité. Pak mi rozepnul několik knoflíčků u košile a rozevřel

výstřih, aby tak odhalil náhrdelník, jenž mi před chvílí zapnul okolo krku.

Byl překrásný. Jednalo se o stříbrný šperk, který vypadal mohutně a draze, ale přitom jsem ho

skoro necítila, tak byl lehoučký. Seděl mi přímo na klíčních kostech, těsně pod krkem. Měl pravdu.

Pod uniformou ho nikdo nemohl vidět. Náhrdelník měl uprostřed smyčku a na ní skvostný

diamant.

Zvedla jsem ruku a konečky prstů se ho v údivu dotkla. Vsunula jsem jeden prst do smyčky a

zatáhla za ni.

„Je překrásný,“ řekla jsem, ale byla jsem tak trochu v rozpacích. Nevěděla jsem, co má

symbolizovat.

„Nechal jsem ho vyrobit na zakázku podle obojků, které dříve nosili otroci.“

Po jeho slovech jsem ztuhla. Nosit náhrdelník, který se podobal obojku otroka, se mi příliš

nezamlouvalo. Najednou jsem měla nutkavou potřebu si ho sundat.

Vzal mě za ruce a přitáhl je podél těla, jako by tušil, co chci udělat.

„Prosím, vyslechni mě. Náš vztah je přece založený na dominanci a na podrobení. Je to pro

nás zcela přirozené. Říká nám to, kým skutečně jsme. Všechno záleží jen na nás. Rozumíš? Chci najít

rovnováhu, která bude vyhovovat nám oběma.“

Odhodlaně jsem zakroutila hlavou. „Ano, je to pro nás přirozené, ale jen v posteli. Nikde jinde,

rozumíš? Nejsi můj šéf a já nejsem tvůj otrok.“

Sklopil hlavu a zdálo se, že je zklamaný.

„Já přece nechci být tvůj šéf. Snažím se o vztah, který jsem ještě nikdy neměl, a tak je možné,

že někdy šlápnu vedle. Chci, abys věděla, že tě chápu a že tvé rozhodnutí budu zcela akceptovat.

Pokud udělám něco, co ti nebude vyhovovat, stačí, abys mi o tom řekla, a už se to nebude

opakovat. Ten náhrdelník jsem nechal udělat pro tebe, abys měla radost. Jmenuje se sice obojek

otroka, to ano, ale rozhodně to neznamená, že jsi můj otrok. Je to symbol toho, že patříš jen mně. Že

mi patří tvé tělo, které nedáš nikomu jinému. K náhrdelníku patří zámek a klíček, ale bez tvého

souhlasu bych ho nikdy nezamkl. Chci, abys ho nosila jen tak, a až budeš připravená, pak mi

řekla.“

Dlouze jsem na něho hleděla a přemýšlela o tom, co řekl. Nejvíce ze všeho mě překvapilo jeho

odhalení.

On chce vztah, který ještě nikdy neměl? Co tím zatraceně myslí? Zatřásla jsem hlavou a snažila se

soustředit.

„Co když nebudu nikdy připravená?“ zeptala jsem se. Téměř zlověstně se na mě usmál. „Budu

dělat všechno

proto, abych tě přesvědčil.“

Začal rozepínat zbylé knoflíčky mé košile. Nezastavila jsem ho, jen jsem hleděla na náhrdelník a

přemýšlela.

Pokračoval, dokud jsem před ním nestála jen v podvazcích a v punčochách. Dlouze se na mě

zahleděl do zrcadla, ale nakonec mě zbavil i těchto posledních kousků oblečení. Pak mi sundal hodinky, a dokonce i malé náušnice.

Můj první instinkt, když jsem se ocitla zcela nahá, byl skrýt si intimní partie rukama, ale pak jsem se zarazila. Věděla jsem, že by nebyl rád, a má touha potěšit ho každým dnem jen rostla.

Sáhl do šuplíku a vytáhl nevelký šátek z černé průhledné látky. Ovinul mi ho okolo pasu a připevnil stříbrným řetízkem. Padl mi skvěle, skoro jako by byl ušitý přímo pro mě. Odhaloval všechno, co mohl, takže kdybych na sobě neměla vůbec nic, výsledek by byl stejný, ale James si mě prohlížel spokojeným pohledem a oči mu majetnicky zářily.

Podle všeho se jednalo o část uniformy, která pro něho měla submisivní význam. Jen bůhví, kolik ženských do toho cáru látky už oblékal. Ze všech sil jsem se snažila na to nemyslet.

Vytáhl něco z kapsy. Nejdříve jsem se domnívala, že to je hezký stříbrný řetízek, ale když ho natáhl, uviděla jsem drobné klipsy. Pomocí nich mi řetízek připnul k náhrdelníku.

Zalapala jsem po dechu.

Několikrát protáhl řetízek smyčkou, dokud nebyl přesně tak dlouhý, aby drobné svorky na jeho

koncích sahaly přesně k bradavkám. Pak je připevnil, a zatímco mně se v hrdle v očekávání tajil

dech, jeho oči potemněly vášní. Vypadalo to jako nějaký obscénní druh ohlávky připevněný k

otrockému obojku…

Pak se chopil mých vlasů a vyčesal je do vysokého drdolu. Zdálo se, že se mě není schopný

přestat dotýkat. Hladil mě po ramenech, po bocích, v pase, ale jeho ruce si vždy našly cestu zpět

k mým ňadrům. Vždy zatáhl za řetízek, až jsem rozkoší přivírala oči.

„Jestli se ti svorky líbí, mohl by ti vyhovovat piercing. Po prvotní menší bolesti pak přináší jen

rozkoš.“ Dál si hrál s mými trýzněnými bradavkami, dokud jsem roztouženě nevydechla.

Vzal mě za řetízek, který připevnil k mému obojku, a vedl mě přes celou místnost k výtahu. Každičký krok a každičký pohyb mi do bradavek vysílal bolestnou rozkoš. Poslušně jsem ho následovala, bosa a skoro nahá, zatímco on byl stále zcela oblečený ve svých dokonalých šatech. Toužebně jsem se podívala k jeho obrovské posteli.

„Chci, abys mě vzal do postele,“ řekla jsem prosebným hlasem. Vypadala tak skvěle a já jsem byla tak roztoužená.

„Vezmu, lásko, ale všechno hezky popořadě,“ slíbil a vtáhl mě do otevřeného výtahu.

Výtah se začal bezhlučně pohybovat.

„Jak dlouho ta věc pojede?“ zeptala jsem se, když se mi zdálo, že jedeme celou věčnost.

„Jen čtyři patra.“ Výtah se konečně zastavil a dveře se potichu otevřely. James mě postrčil

ven. „Vítej ve čtvrtém poschodí, Bianco.“

Nejdříve jsme vešli do nevýrazné šedé chodby. Podlaha byla z hladkého šedého dřeva. Čistá bez

jediného kazu, ale poněkud monotónní.

Je to tady jako v žaláři, pomyslela jsem si a zachvěla se. Než jsme dorazili ke dveřím na konci

chodby, minuli

jsme dvě místnosti. Chtěla jsem se zeptat, co tam je, ale najednou jsem dostala strach. Hlavou mi

vířily divoké myšlenky a napadaly mě ty nejneuvěřitelnější možnosti, jako kdybychom se ocitli v

jiném století.

Co můžu vědět? Třeba tam má zavřené další ženské.

Při té myšlence jsem se zarazila, ale James prudce zatahal a já ho musela následovat.

„Tady není místo pro paličatost, Bianco.“

„Ano, pane Cavendishi,“ hlesla jsem roztřeseným hlasem.

Co tak strašného by se mi mohlo stát? ptala jsem se sama sebe a snažila se uklidnit.

Postrčil mě před sebe tak, abych viděla na celou místnost, do které jsme právě vstoupili. Trpělivě čekal. Dával mi čas, abych nějak strávila to, co jsem spatřila.

Skutečně to bylo místo na hraní. Podle toho, co jsem viděla, to byl vlhký sen každého

příznivce BDSM. Řetězy, biče, pouta. Po místnosti bylo rozestavěno několik mučících nářadí.

Nejdříve mou pozornost upoutala jakási houpačka po mé pravici. Bylo to nespočet kožených

řemínků a kovových spon, které mě fascinovaly. Bez přemýšlení jsem se k ní posunula.

James bedlivě sledoval každý můj pohled, každý můj pohyb. „Takže nejvíce se ti zalíbila

houpačka? Můžeme s ní začít. Protože to je tvá první návštěva čtvrtého patra, nechám tě vybrat.

Dnes mám dobrou náladu, a tak jsem se rozhodl být velkorysý.“

„Potrestáte mě?“ zeptala jsem se rozechvělým hlasem. Jen sykl a zavedl mě k houpačce. „Jestli

mě nebudeš po

slouchat, tak pak tě potrestám. Do té doby to považuj za lekci. Rozumíš?“

„Ano, pane Cavendishi.“ Postavil mě přímo k houpačce.

„Nehýbej se,“ řekl a jedno zápěstí mi vložil do silných kožených manžet. Pak je utáhl koženým

páskem s kovovou sponou. Ujistil se, že mě nic nedře a že manžeta není příliš pevně utažená.

Materiál, který jsem cítila okolo zápěstí, byl hebký a příjemný na dotek. Pak zručně upevnil i mé

druhé zápěstí. Ruce mi položil na kovovou mříž, kterou jsem měla nad hlavou.

„Vytáhni se,“ rozkázal mi.

Poslechla jsem ho a on mi mezi stehna vsunul široký hebký pás. Klekl si ke mně a já jsem ho

pozorovala, jak jeden kotník po druhém vkládá do stejných manžet, jaké jsem už měla okolo zápěstí.

Pak manžety připevnil i pod kolena,

ačkoliv materiál byl ještě měkčí a poddajnější, a stejně tak okolo loktů.

Napřímil se, chvíli mě pozoroval a pak nade mnou začal rychlými pohyby nastavovat

všechny kožené řemínky. Zdálo se, že přesně ví, co dělá. Jeho ruce bez zbytečného váhání

klouzaly od jedné spony ke druhé.

Když byl hotov, kousek poodstoupil, upravil si sako a netrpělivě si uvolnil kravatu.

„Pusť se mříží,“ rozkázal mi.

Zaváhala jsem. Měla jsem pocit, že když ho poslechnu, spadnu na zem.

„Teď,“ vyštěkl.

Ještě jednou jsem zaváhala, ale pak poslechla. Když jsem spadla do prostoru, připadala jsem si,

jako bych se vznášela. Hebké manžety a kožené řemínky mě přijaly do své náruče a bylo to mnohem

pohodlnější, než jsem se obávala.

Ruce jsem měla zavěšeny skoro u ramen, záda mírně vyklenutá a ňadra a břicho dekadentně

vystavené na odiv, nohy doširoka roztažené.

Snažila jsem se je dát alespoň trochu k sobě, ale marně. Kožené řemeny je držely příliš pevně.

James ke mně přistoupil blíže a chodidla mi vsunul do hebkých třmenů, které mé nohy roztáhly

ještě víc, i když jsem si myslela, že to ani není možné.

Z hrdla mi uniklo tiché zasténání.

Jen mě mírně zatáhl za stříbrný řetízek s klipsami, které svíraly mé bradavky, a zase

poodstoupil.

Viděla jsem, jak si pomalu rozepíná knoflíky u košile a obchází mě, takže se mi ocitl za zády.

Chtěla jsem otočit hlavu, abych viděla, co dělá, ale marně. Byla jsem tak pevně spoutaná, že jsem se

nemohla ani hnout. Pomyslela jsem si, že takhle se asi cítí moucha polapená do pavoučí sítě.

Kapitola 32

Pan Úžasný

Samozřejmě jsem neviděla, co dělá, ale podle zvuku kroků se mi zdálo, že došel do rohu místnosti.

Byl pryč několik dlouhých mučivých minut, než jsem ucítila, že stojí za mnou. Přiblížil se ke mně a nahou hrudí se třel o moje záda.

„Teď okusíš, jaké to je, když mi nebudeš důvěřovat,“ zašeptal mi do ucha a uvolnil popruh u zadku, čímž mi zcela odhalil pozadí.

Něčím mě plácl tak silně, až mi do očí bolestí vyhrkly slzy. Dostala jsem ještě dvě další rány.

Pak mě znovu obešel, ale tentokrát si stoupl dopředu, kde jsem ho mohla vidět. Byl bos a bez

košile, ale volné kalhoty, pod nimiž se jasně rýsovalo ztopořené mužství, si stále nechal na sobě. S

rukama založenýma na prsou se doširoka rozkročil a mlčky mě pozoroval. Na ramenech a na

pažích se mu jasně rýsovaly pevné svaly.

Hltal mě hladovým, i když vážným pohledem.

V ruce držel podivný předmět ve tvaru čtverhranné lopatky. Připomínal nástroj, který se kdysi

používal ve škole k potrestání zlobivých žáků.

Přistoupil ke mně blíže a políbil mě na čelo.

„Jsi nádherná,“ zamumlal se rty na mé pokožce.

Zavrtěla jsem se. Nutně jsem potřebovala fyzický kontakt. Jednu ruku položil na vnitřní stranu mého stehna, jen kousek od vlhké štěrbinky. Bylo to trýznění cítit jeho dlaň tak blízko místa, kde mě spalovala mučivá vášeň. Pokožka pod jeho dotekem žhnula jako v ohni.

Najednou, zcela nečekaně, se napřáhl a druhou rukou mě plácl tak silně, až to zaštípalo.

Udělal krok dozadu, vzal mě za zápěstí a prudce se mnou zatočil, až jsem ohromením zalapala

po dechu. Vyděšeně jsem vykřikla.

Stejně rychle, jak se mnou začal točit, mě zase zastavil a jediným plavným skokem se ocitl

mezi mými stehny a prudce do mě vnikl. Do dlaní uchopil má ňadra a začal je drsně mnout.

Všechno, co dělal, bylo vášnivé a brutální. Jediný kontakt, který jsme mezi sebou měli, byly jeho

ruce na mých prsou a jeho pevný klacek v mé žhavé štěrbince.

Několikrát do mě prudce přirazil, pak ze mě vyklouzl a znovu mě roztočil.

Když jsem se zastavila, stoupl si mezi má stehna a znovu se do mě ponořil. Tentokrát mi dal

okusit mnohem víc, než zase odstoupil a znovu mě roztočil. Cítila jsem, jak se mi točí hlava.

Prudce mě chytil za kotník a zastavil mě. Vnikl do mě a přirážel v divokém tempu, jako by do

mě bušil kladivem. Prsty jedné ruky trýznivě dráždil můj klitoris a druhou nemilosrdně potahoval

za řetízek se svorkami, v nichž jsem měla uvězněné zduřelé bradavky.

„Pojď,“ rozkázal a jako vždy to fungovalo.

Zaklonila jsem hlavu a s divokým výkřikem jsem dosáhla bouřlivého orgasmu.

Vysunul se a otočil mě ještě dřív, než křečovité stahy ustaly. Teď jsem byla hlavou dolů. Sklonil se

a přisál se ke mně svými ústy. Jazykem vnikal do vlhké štěrbinky, kmital jím ze strany na stranu a

ještě dřív, než jsem se stačila vzpama

tovat z prvního orgasmu, mi přivodil druhý. Vykřikla jsem jeho jméno.

Jako by toho všeho nebylo dost, odtrhl svá ústa a vnikl do mě, tentokrát však velice pomalu,

centimetr po centimetru. Slyšela jsem, jak kleje, neboť tato pozice nebyla zrovna ideální. Cítila

jsem, jak mě kousek po kousku naplňuje. Párkrát přirazil a těsně před vyvrcholením ho vytáhl.

Znovu si mě otočil do svislé polohy, tváří k sobě. Když se do mě ponořil až po samotný okraj,

poprvé mě políbil. Začal do mě divoce přirážet a po chvíli hlasitě vykřikl: „Pojď, kurva! Pojď!“

Zaklonil hlavu a s divokým výkřikem dosáhl svého vlastního uvolnění. Ohromeně jsem ho

pozorovala, dokud jsem sama nevyvrcholila.

„Kurva, kurva, kurva,“ klel stále dokola, zatímco do mě vstřikoval své horké semeno.

Hbitě mě rozvázal a vzal mě do náruče. Zanesl mě do ohromné postele v rohu místnosti a

položil na hebké prostěradlo.

Všimla jsem si, že je naprosto nahý, což mi předtím jaksi uniklo.

Musel ze sebe strhat své široké kalhoty, zatímco jsem se točila, pomyslela jsem si omámeně.

Opatrně mi sundal svorky z bradavek a jemně začal sát zrudlou pokožku. Byl neuvěřitelně

něžný a pozorný a každé bradavce věnoval stejnou péči. Pak zvedl hlavu a zahleděl se mi do

tváře.

Naklonil se nade mnou, jednu ruku mi položil na břicho a dlouze mě pozoroval. Políbil mě na

čelo. Zdálo se, že na něco čeká.

Zeptala jsem se ho na to.

„Čekám, jestli usneš, ale zdá se, že ne. Máš náladu na menší výměnu informací?“

Protáhla jsem se. Byla jsem příjemně unavená, ale kupodivu spát se mi nechtělo. Zamyslela jsem se nad jeho otázkou. Nechápala jsem, jak je to možné, ale představa, že se mu teď budu svěřovat, mě vůbec neděsila. Zřejmě s tím mělo co dočinění půl tuctu bouřlivých orgasmů. A on to

jistě věděl. S postkoitálními pocity měl mnohem větší zkušenosti než já.

Měla jsem zvláštní potřebu se mu otevřít, což pro mě nebylo obvyklé. Jen jsem doufala, že se

jedná o krátkodobé pomatení mysli, a ne o trvalý stav, který má co dočinění se vzrůstající

posedlostí tímto mužem.

„Dobře,“ řekla jsem a dlaní přejela po pevné hrudi, která byla jen kousek nade mnou. „Na něco se

mě zeptej.“

Něžně se usmál a pak se kousl do rtu, jako by byl nervózní.

Fascinovaně jsem ho pozorovala. Ještě nikdy jsem ho neviděla udělat něco takového. James a

jakékoliv gesto signalizující zranitelnost, to prostě nešlo dohromady.

„Přemýšlel jsem o tvém bezpečném slově pijavice. Chtěl bych vědět, proč sis vybrala něco tak…

zvláštního.“

Vůbec mě jeho otázka nepřekvapila. Z výrazu jeho tváře jsem už předem věděla, že se bude

jednat o něco osobního. To slovo vyšlo z mých úst dřív, než jsem o něm stačila přemýšlet. Vlastně

jsem chtěla, aby to věděl. To, že se o mně něco málo dozví, mi snad nemůže ublížit.

„Říkal mi tak můj otec,“ řekla jsem. Byla to čisto čistá pravda.

Zamračil se. Zřejmě očekával přesnější vysvětlení. „To mi nedává smysl. Proč? Tos byla tak

oddaná svému otci a chtěla být stále s ním?“

„Když ti to povím, budeš mi dlužit jedno velké odhalení,“ řekla jsem a prsty ho hladila po

hrudi.

Bez váhání přikývl. Z nějakého nepochopitelného důvodu jsem mu věřila. Zhluboka jsem se

nadechla.

„Velice často mě bil,“ začala jsem. James ztuhl a já jsem ho dál hladila.

„Ne že bych dostala naplácáno za to, že zlobím, nebo tak něco. To ne. Bil mě zcela bez

důvodu. Nejdříve na mě a na mou matku začal křičet a pak si na nás vybíjel zlost. Mlátil nás tak

často a tak surově, že jsem si na to časem zvykla. Nikdy k tomu neměl žádný důvod, ale ten on

nepotřeboval. Nikdy nás však neuhodil do obličeje. Myslel si, že jsme krásné, a byl na to pyšný.

Zřejmě chtěl, abychom krásné i zůstaly.“

Letmo jsem se mu podívala do tváře. Byl bledý, v očích zvláštní pohled. Ale já jsem

pokračovala. Když jsem mluvila, cítila jsem úlevu.

„Byl to krutý muž. A velký. Bože, jak ten byl velký. Když jsem byla malá, myslela jsem si, že je

to obr. Stephan se s ním jednou porval. Ve skutečnosti násilí nesnáší, ale když je k tomu dohnán,

dokáže skvěle bojovat. Stephan ho tehdy přepral, ale měl namále. Můj otec byl vyšší a hlavně

mohutnější, ale Stephan byl zase hbitější a zkušenější. Od šestnácti let nás oba živil tím, že se bil v

ringu. Můj otec tloukl jen děti a ženy. Ale když jsem viděla, jak jeho obrovská pěst málem zabila tak velkého muže, jako je Stephan, nechápala jsem, jak jsme s matkou mohly tak dlouho přežít…“ Zamyšleně jsem zakroutila hlavou. „Nebyl to milující otec. Byl chladný a bezcitný, a když ztratil trpělivost, tak se z něho stal surový násilník. Často mně i matce říkal pijavice, ale nemyslel to jako legraci. A tak když ses mě zeptal na mé bezpečné slovo, ani nevím proč, ale jako první mě napadlo právě tohle. Nic mě neděsilo víc než toto slovo na jeho rtech. Zřejmě to je nějaký druh perverzního masochismu.“

„Do hajzlu,“ zaklel James a zdálo se, že je rozrušený. Suše jsem se ušklíbla. „Myslela jsem si, že se

ti to nebude

líbit.“

„Jak zemřel?“ zeptal se ochraptělým hlasem a rukou mě hladil po břiše.

Nezmínila jsem skóre našich vzájemných výměn informací. Zřejmě jsem byla v nějaké sdílné

náladě, protože jsem odpověděla: „Nijak.“

Udiveně se na mě podíval. „Ale ty jsi přece říkala…“ „Lhala jsem. O něm. O matce ne, ta je

mrtvá.“

„Jak zemřela? A kde je tvůj otec?“

„Zabila se.“ Ta lež mi vyklouzla ze rtů dřív, než jsem ji mohla zarazit. Bylo to však nutné. „A

kde je on, to nemám ani tušení. Krátce po matčině smrti jsem utekla z domu. Ještě mi nebylo ani

patnáct, ale stále jsem utíkala. Několikrát mě našel. Pěstounský systém není natolik kvalitní, aby

mě ochránil. Ale naštěstí jsem měla Stephana. Vždycky mě zachránil a pomohl mi zase utéct.“

„Takže jste byli v pěstounské péči? Tak jste se seznámili?“

Krátce jsem zakroutila hlavou. „V pěstounské péči jsem byla jen já, a to vždycky chvilku, než

jsem utekla. Většinu času jsem žila na ulici. A se Stephanem jsme se seznámili, když mě jeden

starý bezdomovec chtěl znásilnit. Stephan z něho tehdy málem vymlátil duši. Na takové

perverznosti pak už rozhodně neměl ani pomyšlení. Vlastně můžeš poděkovat Stephanovi, že jsem

byla panna. Tehdy se z nás stali přátelé a vlastně jedna rodina.“

Cítila jsem, jak se celé jeho tělo chvěje. Něžně jsem se dotkla jeho tváře.

„Chci někoho zabít,“ procedil James skrze zaťaté zuby. „Nesnesu pomyšlení na muže, který tě

jako malé dítě tloukl tolik, až jsi musela utéct. Nedovedu si představit, že by někdo žil na ulici, a

bez ochrany.“

„Měla jsem Stephana,“ řekla jsem prostě. Tím, že jsem ho měla neustále za zády, se můj život stal

snesitelnější.

„Já toho chlapa miluju. Připomeň mi, že mu mám koupit nekřesťansky drahý dárek. Vím, že má rád auta…,“ zamyšleně umlkl.

Zasmála jsem se. „Já ho také miluju, ale v tomhle tě odmítám podporovat.“

„Potřebuju od tebe odpověď ještě na jednu otázku. Ale musíš být upřímná. Je pro tebe špatné

to, co spolu děláme? Jsem jako tvůj otec? Jestli to je pro tebe příliš, nemusíme to dělat. Nechci, aby

ti se mnou bylo nepříjemně.“

Konečky prstů jsem přejela po jeho rtech a bedlivě vybírala slova. „BDSM mě fascinovalo, co

si jen pamatuju. Styděla jsem se za to, a proto jsem to skrývala. Je zřejmé, že s tím nemám

žádnou zkušenost, ale vždy mě to lákalo. A otevřený způsob, jakým k tomu přistupuješ, je pro mě

tak nějak osvobozující. Je jisté, že mě má minulost nějak ovlivnila, ale nemyslím si, že právě v

tomto ohledu to je špatné. Jsem ráda, že mám někoho, jako jsi ty, kdo mi s tím pomůže. Někoho,

komu snad můžu důvěřovat. A ty rozhodně nejsi jako můj otec.“

Viděla jsem, že ho má slova uklidnila. Sklonil se a něžně mě políbil na čelo.

„Děkuju,“ zašeptal.

„Ale teď je řada zase na tobě. Dlužíš mi nejednu odpověď. Proč tolik nesnášíš alkohol?“

zeptala jsem se.

Věděla jsem, že v tom musí něco být. Cítila jsem to. Jeho reakce, když mě tehdy viděl opilou a

když měl pocit, že bych mohla něco takového opakovat, je rozhodně více než neosobní.

Pohladil mě po zádech.

Dala jsem mu chvíli času, než si v hlavě srovnal odpověď. Zamračeně mě pozoroval.

„Říkal jsem ti o svém prvním opatrovníkovi, když zemřeli mí rodiče. Byl to starý bratranec.

Jmenoval se Spencer a já jsem ho nesnášel. Pravděpodobně to byl dobrý přítel

mého otce. Alespoň jsem si to myslel. Nejdříve byl ke mně laskavý a vždy vlídný. Nikdy mě za nic nepotrestal a nic mi nezakazoval. Bylo mi čtrnáct a on mi dovolil, abych k večeři pil víno. Myslel jsem si, že to je ten nejbáječnější chlap na světě, dokud jsem nezjistil, že v tom víně jsou drogy.“

Jeho ruka, která mě ještě před chvílí hladila, se po těch slovech zastavila. Věděla jsem, že jeho příběh nebude mít dobrý konec.

„Nějakou dobu mi trvalo, než jsem to pochopil. Na to, co se stalo tenkrát po večeři, si nepamatuju,

ale ráno mě bolela místa, která by mě bolet neměla. Na zádech a na zápěstích jsem měl modřiny. A

Spencer se změnil. Nejdříve to bylo něco vědoucího v jeho pohledu. Po nějaké době se mě začal

dotýkat jen tak, jakoby náhodou. A tehdy mi to došlo. Pochopil jsem, že se mnou dělal věci, se

kterými bych nikdy nesouhlasil. S něčím takovým by nesouhlasil žádný čtrnáctiletý chlapec.“

Poprvé po dlouhé době mi do očí vstoupily slzy. Chlácholivě jsem ho pohladila. Dojímalo mě a

zároveň bolelo, že se se mnou podělil o takové věci.

Všiml si mých slz, mimovolně mi je setřel z tváří a pokračoval: „Z mé strany to byly jen dohady,

ale měl jsem podezření, že s tím vínem není něco v pořádku. U večeře jsem jen předstíral, že ho piju,

ale přitom jsem se ho ani nedotkl. Nechal jsem ho, aby mě zavedl do své ložnice, ale než jsem si

mohl uvědomit, co se děje, spoutal mě. Byl jsem bezmocný. A pak jsem všechny ty hrozné věci

prožil bez milosrdného účinku drog.“

Dotkla jsem se jizev na jeho zápěstí a on se neodtáhl. Když jsem je políbila, pevně zavřel oči,

ale nezastavil mě.

„Myslím, že ihned poznal, že nejsem zdrogovaný jako obvykle, ale tomu bastardovi to bylo

jedno. Přesvědčil sám sebe, že jsem ke všemu ochotný, a bylo jedno, co jsem říkal nebo dělal.

Nechal mě svázaného až do rána. Byla to ta nejdelší noc mého života. Byl jsem vyčerpaný a zničený, ale jakmile mě rozvázal, měl jsem stále dost sil, abych se na něho vrhnul hned v tu chvíli,

kdy mě rozvázal.

Po té noci se mě zbavil. Ani ne o rok později ho nějaký rozzuřený milenec zaškrtil. Měl rád mladé muže, kteří byli mnohem silnější než on. Myslím, že nakonec přestřelil. Alespoň že ten milenec byl zletilý. Tehdy to byl velký rodinný skandál. Všichni mí příbuzní byli zděšeni. Ale mně se ulevilo.“ Když skončil, do očí se mu znovu vrátila jiskra, která se vytratila, když se mi svěřoval s nechutnými detaily. Pak se na mě dlouze podíval. „Kromě mého terapeuta jsi první člověk, kterému

jsem to svěřil. Tolik se za to stydím. Změnilo to snad něco ve tvých citech ke mně?“

Jako odpověď jsem ho políbila s veškerou něhou, jaké jsem byla schopná. Zdálo se, že jsme dvě

ztracené duše, které se našly.

Dlouho jsme jen tak leželi a líbali se. Sdíleli jsme spolu vzájemný pocit objevené důvěry a blízkosti. Byl to přesně ten druh sblížení, při kterém mi kdysi naskakovala husí kůže. Ale teď ne. Něco se ve mně změnilo a já jsem byla ráda.

Konečně se odtáhl, ale jen proto, aby mě zvedl do náruče. „Chci tě ve své posteli, lásko. Myslím,

že se teď se čtvrtým poschodím rozloučíme. Ale nemysli si, zase se vrátíme.“

Objal mě v náruči a bez sebemenší námahy mě donesl do výtahu, který nás vyvezl zpátky do jeho

ložnice.

Tulila jsem se k jeho hrudi a on mě líbal na čelo.

Položil mě na postel a miloval se se mnou. Připadala jsem si, jako bychom se milovali v lese.

Velkými okny do místnosti proudily sluneční paprsky a koupaly nás ve své záři.

James byl nejněžnější milenec, jakého jsem si jen mohla představit, i když i jeho něha měla své

meze. Chytil mě

za kotníky a přitáhl na kraj postele, kde mi roztáhl nohy a jazykem se laskal s mým obnaženým

klitorisem. Přiváděl mě znovu a znovu k vyvrcholení, až si sám dopřál vlastní uvolnění.

„Jsi jen má,“ šeptal mi poté do ucha. Leželi jsme vedle sebe, ruce i nohy propletené v jedno.

Něžně mě objímal a hladil po vlasech.

„Ano, jsem,“ zamumlala jsem a upadla do hlubokého spánku.

Kapitola 33

Pan Překrásný

Probudila jsem se. Okolo byla tma a já jsem nejdříve nevěděla, co mě vzbudilo.

„Pšš, jen klid, lásko, ještě spi,“ zašeptal mi James do ucha, vstal a odešel do koupelny. Slyšela

jsem, že pustil sprchu. Také jsem vstala.

Šla jsem do šatny a oblékla si své pracovní šaty, protože jiné jsem s sebou neměla. Také bych se

potřebovala osprchovat, ale to může počkat až do mého hotelového pokoje. Věděla jsem, že

kdybych se k němu teď přidala do sprchy, přemlouval by mě, abych u něho zůstala, zatímco on

bude pryč. A to jsem nechtěla.

Rychle jsem se oblékla a přistoupila ke dveřím do sprchy, kde právě přestala téct voda.

„Umírám hlady. Nevadilo by ti, kdybych se ve tvé kuchyni poohlédla po něčem k jídlu?“

„Jen si klidně posluž a omlouvám se, jsem strašný hostitel. Budu potřebovat ještě chvilku,

abych se oblékl, ale tak za dvacet minut jsem u tebe.“

V šatně jsem viděla nažehlený smoking, a proto mi bylo jasné, proč bude k oblékání potřebovat

dvacet minut. Dnes večer se zřejmě bude jednat o prestižní záležitost, kam já rozhodně nepatřím.

„Dobře,“ řekla jsem a vydala se hledat kuchyň. Zorientovat se v Jamesově obrovském bytě mi chvíli

trvalo, ale díky tomu, že jsem bloumala od místnosti k místnosti, jsem našla svou cestovní tašku. Když pro mě Clark přijel, uložil ji do kufru auta, kde jsem ji nechala. Dokud jsem ji neuviděla,

ani jsem si na ni nevzpomněla. Popadla jsem ji a vděčně si ji přitiskla k hrudi. Pak jsem pokračovala

ve své dobrodružné cestě za hledáním kuchyně.

Našla jsem ji podle zvuků. Slyšela jsem dva ženské hlasy. Jeden byl vřelý a tak trochu chraplavý,

druhý veselý a přátelský.

Opatrně jsem vešla do otevřených dveří. To, co jsem uviděla, mě dočista zmátlo. Ohromeně jsem

zůstala stát.

Jedné ženě mohlo být tak asi padesát a její hlas jsem slyšela, když po našem příjezdu mluvila s

Jamesem. Byla to zdejší hospodyně. Kyprá hispánská dáma s mateřským výrazem ve tváři. Když

mě uviděla, zmlkla. Pohledem beze slova hodnotila můj neupravený vzhled.

Její přítomnost byla vcelku pochopitelná. Co jsem si však nedokázala vysvětlit, bylo, proč je tady

ta druhá žena.

Byla oslnivě krásná s vlnitými černými vlasy, které se leskly, jako by právě použila ten

nejkvalitnější kondicionér. Možná to byla Jamesova příbuzná, pomyslela jsem si. Byla dostatečně

krásná, aby mohla patřit k jeho rodině, pokud tedy někdo mohl být tak krásný jako James.

Její velké šedé oči mě se zájmem pozorovaly a zcela očividně byla mou přítomností zaskočená

mnohem méně než já tou její. Na sobě měla dokonalou róbu ze šedého hedvábí, jejíž barva se hodila

k barvě jejích očí. Toaleta byla dlouhá až po zem, takže stěží odhalovala rudé podpatky. Šaty ušité

pro slavnostní událost. Měly hladký klasický střih a na její smyslnou postavu padly jako druhá

kůže. Bylo neuvěřitelné, jak byla štíhlá, a přitom dobře vyvinutá tam, kde to bylo žádoucí. Tak

štíhlý pas a k němu bujné poprsí jsem snad

ještě neviděla. Patřila k těm ženám, vedle kterých si každá druhá připadá ošklivá. Byla drobná, asi tak o hlavu menší než já.

Najednou jsem měla pocit, že jsem příliš velká a mohutná. Její snědá pokožka byla naprosto bez chyby, plné rudé rty, rovný nos dokonalý jako všechno ostatní.

„Další letuška?“ zeptala se žena zastřeným hlasem. Ta otázka patřila hospodyni. „Chlapci a jejich hračky.“ Mluvila nenuceně, ale bylo v ní zvláštní napětí a kolem úst se jí usadila vráska, která

jasně hovořila o tom, že se zlobí.

„Ještě to bude chvíli trvat, než bude připravený se usadit, má drahá. Dokud muži nedosáhnou

jistého věku, chovají se jako zvířata. To je všeobecně známá věc,“ promlouvala vlídným hlasem

hospodyně k nádhernému stvoření.

Když se však na mě podívala, v jejích očích vlídnost nebyla.

Žaludek se mi začal svírat nepříjemným podezřením. Podívala jsem se na povýšenou ženu a po

chvíli jsem ze sebe dostala: „Kdo jste?“ Můj hlas zněl tiše a lítostivě. Zřejmě jsem odpověď ani

nechtěla znát, ale musela jsem se zeptat.

Žena se usmála a jako mávnutím kouzelného proutku se jí ve tváři usadil laskavý výraz. Buď

byla skvělá herečka, nebo se najednou rozhodla, že se jí líbím. Sázela jsem na to první.

„Jsem Jules Phillipsová.“

„Jste Jamesova příbuzná?“ Chytala jsem se stébla, i když jsem tušila, že zbytečně.

Zasmála se. Měla vřelý smyslný smích.

Bylo mi tak špatně, že jsem se obávala, že vyhodím obsah svého žaludku přímo na její dokonalou

róbu.

„Ne. Kdybychom byli s Jamesem příbuzní, tak by náš vztah byl jistě ilegální. Dneska večer máme rande. Doprovodí mě na charitativní večírek. Pořádá ho charitativní organizace, kterou společně založily naše matky. To není hezké,

že vám o mně neřekl. Občas myslí jen na jedno, ale já mám pro jeho slabůstky pochopení. Za ty roky jsem si už zvykla.“ Konečky prstů se dotkla svého náhrdelníku a významně

se podívala na můj krk. Zřejmě také dárek od Jamese, protože se docela podobal tomu mému jen s tím rozdílem, že její byl hustě posetý diamanty.

„Je vždy tak štědrý, že mu člověk prostě musí odpustit, jak jistě víte,“ pokračovala.

Ještě chvíli a začnu zvracet. Cítila jsem, jak se mi bouří útroby.

Jules měla v hlase náznak sympatie a já jsem si mimovolně rukou uhladila rozcuchané vlasy.

Hospodyně vydala nesouhlasný zvuk.

„Trochu moc alkoholu, drahá?“ zeptala se Jules kousavě a začala mi pomáhat s úpravou vlasů.

Byla to zlá a chladná žena, která si mě náležitě dokázala vychutnat.

Odstrčila jsem ji od sebe.

„Prosím, nechte mě být.“ Najednou jsem měla pocit, že se zadusím. V obrovské kuchyni bylo

příliš málo vzduchu.

Napřímila jsem se a rty jsem si otřela do rukávu svých pracovních šatů. Ještě nikdy jsem

nebyla tak znechucená. Nikdy jsem se necítila tak špinavá. Lhal mi, pomyslela jsem si. Zamilovala

jsem se do lháře. Oddala jsem se muži, který mi celou dobu lhal. Otevřela jsem mu svou duši.

Musím odsud vypadnout.

Vyběhla jsem z kuchyně. Raději ať je mi špatně na ulici, než abych strávila ještě jedinou minutu v

jeho domě. Přiběhla jsem k výtahu a zmáčkla knoflík.

Cítila jsem, že Jules jde za mnou.

„Žijete spolu?“ zeptala jsem se, aniž bych se otočila. Žena neodpověděla a já jsem z jejího mlčení

usoudila to

nejhorší.

Vedle výtahu byl malý stolek. Rozepnula jsem si náhrdelník, vložila si ho do dlaně a chvíli na

něho upřeně hle

děla. Pak jsem ho opatrně položila na leštěnou desku stolu, ale přesto posměšně zacinkal.

Když se výtah konečně otevřel, jedním skokem jsem byla uvnitř. Až pak jsem se otočila.

Na schodech jsem uviděla Jamese, který právě vyšel z ložnice, oblečený na své dnešní rande.

Když nás obě uviděl, ztuhl. Zdálo se, že v mé tváři vyčetl, co se stalo.

„Bianco, počkej,“ vykřikl, v hlase paniku a v očích divoký výraz. Rozběhl se k výtahu, ale ten se

díkybohu zavřel.

Zmáčkla jsem spodní knoflík a ze všech sil jsem se musela ovládat, abych nezačala zvracet. Bylo

by příliš pokořující zanechat v jeho výtahu zvratky. A já jsem měla pokoření na jednu noc víc než

dost.

Když výtah zastavil a dveře se otevřely, vyběhla jsem z domu. Zmateně jsem zůstala stát na

chodníku a dezorientovaně se rozhlížela okolo sebe.

Najednou jsem uslyšela známý hlas. „Slečno Karlssonová?“ Hlas přicházel zprava a odrážely se

v něm obavy.

Otočila jsem se a uviděla Clarka, jak se ke mně opatrně přibližuje, jako by se bál, že skočím

někomu pod auto.

„Dovolte mi, abych vás odvezl, slečno Karlssonová. Prosím. Vypadáte vyděšeně.“ Mluvil

tichým, uklidňujícím hlasem. „Zavolám pana Cavendishe a on se postará o všechno, co vás trápí.“

Při zmínce jeho jména jsem sebou prudce trhla.

Aniž bych se rozhlédla, vběhla jsem do rušné ulice, poháněná panickou hrůzou. Toho chlapa

už nikdy nechci vidět. Klaksony aut troubily, ale mně to bylo jedno. Kousek přede mnou zastavil

taxík.

Podívala jsem se dovnitř. Byl prázdný. Otevřela jsem dveře a naskočila do něj i s cestovní

taškou. Udala jsem jméno svého hotelu.

Řidič se na mě podíval, jako bych zešílela, ale já jsem sáhla do tašky pro peněženku a podala mu

dvacetidolarovku.

Normálně jsem taxíkem nejezdila. Na mé poměry to byl příliš drahý způsob dopravy. Ale právě teď bych dala cokoliv, jen abych byla co nejdříve pryč. Chci se zavřít ve svém pokoji a tam se stočit do klubíčka.

Věděla jsem, že Stephan bude ještě venku. Přemýšlela jsem, jestli mu nemám zavolat. Věděla jsem, že by všeho nechal a pospíchal mě utěšit. Tolik jsem ho potřebovala, ale přesto jsem ten nápad okamžitě zavrhla. Bylo by ode mě sobecké vytrhnout ho z večerní zábavy a stáhnout do

své mizérie.

Když taxík zastavil, beze slova jsem vystoupila před svým hotelem. Sáhla jsem do kapsy a s

povděkem zjistila, že karta ke dveřím je stále na svém místě. Nechtěla jsem s nikým mluvit, a už

vůbec ne s družným personálem hotelu.

Mlčky jsem kývla na dívku, která stála v recepci za pultem a přátelsky mě pozdravila. Měla

jsem oči zamžené bolestí, takže jsem ji nepoznala, i když ona mě oslovila jménem.

Rychle jsem nastoupila do výtahu.

Když jsem se konečně ocitla ve svém pokoji a zavřela za sebou dveře, cítila jsem prudkou

úlevu. Měla jsem bláznivou paranoidní představu, že by mě James mohl pronásledovat a chtít se

mnou mluvit dřív, než za sebou zamknu a navždy ho vyškrtnu ze svého života.

Zády jsem se opřela o dveře a zhluboka se nadechovala. Samozřejmě že jsem věděla, že James měl

spoustu exmi

lenek. Samozřejmě že jsem věděla, že je děvkař. Samozřejmě že jsem byla blázen. Naivně jsem

věřila jeho slovům, že jsem jedinečná, jako bych nevěděla, že muž, jako je on, není nic jiného než

lhář.

Tašku s věcmi jsem nechala u dveří a přinutila se konečně pohnout.

Z postele jsem stáhla přehoz a odhodila ho do vzdáleného rohu místnosti. Věděla jsem, že tyhle deky nikdy neperou. Nařídila jsem si budík a postavila ho vedle postele. Pak jsem ještě pro jistotu nastavila buzení na svém mobilu.

Všimla jsem si, že mám osm zmeškaných hovorů. Vypnula jsem zvuk vyzvánění i oznámení příchozích zpráv, aby mě nebudily, a nechala zapnutý jenom budík.

S sebou jsem si sbalila jen minimum. Čisté spodní prádlo a náhradní uniformu.

Vydala jsem se ke spojovacím dveřím. I když jsme věděli, že většinu dne budu pryč,

zamluvili jsme si průchozí pokoje jako obvykle. Odemkla jsem spojovačky ze své strany a s

povděkem si všimla, že Stephan udělal totéž z té své. Pak jsem v jeho koupelně zaslechla zvuky a

nadskočila jsem.

„Stephane?“ zavolala jsem a zoufale doufala, že to je on. Po mém zavolání vyšel z koupelny. Byl

bez košile, jen

v tmavě modrých kalhotách. „Ahoj, holubičko. Nějaký pitomec mě polil, a tak jsem se skočil

převléct.“ Zatímco mluvil, přibližoval se ke mně a ručníkem si vysoušel vlasy.

Podíval se mi do tváře a strnul. Okamžitě ke mně přiskočil a objal mě v náruči. Obličej mi přitiskl

ke své nahé hrudi a chlácholivě mě hladil po vlasech.

„Ach, Bee, co se stalo?“

Až doteď se mi podařilo nebrečet, ale jeho soucit byl víc, než jsem mohla snést. Z hrdla mi unikl

hlasitý vzlyk, který jsem už déle nedokázala potlačovat, a z očí se vylily potoky slz. Nikdy předtím

jsem nebrečela. Alespoň ne tak, jako teď. Stačila chvíle a Stephanova nahá hruď byla zmáčená, jako

by právě vylezl ze sprchy.

Jak jsem to jen mohla dopustit? říkala jsem si v duchu stále a stále dokola. Byla jsem si tak jistá,

že své srdce držím v bezpečí. Že nikomu nedovolím, aby mi ho zlomil. Ale nakonec jsem nad vším

ztratila kontrolu.

Když jsem si všimla, že Stephan pláče se mou, cítila jsem se strašně provinile. Vždycky byl takový. Nedokázal se dívat, jak trpím, a netrpět se mnou.

„To bude v pořádku,“ těšil mě tichým hlasem, a to navzdory vlastním slzám. „My to přežijeme, Bianco. Ať už se stalo cokoliv, spolu to přežijeme.“

Kapitola 34

Pan Neupřímný

Najednou se ozvalo prudké bušení na dveře, které vibrovaly tvrdými nárazy pěstí.

„Bianco, otevři dveře. Musíme si spolu promluvit. Nezamykej se přede mnou. Otevři, hned

teď.“ Jamese nešlo přeslechnout, protože křičel tak, že by to probudilo i mrtvého. Divoce bušil do

dveří. Nikdy jsem ho neslyšela, že by jen trochu zvýšil hlas. Vyděsilo mě to.

Prostě jsme se ho snažili ignorovat a nevšímat si jeho zběsilé snahy dostat se dovnitř, nicméně

už to trvalo déle než pět minut a James stále neustával.

Každičká rána do dveří způsobila, že jsem nadskočila, až jsem byla jako roztřesené klubíčko

nervů.

Přeneslo mě to zpátky do mého dětství tak, jako ještě nikdy. Rány pěstí do dveří, kdy nás pak

obě otec zmlátil, protože jsme nenašly odvahu dveře odemknout. Každá brutální epizoda z mého

dětství začala bušením na dveře. Stejně jako teď.

Byla jsem tak vyděšená, že jsem udělala něco, co už dlouho ne.

Vytrhla jsem se ze Stephanovy náruče a vyděšeně jsem se rozhlížela ve snaze najít nejbezpečnější

místo. Našla jsem ho v zadním rohu postele. Stočila jsem se do klubíčka a rukama

jsem pevně objala kolena. Bylo to neúčinné dětské obranné gesto, ale nemohla jsem si pomoct.

Slyšela jsem zvuk otevíraných dveří a pak Stephanův hlas tak chladný, jak jsem ho slyšela

naposledy, když mluvil s mým otcem. To nedopadne dobře. Doufala jsem, že tohle se už nikdy

nebude opakovat.

„Nech toho! Nechce tě vidět. Cos jí udělal? Jen se podívej, jak vypadá!“ Poslední slova byla

vyslovena s námahou. Slyšela jsem zvuk zápasu a věděla jsem, že se James sna

ží dostat dovnitř, a to i přes obrovského blonďatého muže, který mu blokuje cestu. Podle všeho

však Stephan neustoupil.

Několik dlouhých minut ke mně doléhaly zvuky postrkování a narážení. Ani James se nechtěl

vzdát a vší silou se snažil dostat dovnitř.

Zvuky rvačky se začaly stávat nesnesitelné.

„Jen mi dovol, abych se na ni podíval. Všechno jí vysvětlím. Nejsem tady, abych jí ublížil,

Stephane,“ řekl James a jeho hlas zněl, jako by mluvil skrze zaťaté zuby.

„Myslím, že už jsi toho udělal dost! Jen se na ni podívej! Cos jí provedl?“ řval Stephan. Věděla

jsem, že se pomalu přestává ovládat. „Běž pryč! Teď musíš odejít!“

„Musím ji vidět,“ řekl naléhavě a já jsem se ještě více skrčila. „Bianco, ta žena byla jen

přítelkyně.“

Uslyšela jsem zvuk pěsti, která narazila do těla, a pak Jamesovo zalapání po dechu. Znělo to

jako rána do žaludku. To mě vyděsilo. Věděla jsem, že Stephanovy údery můžou způsobit těžká

zranění. V lepším případě několik zlomených žeber.

„Jaká žena?“ ozval se Stephanův rozzuřený hlas. „Prosím, pusť mě dovnitř. Nechci, aby takhle

trpěla. Za

bíjí mě to.“

„Tak odejdi. Nech ji být a běž pryč. Když s tebou bude chtít mluvit, zavolá ti. Má tvoje číslo.“

„Bianco,“ zvolal James zlomeným hlasem.

Zvuk nárazu těla do zdi mě konečně přiměl otevřít oči a otočit hlavu. To, co jsem spatřila, mě

vyděsilo. Stephan držel Jamese pod krkem, ale ten se stále snažil dostat dovnitř. Nebránil se ani

nebojoval, jen se snažil projít neproniknutelnou hradbou.

Naopak Stephan vypadal, jako by ho chtěl zabít. Viděla jsem, jak se mu vzadu na zádech

napínají svaly.

„Jen mi slib, že mě vyslechneš, Bianco. Když ne teď, tak později. Slib mi, že se přede mnou

nezamkneš navždy. Slib mi to a já odejdu, jestli to tak chceš,“ lapal po dechu.

Nejdříve jsem vůbec nechtěla odpovídat, ale když jsem viděla Stephanův vražedný výraz,

rozmyslela jsem si to.

„Slibuju ti to stejně, jako ty jsi mi tvrdil, že jsem jedinečná.“

Ta slova měla zřejmě zcela jiný účinek, než jsem doufala. Byla to poslední kapka v pomyslném

poháru Stephanovy trpělivosti.

„Ty hajzle,“ zařval a znovu praštil Jamese do žaludku. Zaklela jsem. Všechno jsem udělala ještě

horší.

„Jenže ty jsi jedinečná. Nelhal jsem ti. Nikdy. O všem jsem ti říkal jen pravdu, i když to často

nebylo lehké, ale já jsem chtěl, abys mi věřila,“ mumlal a snažil se popadnout dech.

Jeho slova mě tak vytočila, že jsem zapomněla, že jsem původně měla v úmyslu celou situaci

uklidnit. „Říkal jsi mi, že nikdy nerandíš, což není pravda, protože jsem se před chvílí setkala s dívkou, se kterou chodíš.“

Stephan zaklel a přitlačil Jamese ke zdi. „Ty zkurvysynu! Slíbil jsi mi, že jí nikdy neublížíš, a já jsem ji neviděl takhle zničenou od té doby, co na ni naposledy sáhl její otec!“

Zdálo se, že ta slova Jamese zasáhla. Přestal se bránit, i když Stephan ho držel pod krkem a hrozilo, že ho zadusí.

„Bianco, prosím, nemůžeš mě jen tak pustit k vodě. Jen mi slib, že až ti bude lépe, že si pak se mnou promluvíš. Sama určíš místo i datum. Prosím. Nechci se tě jen tak vzdát.“

„Dobře, pokud mi odpovíš na jednu otázku.“ „Udělám cokoliv.“

„Nejdříve slib, že až tě Stephan pustí, tak se ke mně nepřiblížíš.“

V jeho očích se zračila bolest, kterou jsem viděla i přes celou ložnici. „Pokud to je to, co chceš,

pak slibuju.“

Stephan ho pustil, několik kroků poodstoupil a rukama si vjel do vlasů. Mnohem víc než

cokoliv jiného nesnášel, když nad sebou ztratil kontrolu, a dnes to bylo o fous. Věděla jsem, že za to

můžu já, a cítila jsem se provinile. Přísahala jsem si, že se už nikdy s žádným mužem nezapletu.

„Přijď ke mně domů v pondělí odpoledne. V pět hodin. Promluvíme si.“

Bylo těžké při pohledu na jeho ztrápenou tvář nic necítit.

„Prosím, dříve. Nevydržím čekat až do pondělka.“ Odhodlaně jsem zakroutila hlavou. „Ne. V

pondělí.

A teď mi odpověz na otázku.“

Přikývl. Ruce strčil do kapes a ve svém černém smokingu a bílé košili vypadal naprosto zdeptaně.

Vlasy měl ze rvačky rozcuchané, ale stejně se mu nějakým nepochopitelným způsobem podařilo

vypadat dokonale.

„Spal jsi s Jules?“ zeptala jsem se.

Ztuhl a já jsem odpověď znala dřív, než ji vyslovil. „Ano, ale už je to dávno.“

„Kdy?“ vyhrkla jsem.

„Určitě nejméně rok. Nevím to přesně, ale tak nějak.“ A znají se spolu dlouhé roky, pomyslela

jsem si.

„To znamená, že to bylo jen jednou?“

Zavřel oči. „Ne, víckrát. Ale nic to pro mě neznamenalo, přísahám.“

„Takže se znáte už celé roky a dneska, zrovna když jsem byla u tebe, jsi měl v plánu s ní jít na rande. A nic to neznamená?“

„Vím, že to zní hloupě, ale není to, jak to vypadá. Známe se od dětství. Naše rodiny se přátelí snad už celé věky. Její bratr Parker je můj nejlepší přítel. A ona je pro mě jen kamarádkou. Přísahám.“

„Takže ty pícháš své kamarádky?“ Můj hlas zněl chladně a já jsem si přála, abych raději mlčela. Prosebně se na mě podíval. „Už ne. Cokoliv jsem s ní měl, pro mě nic neznamená a ani nikdy neznamenalo.“

„My dva se známe teprve týden. Co bys asi tak řekl o nás?“

Zaťal zuby. „Tohle neříkej, Bianco. My dva, to je přece něco úplně jiného.“

Otočila jsem se k němu zády. Už jsem toho všeho měla dost. Chtěla jsem, aby odešel.

„Prosím jdi. Promluvíme si v pondělí. A byla bych ráda, kdybych tě neviděla na žádném z mých

letů.“ Můj hlas zněl klidně a chladně. Doufala jsem, že to je dobré znamení. Snad jsem se konečně

zbavila veškeré hysterie.

Dlouho neodcházel. Jen tam stál a mlčel. Pak jsem uslyšela zvuk otvíraných a zavíraných dveří.

Konečně byl pryč.

Stephan mě objal kolem ramen a zavedl mě k posteli. Sedl si vedle mě, objímal mě a plakal.

Věděla jsem, že je nešťastný, a všechno jen a jen kvůli mně. Trápil ho jeho bouřlivý výstup,

kdy se téměř přestal ovládat, a trápilo ho, že jsem smutná a že mám zlomené srdce.

Vzájemně jsme se objímali a já jsem si snad až teď uvědomila, jak nutně se potřebuju vybrečet.

Ráno jsme byli oba neobyčejně čiperní, což vzhledem k tomu, jak málo jsme toho naspali, byl

skoro zázrak. Nicméně díkybohu za něj.

Věděli jsme, že nesmíme zaspat, i kdyby nás to mělo stát život. Zmeškání zpátečního letu do Las

Vegas už stálo místo nejednu letušku a nejednoho stevarda. A tak jsme se objevili dole v hale o pět

minut dříve než ostatní. Sice jsme mlčeli, ale byli jsme připraveni pracovat.

Když se k nám přidali i ostatní, každý se Stephana vyptával, proč se včera večer nevrátil

zpátky do baru. Dokonce ani neposlal zprávu, což u něho nebylo obvyklé.

Omluvil se, že byl opilý, že doslova sebou praštil na postel a usnul. Omluva byla přijata a hovor

se stočil k dalšímu tématu.

Nechtělo se mi s nikým mluvit, a tak jsem jen mlčky stála, stranou od ostatních, připravená

procitnout, až to bude třeba. Rutina mi vždy pomáhala a já jsem byla ráda, že mi ranní shon

pomůže alespoň na chvíli přestat myslet na Jamese. Všimla jsem si, že v letadle opět sedí tajní

agenti. Jeden

byl v první třídě a druhý jako obvykle na zadní palubě. Tentokrát jsme naštěstí měli plno. Každé

sedadlo v le

tadle bylo obsazené. Takže mi trvalo skoro tři hodiny, než jsem měla chvíli času, abych se Jamese

Cooka tiše zeptala: „Vy pracujete pro Jamese Cavendishe?“

Na chvíli se zatvářil překvapeně, ale vzápětí se mu na tváři opět usadil jeho obvyklý výraz

pokerového hráče. „O tomhle s vámi nemůžu mluvit, slečno Karlssonová.“

Jen jsem přikývla. Všechno mi bylo jasné.

Kapitán Damien si zřejmě všiml mé pochmurné nálady a překvapil mě svými ohledy a

zájmem. Vyhnul se svému běžnému přátelskému flirtování a našel si čas, aby přišel za mnou do

kuchyňky a s vážným výrazem se dotkl mé ruky.

„Nechci se ptát, co se stalo, ale jen bych byl rád, abys věděla, že jsem tvůj přítel. Kdybys někdy něco potřebovala, třeba si jen vylít srdce, jsem ti zcela k dispozici. Možná na to nevypadám, ale jsem velmi dobrý posluchač. Chápavý a trpělivý.“ Když domluvil, něžně se na mě

usmál. Jeho slova zněla tak upřímně, že jsem cítila hluboké dojetí.

Také jsem se usmála. „Věřím ti a děkuju. Budu na to pamatovat, Damiene.“

Zato když jsem se při cestě do kokpitu potkala s Melissou, dočkala jsem se chladné sprchy.

„Copak? Že by trable v ráji?“ zeptala se a pokračovala v cestě, aniž by čekala na odpověď.

Stejně jsem jí ani odpovídat nechtěla, takže to vlastně bylo jedno.

„Vidím, že pořád máš jeho hodinky. Měla bys je vrátit. Někdo by to mohl nahlásit na vedení

a mohla bys lítat v průseru.“

Najednou se za našimi zády ozval Stephan, což nás obě překvapilo. Přišel do kuchyňky první

třídy, aniž by si ho jedna z nás všimla.

„Řekl bych, že Biančin problém je zanedbatelný oproti tomu, v jakém průseru lítáš ty.

Sexuální obtěžování členů posádky. A to opakovaně. To už je fakt docela silné kafe, viď?“ dodal

chladně.

Šlehla po něm pohledem, kterým by mohla vraždit, ale zůstala zticha. Otočila se a raději se

vrátila do zadní části letadla.

Kromě několika ostrých slov k Melisse byl Stephan celé ráno klidný a tichý. Dostala jsem

přátelské políbení na tvář, aby mě ujistil, že stojí na mé straně.

Sice jsem právě přišla o nejlepšího milence svého života, ale možná že to bylo spravedlivé. Měla jsem

přece Stephana. Kdo potřeboval víc? Kdo si zasluhoval víc? Já tedy rozhodně

ne.

Během celého letu bylo práce až nad hlavu. Uběhlo několik hodin, než jsme si vyšetřili chvilku, abychom se sešli v kuchyňce a dali si něco k snědku. Jako obvykle jsme měli řecký jogurt a pojídali ho opření o desku kuchyňského stolu, ramena těsně u sebe.

„Chci si vygooglit Jamese. Měla jsem to udělat už dávno, ale myslela jsem si, že bude lepší, když

ho poznám jako člověka, a ne jen jeho image. Ale teď jsem pochopila, že to, co nevím, mi může

ublížit,“ řekla jsem tiše Stephanovi, když jsem dojedla.

Měla jsem starý počítač, a když bylo třeba, tak jsem se v něm dokázala orientovat, ale nebyla

jsem ten typ, co u monitoru vysedává celý den. O dění ve světě a o novinky jsem se nijak

nezajímala. Když jsem měla čas, raději jsem malovala nebo jsem ho trávila se Stephanem a našimi

společnými přáteli. Vyhýbala jsem se Facebooku a všemu, co se šířilo jako mor. Byla jsem si jistá, že

James na Facebooku je, a i když dřív jsem se o to nezajímala, teď jsem se rozhodla, že to

prozkoumám.

Nejvíce ze všeho mě zajímalo, co bude mít zaznamenané v políčku status. Zakroutila jsem hlavou.

Není přece řečeno, že tam musí být pravda.

Stephan přikývl a hodil prázdný kelímek do koše. Natáhl se i pro ten můj a také ho vyhodil.

„To je dobrý nápad. Zřejmě jsem si ho měl prověřit hned na začátku, ale neudělal jsem to. Ani

nevím proč, ale věřil jsem mu. Viděl jsem, jak se na tebe dívá, a připadalo mi, že mu na tobě záleží.

Myslel jsem si, že to stačí. Ani jsem nechtěl šťárat do soukromí chlápka, o kterého jsi konečně měla

zájem. Chceš, abych byl v pondělí s tebou?“

Zakroutila jsem hlavou. „Ne, zvládnu to sama.“ Napřímil se a sklonil ke mně hlavu. „Je mi líto,

že jsem

se včera choval jako nějaký násilník. Málem jsem se přestal ovládat. Omlouvám se.“

Poplácala jsem ho po ruce. „Ne, Stephane, ty se nemáš za co omlouvat. Byla to moje chyba. Neměla jsem tě do toho zatáhnout. Ty jsi mě jen chránil.“

„James mi psal. Když jsem se před odletem podíval na telefon, měl jsem osm zpráv. Chce vědět,

jestli s ním mluvím. Měl bych? Nebo raději chceš, abych ho ignoroval?“

Pokrčila jsem rameny. „To je na tobě. Sama nevím, co by bylo nejlepší.“

„Stále věřím, že mu na tobě záleží. Je to na něm vidět.“ V obranném gestu jsem zvedla ruce. „Na

tohle téma se

nechci bavit. Když mu nemůžu věřit, je mi celkem jedno, jestli mu na mně záleží nebo ne.“

„Včera večer mě nepraštil, dokonce se o to ani nepokusil, a přesto se mi dnes omlouval.“

Podívala jsem se na něho. „Víš co, nechme to být.“ Naklonil se ke mně a políbil mě na čelo.

„Máš pravdu,

holubičko. Raději toho necháme.“

Kapitola 35

Pan Celebrita

Cesta domů mi připadala jako celá věčnost. A když jsem za sebou konečně zavřela dveře, zhroutila jsem se do

postele a prospala celých šest hodin.

První věc, kterou jsem ráno udělala, byla, že jsem si vypnula mobil. Sice jsem Jamesovi řekla,

že si s ním promluvím až v pondělí, ale nezabránilo mu to v tom, aby mi posílal zprávy a snažil se

mi volat.

Při samotné představě, že bych si měla přečíst jeho textovky, se mi sevřel žaludek, a tak jsem

mobil prostě nechala položený na nočním stolku.

Když jsem se probudila, usmažila jsem si vajíčka a se strachem jsem spustila internet.

Můj počítač nepatřil zrovna k výstřelkům moderní technologie, ale svůj účel plnil docela dobře.

Třesoucími se prsty jsem do vyhledávače zadala jméno Jamese Cavendishe.

To, co se na mě vyhrnulo, bylo ohromující a bylo toho víc, než jsem předpokládala. Věděla

jsem, že James je sice mladý, ale dobře známý a uznávaný miliardář. Očekávala jsem, že se o něho

média budou zajímat, když už ne kvůli jeho penězům, tak pro jeho zjev. Nicméně na tohle jsem

připravená nebyla.

Dalo by se říct, že jsem se o dění ve světě celebrit nikdy moc nezajímala. Nedívala jsem se na

zprávy, nesledovala

jsem zábavné pořady týkající se slavných osobností ani jsem nečetla bulvární plátky. Nikdy jsem nemohla pochopit, jak něco takového může někoho zajímat. To vše mě zřejmě omlouvalo, že jsem neměla ani potuchy o tom, jak je muž, s nímž jsem měla krátkou aférku, slavný.

Nejdříve jsem klikla na obrázky. Jako bych se rázem ocitla na červeném koberci. Měl tady nespočet fotek, kde pózoval s různými ženami, ačkoliv Jules byla na zdrcující většině.

Nosil smoking za smokingem, některý klasický, jiný zase poslední výstřelek módy. Jules měla na sobě vždy jiné šaty, každé dokonalé jako ona sama. Ti dva spolu tvořili úchvatný pár. Na dalších

fotkách měl na sobě vždy oblek, z čehož jsem usoudila, že se jednalo o méně prestižní události. Byla jsem v šoku, když jsem po jeho boku uviděla ženy, které jsem znala dokonce i já, neznalá světa showbyznysu.

Poznala jsem jednu velice známou herečku. Dokud jsem ji neviděla stát vedle Jamesovy

mohutné postavy, nikdy jsem si neuvědomila, jak je drobná. Byla mu stěží po prsa. Vždy jsem její

filmy měla ráda, ale teď, když jsem ji viděla na fotkách společně s Jamesem, jsem k ní pocítila

nepochopitelnou zášť.

Pak jsem poznala další ženu. Smyslnou hvězdu jedné známé reality show. Měla černé vlasy a

snědou pokožku. Zlomyslně jsem si pomyslela, že její dráždivé křivky už hraničí s obezitou. Byla

tak malá, že vedle sebe vypadali skoro směšně.

Když jsem ho na další fotce uviděla s atraktivní ženou, pod níž stál nápis: pornohvězda, sevřel

se mi žaludek.

Vždy vypadal dokonale, ať už po jeho boku byla kterákoliv z krasavic, ale já jsem ho teď viděla

úplně jinýma očima. A to, co jsem viděla, se mi vůbec nelíbilo.

O kousek dál jsem našla fotku jeho a Jules v džínách. Bylo to neobvyklé, a tak jsem na ni klikla. Fotka se zvětšila a já jsem si mohla přečíst i text pod ní. Drželi se spolu za ruce

a ve článku se tvrdilo, že je Jules jeho dlouholetá přítelkyně.

Už jsem to prostě nevydržela a zapnula jsem si telefon, abych Jamesovi mohla přeposlat fotku

se článkem a připsat i svou zprávu.

Bianca: Jsi lhář. Sejdu se s tebou v pondělí, protože jsem to slíbila, ale podívala jsem se na internet

a zjistila jsem, že o tobě vůbec nic nevím.

Neobtěžovala jsem se čtením nespočtu zpráv, které jsem měla, ale zato jsem si přečetla tu, která přišla téměř okamžitě po odeslání mé.

James: Prosím, nevěř všemu, co se o mně píše. Je fakt, že jsem nikdy nepopřel tvrzení, že Jules je má přítelkyně, ale není to pravda. Nikdy mou dívkou nebyla. Je jen sestrou mého nejlepšího přítele. Slibuju, že už ji až do konce svého života

nikdy nikam nedoprovodím, ale včerejšek rozhodně nebylo rande. Jednalo se o dlouho naplánovanou společenskou nutnost. Když se však na věc podívám tvýma očima, chápu, jak to

pro tebe muselo být bolestivé. Omlouvám se za to. Udělal bych všechno pro to, abych to změnil. Prosím, udělej mi laskavost a nečti, co se o mně píše.

Jsem stále pracovně v New Yorku, protože jsi mě nechtěla vidět, ale zabíjí mě, že ti způsobuju

bolest a nemůžu ti vše vysvětlit. Mohl bych do hodiny nasednout na letadlo. Stačí jen slovo, lásko.

Okamžitě jsem vypnula mobil. Stačila jedna zpráva a málem jsem mu odpustila, ale to jsem nechtěla. Víckrát ze sebe blázna dělat nenechám…

Vrátila jsem se zpátky k sebetrýznění probíráním se zprávami o Jamesi Archibaldu Basilu

Cavendishovi třetím. Vždyť jsem neznala ani jeho prostřední jméno a už vůbec jsem nevěděla, že

má dvě. Musela jsem se to dozvědět až z pomlouvačné kampaně. On moje samozřejmě také neznal.

Našla jsem články o jeho rodičích a také pár fotografií. Byl to nádherný pár. Jeho matka byla

černovlasá krasavice se snědou pokožkou a James po ní zdědil odstín pleti a smyslná ústa. Jeho

otec byl až neskutečně krásný blonďák s tyrkysovýma očima, které způsobily, že mě bodlo u srdce.

Měla jsem před sebou fotky dvou nádherných lidí, z jejichž

spojení vzniklo takové mistrovské dílo, jako je James.

V článku o nich jsem se dočetla, jak společně zemřeli při automobilové nehodě. Jejich tragédie

a přeživší mladý James, který se ve čtrnácti letech stal miliardářem, dala podnět k mnoha

romantickým úvahám.

Pak jsem narazila na několik článků o jeho zvrhlém pěstounovi s detailním popisem celého

skandálu. Samozřejmě nechyběly ani fotografie. Na první z nich mohlo být muži asi tak třicet. Byl

to hezký člověk s blond vlasy stejně jako James, ale se světlou pletí. A také byl mnohem

drobnější a měl zelené oči. Spencer Charles Douglas Cavendish byl predátor v beránčí kůži. Cítila jsem k němu tak silnou nenávist, až se mi při pohledu na něj sevřelo hrdlo.

Přečetla jsem si článek o jeho smrti. Spencer Cavendish byl zavražděn rozlíceným milencem. Lowell Blankenship tvrdil, že ho Spencer nadrogoval a svázal. Mladík komentoval, že souhlasil s

tím, že bude mít se Spencerem sex, ale odmítal odporné praktiky, kterých se na něm zvrhlý muž dopouštěl. Spencer byl svým milencem zardoušen krátce poté, co ho rozvázal. Osobně jsem si pomyslela, že si zasloužil mnohem bolestivější smrt.

Dále jsem našla mnoho článků o Jamesových obchodních aktivitách, které jsem jen přelétla. Zjistila jsem, že se anga

žuje v mnoha jiných oblastech než jsou řetězce hotelů a vůbec mě to nepřekvapilo.

Přečetla jsem si tři odstavce o jeho dvouměsíčním vztahu s popovou hvězdou. Tehdy jí bylo stěží

devatenáct.

K čertu, mám na své MP3 alespoň tři její písničky, uvědomila jsem si znechuceně. Na jedné fotce

měl dlaň položenou na její šíji. Chtěla jsem něco rozbít.

Našla jsem několik narážek na to, že je považován za výstředního sexuálního partnera, ale o

jeho oblibě v BDSM nikde ani zmínka. Divila jsem se, jak něco takového dokázal tak dobře utajit.

Vypnula jsem počítač a cestou do postele jsem ze zdi sundala jeho obraz. Nejdříve jsem ho

chtěla roztrhat, ale nedokázala jsem to. Místo toho jsem ho vložila do šuplíku se starými akvarely.

Znovu jsem zapnula telefon. Ignorovala jsem všechny nově příchozí zprávy a zmeškané

hovory od Jamese a napsala jsem Stephanovi, jestli můžu přijít.

Okamžitě odpověděl, že ano.

Seděli jsme u televize a snědli jsme tolik zmrzliny, až mi ztuhl jazyk. Pomáhalo to, ale

okamžitě, jakmile skončil film, myšlenky byly zase zpátky. A tak jsme si pouštěli další a další filmy,

až skoro do dvou hodin do rána. I když bylo brzy ráno, Stephan nic nenamítal.

„Dnes jsem měl dlouhý telefonát s Jamesem,“ řekl mi Stephan, když už jsme sledovali třetí

film.

Jen jsem přikývla. „Chceš vědět, co říkal?“ Zakroutila jsem

hlavou.

„Dobře. Pokud si to rozmyslíš, tak řekni.“

„Potřebuju trochu času. Četla jsem o něm na internetu a asi se teď o Jamesovi nedokážu bavit.“

Stephan se zhluboka nadechl. „Jenže já bych ti chtěl říct, co si o tom všem myslím. Tedy jestli tě

to zajímá.“

Zkoumavě jsem se na něho zadívala. Zdálo se, že je nervózní, což znamenalo, že se mi to, co mi chce říct, nebude líbit. „Teď ještě ne. Prosím.“

„Myslím, že jsem pochopil, proč chtěl vaši známost udržet v soukromí.“

Zvedla jsem ruku. „Už dost. Trochu to vypadá, že jsi na jeho straně. A něco takového bych

teď nezvládla.“ Zatímco jsem mluvila, z očí mi vytryskly slzy.

Přitáhl si mě do náruče, pevně mě objal a políbil na čelo. „To nikdy, holubičko. Já budu vždy

jedině na tvé straně. Promluvíme si o tom, až budeš připravená.“

Kapitola 36

Pan Cavendish

Byla jsem ráda, že následující let byl zcela obsazený, a stejně tak na zpáteční cestě. Oba jsme se

Stephanem byli tak zaměstnaní, že jsme stěží stačili pojíst. Tak jsem ale

spoň neměla čas přemýšlet. Dokonce jsem si nevzala ani mobil. Ležel vypnutý na nočním stolku u

mě doma.

Samozřejmě zde nechyběli tajní agenti, a když jsem jednoho z nich uviděla na palubě první

třídy, popadl mě vztek. Pak jsem si však připomněla, že on za nic nemůže, zase jsem se vzpamatovala a obsloužila ho jako všechny ostatní. James si zřejmě myslí, že za mě nese zodpovědnost, a tudíž by na mě měl dohlížet, ale to se změní. V pondělí si s ním promluvím, udělám za vším tlustou čáru a budu mít zase klid.

Když jsem se v noci vrátila domů, byla jsem díkybohu tak vyčerpaná, že jsem doslova padla do postele a ihned usnula.

Spala jsem tvrdě a dlouho. A i když jsem se pozdě ráno probudila, trvalo mi skoro hodinu, než

jsem vstala a připravila si snídani.

Připadala jsem si jako zombie. Byla jsem tak otupělá, že jsem dokonce ani nebrečela. Říkala

jsem si, že to je krok k lepšímu.

Dnes jsme měli se Stephanem naplánovanou schůzku s ostatními kolegy. Pravidelně jsme se

jednou za měsíc scházeli na oběd. Nešlo ani tak o jídlo, ale o skvělou zábavu. Bylo nás zhruba dvanáct

a nakonec jsme skončili buď v kině nebo doma u Stephana. Dneska jsem však na nic takového

neměla náladu. Stephan to chápal a slíbil, že mě omluví. Dokonce mi navrhl, že zůstane se mnou,

ale to jsem odmítla. Věděla jsem, že je společenský člověk a že se na naše kolektivní setkání vždy

těší.

Řekla jsem si, že zkusím malovat, ale jeden pohled na plátno s nahým Jamesem mě od mého

nápadu zcela odradil. Třesoucíma se rukama jsem vzala obraz a odnesla ho do prázdného

pokoje. Stejně jako akvarel jsem ho nedokázala zničit, ale ani jsem se na něho nechtěla dívat.

Nakonec vyhrála má masochistická povaha a opět jsem usedla k počítači, abych zjistila další

podrobnosti o svém dokonalém exmilenci.

Pokud jsem poprvé při svém průzkumu byla šokována, nebylo to nic proti tomu, co se se mnou

dělo tentokrát. Člověk se nestačil divit, jaké změny se v tak krátkém časovém úseku odehrály.

Když jsem zadala do vyhledávače jméno James Cavendish, objevily se naprosto jiné fotky než

předtím. A to moje. Nikdy jsem si o sobě nemyslela, že jsem bůhvíjaká krasavice, to rozhodně ne –

měla jsem tak trochu nesouměrnou postavu a barva vlasů připomínala mokrou slámu –, ale přesto,

když jsem měla dobrou náladu, jsem si říkala, že pro někoho můžu být atraktivní. Na fotkách jsem

obvykle vypadala dobře a většinou jsem se na nich smála. I když to vždy nebyl zrovna upřímný

úsměv, snažila jsem se být vlídná a zdvořilá. Jenže takové fotky na internetu rozhodně nebyly.

Zřejmě mě někdo vyfotil, když jsem utíkala od Jamese. Vypadala jsem neupraveně a naprosto

hrozně. Byla jsem smrtelně bledá, oči rudé od pláče. Na tvářích jsem měla

čmouhy od rozmazané řasenky. Najednou jsem vypadala tak asi na čtyřicet.

Uniformu jsem měla celou pomačkanou a na blůze chyběly tři knoflíky. Vůbec jsem si toho

nevšimla. Výstřih košile byl nedopnutý a skoro obscénně odhaloval většinu z mých ňader. A jako

by toho nebylo dost, vlasy jsem měla rozcuchané a neupravené.

Vypadala jsem jako opilec, který se potácí ulicí. Balancovala jsem na okraji chodníku. Prostě

jsem vypadala přesně tak, jak jsem se tehdy v noci cítila. A ty fotky byly naprosto všude. Jedna

pomlouvačná zpráva za druhou popisovala šťavnaté podrobnosti potíží v ráji, i když každá tak

trochu jinak.

Jeden novinář mě nazval „Poběhlicí z Vegas“, která se vetřela mezi Jamese a Jules, ale vzápětí podotkl, že jejich vztah už přečkal nejeden skandál. V jednom článku se o nich zmiňovali jako o J&J. Chtělo se mi zvracet.

Jinde mě zase označili jako „Zlatokopku z nižší třídy“, díky které má teď nebohá Jules zlomené

srdce. Aby dosáhli dokonalého efektu, dali fotky nás dvou vedle sebe. Jules v bezvadné róbě,

kterou měla ten večer na sobě, jak se vlídně usmívá do objektivu. Vypadala napjatě, ale rozhodně

věděla, že ji někdo fotí. Níže v tomtéž článku jsem se dočetla, že pár navštívil charitativní událost

společně, a to navzdory skandálu vyvolaném další Jamesovou milenkou. Článek však končil

pozitivním ujištěním, že jejich vztah přetrvá i přes Jamesovu slabost k lehkým ženštinám.

Vůbec bych se nedivila, kdyby Jules psala ten článek sama. Vykresloval ji jako svatou, která

přečkala nejedno utrpení. Potkala jsem se s ní jen jednou, ale věděla jsem, že svatá rozhodně není.

V jiném článku mě nazvali „Blonďatou courou“ a tvrdili, že jsem se Jamesovi snažila namluvit,

že jsem s ním těhotná.

Nemohla jsem uvěřit všem těm lžím, které vznikly díky několika fotografiím. Byla jsem

šokovaná, vytočená a bylo mi špatně.

Na jedné fotografii jsem měla přes celou hlavu přimalovaný obrovský penis a pod fotkou stál

komentář, že James riskoval dlouholetý vztah jen proto, že narazil na zkušenou a zručnou

kurtizánu. Ze všech těch lží se mi dělalo zle.

V jednom článku dokonce tvrdili, že patřím do jakéhosi spolku prostitutek, které své řemeslo

provozují výlučně ve vzduchu, a že James by měl požadovat své peníze zpět.

Jeden článek mi skoro polichotil, protože mě nazvali „Švédskou modelkou v bikinách“. Znělo

to jako kompliment, dokud jsem ovšem nepřešla na konec článku, kde o mně tvrdili, že jsem

pornohvězda. Dokonce připojili i pár fotek. Ani jsem na ně neklikla. Věděla jsem, že na nich

nejsem já a rozhodně jsem nechtěla vidět, co už viděly tisíce ostatních.

Na dalších stránkách mě označili za barmanku a jinde zase za striptérku, která se kroutí

okolo tyče. Pomluvy se nabalovaly jedna za druhou a mně bylo čím dál tím hůř.

Tak tohle má být cena za jeden jediný týden rozkoše? pomyslela jsem si a slíbila si celoživotní celibát.

Nenáviděla jsem se. Nenáviděla jsem se za to, že mi vadí, že James a Jules byli ten večer spolu,

zatímco mně nezbylo nic jiného než internet plný lží…

Vzala jsem z nočního stolku mobil a po několika dnech, co byl vypnutý, jsem ho zase zapnula. V

seznamu jsem vyhledala Stephanovo jméno a zcela ignorovala veškeré zprávy a zmeškané hovory.

Pak jsem si však všimla jedné zprávy od Stephana. Přišla před dvaceti minutami.

Stephan: Holubičko, co nevidět budu doma. Musíme si promluvit. Prosím, počkej na mě a hlavně

se nedívej na internet.

Odfrkla jsem si. Dělá, jako by mě neznal. Kdybych už u internetu neseděla dobrou hodinu, zapnula bych ho ihned, jak bych dostala jeho zprávu.

Uslyšela jsem zvonek u dveří.

To byla rychlost, pomyslela jsem si, když jsem šla otevřít. Nechápala jsem, proč prostě nejde dál.

Málokdy byl tak formální. Dokonce znal i můj bezpečnostní kód alarmu.

Najednou mi po zádech přejel mráz. Nevěděla jsem proč. Opatrně jsem se podívala dveřním

kukátkem. Otvor byl zakrytý.

Dlaní, pomyslela jsem si. To mě dopálilo.

Prudce jsem otevřela dveře a spustila: „Nechápu, co to do tebe vjelo, Stephane, takhle mě…“

Větu jsem nedokončila, protože mě velká ruka popadla pod krkem a vtlačila zpátky do domu.

Hrdlo jsem měla sevřené tak pevně, že jsem nemohla ani křičet.

Vyděšeně jsem zamrkala a snažila se zaostřit na rozzuřenou mužskou tvář, kterou jsem měla

těsně před očima. Uviděla jsem důvěrně známé chladně modré oči. Nemohla jsem nic dělat. Ten

obrovský blonďatý chlap mě držel pod krkem, nejdříve mě táhl přes celou místnost a pak se mnou

tvrdě narazil zády na zeď.

Zaryla jsem nehty do mohutné ruky, na které jsem visela jako hadrová panenka. Nepomohlo to.

Hrdlo mi doslova hořelo a nárazem do zdi se mi vyrazil dech, ale bolest nebyla ničím ve srovnání s

hrůzou, kterou jsem prožívala.

Před očima se mi zatmělo a celá jsem se třásla. Byl to pro mě nepříjemně známý pocit, když mě

tenhle mužský, který nedokázal ovládat svůj hněv, držel ve svých pařátech a já jsem čekala, co

udělá. V hlavě jsem měla jedinou myšlenku, která mě sžírala jak rakovina. Tentokrát mě zabije. Vždy

mi tak vyhrožoval. Dokonce i tehdy, když jsem stála jen pár metrů od své matky a s hrůzou se

dívala, jak jí strčil hlaveň

do pusy a zmáčkl kohoutek. V bezmocném děsu jsem zírala, jak dal prst na kovovou spoušť a pomalu, velice pomalu ji stiskl.

V jediném okamžiku jsme byli všichni tři celí od krve, ale zdálo se, že on si toho ani nevšiml.

Něco říkal, ale byla to směsice angličtiny a švédštiny a já jsem mu za boha živého nerozuměla.

Švédsky jsem nikdy dobře nemluvila, ale rozuměla jsem, protože můj otec tvrdohlavě trval na

tom, aby se se mnou jako s dítětem doma mluvilo jedině švédsky. Nicméně teď, v té hrůze, jsem

nedokázala pochytit ani jediné slovo. Snažila jsem se mu to říct, vysvětlit mu, že nerozumím, ale

svíral mě tak pevně, že jsem nemohla mluvit.

Uvolnil sevření ruky jen tolik, abych se mohla nadechnout. Dychtivě jsem zalapala po dechu,

ale v příští vteřině jsem ucítila jeho pěst na svých žebrech. Přidušeně jsem vykřikla a znovu se

snažila nadechnout.

Znovu promluvil. Tentokrát se silným přízvukem, ale aspoň mu bylo rozumět. „To jen aby sis

nemyslela, že tě bohatý chlápek přede mnou může zachránit. Jestli půjdeš na policii a něco jim

vyzvoníš, zabiju tě. Rozumíš mi?“

Nemohla jsem promluvit, ale snažila jsem se. Bože, jak já jsem se jen snažila. Nakonec jsem pouze

přikývla, ale to mu nestačilo. Jeho těžká pěst bolestivě dopadla na můj žaludek a pak zas a znovu.

Snažila jsem se vykroutit, ale držel mě tak pevně, že jsem neměla ani tu sebemenší šanci.

„Podívej se na mě,“ rozkázal mi otcův chladný hlas. Poslechla jsem ho a poprvé, od té doby, co

jako šílený

vtrhl do mého domu, jsem se mu podívala do očí. Bylo to šest let, co jsem ho viděla naposledy, ale

vypadal o dobrých dvacet roků starší. Stále byl mohutný, ale ve tváři se mu zračil zhýralý život. Byl

to alkoholik, kuřák, gambler, násilník,

vrah a bůhví co ještě. A to vše si na jeho kdysi hezké tváři vybralo svou daň.

Už tisíckrát jsem si říkala, že jsem hloupá. Přece jsem věděla, že on z Las Vegas nikdy

neodejde. Propadl gamblerství od té doby, co se ho jeho rodiče před šestadvaceti lety zřekli.

Modlila jsem se, aby ho jeho destruktivní způsob života dostihl a postaral se tak o spravedlnost, ale

to bych toho zřejmě chtěla příliš.

To, že jsem si myslela, že před mými dveřmi stojí Stephan, nebyla omluva. Byla jsem idiot,

že jsem třeba jen na malou chvíli přestala být ostražitá. On však vždy věděl, kdy má udeřit. Byla

jsem tak zoufalá, že jsem nedokázala rozumně přemýšlet. Myslela jsem jen na to, že mě zabije.

„Poslední dobou se na mě vyptávají různí lidé. Lidé, které neznám. Cos komu řekla? Cos řekla

tomu svému zazobanci? Řeklas mu, jak zemřela tvoje matka?“

„Ne,“ vzlykla jsem. „Nevím, o kterých lidech mluvíš, ale nikomu jsem nic neřekla. Přísahám.“

Slova však byla zbytečná. Bylo to tak vždycky. Můj otec byl muž činu. Jednou rukou sevřel obě

má zápěstí a přidržel mi je nad hlavou, zatímco druhou zaťal v pěst a znovu mě praštil do žaludku.

Nikdy se nespokojil jen s jednou ranou, vždy jich bylo víc.

Pak mě prudce pustil a zároveň mi podkopl nohy. Ztěžka jsem dopadla na zem. Surově mě

kopl do zad. Pomalu mě obešel a nohu v těžké botě mi přitiskl na krk. „Nebylo by pro mě nic

snadnějšího, než tě zabít. Rozumíš tomu? Jsem mnohem silnější než ty, takže bych ti bez

sebemenších potíží zlomil vaz. Chceš takhle zemřít? Protože jestli někomu řekneš, co jsem udělal

tvé matce, nic a nikdo mě nezastaví před tím, abych to neudělal. Ani na chvíli nebudu váhat.

Rozumíš mi, pijavice?“

„Ano,“ vydala jsem ze sebe, jeho nohu stále přitisknutou k mému hrdlu.

Popadl mě za rameno a bez námahy mě zvedl. „A tvůj chlap, ať se do mých věcí přestane

srát.“ Napřáhl se a vší silou mě pěstí uhodil do hlavy. Všude byla jen tma…

Kapitola 37

Epilog

Probudila jsem se s příšernou bolestí hlavy. Bylo to nesnesitelné. Chtěla jsem se znovu vrátit do temnoty, kde mě nic nebolelo, ale nešlo to.

Opatrně jsem otevřela oči, ale bolest byla ještě horší. Tak jsem je zase zavřela.

Jsem v nemocnici, napadlo mě. Poznala jsem to podle toho mála, co jsem viděla, a podle zápachu

dezinfekce. Pak jsem si uvědomila, že nemám problém jen s hlavou. Bolel mě každičký kousek

těla, od hlavy až k patě.

Zdálo se však, že ruce mám v pořádku. Pravou ruku něžně držela něčí teplá dlaň. Věděla

jsem, že to musí být Stephan. S ním po boku mi bylo najednou mnohem lépe. Když nic jiného,

tak jsem se cítila v bezpečí. Byla jsem celá potlučená, ale přežila jsem. A měla jsem Stephana.

Znovu jsem se pokusila otevřít oči. Dařilo se mi to mnohem lépe než před chvílí, ale přesto

mnou znovu projela prudká bolest. Podívala jsem se na muže sedícího po mé pravici. Když jsem

si všimla, že to není Stephan, pocítila jsem zklamání.

Zlaté vlasy rámovaly překrásnou Jamesovu tvář, která se skláněla k mé ruce. Oči měl zarudlé,

ve výrazu vepsanou hlubokou bolest trpícího muže. Zdálo se, že je celý ztuhlý, jako by vedle mě

seděl už celé hodiny. Vypadal tak tragicky,

a přitom tak krásně, až se mi dojetím sevřelo srdce. V hlavě jsem měla zmatek a nedokázala jsem přemýšlet, ale věděla jsem, že ho chci utišit.

Nemohla jsem se příliš hýbat, ale nakonec se mi podařilo konejšivě mu sevřít ruku.

Okamžitě zvedl hlavu a podíval se na mě. V těch neskutečně krásných modrozelených očích

jsem spatřila slzy. Vidět ho takhle bylo zvláštní. Ztěžka polkl.

„Jak ti je?“ zeptal se.

Naklonil se nade mě a zmáčkl knoflík, který jsem měla za hlavou. Pak vzal mou ruku do obou

dlaní a něžně ji sevřel.

Měla jsem ochraptělý hlas, a když jsem se snažila promluvit, příšerně mě bolel krk, ale přesto

jsem ze sebe vydala: „Žiju.“

Zamrkal a po dokonalých tvářích se rozkutálely slzy. Nevěřícně jsem na něho hleděla a

přemýšlela, jestli ná

hodou nespím. Bylo to tak zvláštní, James, skoro cizí člověk, sedí vedle mé postele a drží mě za

ruku. A skutečně je cizí? Po tom všem, co jsme spolu prožili?

„Kde je Stephan?“ zeptala jsem se. Tolik to bolelo, a tak jsem mluvení omezila jen na minimum.

„Šel pro kafe. Celou dobu se od tebe ani nehnul.“ Kývl hlavou na druhou stranu po mé levici.

Vedle postele tam stála prázdná židle. „Byl tady i přes noc.“

Snažila jsem se strávit jeho slova a ihned mě napadla otázka: „Jak dlouho tady jsem?“

Sklonil hlavu a čelem se dotkl mé ruky. „Tři dny. Celou věčnost.“

Oddychla jsem si. Pocítila jsem úlevu. Mohlo to být horší. „A jak dlouho tady jsi ty?“ zeptala

jsem se.

Ve tváři se mu zračila bolest. „Přijel jsem k tvému domu, právě když tě odváželi do nemocnice.

Jeli jsme hned za tebou. Já i Stephan jsme přišli pozdě…“

„Přišel jsi dřív, než jsme byli domluveni,“ řekla jsem a v hlase se mi zračila mírná výtka. Přikývl. „Ano, ale ne dost,“ řekl a já jsem pochopila, že si dává vinu za to, co se stalo, což byl samozřejmě holý nesmysl.

Napadlo mě však, že někdo, kdo chce mít vždy všechno pod kontrolou, se jistě cítí zodpovědný

za věci, s nimiž nemůže vůbec nic dělat. Stiskla jsem mu ruku.

„Jak dlouho jsi v nemocnici?“ zeptala jsem se znovu. Udiveně se na mě podíval. „Od té doby,

co tě přivezli.

Snad si nemyslíš, že bych tě tady nechal samotnou?“ Zamračila jsem se. „Copak nemáš nic na

práci?“ Chraptivě se zasmál. „Vzal jsem si pár dnů volno.“

Až teď jsem si všimla, že soukromý pokoj, v němž jsem ležela, je přeplněný květinami. Všude,

kam jsem se jen podívala, stály vázy a v nich kvetoucí pugéty. Od exotických květů, přes

dekadentní růže až k prostým pomněnkám.

„To je od tebe?“ zeptala jsem se, když jsem se rozhlédla po pokoji.

Políbil mě na ruku. „Nejen ode mě,“ řekl. „Ty bílé lilie jsou od Stephana. A ty velké

slunečnice od Damiena a od Murphyho. Jedna kytice je od tvých aerolinek a jedna od kolegů.

Ostatní jsou ode mě.“

„Jsou překrásné. Děkuju.“

„Jsem rád, že se ti líbí,“ řekl a upřeně se na mě zadíval. Vtom do pokoje vešel Stephan a doslova

se ke mně vrhl.

Když mě vzal za ruku, po tvářích se mu kutálely slzy. „Jak se cítíš?“ zeptal se stejně jako před chvílí

James. Ušklíbla jsem se a rovněž odpověděla stejně: „Žiju.“ „Měl bych zavolat sestru,“ řekl

Stephan a začal vstávat.

„Už jsem na ni zvonil. Asi má zrovna nějakou práci, ale každou chvilku by tu měla být,“

vysvětlil mu James.

Stephan se znovu posadil. Něžně mě hladil po ruce. „Právě jsem mluvil s policií. Až ti bude lépe,

chtějí si s tebou

promluvit. Řekl jsem jim, že si myslím, že to byl tvůj otec, ale že já jsem ho neviděl, takže to nemůžu tvrdit s jistotou. Byl to on, že ano?“

Jen jsem přikývla. „Později. Teď se na to necítím. Co je dneska za den?“

„Čtvrtek,“ řekl Stephan.

Údivem se mi rozšířily oči. „Copak dneska neletíme?“ zeptala jsem se.

Chlácholivě mě poplácal po ruce. „Mluvil jsem s ředitelem společnosti. Byl velice vstřícný. Ví,

že si nemůžeme dovolit neplacené volno, a tak sám navrhl, abychom si vybrali dovolenou. Máme

před sebou dva týdny prázdnin.“

S úlevou jsem zavřela oči. „Díky, Stephane. Jsi nejlepší.“

Jamesovi se to však zřejmě nelíbilo. „Dva týdny jsou málo. A co se týče peněz…“

„Ne,“ řekla jsem, oči stále zavřené.

Zmínka o penězích otevřela stavidla vzpomínek a já jsem si uvědomila, jaký je mezi námi

propastný rozdíl. Pomalu jsem začala odtahovat ruku.

Pevně ji sevřel a já jsem otevřela oči a podívala se na něho. Výraz v jeho očích mě přiměl, abych

ruku nechala tam, kde byla. Bolestí se mi sevřelo srdce.

„Dobře, už mlčím. Chtěl jsem jen pomoct,“ ujistil mě způsobem, který pro něho byl nezvyklý.

Jen málokdy slyšel ne a ještě méně často se s ním dokázal smířit.

Přišla sestřička, aby mě zkontrolovala. Zeptala se mě, zda mám bolesti, a pak několikrát

stiskla tlačítko, kterým do kapačky uvolňovala prášky proti bolesti. Zavřely se mi oči a opět jsem

usnula.

Když jsem se znovu probudila, oba dva muži seděli stále po mém boku. Venku se začalo stmívat a

obě ruce jsem měla v teplém sevření.

„Jak dlouho jsem spala?“ zeptala jsem se.

Stephan podřimoval, ale James měl otevřené oči. Zdálo se, jako by se u mé ruky modlil.

„Čtrnáct hodin,“ odpověděl James a políbil mě na ruku. „Myslím, že jsi mě za jeden týden

připravila o deset let života.“ Zmáčkl tlačítko a já jsem věděla, že zase volá sestru.

Když mi upravovala polštáře a kontrolovala můj zdravotní stav, všimla jsem si, že tentokrát

přišla jiná sestra. Obě však byly milé. Napadlo mě, zda nemocnice vždy prokazuje tak kvalitní

služby nebo zda to je práce Jamese Cavendishe.

„Vůbec jsi tady nemusela být,“ řekl, když jsem se znovu začala propadat do milosrdného spánku. Vypadal tak ztrápeně, že jsem měla chuť ho pohladit, ale už jsem se nedokázala ani hnout.

Dny běžely jeden za druhým a já jsem střídavě bděla a spala, zatímco tělo se uzdravovalo. Prospala jsem pět dní, než jsem byla schopna alespoň trochu fungovat.

Měla jsem těžký otřes mozku, několik vnitřních zranění a pohmožděná žebra. Bolela tolik, že

jsem se divila, že nejsou zlámaná. Ani jsem si raději nechtěla představit, jaká by to byla bolest,

kdyby skutečně zlomená byla.

Od doktora jsem se dozvěděla, že si mě v nemocnici pár dní ještě nechají na pozorování.

Všechna má zranění byla bolestivá, ale neohrožovala mě na životě. Věděla jsem, že jsem měla

štěstí. Mohla jsem dopadnout mnohem hůř.

Měla jsem několik návštěv. Jednou mě dokonce navštívili kolegové z posádky, včetně pilotů.

Přáli mi hodně štěstí a mluvili o nedůležitých maličkostech. Ani jeden z mužů po mém boku

neuvolnil místo někomu jinému. Vůbec mě to však nepřekvapovalo.

Když se Damien naklonil dopředu a pohladil mě po noze, James celý ztuhl. Věděla jsem, že se

Damien jen snaží být

přátelský. Kdyby obě mé ruce nebyly obsazeny, jistě by mě poplácal po jedné z nich.

James i Stephan se ode mě nevzdalovali ve dne ani v noci. Občas se vystřídali, aby se alespoň na

chvíli natáhli na úzké posteli v rohu místnosti. Nedovedla jsem si představit, jak si na tak úzkém a

nepohodlném lůžku dokážou odpočinout. Dojetím se mi svíralo hrdlo. Ani jeden z nich nedbal na

své vlastní pohodlí, a to všechno jen proto, aby mi mohli být po boku.

Do pokoje často vcházela vysoká štíhlá žena, aby Jamesovi podala telefon, jeho laptop nebo

štos papírů. Předpokládala jsem, že to je jediný způsob, jak se mnou může trávit tolik času.

„Nemusíš tady zůstávat,“ řekla jsem mu. „Chápu, že máš práci.“

Jen se na mě s úsměvem podíval a vrátil se k práci na svém laptopu.

Když jsem byla natolik v pořádku, abych mohla alespoň na chvíli vstát, Stephan se znovu vrátil

k otázce mého otce. „Proč se po tolika letech znovu objevil?“ zeptal se tiše. James podřimoval v

křesle.

„Říkal něco o lidech, kteří se na něho vyptávají. O lidech, které nezná. Zřejmě mě uviděl někde

v novinách nebo na internetu a vzpomněl si, že má ještě dceru. Myslel si, že když chodím s

bohatým mužem, budu se cítit silnější a půjdu na policii.“

„Všechno to je moje vina,“ ozval se James a já jsem sebou překvapeně trhla. Ve tváři byl

bledý jako smrt. „Je mi to líto.“

Překvapeně jsem se na něho podívala. „To je hloupost. Ale v jednom měl můj otec pravdu.

Cítím se teď mnohem odvážnější.“

James by jistě rád věděl, jak to myslím, ale já jsem o tom už nechtěla mluvit. A Stephan, tomu

bylo všechno jasné.

Když jsem se ráno probudila, zachytila jsem zbytek tichého rozhovoru.

„Řekl bych, že to nadělá více škody než užitku,“ namítl Stephan. „Nebude se jí to líbit. Dej jí

čas, Jamesi. Vím, že to není snadné, ale musíš být trpělivý.“

„O čem to mluvíte?“ zamumlala jsem rozespale.

Oba muži vypadali provinile, že o mně mluvili za mými zády, ale ani jeden z nich neodpověděl.

„Tak ven s tím, Stephane.“

Povzdychl si. „James by tě chtěl vzít na nějaké tiché klidné místo, kde by ses zotavila.

Navrhoval domek na pláži. Snažili jsme se spolu vymyslet, jak se vyhnout médiím, které Jamese

neustále pronásledují.“

Během jeho hovoru jsem se zcela probrala.

James mě pozoroval s vážným výrazem. „Ani nevíš, jak rád bych tě uchránil od mediálního

cirkusu, který se točí kolem mého života. To byl hlavní důvod, proč jsem ze začátku chtěl, aby náš

vztah zůstal v utajení. Pak mě však napadlo, že bych mohl uvést zprávu, že my dva jsme pár a že

oficiálně patříme k sobě. A že Jules je a vždy byla jen mou kamarádkou. Nelíbí se mi všechny ty

řeči, že snad uzurpuješ její místo, protože to není pravda.“

Vytáhla jsem z Jamesovy dlaně svou ruku, a když chtěl začít namítat, v obranném gestu jsem ji

zvedla.

„Stephane, prosím tě, mohl bys nás chvíli nechat o samotě?“ řekla jsem vážným hlasem.

Beze slova vstal a překotně se dral ke dveřím. Zdálo se, že má naspěch.

James se na mě díval prosebným pohledem. „Prosím, Bianco, neodháněj mě od sebe,“ řekl tiše.

Zhluboka jsem se nadechla. Bolelo mě na hrudi a nebylo to jen od pěstí, které mi pohmoždily

žebra. Byla to mnohem hlubší bolest. „Jamesi, to všechno se stalo příliš rychle. Potřebuju zvolnit,

možná spíš udělat pár kroků zpátky.“

Sklopil hlavu a kolem úst se mu udělala hluboká vráska. „Prosím.“ Jeho hlas byl tichý a zoufalý.

„Nesnesu představu, že bych tě mohl ztratit. Co mám udělat?“

Ztěžka jsem polkla. „Jen mi dej čas, nic víc. Všechno se mezi námi odehrálo tak nějak rychle.

Když jsem s tebou, nedokážu myslet. Nechám se tebou strhnout a všechno pak jede jak na

tobogánu, aniž bych to dokázala jakkoliv ovládat. Nikdy předtím mě nenapadlo, že bych mohla

být součástí tvého života, a vlastně ani nevím, jestli to chci.“ Otevřel pusu, jako by chtěl něco

namítnout, ale zastavila jsem ho významným pohledem.

„Jen mi dej čas,“ opakovala jsem. „To je vše, oč tě žádám. Za pár týdnů, možná měsíců, si o tom

můžeme promluvit znovu, jestli ještě budeš mít zájem. Popravdě řečeno tak napůl doufám, že ne.“

Vypadal velice rozzlobeně, ale snažil se ovládat.

„Měla bys mi víc důvěřovat,“ řekl tiše. „Můžu ti alespoň zavolat nebo ti poslat zprávu?“

Zavřela jsem oči. Chtěla jsem zase usnout a na nic nemyslet. Hlavně jsem však chtěla brečet.

„Dám ti vědět,“ bylo vše, co jsem řekla.

Vzal mě za ruku a pevně ji sevřel. „Tak to vypadá, jako bys mě už odepsala. Chtěl bych znát

slova, kterými bych tě přesvědčil o tom, jak vážně to s tebou myslím.“

V jeho hlase se odrážely slzy a to mi zlomilo srdce. Ale ve skutečnosti se o žádná slova ani

nepokoušel. Nikdy nemluvil o lásce nebo o tom, zda mu na mně záleží. Tím mi to však ulehčil.

Bylo mnohem snadnější si říct, Vždyť se skoro neznáme. Za měsíc si na mě ani nevzpomene. Kdyby mi

řekl, že mě miluje, nedokázala bych to.

„Neodepsala jsem tě. Jen potřebuju čas a prostor. Jak ses už mohl přesvědčit, budu v pořádku.

Co nevidět mě propustí z nemocnice. Možná už dneska. Stephan se o mě postará.“

Oči jsem měla stále zavřené. Bylo to mnohem snazší, když jsem se na něho nedívala.

Políbil mě na čelo. Cítila jsem, jak se na mě dlouze dívá. Nakonec, po nekonečně dlouhé době,

odešel.

Cítila jsem, jak mi po tvářích tečou slzy.

Stephan se vrátil o chvíli později. Zřejmě se na chodbě setkal s Jamesem. Beze slova se

posadil po mém boku, ve tváři vědoucí výraz. „Jsi v pořádku, Bee?“

Přikývla jsem. „Musím se posunout dopředu, Stephane. Chci mluvit s policií. Jsem připravená

jim všechno říct.“