Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Diamantový tygr

PROLOG

„Abe Windsor by měl být raději mrtev, jinak ho zabiju sám,“ pomyslel si.

Tato myšlenka Jasona Streeta byla napůl slibem a napůl zbožným přáním. Od té doby, kdy mu zavolal jeho špeh z Abeho farmy v západní Austrálii, uplynulo deset hodin. Street je strávil tím, že se ze všech sil snažil dostat na farmu patřící k dolu Sleeping Dog. Nejdříve si zamluvil charterový let z Perthu. Pak ho čekaly nekonečné hodiny za volantem toyoty. Hlemýždí rychlostí se proplétal špinavými cestami, aby se dostal do nejodlehlejší oblasti australského kontinentu.

Ale zuřivost v něm neprobouzelo nepohodlné a zdlouhavé cestování. Byly to obavy, že víc než deset let jeho trpělivosti a obratnosti by mělo přijít vniveč a mělo by být smeteno z povrchu země kvůli šílenství jednoho opilého starce.

Na obloze zářil Jižní kříž. Za chvíli se vytratil a na jeho místo se začalo tlačit vycházející slunce. Teplota vzduchu sloupala. Jasné sluneční paprsky ozářily australskou trávu, gumovníky, červený prach a sporadicky se vyskytující pásy vyvřelé horniny. Věčné slunce, jediný a nejstarší domorodec západní Austrálie, opanovalo buš.

Kola vozu drtila drobné kamínky, což znělo jako výstřely z pistole. Poskakující, kolébající se a vrzající toyota se

pomalu pohybovala vpřed po cestě, existující spíš v mysli řidiče než na vysušené tváři krajiny. Ale Street nepochyboval o správnosti zvoleného směru. Roky jezdil na stanici Bláznivého Abeho a zpět, přičemž se snažil vytáhnout ze starce jeho tajemství. Po všech těch letech si dnes byl jist jedinou věcí: Jeli tajemství Abeho dosažitelné, bude je znát dřív, než se znovu objeví Jižní kříž.

Toyota poskočila na nízkém kopečku a zvedla oblak prachu. Před Streetem se otevřel pohled na stanici. Majetek starého Abeho byl rozptýlen na několika akrech neúrodné roviny jako pihy na tváři mladé dívky. Základ farmy tvořila zchátralá budova s plechovou střechou, pár hospodářských budov, tři rezavé traktory, poškozená důlní zařízení, vyřazené nákladní automobily a zbytky dakoty, která létala už za druhé světové války ve službách RAAF (Royal Australian Air Force, Australské královské letectvo pozn. překl.) a která se poblíž farmy zřítila několik měsíců před vítězstvím nad Japonskem.

Najednou se nad plechovou střechou budovy s rachotem vynořila nová lesklá helikoptéra. Street dupl na brzdu a prudce zastavil. Když se mu stroj objevil nad hlavou, zaměřil se na jeho identifikační znaky. Očekával, že uvidí buď znak australské policie, armády nebo rychlé zdravotní pomoci.

Ale kulaté boky helikoptéry byly čisté a anonymní jako právě snesené vejce. Majitelé nestáli o zveřejnění své přítomnosti nad farmou Abeho Windsora. Naštvaný a zároveň vystrašený Street zvedl pěst a zahrozil do vzduchu. Pak nastartoval a sjel z kopce.

Zastavil na sypké červené půdě u Abeho zbídačelé farmy a vyskočil s poloautomatickou pistolí v ruce. Pohyboval se s ostražitostí příslušníka speciálního komanda. Nejprve se skrčil za karoserii auta, pak proklouzl k rezavé stoupě a odtud přeběhl k rohu domu. Špinavým oknem rychle nahlédl do místnosti.

Ve velkém pokoji hořela petrolejová lampa. Pod roztrhanými kusy plátna ležela na dlouhém stole uprostřed místnosti mrtvola. V místnosti poletovalo plno much.

Street tiše zaklel, odložil opatrnost a těžkou botou kopl do dveří. Horní pant vypadl z roubení, závora se zlomila u dveře se rozlétly dokořán. Zevnitř se vyvalil mrtvolný puch. Street hleděl do místnosti a mířil zbraní na neviditelného nepřítele. Nic se však nehnulo. Zalykaje se strašlivým puchem přistoupil ke stolu a odhrnul jeden cíp plachtoviny. Zvedlo se mračno much.

Podle stadia rozkladu byl Abe Windsor mrtev delší dobu. Dokonce i když Street vzal v úvahu vlhkost a teplo říjnového počasí, odhadoval, že stařec je mrtev asi tři dny, možná o něco déle. Ale nebylo pochyb o tom, že mrtvola ležící na stole je Abe Windsor. Mohutná jizva na zápěstí levé ruky odolávala rozkladu úspěšněji než měkké tkáně v jejím okolí.

Street se znechuceně odvrátil a rozhlédl se po místnosti. Pochyboval, že by posádka helikoptéry po sobě zanechala něco jiného než mouchy. Na druhé straně, třeba vetřelce překvapil a oni utekli dřív, než mohli prohledat celou farmu. Street se otočil zpět k mrtvému s obličejem zkřiveným odporem. Opatrně mu pod krkem rozepnul špinavé podvlékací triko. Chtěl zjistit, jestli má na krku sametový váček, který nosil neustále při sobě. Váček byl pryč. Pak

Streetův pohled sklouzl na dřevěnou poličku vedle Abeho houpacího

křesla. Otlučená plechová skříňka zmizela taky.

„Takže už ses vydal na svoji poslední cestu do buše, že |o, starej brachu?“ zamumlal Street. „Vzal sis s sebou i tu skříňku? Nechal jsi svoje tajemství taky zhebnout? Kdo ti šlapal na paty kromě mě?“

Odpovědi se nedočkal, na obličeji Abeho viděl jen šerednou grimasu smrti. Ale Streetovi se na okamžik zdálo, ze stařec ještě žije a vysmívá se mu.

„Tys věděl, po čem celou dobu pasu, že jo? Bože, jak r; id sis ze

mě dělal blázny! Jdi do prdele, dědku. Tys chcípnul, ale já žiju.“

Za dveřmi do kuchyně se najednou ozvalo tiché vrznutí shnilých prken podlahy. Jako by někdo chtěl nepozorovaně uniknout z domu.

Street se rozběhl a skočil do temné kuchyně. Ve stínu u zadních dveří domu zahlédl pohyb. Pak uslyšel zvuky měkkých, rychlých kroků po prašné zemi.

Street vyběhl ze zadních dveří a rychle vystřelil. Kulka zasáhla prchajícího muže těsně před tím, než se stihl ukrýt za stěnu hospodářské budovy. Okamžitě se skácel do prachu. Street se opatrně přiblížil k neznámému a prohledal ho. Muž u sebe neměl zbraň. Street se postavil a kopancem otočil muže na záda. Hleděl na něj Abeho čínský kuchař Chu. V očích měl bolest. Street mu položil zbraň na čelo. „Kde je ta skříňka, ty zlodějský žluťáku?“ Chu něco zasyčel mezi zuby a tvář se mu zkroutila bolestí. Neodpověděl.

„Poslouchej,“ Street položil těžkou botu na Chuovo zraněné rameno. „Kde je skříňka a ten sametovej pytlík?“

Chu zavyl bolestí a zamumlal něco ve svém rodném jazyce.

Mohla to být prosba, ale také nadávka.

Street zatlačil botou na Číňanovo rameno. Koutkem oka ale zachytil zákmit pohybu na střeše jedné z hospodářských budov. V pudu sebezáchovy automaticky trhl hlavou a podíval se tím směrem.

Jeho pozornost se najednou rozdělila. Chu toho využil a kopl Australana mezi nohy. Útok byl tak rychlý a účinný, že Streetovi bylo okamžitě jasné, že padl do pasti nastražené profesionály. Jeho reakce byla však stejně rychlá a nebezpečná. Vystřelil na Chua a současně se otočil, aby Číňan nemohl zopakovat svůj útok.

Ve zlomku sekundy, ještě než kulka našla cíl, zasáhla Chuova pata prudce Streetovo stehno. Street dokončil obrat, svalil se na stranu

a namířil zbraň na dalšího útočníka. Potom dvakrát vystřelil. Minul, ale současně se vyhnul útoku, který by mu rozmačkal lebku.

Útočník proběhl kolem střílejícího Streeta. Ten se dvakrát převalil, chvíli zůstal na břiše, pak se překulil zpět a vyslal dva výstřely nepříteli do zad. Výkřik plný bolesti a následný pád Streetovi prozradil, že druhým útočníkem byla žena. Teď byla mrtvá. Jeho mozek vyhodnotil informaci a Street se okamžitě připravil na další výpad. Postavil se, zády se opřel o zeď a pistolí zamířil před sebe.

O padesát metrů dál se rozkřičelo hejno papoušků, vystrašených výstřely. Po chvíli se ptáci uklidnili a opět se klidně usadili na zohýbaných větvích okolních stromů. Nad farmou Abeho Windsora se zase rozprostřelo ticho smrti. V prudkém říjnovém slunci bzučely jen všudypřítomné mouchy.

Street rychle prohledal těla lidí, které právě zabil. Nenašel však ani skříňku, ani váček. Ještě jednou je trpělivě prohledal, protože doufal, že najde nějaký důkaz o tom, kilo je sem poslal a proč. Ale ani Mhu, ani Číňanka neměli nic, co by je usvědčovalo: žádný papír, znamení nebo zbraně.

Zamračený Street si dřepl vedle mrtvých a prohlížel si je. Chu pracoval na farmě dlouhé roky, ale Street si nikdy nevšiml mozolů na jeho rukou a nohou. Prozrazovaly, že šlo o muže, ovládajícího bojové umění, a ne o pouhého kuchaře. Ruce ženy měly stejné známky. Pracovali jako tým. Tým, jenž byl připraven zabít nebo zemřít.

Teď byli mrtví a Street už se nedozví, pro koho pracovali, ani kde leží Abeho diamantový důl.

Znechuceně si odplivl do červeného prachu a otočil se k mrtvým zády. Byla tady malá naděje, že něco z Abeho bohatství zůstalo zachováno. Po deseti letech hledání nějaké cestičky k pokladu si Street nemohl dovolit promarnit takovou příležitost. Bylo pravděpodobné, že skříňka, obsahující starcovu závěť a jeho básně, je ještě ukrytá někde v domě.

Oporný pach ho neodradil. Street prohledal farmu praktickými pohyby člověka, který všechny pokoje prošel už mnohokrát předtím. Jako vždycky nenašel nic nového. Stará plechová skříňka byla pryč. Street si vytřel z očí prach slepený s potem a zastavil se nad mrtvolou starého muže, který se mu ve smrti vysmíval stejně jako v životě.

„Deset let plácání a kecání,“ vrčel Street chraptivým hlasem.

„Deset let tvého popichování a hloupého vysmívání. Ať se ti dobře hnije, Abe Windsore. Ať se taky dobře hnije tomu, kdo zdědí doly Sleeping Dog.“

Kapitola první

,.Dva lidi museli zemřít, abych to dostal,“ řekl Cole Blackburn a podíval se na malý sametový váček. „Stálo to za to?“

„Uvidíš,“ odpověděl Chen Wing. Krouživým pohybem vyprázdnil váček na ebenovou desku stolu. Světlo ozářilo devět průsvitných kamenů, vydávajících při vzájemném doteku jemné, zvonivé zvuky. Na první pohled vypadaly jako velké, velmi hrubě obroušené kousky mramoru, rozřezané a pak opotřebované. Devět z třinácti kamenů bylo nezbarvených. Tři byly růžové u jeden měl intenzivní zelenou barvu čisté, hluboké vody.

Cole hned sáhl po zeleném kameni, který byl velký jako nehet na jeho palci. Kámen byl překvapivě těžký. Cole ho i chvíli třel mezi prsty. Povrch kamene byl hladký, jako by byl vyleštěný vzácným olejem. Cole kámen otáčel, až našel rovnou plošku a dýchl na ni. Na hladkém povrchu plošky nezůstala ani stopa po vlhkosti.

Cole pocítil silné vzrušení. Beze slova přešel k pojízdnému stolku s lahvičkami. Vzal těžkou křišťálovou stolní láhev a pohlédl na Dinga, který přikývl. Cole jediným prudkým pohybem škrtl po láhvi shora dolů.

Kámen zanechal na láhvi hlubokou rýhu, ale sám zůstal neporušený. Cole bral postupně další kameny z ebenové desky stolu a každým přejel po láhvi. Objevily se na ní nové rýhy. Naopak kameny zůstávaly nedotčené. Cole vyndal z kapsy opotřebovanou lupu, jakou používají klenotníci, nastavil si stolní lampu a začal prohlížet zelený kámen.

Měl pocit, jako by se ponořil do nádrže intenzivního smaragdového světla. Ale nebyl to smaragd. Přestože kámen nebyl broušený ani leštěný, rozkládal světlo způsobem, který je vlastní jen diamantům.

Blýskal se mu mezi prsty při sebemenším pohybu. Světlo klouzalo a odráželo se od nepravidelných plošek kamene a jeho paprsky se sbíhaly v průsvitných temně zelených hlubinách. Kámen neměl žádnou poruchu, kromě dvou malých puklin těsně pod povrchem, které však nesnižovaly jeho hodnotu, protože se snadno obrousí a vyleští.

Cole zběžně prohlédl další kameny, pak schoval lupu do kapsy a

řekl: „Bílý papír.“

Wing otevřel zásuvku ve stole, vyjmul čistě bílou čtvrtku dopisního papíru se značkou Pacific Traders Ltd. a položil ji na stůl. Cole vytáhl z kapsy malý jelenicový váček a z něho nebroušený diamant, který měl perfektní barvu.

Přestože jeho kámen nebyl opracovaný, měl tvar pravidelného osmistěnu. Ve srovnání s odřenými kameny z Wingova váčku vypadal spíš jako umělý. Cole rozmístil kameny na papír. Jeden z kamenů mírně změnil barvu, zabarvil se spíš do korálova než do růžova. U ostatních původně růžových se barva prohloubila do nádherného odstínu živé růže. Většina bílých kamenů získala modrý odstín, přibližující se odstínu Coleova diamantu. Jeden nebo dva získaly jemné žluté zabarvení, které mohl rozeznat jen odborník.

Zelený kámen se rozzářil ještě živěji. Připomínal jasně zelený plamen zářící na sněhu.

Cole zase vzal lupu a pozorně si prohlížel zelený diamant. Jako by hořel vnitřním plamenem, který byl současně horký i ledový. Cole viděl podobný kámen před mnoha lety v Tunisu. Podloudný obchodník mu řekl, že diamant pochází z Venezuely, o čemž Cole pochyboval. Ale než se mu podařilo sehnat dost peněz, aby si mohl koupit pravdivou odpověď, někdo podloudníka umlčel navždy, protože mu prořízl hrdlo.

Jeho smrt Colea nešokovala. Náhodné nebo smluvené vraždy byly v oblastech diamantových dolů a černého trhu s drahými kameny na celém světě běžným jevem. Když se prolínalo o diamanty, měl lidský život cenu jen pro jeho majitele. Na smrti kohokoli mohlo profitovat mnoho dalších lidí.

Colea spíš překvapilo, že tyhle diamanty stály jen dva životy. Ještě nikdy neviděl podobné diamanty, které by svoji barvu odvozovaly z neobyčejných okolností svého zrodu.

Cole odložil svůj diamant a začal si prohlížet tmavý sametový váček, který ležel zmuchlaný na ebenové desce. Samet byl starý, tak starý, že zub času a ostré hrany kamenu mu odřely až na osnovu vlákna. Na nejopotřebovanějších místech připomínal spíš tenké hedvábí. Váček byl zničený, mrtvý.

Ale kameny mrtvé nebyly. Blýskaly se, jako by pohlcovaly světlo i čas a také lidskou touhu vlastnit něco vzácného.

„Co ode mě chceš?“ zeptal se Cole s očima na diamantech.

Ding si v první chvíli myslel, že jeho přítel mluví k zelenému kameni. Znal Colea mnoho let, ale přesto by tento obchodník z Hongkongu nemohl říct, že tomuhle americkému hledači diamantů rozumí nebo že dokáže předvídat příští hnutí jeho mysli.

„Jsou to diamanty?“ zeptal se Wing tiše.

„Ano.“

„Víš to jistě?“

Cole pokrčil rameny a otočil se. Dopadlo na něho víc světla a jeho černé hedvábné sportovní sako se zalesklo stejně jako jeho tmavé vlasy. Pleť měl ošlehanou větry těch nejdivočejších míst světa. Od vnějších koutků očí se mu táhly jemné vrásky, svědčící o letech strávených pod palčivým sluncem pouště a ve svitu důlních lamp. Nad levou skrání v hustých černých vlasech prosvítalo pár stříbrných nitek. Bylo mu čtyřiatřicet, ale vypadal trochu starší.

„Vždycky se můžeš mýlit,“ odpověděl Cole. „Ale jestli tyhle kameny někdo uměle vyrobil, pak zruinuje všechny diamantové doly a společnosti na světě.“

Wing se usmál.

„Pokud chceš mít větší jistotu,“ navrhl mu Cole, „můžu ti zajistit termální inerční zkoušku v Darwinu. Tenhle test ještě nikdy nelhal.“

Tentokrát pokrčil rameny Wing. „Pokud tu zkoušečku nemáš tady, tak ne. Nemáme moc času. Kameny musí být za několik hodin na cestě.“

„Kam?“

„Do Ameriky.“

„Odkud je máš?“

„Z Kimberley.“

Cole chvíli mlčel. Když promluvil, zněl jeho hlas neutrálně.

„Naleziště v Jižní Africe jsou už skoro vyčerpaná.“

„Nemyslím Kimberley v Africe,“ opravil ho Wing. „Kimberley Plateau tady v Austrálii.“

Wing se usmál. Měl radost, že může ukázat, že rozumí rozdílům mezi dvěma místy stejného jména. Byla to běžná chyba. Lidé si automaticky spojovali diamanty s Afrikou, navzdory faktu, že

největší diamantový důl na světě jménem Argyle ležel ve vzdálených tropických pouštích západní Austrálie.

Cole se taky usmál, ale v jeho úsměvu nebyla ani stopa humoru.

„Chenova rodina investovala do Argyle na základě nálezu těchto kamenů?“

„Neřekl jsem Argyle, jen Kimberley.“

Cole si tiše promýšlel možnosti. Jestliže kameny pocházejí z Argyle, podařil se kartelu, ovládajícímu světové zásoby diamantů, velký nález a zbohatne brzy ještě víc. Ale pocházejíli kameny z jiného a dosud neznámého zdroje, získají nového soupeře a rozpoutá se hotové peklo.

V každém případě muž, který bude mít v rukou tyhle diamanty, má před sebou uprostřed budoucího mezinárodního zápasu velmi zajímavý život.

„Kimberley v Austrálii,“ řekl Cole, propichuje Winga svýma šedýma očima, jasnýma jako nejhladší led. „Tam je našli?“

Wing poprvé zaváhal. „Odtamtud jsem je dostal, ale kde je našli…“ obrátil ruce dlaněmi vzhůru.

„Je jich víc?“ zeptal se Cole a ukázal na kameny na stole.

,,To je všechno, co jsem dostal,“ řekl opatrně Wing.

Cole přešel k oknu a pohlédl na palmy, lemující trávník před budovou darwinského kasina v australském Severním teritoriu, čtyřiadvacet tisíc kilometrů od Kimberley Plateau. Tropické slunce a mlhavě vlhké nebe barvily Timorské moře do aluminiové šedi.

Sluneční paprsky bojovně pronikaly dvojitými okny do místnosti. V pozadí se ozývaly zvuky větráku, který čistil tahákem zamořený vzduch v hernách pod nimi a zároveň ochlazoval parné ovzduší tropického října. V Austrálii bylo jaro, období, kdy živočichové umírali a lidé šíleli.

Cole věděl proč. Austrálie představovala v říjnu jedno z mála míst na světě, která byla pro Colea k nepřežití. Vedro a vlhkost v eukalyptech a v akáciích ho z nějakého důvodu ovlivňovaly víc než ve Venezuele nebo v Brazílii.

Ale uvnitř kasina se uplatnily vymoženosti civilizace tropické vedro zůstávalo na pláži a dovnitř se dostával čerstvý a chladivý vzduch, který neměl vůni ani teplotu typickou pro zdejší podnebí. Kdyby nebylo domorodých kreseb na stěnách, mohl být pokoj v

kterémkoli hotelu v Hongkongu, Johannesburgu, Londýně, Los Angeles, Tel Avivu nebo v Bombaji. Zařízení místnosti bylo syntézou západního nábytkářského průmyslu a východní umělecké tradice. V textiliích se kombinovala východní vlákna s italským designem.

„Kde se v Kimberley těží takové diamanty?“ zeptal se Cole.

„Doufal jsem, že se to dozvím od tebe.“

Coleovy oči pod hustým obočím se zaměřily na Winga. Ten se obyčejně nechoval vyhýbavě, zejména ne tehdy, když něco chtěl. Ale většinou taky nepřicházel s váčkem plným neopracovaných diamantů. On i jeho rodina byli příliš pragmatičtí na to, aby fušovali do komodity minerálů, jejichž obchodní cena byla stanovována dobře zavedeným kartelem. Rodina Chenových se většinou starala o těžbu a zpracování kovových rud používaných pro výrobu raket nebo zbraní.

„Nemůžu ti zodpovědně říct, odkud ty diamanty pocházejí, ale řeknu ti, odkud nejsou,“ řekl nakonec Cole. „Určitě je nenašli v Argyle.“

„Kameny k tobě mluví?“ zeptal se Wing skepticky. Cole čekal.

„Jak si můžeš být tak jistý?“ dotíral Wing. „Z Argyle přece pocházejí růžové diamanty.“

„Důl Argyle je vykutaná díra. Na umělé diamanty jsou tyhle příliš výjimečné. Jasně, v Argyle byly růžové, ale tyhle jsou tmavší, jasnější a mnohem větší než cokoli, co kdy kdo v Austrálii našel. Je potřeba pořádné dávky trpělivosti indiánskejch leštičů, aby z argylského šuntu udělali něco prodejného.“

Wing přetřel kámen ukazováčkem. Světlo se teď od kamene odráželo tak, jako by byl mokrý. „Říkáš, že to nejsou australské kameny?“

„Ne. Jen říkám, že nejsou z Argyle. Sakra, Wingu, v Kimberley Plateau je sedmdesát dalších společností. Nikdo nenašel nic lepšího než kameny pro průmyslové zpracování.“ Cole se odmlčel a pak dodal: „Con Min aspoň nic lepšího nenabízí.“

Wing souhlasně zamručel. Con Min říkal světu o diamantech to, co chtěl slyšet. „Co ti ještě prozradily kameny?“

„Pocházejí z naplavenin.“

„Vysvětli mi to, prosím tě.“

„Už velmi dlouho leží mimo matečné těleso, z něhož je odnesla eroze.“

„To je špatné?“

Cole zavrtěl hlavou. „Ježíši, ty pořád ještě ničemu nerozumíš.“

„Nikdy jsi neodpovídal na moje otázky, i když jsme byli partneři.“

„Když jsme byli partneři, tak jsi mi nenosil hrsti fantastických kamenů,“ vypálil na něho Cole. „Tyhle diamanty jsou něco jako šlehačka ze starého erodovaného trubkovitého diamantonosného tělesa. Prasklé kameny byly časem zničeny. Kameny, které přežily, mají zakulacené rohy a nemají svůj krystalický tvar.“

„To je dobré?“ zeptal se pochybovačně Wing.

„Když se jedná o využití, tak ano. Kameny, které se vytěží čisté a ostré, ztratí opracováním polovinu své váhy. Tyhle aluviální čili naplaveninové kameny neztratí na cestě k něžnému prstíku nebo ke krásné šíji víc než dvacet procent.“

„Takže tyhle kameny mají nejmíň o třicet procent větší cenu než nonaluviální kameny stejné váhy?“ zeptal se Wing lyehlc.

Cole se usmál. Wing o diamantech nevěděl mnoho, ale dovedl si okamžitě sestavit ekonomickou rozvahu. To byl leden z důvodů, proč svému bývalému partnerovi věřil. Věděl, co Winga motivuje. Byla to touha po zisku.

„Když vezmeme v úvahu barvu a velikost,“ řekl Cole, „můžeš je teď hned prodat nejmíň za milión dolarů, jako že tady sedíš za stolem. Broušené a vyleštěné budou sakra dražší.“

.,O kolik?“

„To záleží na tom, jak moc je bude někdo chtít. Francies…“

,,Francies?“ přerušil ho Wing.

„Barevné diamanty. Jsou pekelně vzácné a zelený je z nich nejvzácnější. Ať jsou, odkud jsou, je to klenotnice samotného Boha.“

„Jsou někde takové doly?“

„V Austrálii? Nevím o žádném,“ odpověděl Cole.

„Jsou někde jinde?“ pokračoval netrpělivě Wing.

„Už jsi někdy slyšel o Namaqualandu? Je to na jihozápadním pobřeží Afriky, přímo u ústí řeky Orange.“

Wing zakroutil hlavou.

„Asi před šedesáti lety se geolog Hans Merensky vydal hledat diamanty. Našel je tam roztroušené po tuctech jen tak na zemi, jako vejce v hnízdech.“

Wing neřekl nic, jen se naklonil blíž k Coleovi.

„Kam se podíval, tam viděl diamanty,“ řekl Cole. „Brzy jich měl tolik, že je nemohl unést. Většinou byly tak velké, že neprošly hrdlem polní láhve. Musel je skladovat v plechovkách od bonbónů.“

Wing s mírným zamručením pohlédl na hrst diamantů na stole a

představil si, jak by bylo nádherné najít ještě větší exempláře.

„Jo,“ řekl Cole tichým hlasem. „Taky jsem se tak cítil, když jsem ten příběh slyšel poprvé. Každý hledač diamantů sní v noci o podobném nálezu.“

„Říkáš Boží klenotnice? Myslíš to vážně?“

„Klenotnice, diamantový trap, lože plné drahokamů, nazývej to, jak chceš. Je to místo, kde čas, voda a gravitace vykonaly svoji těžkou práci. Odstranily měkčí půdu, odnesly drobnou drť a shromáždily diamanty do jednoho hnízda.“

„Nerozumím ti.“

Cole zkrotil svoji netrpělivost a vysvětloval: „Diamanty jsou těžší a mnohem tvrdší než většina minerálů, takže se ponoří hlouběji do tichých zákrutů řek, shromáždí se pod balvany nebo v blízkosti kořenů stromů. Stejně se chová zlato. Je těžké. Většina velkých nalezišť diamantů byla objevena díky zlatokopům.“

„Co se stalo s Merenskym?“

„Naplnil diamanty půl tuctu plechovek. Kameny měly až osmdesát karátů. Všechny byly vynikající kvality. Merensky prodal pozemek za milión liber, což v té době byla královská suma.“

„Komu to prodal?“

„Hele, Wingu, víš to stejně dobře jako já.“ Wing se zašklebil a hvízdl. „Těm hajzlům.“

„To je tvůj názor, ale akcionáři si o Con Min myslí to nejlepší.“

„Myslíš, že ty kameny jsou majetkem kartelu?“ zeptal se Wing s pohledem upřeným na diamanty.

„Ne.“

„Tak rychle? Nemáš žádné pochybnosti?“

„Kdyby patřily diamantovému kartelu, stály by víc životů,“ řekl Cole suše.

„Ale kartel by se o ně mohl zajímat, že?“

Cole se krátce zasmál. „Pokud jsou všechny z jednoho místa a je to nějaké nové naleziště, kartel se bude ze všech sil snažit získat nad ním nadvládu. Archimedes kdysi řekl, že pokud bude mít dostatečně dlouhou páku, pohne Zemí. Ten důl takovou páku představuje.“

Wing zamručel. „Co ještě víš o těch kamenech? Řekni mi všechno, i maličkost.“

„Jen to, že mi nepřipadají jako africké diamanty. Mají jinou barvu. Jsou moc růžové. Některé z nich jsou zdvojené krystaly. Austrálie je tím známá. Ten zelený kámen se vůbecc nepodobá africkým. Možná brazilským, ale jeho barva je mnohem silnější a intenzivnější než u známého drážďanského diamantu, který je z brazilských zelených nejkrásnější.“

„Vzato kolem a kolem,“ pokračoval Cole, „pokud tohle je reprezentativní vzorek z nějakého tajného naleziště, pochybuju, že je v Africe. Jediný další zdroj diamantů Con Min je v bývalém Sovětském svazu, ale odtud nepocházejí modrobílé kameny. Jejich zboží má velmi jemný zelenkavý nádech.“

„Takže tyhle kameny jsou odtud, z Austrálie?“

„Pravděpodobně. V Ellendale se nacházejí zelené diamanty.

Nejsou ale tak velké, ani tak krásně zbarvené jako tenhle.“

„Podle toho, co říkáš, je možné, že tyhle kameny jsou z nějakého nového naleziště v Austrálii?“

Letmý pohled na Wingovu tvář Colemu prozradil, že už mu nemůže důvěřovat, protože má větší zájem o kameny než o zisk. Kdysi vídal v jeho očích nadšení pro peníze. Teď z něho nevyzařoval podnikatelský elán, byl to zájem, vzrušení a dravost, které pronikaly až do konečků jeho pečlivě upravených nehtů.

„Jak moc to chceš vědět?“ zeptal se klidně Cole.

„Ne já. My. Ty a já.“

Cole změnil výraz v obličeji. Ještě víc ztuhl. „My? Už nejsme partneři. Prodali jsme Black Wing Resources Ltd. tvému strýci už před pěti lety.“

„Myslím, že by bylo moudré, kdybychom se zase stali partnery,“

řekl Wing, sáhl do zásuvky a vyndal několik svázaných listů papíru.

„Tady je smlouva o partnerství, velmi podobná naší předešlé, na jejímž základě jsme vytvořili Black Wing.“

Cole se podíval na smlouvu, ale nepohnul se. „Čtu moc pomalu, Wingu,“ zalhal.

„Přelož mi svůj žargon do běžného jazyka. Ale nešij na mě žádnou mandarínskou právničinu, nebo vyběhnu ze dveří a chytím si první letadlo zpátky do Brazílie.“

Wing pomalu položil smlouvu na stůl. Konečky prstů přejížděl po svázaném hřbetu jejích listů. Promluvil rozvážně jako člověk, který pečlivě váží každé slovo.

„Před deseti lety jsme vytvořili Black Wings Resources na základě tvojí erudice geologa a mých ekonomických schopností. Byl to dobrý svazek a vedl k zisku, protože každý z nás přinesl do partnerství svůj potenciál.“

„Fungovalo to tak dobře proto, že sis najal dalšího geologu, aby mě kontroloval, a já jsem si najal účetního, který kontroloval tebe,“ podotkl Cole.

Wing přikývl. „V našem partnerství vládla inteligence, přinejmenším tolik inteligence, kolik důvěry. Chenova rodina se bez tvé inteligence opět neobejde. Potřebujeme tě.“

„K čemu?“

,,Věříme, že se můžeš stát spoluvlastníkem naleziště těchto kamenů.“

Chvíli bylo slyšet jen slabé bzučení ventilátoru. Cole hleděl na Winga.

,,Ve svém životě jsem koupil a prodal hodně diamantových pozemků,“ řekl nakonec Cole. „Snažíš se mi naznačit, že jsem v tomhle oboru něco přehlédl?“

„Podepiš mi tyhle papíry a odpovím ti na všechny otázky. Ale bez podpisu se nedozvíš už ani slovo.“

Wing posbíral kameny a vrátil je do ošuntělého sametového pytlíku. Cole je pozoroval, dokud poslední z nich nezmizel ve váčku. Pak si přisunul smlouvu a začal číst.

Kapitola druhá

Polárka ozařovala tundru, řeku i hory. Tvořila jasný střed temné noční oblohy. Měsíc zaléval řeku svým ledově chladným stříbřitým svitem. Tajemný vítr neznámého zítřku se protahoval dlouhým údolím a šeptal svá tajemství přicházející půlnoci.

Tohle chtěla na svém snímku zachytit Erin Shaneová– Windsorová: jemnost a chlad věčné přírody, která pomalu proměňovala povrch řeky ve studený led. Proto Erin nedbala na klesající teplotu a na svoji osamělost uprostřed aljašské krajiny a dokončovala další nastavení fotoaparátu, stojícího na trojnožce. Zmrzlými prsty nastavila clonu. Ta se otevřela a pak zase váhavě zavřela, měříc délku expozice, kterou Erin zvolila. Jako pojistku si přichystala několik rámečků navíc. Cvaknutí mechanismu fotoaparátu znělo v tiché arktické přírodě neobvykle hlasitě.

Po posledním obrázku začala Erin nastavovat novou kombinaci. Tiše zaklela a z úst jí vyšel stříbřitý obláček páry. Erin byla netrpělivá, už jí zbývalo málo času. Vtom nastala chvíle, kdy se měsíc ocitl ve správném úhlu a vhodně osvětloval tři zákruty řeky, v nichž se zrcadlily majestátné hory.

Ale Země se točí a vítr fouká. Z jednotlivých mráčků se najednou vytvořila velká a hustá masa. Příští okamžik dokázal neodvolatelně změnit tu nejdůležitější podmínku práce fotografa světlo.

Najednou Erin zapípaly hodinky. Ignorovala je. Bylo to jen první z několika mechanických upozornění, která si nastavila. Dělala to často, protože při fotografování pro realita přestávala existovat. Její schopnost koncentrovat se byla dvojsečná. Při práci byla užitečná, ale vyčleňovala ji z vilizace, která vyžadovala neustálé rozdělování pozornosti a částečné podřizování se různým vlivům.

„Sakra, ruce, netřeste se,“ brblala Erin, když ji zmrzlé prsty neposlouchaly při jemné práci s páčkami a kolečky expozimetru.

Hodinky se ozvaly znovu.

Přestože Erin zvuk hned vypnula, část její mysli si začala pomalu uvědomovat, že za čočkami jejího fotoaparátu existuje svět a v tom světě existují letadla směřující do civilizace. Do toho prostředí, z něhož před sedmi lety odešla. Erin táhla na jih stejně jako husy a

zpěvní ptáci, které vyhledávala v tundře, a jako velryby, které fotografovala z rybářských člunů.

Stiskla uvolňovací páku, posunula film, znovu stiskla páčku a pak spoušť. Ozvalo se jemné cvaknutí, které znamenalo, že okamžik přesahující běh času i tlukot srdce je zaznamenán na filmovém pásu.

Zaujatá, trpělivá a třesoucí se chladem nastavila Erin nový záběr. Byla nadšená černostříbrnou souhrou krajiny u hvězdnou oblohou. Fotografovala svoje loučení se zemí, kterou milovala. V arktické krajině bylo něco mýtického, co ji od začátku přitahovalo. Tato kvalita se odrážela v primitivním životě Eskymáků a Aleutů, závislých na lovu. Žila mezi nimi.

Vyjížděla s nimi v jejich člunech z kůží mezi pole ledových ker lovit velryby. Venku na křehkém člunu pochopila, že primitivní lidé se své kořisti bojí, ale zároveň ji milují a uctívají. Moderní člověk jen zabíjí velmi účinnými zbraněmi, neriskuje, a proto se o sobě ani o své kořisti nic nedozví. Nic o životě, o smrti nebo o vyšším smyslu bytí. Erin znala takové moderní muže příliš dobře. Dala přednost neosobnímu chladu arktických podmínek.

Její hodinky začaly vydávat signál ve stále kratších intervalech. Nakonec zněl nepřetržitě a Erin si musela vyslechnout z krátkovlnného rádia naléhavou telegrafickou zprávu: „Musíš se ihned vrátit stop Neštěstí v rodině stop Pošlu další instrukce stop James Rosen Esq.“

„Ztichni,“ zamumlala Erin. „Prosím… tě… ztichni.“

Rychle vyťukala číselnou kombinaci, aby utišila signál hodinek. Věděla však, že už je pozdě. Její soustředění bylo to tam, protože myšlenky na vzkaz Jamese Rosena Esquirea nemohla utišit tak snadno jako pípající hodinky.

„Musíš se hned vrátit stop.“

Erin se na chvíli snažila zapomenout. Sedm let ignorovala civilizaci. Snad ji může ignorovat dalších sedm minut.

Vykašlala by se na ni navždycky, kdyby si neuvědomovala, že její arktický pobyt končí. Ale bylo to tak. Nepořídila ještě všechny snímky, které se jí tady nabízely, ale získala všechny podněty, které potřebovala osobně. Okolnosti, které ji před sedmi lety zavály do divočiny, upadly v zapomnění. Už nebyla tou dívkou, která sem

tenkrát přijela. Existence, kterou našla na Aljašce, plně zodpověděla otázky, které si kdysi kladla.

Jeffrey bude šílet, řekla si Erin a přála si, aby jí tahle myšlenka přinesla větší uspokojení. Její newyorský vydavatel Jeffrey Fisher nerozuměl části jejího života, kterou strávila v divočině. Nerozuměl ani neklidu, který ji hnal na místa jinými lidmi málo navštěvovaná. Velmi se mu líbila její technika, umělecký úhel pohledu, ale vždycky se ji snažil nasměrovat do „civilizace“: anglické farmy, francouzské vinice, starověké řecké sochy a moderní svět středomořské oblasti.

Nejprve musela Erin Fisherovi objasnit, proč nechce do Evropy. Musela mu vysvětlit, že zatímco civilizace odstranila propastné hlubiny fyzické deprivace, zároveň vyhladila psychické vrcholy radosti z přežití. Fisher ji nechápal. Svět, kterému Erin dávala přednost, jako byly strohé krajiny kolem Pacifiku nebo různé vzdálené kultury, se příliš vzdalovaly Manhattanu a jeho způsobu života. Východní pobřeží vzhlíželo k Evropě a k historii. Západní pobřeží bylo obráceno k západu, čili k nerozvinutému Tichomoří a k budoucnosti.

Erin schvátilo vnitřní a vnější omlouvání skutečnosti, že nepřijímá evropský styl s jeho farmami a vinicemi, svícny a v jejich svitu se třpytícími stříbrnými příbory. Vědomě si zařídila život tak, aby nikdo neutrpěl, i kdyby se vzdálila na několik měsíců, nebo dokonce na rok. Dělala už všechno, kromě fotografování střípků evropské minulosti.

V Evropě byla mnohokrát, ale spíš než aby na ni udělala dojem, vyvolala v ní depresi. Částečně tomu byl na vině její bývalý snoubenec, který byl Evropan, nebo se za něho alespoň vydával.

„Neštěstí v rodině.“

Částečně ji Evropa deprimovala proto, že souvisela s prací jejího otce, s diplomacií, s tajnostmi a s úskoky, s určitým druhem zrady, která člověka poznamená na celý život.

„Pošlu další instrukce.“

Instrukce, nikoli pravda. Člověk objevil civilizaci, aby nemusel mluvit čistou pravdu, a čas, aby mohl pečlivěji zaobalit svoje lži.

„Neštěstí v rodině.“

Erin stála bez pohybu, obklopena jasným měsíčním světlem a nádherným klidem, vyzařujícím z okolní přírody. Věčnost se

koncentrovala do třpytivé jednoty a pohrdala lidskými myšlenkami na pravdu a lež, život a smrt, spravedlnost a nespravedlnost.

„Musíš se vrátit.“

Život nebyl spravedlivý nebo nespravedlivý, byl prostě plný nečekaných zvratů. Překvapení byla někdy tak krásná, že brala člověku dech, stejně jako arktická příroda. Jindy byla zase velmi krutá, jako například Hans. Ale překvapení byla základním stavebním kamenem života a ona si vybrala život.

Erin naposledy utišila zvukový signál a začala balit fotografický

přístroj. Měla před sebou dlouhou cestu do Los Angeles.

Kapitola třetí

„Kdy ti dva čínští vrahové zemřeli?“

Hlas, trochu přerušovaný chrastěním, které pocházelo ze složitého satelitního spojení, měl suchý, nadřazený etonský přízvuk (stará prestižní internátní střední škola v Etonu a etonská kolej pozn. překl.), který Jasona Streeta provokoval. Hugo van Luik byl statný Holanďan s hřívou bílých vlasů, ale jeho projev byl kňouravý a připomínal nějakého přistěhovaleckého Anglána. Street si lokl piva, položil velkou vychlazenou plechovku na stůl a řekl:

„Jsou mrtví asi dvanáct hodin, možná trochu dýl.“

„Tos nemohl ohlásit dřív?“

„To by musely pořádně fungovat telefony, víš?“ vyštěkl Street.

„Tohle je mizerná Austrálie, uvědom si to. Každej, kdo má přijímač, může poslouchat přes radiotelefon. Zničil jsem spojení k Abemu, pak jsem jel zpátky do Perthu a teprve pak jsem ti zavolal.“

Deset tisíc mil vzdálený Hugo van Luik seděl v pátém patře šedivé anonymní budovy na Pelikanstraat, hlavní tepně antverpského diamantového trhu. Van Luik musel na chvíli zavřít oči před oslepující bolestí hlavy. Byl v pracovně sám, takže si povolil luxus uvolnění vázanky. Cítil se jako ryba napíchnutá na obrovském háčku. Zvedal se mu žaludek. Musel se zhluboka nadechnout. Van Luik byl mocný muž, jak fyzicky, tak ve své profesi, ale za své postavení svým dílem platil. Cena za výsadní moc se stále zvyšovala.

„Velmi dobře,“ řekl van Luik. „Abych to shrnul: veršovaná poslední vůle, sametový váček a plechová schránka zmizely. Práce desítek let je ta tam.“

„To je zatraceně správně. Měls mě nechat, abych to z Abeho Windsora vytáhl. Byl by mi to prozradil.“

„Možná. Ale spíš to byl chlap, který by si nechal svoje tajemství pro sebe i při nejkrutějším mučení. Riziko bylo příliš veliké.“

„Teď už ne, příteli. Zdá se, že se dost snížilo.“

„Tvoje zpětné hodnocení je vynikající.“

Street neodpověděl. Nenáviděl toho precizního Holanďana, jehož moc se skrývala za nenápadným a na první pohled bezvýznamným titulem „šéf oddělení speciálních operací“, divize prodeje diamantů. Street van Luika nenáviděl, ale hlavně se ho bál.

„Velmi dobře,“ řekl zase van Luik. „Teď mi to zopakuj ještě jednou. A hezky od začátku.“

Byla to jeho oblíbená taktika, kterou používal hlavně u takových paličatých a nepoddajných lidí, jako byl Jason Street. Opakování postavilo člověka do podřízené role a zároveň odhalilo malé nesrovnalosti a zadržené informace nebo prozradilo případné lži.

Street znal tenhle trik stejně jako Luik. Australan se znovu napil piva a říhl do telefonu. „Nemám ti co říct, fakt. Abe několik dní chlastal. Byl pořád nasranej. Což nebylo nic novýho pod sluncem. Tři dny před smrtí se sebral, vzal lopatu a odešel do buše. Krákoral něco o vykopání vlastního hrobu.“

„Bylo to u něho neobvyklé chování?“

„Zatraceně ne. Dělával to jednou měsíčně, tak jako když na ženský choděj ty jejich problémy. Ale tentokrát mluvil pravdu. Musel zhebnout venku v buši. Jeho tělo vypadalo, jako by ho někdo pomalu opékal na rožni. Připomínal sardinku a smrděl třikrát tolik.“

Van Luik cítil, že se mu zase zvedá žaludek. Příčinou nebyla Streetova slova. Smrt a korupce představovaly pro Holanďana nedůležité jevy. Spíš mu vadila bezmoc. Z ní byl skoro nemocný.

„Jak se Windsorovo tělo dostalo zpět na farmu?“ zeptal se van Luik.

„Museli ho najít ti žluťáci.“

„Žluťáci?“

„Šikmoočci, Číňani,“ řekl netrpělivě Street. Van Luik ovládal čtyři jazyky, ale nedokázal pochytit australský slang, který používal Street. „Přitáhli ho zpátky.“

„Jak to víš? Máš na farmě nějakého informátora?“

„Myslíš Sarah? Ta se vydala na cesty se svejma přičmoudlejma spratkama. Chlastala s Abem jako vždycky a pak zmizela. Když vystřízlivěla a on ještě nebyl zpátky, zavolala mě a pak si to namířila ke svejm.“

„Proč?“

„Věděla, že kdyby byl Abe mrtvej, že bych ji zamordoval.“

„Tak jak víš, že Windsora našli Číňani?“

„Nebyly tam žádný nový stopy, který by vedly k farmě. Kuchař musel zavolat helikoptéru, když se Abe nevracel. Nebo Abeho

sledoval a pak ho nechal sušit na slunci, aby ho přinutil prozradit

něco o jeho neznámým dole.“ Van Luik mlčel.

Street mluvil dál: „Ten zpropadenej kuchař musel být tajnej špicl a Sarah taky. Hodně lidí vědělo, že Abe nosí ve váčku ty svoje šutry. Nešli jsme po něm jen my.“

Van Luik si masíroval místo mezi obočím. „Pokračuj.“

„Museli to bejt ti Číňani, kdo ho našel v buši. Přinesli ho zpátky a pak vybrakovali stanici, což znamená, že Abe před smrtí nepromluvil.“

„V to doufám. Naneštěstí ti tví žluťáci věděli dost, aby ukradli schránku i diamanty, ne?“

Jason Street si zase přihnul piva a neodpověděl. Doufal, že van Luik si neuvědomí význam zmizení skříňky tak rychle

„Je to tak?“ Van Luikova opakovaná otázka obsahovala osten.

„Jo, vzali tu zatracenou škatuli.“

„Takže musíme předpokládat, že jsou aspoň tak dobře informováni jako my. Určitě si uvědomí, že obsah váčku je jen částečkou toho, co slibuje obsah plechové skříňky.“

Satelitní telefonní linka se rozechvěla v očekávání Streetova souhlasu.

„Asi jo,“ váhavě přitakal Australan.

Van Luik pohlédl na mokré šedé střechy, pod nimiž přebývali ti nejzkušenější prospektoři diamantů a nejbezohlednější překupníci drahých kamenů na světě. Někdy si ulevil od bolesti tím, že upřel pohled do dálky. Jindy ji prostě musel vydržet.

Zavřel oči a snažil se vydržet. Pokoušel se nemyslet na oslepující okamžiky bolesti, které jako by odměřoval tlukot jeho srdce. Jasona Streeta mu před deseti lety vřele doporučili lidé z Con Min. To bylo Streetovi sotva třicet. Během let se nestalo nic, co by van Luika vedlo k pochybnostem o Streetově oddanosti.

Až teď. Něco tady nehrálo. Street hrál o čas, lhal nebo zadržoval nějaké důležité informace. Van Luik nemohl říct, zdali se Australan přetvařuje proto, aby se vyhnul hněvu zástupců Con Min, nebo z jiného, méně jasného důvodu.

„Jsi schopen podat mi nějaké informace o té helikoptéře?“ zeptal se van Luik tiše.

„Zkontroloval jsem všechny lety v západní Austrálii a v severním teritoriu. Ani stopa. V celém letovém systému ani stopa po plánovaném letu na Abeho farmu. Musela to být soukromá helikoptéra.“

„Najdi ji!“ skoro vykřikl van Luik v návalu nové vlny bolesti. Chvíli dýchal otevřenými ústy. Když znovu promluvil, byl jeho hlas ovládaný a klidný. „Musíme zjistit, kdo má tu závěť a kameny.“

„Pracuji na tom, příteli.“

Van Luik si přehodil sluchátko do levé ruky a pěstěnou pravačkou si masíroval pravý spánek. Na malíčku se mu blýskal pětikarátový smaragd. Kámen byl zasazen do platiny. Byl to jediný klenot, který van Luik nosil nebo spíš potřeboval nosit. V Antverpách byl vzácný kámen něco jako vizitka, která identifikovala svého nositele jako člena mezinárodního diamantového společenství.

„Určitě máš kopii ‚Chunder from Down Under‘?“ zeptal se van Luik.

„Sarah ji kontrolovala týden před Abeho smrtí. Od té doby, co jsem ti ji poslal, se nic nezměnilo.“

„Nepředpokládám, že by byla schopna opsat jeho poslední vůli,“ van Luikův hlas byl tichý, téměř obviňující. Když Street odpověděl, Holanďan dodal: „Podařilo se jí někdy nahlédnout do ní?“

Street se zhluboka nadechl a chystal se van Luikovi říct další věc, kterou věděl. „To ne. Ty veršovánky nechával Abe na nočním stolku, ale poslední vůle byla jeho zatracený tajemství a hlídal ji skoro víc než ty pitomý kameny, co měl na krku.“

Van Luik zavrčel. Otevřel desky, které měl před sebou na stole, a pohlédl na pár fotografií. Byly zrnité, vyvolané z malých negativů, pořízených fotoaparátem Minox. Zachycovaly linkované stránky popsané starobylým písmem. Nesmyslné a nesouvislé motanice neboli chytře maskovaný klíč k utajenému diamantovému dolu. Význam této poezie byl zatím tajemný.

„Máš přece kopii,“ řekl van Luik.

Bylo to konstatování, nikoli otázka. Street spolkl jedovaté odseknutí a řekl jen: „Ano.“

„Začni.“

„Nech toho, van Luiku. Už jsme to procházeli tolikrát, že…“

„Začni,“ opakoval chladně van Luik.

Chvíli bylo ticho, pak se ozvalo zuřivé šustění papíru, jak Street listoval stránkami podivného rukopisu Abeho Windsora.

„Zapůsobil některý verš obzvlášť silně na tvoji fantazii? zeptal se Street ironicky. Věděl, že ‚Chunder‘ šel van Luikovi na nervy z mnoha jiných důvodů, nejen proto, že nemohl objevit jeho základní tajemství.

„Myslím, že teď je na řadě čtvrtý verš.“

„Správně.“ Street začal nahlas předčítat bezbarvým hlasem.

„Najdeš ho, budešli chtít, pokud se odvážíš tam, kde pluje černá labuť, za mrtvé kosti moře, tam, kde muži jsou Percyové a Lady Jane je z kamene.“

Street dočetl a čekal. Van Luik mlčel.

Street zamumlal nějakou nadávku a začal vysvětlovat řádky, které už četl, a vysvětloval tolikrát, že už je nemohl ani vidět. „První řádek…“

„Je jasný,“ přerušil ho van Luik. „Stejně tak druhý. Začni třetím.“

„Správně. Černý labutě jsou všude ve vnitrozemí, stejně jako koaly se vyskytují po celým východním pobřeží. Může mluvit vo slepým rameni řeky.“

„Vysvětli.“

„Je to hluboký rameno řeky, který se v období sucha mění v malý jezírko, protože mělčí voda na okrajích vyschne,“ odříkával mechanicky Street.

„Pokračuj.“

Streetova ruka sevřela sluchátko. Všechny van Luikovy manýry a zejména ten s opakováním známých informací pořád dokola byly velmi útočné, a tím pádem odporné. Byly taky velice efektivní jako prevence lží. Tento fakt si Street uvědomoval a sám ho užíval v jednání s vlastními podřízenými.

„Abe mohl narazit na důl v blízkosti slepýho ramene řeky, až na to, že na jeho pozemcích nebo u farmy nejsou žádný slepý říční ramena,“ řekl monotónně Street. „Jediná hlubší voda v týhle oblasti je studna u farmy.“

Van Luik vydal neurčitý krátký zvuk. Street věděl, že je to signál, aby pokračoval.

„Teď jsou tu ty zatracený mrtvý kosti moře,“ pokračoval bezvýrazným hlasem Street. „Protože nemáme žádný slepý rameno, kde by plavaly labutě, není nic divnýho na tom, že nemáme žádný jezírko ležící na místě původního mořskýho fosilního lože, který by ukazovalo cestu k dolu.“

„Pokračuj.“

Street se pousmál. Měl dojem, že van Luikovi se sex hnusí. Abe takový nebyl. Pokud nebyl opilý namol a neschopný činu, vždycky měl vedle sebe nějakou ženskou.

„Takže, Abe nám říká, že najdeme ten důl, když se odvážíme tam, kde muži jsou Percyové a ženský pohlaví je z kamene,“ řekl Street.

„Australani nazývají svýho ouda Percy. Hádej, co teda znamená Lady Jane?“

Van Luik zamručel. Nemusel hádat. Slyšel to už mockrát.

„Takže Abe nám říká, že máme jít tam, kde mužský maj pořádnej vocas a ženský kamenný přirození,“ řekl Street vesele. „Vítejte ve vnitrozemí. Verš nám říká, že důl se nachází na ploše několika tisíc čtverečních mil neobydlený oblasti.“

Van Luik chtěl promluvit, Street ho však umlčel.

„V dalším verši ta jantarová řeka musí být pivo, že?“ pokračoval Street. „Vypiješ ho dost a pak ‚vymočíš žlutý móře‘. Pak je tady…“

„Přejdi k dalšímu verši,“ přerušil ho van Luik.

„Dobře. Cpe se do mý postele a na mýho Percyho, Brodget a Ingrid, Diana a Mercy, Kewpie a Daisy a Kelly, kořenící a hulákající něco o lásce. Milenky lží, k čertu s jejich řevem!“ Street se nadechl a sarkasticky pokračoval: „Už jsme odhalili, co je to Percy. Teď následují další jména. Nejsou to města, vesnice, usedlosti, křižovatky, cesty, farmy, není to nic takového. Jsou to australský názvy ženskýho přirození.“

Van Luik vydal zvuk vyjadřující znechucení.

„Kořenění znamená šoustání,“ pokračoval neústupně Street.

„Tady ten starý onanista vidí těžbu jako sexuální akt. V každém případě popisuje tenhle verš soulož a má nám sdělit, kde našel svoje zatracený diamanty.“

„Přejdi k devátému verši,“ řekl van Luik.

„Rozeber si ho sám. Já už toho mám dost.“

„Začni čtvrtým řádkem.“

Street sevřel sluchátko tak zuřivě, až ho rozbolela ruka. Musel si připomenout, že teď nesmí ztratit nervy. Přestože to nebyla jeho vina, proklouzlo mu tajemství diamantového dolu mezi prsty. Jestliže rozbor veršované závěti představoval jediný trest za to, měl by být vlastně šťastný.

„Kamenné lůno mi dává naději, tajemství černější smrti, a pravda je mrtva a nepromluví.“ Street se odmlčel, ale van Luik neřekl ani slovo. „Kamenné lůno je důl, že jo? Na tom jsme se shodli už před, sakra… šesti sedmi lety, když změnil ‚ženu‘ na ‚lůno‘?“

Van Luik jeho sarkasmus ignoroval. „Ano, pokračuj.“

„Lůna, ženy a doly jsou symboly temna. Prozrazení místa, kde se jeho důl nachází, by mohlo znamenat pro Bláznivého Abeho smrt. On to sakra dobře věděl.“

„Ale já ti to řeknu, poslouchej mě, dítě lítosti.“

Street ani nehlesl, tak byl překvapen výměnou rolí. Van Luik četl kostrbaté verše, které začínali oba nenávidět.

„Ať tajemství spí, ať čeká na potomky podvodu. Zatímco domorodci obskakují nahoře hárající domorodky, pod nimi rachotí staré plechovky od bonbónů.“

Mezi oběma telefonními stanicemi se rozhostilo ticho. Ve Streetovi vzrůstala nešťastná jistota. „Mluví tady o dědici, že? Ne o nějakým ubohým blbečkovi, kterýmu se podaří dostat se k závěti, ale o svým vlastním zatraceným dědici!“

„Obávám se, že máš pravdu. ‚Dítě lítosti nemůžeme chápat jako vyjádření všeobecného neštěstí lidstva.“

„Máš pravdu,“ zavrčel Street. „Co může dědic najít v poezii toho ubreptance jinýho než my?“

Bolest mezi van Luikovýma očima vzrůstala s každým úderem jeho srdce. Bylo by to mnohem lehčí, kdyby u Streeta byl nějaký neomylný náznak zrady, nějaký hmatatelný důkaz o jeho nespolehlivosti. Ale důkaz chyběl, což znamenalo, že tady působila nějaká neznámá, a tedy zcela nepředvídatelná síla, která by mohla porušit křehkou rovnováhu obchodní divize impéria Con Min, rovnováhu, kterou se Hugo van Luik snažil udržovat celý život a které dosáhl porušením mnoha principů a idejí a zmařením několika životů.

Van Luik si v duchu představil australskou scenérii. Rád by věděl, jestli Abe Windsor v poslední hodince svěřil svoje tajemství australské trávě. Zbytečná spekulace, protože tráva nemá uši k slyšení ani ústa k mluvení. Van Luik měl k dispozici jen fakt, že Jason Street ho informoval o veršovaném dodatku k poslední vůli, který přečetl list po listu, a pak skutečnost, že opilý Abelard Windsor mluvil o diamantech zelených jako stojaté vody zastíněné gumovníky, růžových jako květy a průzračně jasných jako destilovaná voda.

Van Luik si intenzivně, ale marně přál, aby byl schopen vrátit Streetovy ztracené roky zpět a aby mohl využít jeho pohotovosti a krutých zkušeností. Street by dokázal otevřít ústa starého muže. Nebo lépe, kdyby okolnosti dovolily Abemu jednoduchou, rychlou smrt, která by pochovala i tajemství jeho dolu…

„Nikdo nemůže dokázat, že důl existuje,“ řekl tiše van Luik. „Byl

přece úplně šílený.“

„Probuď se, příteli,“ odsekl Street. „Ten důl existuje. Dědka nazývali Bláznivý Abe a on mohl být blázen, ale ne v tomhle. Diamanty byly jeho děti, jeho ženy, jeho země a jeho Bůh. Slyšel jsem za svýho života mnoho lží a hodně málo pravdy. Ale když jsem poslouchal Abeho, jak mluví o diamantech, připadal jsem si jako kněz u zpovědi. Byla to pravda, i když divoká. Nikdy jsem neměl v ruce kameny z jeho váčku, ale vsadím život na to, že byly pravý.“

Bylo ticho. Pak se ozvalo: „Šestnáctý verš. Přečti ho.“

Tentokrát Street nic nenamítal. Dřív se jenom bál, že by Abe Windsor mohl svoje tajemství ohledně diamantového dolu svěřit někomu jinému než svému příteli Jasonu Streetovi. Teď si byl Street jist. Mohl by přísahat na to, že v závěti se neobjevilo nic nového. Mýlil se.

„Může to být tvoje, všechno. Řekni sbohem pružnému kořeni, řekni dobrý den mé královně, ujdi za každý rok omylu jeden yard, otoč se jednou vidíš to? Hloupý merkine, nenajdeš ani hovno v banku, že?“

Van Luik čekal.

„Pružný kořen je slangový výraz pro prostitutku,“ řekl Street snaživě, protože ve verších nenašel nic nového. „Není tady žádná mapa nebo místní název Abeho majetku nebo pozemku. Co se týče jeho ‚královny‘, je to asi jeho důl, že?“

Van Luik zavrčel.

„Pokud běží o zbytek básně, když nevíš, kam se máš postavit a jak dlouho byl Abe klamanej, jsou slova zbytečný. To platí i pro vezmi mapu Tasmánie, najdi malého mužíka ve člunu. Jeď dál a vesluj. Mapa Tasmánie je slangovej výraz pro ženský přirození a malej mužík ve člunu je…“

„Ano, ano, ano,“ přerušil ho van Luik netrpělivě. „Víme, že Abe mluví ke svému dědici. Ani to nenabízí nějakou novou interpretaci?“

Street chvíli váhal, pak vzdychl. „Není naděje, příteli. Nemáme ani ždibek prašivý naděje. Ale já pochybuju, že někdo jinej z toho bude chytřejší. Asi hledali mapy nebo vzorky rudy, cokoli, co by je mohlo nasměrovat správným směrem. Je to velká farma a Abe měl pozemky i na jinej ch místech.“

„Ale pro někoho to musí mít smysl! Windsorův dědic by mohl být schopen tu závěť dešifrovat,“ řekl van Luik. „To je možnost, jíž se musíme bránit.“

„Víš kdo je tím dědicem?“

„Ještě ne. Měli bychom se to brzy dozvědět.“

„Zjisti to,“ řekl Street. „Já se o něho postarám. Neměj starost, příteli. S mrtvým dědicem a opuštěným dolem Sleeping Dog opadne zájem vlády o ty pozemky. Najdu nový, ty podepíšeš průzkum a nakonec bude důl náš. Žádný starosti.“

„I když budeme mít v ruce pozemky, nebudem blíž nalezení dolu než teď.“

„Neboj se. Já ten zatracenej důl najdu. Potřebuju jen čas a prachy na zařízení.“

Van Luik se mírně usmál. Kdyby to bylo tak snadné. Ale nebylo. Kolem Sleeping Dog nebylo nikdy nic snadné. Vůbec nic. Diamanty znamenaly od okamžiku jejích nalezení jak mámivé volání sirén, tak hrozbu smrti.

Volání sirén se ukázalo jako falešné. Hrozba se mohla změnit v realitu.

„Vezmu v úvahu tvůj návrh,“ řekl van Luik.

„Neuvažuj moc dlouho.“

Linka utichla, čímž dal van Luik Streetovi najevo, že s ním domluvil.

Kapitola čtvrtá

Přestože právnický jazyk je velmi hutný, měl Cole Blackburn smlouvu o partnerství přečtenou raz dva. Vynikal perfektní pamětí. Důvtip mu mnohokrát pomohl, ale častěji mu přinesl bolest. Na mnohé události by raději zapomněl.

Smlouva byla jasná. Coleovi měla být prodána polovina majetku Black Wing Resources za jeden americký dolar. Na oplátku měl souhlasit s převodem všech svých podílů na jakémkoli australském pozemku nebo patentu na Black Wing. V současné době nic takového nevlastnil, ale Black Wing měl už před pěti lety, kdy Cole prodal svoji polovinu Chenově rodině, majetek v hodnotě deseti miliónů amerických dolarů. Od té doby se hodnota majetku firmy nejméně zdvojnásobila.

Přes veškeré právnické kličky se Coleovi nabízelo deset miliónů dolarů výměnou za jeden dolar plus pozemky, které nevlastnil. Smlouva byla perfektně připravena a ihned po Coleově podpisu mohla vejít v platnost.

Všechno bylo jasné kromě důvodu nabídky. Proto Cole strávil uplynulých devatenáct minut čtením mezi řádky. Okolnosti partnerství byly dost neobvyklé. Chenovi zaplatili Coleovi pět miliónů dolarů, částečně proto, aby ho odškodnili za ztrátu milenky, Wingovy sestry. Ale nyní klan, který ovládal obrovskou část Hongkongu a Macaa, chtěl zřejmě znásobit svoje chyby.

Cole nebyl právník, ale byl dost chytrý, aby si uvědomil, že ve smlouvě nejsou žádné kličky a triky, zřejmé ani utajené, na jejichž základě by Chenova rodina na něm mohla vymáhat zbývajících devět miliónů devět set devadesát devět tisíc devět set devadesát devět dolarů.

Cole hodil listiny zpět na stůl. „Ještě nejsou Vánoce.“

Wing pokrčil rameny. „To není dar. Geologové zaměstnaní u Black Wing jsou na to, co potřebujeme, buď příliš nezkušení, nebo příliš zkorumpovaní.“

„A co je to?“

„Diamantové doly,“ řekl suše Wing.

„Proč je chcete? Máte půl tuctu holdingů Pacific Basin, které mají vyšší výnosy než průměrný diamantový důl.“

Wing přemýšlivě sepjal ruce a pak zakroutil hlavou. „Zajímal ses teď někdy o ceny nafty? Zlata? Mědi? Železa? Uranu? Jsou, jak říkáte vy, Američané, v hajzlu.“ Wing se usmál, jako by už dlouho nepoužil americký slangový výraz.

„Diamanty mají svoje specifické problémy,“ namítl Cole.

„Šedesát dva tisíce amerických dolarů, které se v roce 1980 platily za karát, se dnes smrskly na pouhých dvacet tisíc.“

„Ano, ale víš, že v roce 1974 se za stejný diamant platilo jen čtyřicet tři tisíc za karát. Věř mi, příteli. Pečlivě jsem se věnoval průzkumu této komodity a zjistil jsem, že diamanty jsou jediné zboží, jehož reálná hodnota za posledních padesát let stoupla.“

„Díky kartelu.“

Wing si povzdechl. „Jsou čertovsky chytří, že? Na schůzích Spojených národů se všechny země jen hádají a jinak nedělají nic. Na schůzích Consolidated Minerals Inc. spolu země souhlasí a vydělávají peníze. Con Min je jediný monopol v historii, který se udržel a nezanikl působením lidské hltavosti. Ceny rostou, ale pomalu. Dlouhodobá stabilita a nikoli krátkodobé zisky. Con Min vyniká opravdovým čínským zhodnocením času.“

„A síly.“

„To taky,“ souhlasil vlažně Wing. „To především.“

„Takže Chenova rodina chce prospektora, hledače diamantů, který nic nedluží diamantovému kartelu.“

Wing zůstal na chvíli překvapený. Během posledních pěti let, od té doby, co jeho sestra Lei zrušila zasnoubení s Colem, viděl Wing Colea jen několikrát. Zapomněl, že Američanovo myšlení je stejně rychlé jako jeho trénované tělo.

„Ano, proto tě chceme,“ připustil Wing.

Cole se opřel o opěradlo koženého křesla a naslouchal svým instinktům. Byl zvyklý jednat podle nich ve chvílích, kdy bylo v sázce něco víc než jen peníze. Jeho instinkt mu například poradil, aby přijel do Darwinu na základě Wingova tajemného telefonátu.

Instinkty… nebo pouhý neklid.

Cole poslouchal všechno, o čem se mluvilo. Ještě přesně nevěděl, co Wing chce. Přesněji, Cole netušil, co chce Wingova rodina. Ale Cole taky věděl, že blízkost těch průzračně zelených diamantů mu dává pocit, jaký léta nezažil.

Pečlivě naslouchal svému vnitřnímu hlasu a čekal na šeptání instinktů, které mu řeknou, ať se vyhne neznámému diamantovému nalezišti. Cole čekal ještě minutu. Neslyšel nic, jen tlukot svého srdce. Hledal diamanty a diamantové doly všude na světě. Měl větší či menší štěstí, ale nikdy nenašel takové diamanty, jaké mu ukázal Wing.

A teď dostal nabídku. Může najít důl plný těchto kamenů pokladnici Boha.

Cole vytáhl z kapsy pero a energicky podepsal smlouvu i kopie. Mlčky vzal jednu kopii, složil ji a zasunul si ji do náprsní kapsy. Pak z peněženky vytáhl dolarovou bankovku., připnul ji sponkou k originálu smlouvy a posunul vše po ebenové desce před Winga.

„Dobrá, jsme partneři,“ řekl Cole. „Teď mi řekni něco o tom diamantovém dole, který ti mám najít.“

Wingův úsměv byl pobavený. „Chenova rodina tě nenajala jen proto, že jsi vynikající hledač, a to jsi. Chceme tě i proto, že jsi měl od Abelarda Windsora ústní slib, že ti dluží padesát procent ze Sleeping Dog Mines Ltd. Je to dluh, který ti musí splatit za jednu noční prohru v Two Up.“

Cole mlčel.

Wing nechal zazářit triumfální úsměv, který se po chvíli změnil v grimasu. Bylo to poprvé, co viděl Colea překvapeného.

„To se stalo před dvanácti lety,“ řekl Cole. „Bože, co ty všechno nevíš!“

Wing udělal odmítavý pohyb rukou. „Splatil pan Windsor někdy ten dluh?“

Cole vydal zvuk, který vzdáleně připomínal smích.

„Byly časy, kdy si Abe nemohl vzpomenout, co dělal včera. Tak býval opilý. Já jsem tam taky nebýval příliš střízlivý, jako ostatně každý na té farmě.“

„Máš úpis?“

„Starý Abe nebyl blázen,“ řekl suše Cole. „Kromě toho, nešlo o vážnou sázku. Jenom jsme zabíjeli čas a čekali jsme na první bouřku.“

„Tohle se našlo na farmě,“ řekl Wing.

Z prostřední zásuvky stolu vytáhl starý zmačkaný kus papíru. Opatrně ho uchopil za růžek, jako by na něm nechtěl zanechat otisky prstů.

Cole se naklonil a četl následující řádky:

Dlužím Colemu Blackburnovi polovinu dolů Sleeping Dog, protože jsem ji mnohokrát prohrál ve hře Two Up.

Abeho podpis a datum byly uvedeny na spodní polovině papíru.

„Chenova rodina má svědectví dvou expertů na písmoznalství, takže o pravosti dokumentu nepochybuj,“ řekl klidně Wing.

„Dokonce i bez jejich posudku je to legitimní dlužní úpis. S jejich vyjádřením vláda okamžitě uzná tvůj nárok, pokud ho vzneseš.“

„Ale já nechci,“ odpověděl Cole pevně. „Bláznivý Abe je mazaný a lakomý, ale nikdy mě nepodrazil. Nakrmil mě, nechal mě u sebe přespat, když pršelo, a dal mi tolik piva, že jsem v něm mohl plavat.“ Coleův hlas se změnil, byl věcnější. „Sleeping Dog jsem viděl jednou. Z týhle díry nikdy nikdo nic nedostane. A jestli stařec našel ty diamanty v jednom z jeho dalších dolů, přejme mu to. Já nabeton nepůjdu za ním a nebudu na něm vymáhat nějaký dluh ze hry, kterou jsem nebral vážně.“

„Bláznivý Abe už svoje doly nepotřebuje. Jeho mrtvé tělo bylo

včera nelezeno v buši.“

Cole se na chvíli otočil. Když se podíval na Winga, měly jeho oči barvu zimního deště. „Dobrý Bože, přeju tomu starochovi klidné spočinutí. Když jsem se s ním bavil, bylo to, jako bych se dostal nejmíň do minulého století, možná ještě dál. Byl to skutečný primitiv, navzdory vzdělání, které získal v Evropě.“

„Z těch svých básní na mě působí stejně. Je to všechno šunt.“

Wing vyndal ze zásuvky plechovou skříňku. Uvnitř byly nějaké listiny a zásoba papíru. Vzal jeden z dokumentů a podíval se na něho.

Cole se usmál. „Psal to u ohrady. Co je tohle?“

„Něco, co nazval ‚Chunder from Down Under‘. Vím, že pan Windsor pojal svoje kostrbaté verše jako mapu k pokladu, průvodce, který přivede jeho dědice k diamantovému nalezišti.“

„Cože?“

„Klíč k diamantovému doluje někde v těchto rýmech,“ řekl Wing a podal mu papír.

Cole pohlédl na úzké řádky. Nahodile vybral verš a přečetl ho nahlas:

„Zatímco domorodci obskakují nahoře hárající domorodky, pod nimi rachotí staré plechovky od bonbónů.“

Cole vzhlédl. „Plechovky od bonbónů to je docela zajímavá metafora, ale jako mapa k pokladu klade hodně velké nároky na fantazii čtenáře.“

„Taková je většina jeho závěti,“ řekl Wing, snažící se udržet v hlase naději. „Ale obávám se, že je to až příliš záhadné a tajemné.“

„Nebo jenom šílené. Neříkalo se mu nadarmo Bláznivý Abe. Ten stařík prostě žil svým zvláštním způsobem života.“

Wing si povzdychl. „Mysleli jsme si, že tomu budeš rozumět.“

„A jestli ten důl najdu, podle podepsané smlouvy je polovina mých podílů vaše, jako spoluvlastníka Black Wing Resources Ltd. Krátce řečeno, Chenova rodina si myslí, že pokladnici Bláznivého Abeho najdu pro ni.“

Wing znovu přikývl.

„Pak jste prohráli hru za deset miliónů dolarů,“ řekl klidně Cole.

„Možná že Boží klenotnice existuje, ale určitě není ve Sleeping Dog Jedna. To je sloupcovité těleso. Diamanty odtud jsou znečištěny lamproity. Musí se dobývat odstřely, protože se k nim těžko dostává. Devadesát pět procent z nich představují nedokonale krystalované diamanty nebo úlomky.“

Wing zůstal netečný. Cole netrpělivě zakašlal. Jeho partner nechápal rozdíl mezi neobyčejnými kameny z odřeného pytlíku a skoro bezcennými nedokonalými diamanty, které Abe těžil z dolů Sleeping Dog. Wing, jako mnoho jiných lidí, považoval diamanty za diamanty za to nejlepší z útrob země, za nejcennější vzácné kameny na zemi.

„Wingu, největší diamant, který Abe vytáhl z Dog jedna, byl

čtrnáctikarátový rozpukaný kámen barvy slabého kafe.“ Wing neřekl nic.

Cole se k němu naklonil. „Ty mě neposloucháš.“ Vyndal smlouvu z kapsy a položil ji na stůl. „Zruš to a při tom spal i ten úpis. Nemám zájem připravit Chenovu rodinu o deset miliónů dolarů.“

„Bereme to jako investici.“

„Do nečistých drahokamů?“

„Do budoucnosti.“

Cole viděl, že Wing je vážný, což znamenalo, že Chenova rodina bude schopna utratit milióny na dlouhé průzkumné vrty. K takovéto hře mohl vést jediný důvod. Někdo musel být o existenci dolu stoprocentně přesvědčen. „Co tě vede k myšlence, že já ten důl najdu, když Chenova rodina i ostatní neuspěli?“ zeptal se Cole.

„Proč si myslíš, že jsme neuspěli?“

Coleův výraz byl cynický i udivený současně. „Kdybyste měli úspěch, nepotřebovali byste mě. Byli jsme partneři, ale neměli jsme milióny dolarů. Znám tě. Ty znáš mě. Přestaň se tvářit tajemně a řekni mi konečně, o co jde.“

„Dědicem pana Windsora je dívka. Je to žena.“

„Mezi ženou a dívkou je velký rozdíl,“ řekl bezvýrazně Cole.

„Jen pro Američana.“ Wing pokrčil rameny. „Pro mě je to ztroskotanec.“

„Co postrádá?“

„Muže.“

„Neslyšel jsi nikdy, že moderní žena potřebuje muže asi tak jako had sněžnice?“

Wing se tiše rozesmál. „Ona nepatří k těm chladným ženským, které baží jen po moci. Byla zasnoubená. Její zaměření je normální, jen trochu potlačené.“

„Co se jí stalo?“

„Oficiálně se prý její snoubenec zalekl a řekl, že na sňatek ještě není připraven.“

„Aneoficiálně?“

„Byl to špión sovětské zpravodajské služby a snažil se ji využít, aby získal přístup k tajným informacím. Otec a bratr té dívky jsou členy americké tajné služby. Stalo se to před sedmi lety. Jí bylo tehdy dvacet. Od té doby se straní mužů.“

„Chytrá dívka.“

„Všichni se učíme z minulosti.“

Wing chvíli váhal a pak jemně dodal: „Ta mladá žena si to asi vzala až moc k srdci. Totéž se dá říct i o tobě.“

Coleova ústa se sevřela v úzkou linku. Oba s Wingem věděli, že poznámka se vztahuje k Chen Lai, Wingově sestře, krásné, ale zrádné ženě.

„Už dávno jsem se poučil, že diamanty mají větší cenu než láska ženy.“

„Jsou taky svůdnější?“ Cole neodpověděl.

„Pokud mezi tebou a Boží klenotnicí stojí žena, co s tím?“

Cole na chvíli pomyslel na zelený diamant. Byla to neobyčejná rarita.

Wing nečekal na odpověď a sáhl do náprsní kapsy. Vytáhl odtud fotografii, velkou jako dlaň. Posunul ji před Colea. Ten na ni pohlédl jako hráč pokeru, který bez zájmu a jen letmo kontroluje svoji poslední kartu.

Žena na obrázku měla dlouhé, tmavě mahagonové vlasy. V místě, kde je ozářilo slunce, se zlatě leskly. Její pokožka nebyla ani hnědá, ani bledá. Měla zlatavý nádech, který prozrazoval, že se ráda pohybuje na vzduchu, místo aby naolejovaná polehávala na pláži. Rty měla pěkně vykrojené a plné. Na obrázku se usmívaly. Oči svojí jasně zelenou barvou připomněly Coleovi diamant.

Vzpomněl si na Wingova slova o ztroskotanci.

„Neřekl bych, že jde o ztracenou existenci,“ namítl Cole. „To je přece hezká ženská. Podívej se na ten její jemný výraz, na tu ostražitost v očích. Je tady taky určitá nevinnost, nedotčenost a dětská upřímnost.“

Wingovi se rozšířily oči. „To je dobrý portrét.“

„Já ji znám,“ řekl Cole.

„Cože? Jak?“

„Nesetkal jsem se s ní osobně, ale znám její práci. Poznal jsem ji podle fotografie na přední straně její knihy Severská odysea. Tam je uvedeno její příjmení Shaneová, a ne Windsorová.“

„Erin ShaneováWindsorová,“ odpověděl Wing. „Je to praneteř Abelarda Windsora.“

Cole se na chvíli odmlčel a vybavoval si některé Erininy fotografie. V tu chvíli se mu v uších rozeznělo vytí vlků ve zmrzlé tundře. Píseň vlků vyjadřovala pravdu, kterou znala jen zvířata a někteří nespokojení a roztěkaní muži. A velmi málo žen. Velmi málo. Erin ShaneováWindsorová byla jednou z nich. Projevovala se svými fotografiemi. Chytily ho za srdce a otřásly jím.

Objevení její knihy patřilo k nepočetným radostem Coleova současného života. Dokonce i ve vzpomínkách na něho fotografie působily živou a intenzivní citlivostí, vybavoval si strukturu ledu a teplo slunečních paprsků, stejně jako sametové stíny barev, které vyzývají k pohlazení. Zasáhlo ho ještě něco jiného. Tvůrce těch fotografií dokonale vystihoval rovnováhu mezi životem a smrtí, tmou a světlem, ledem a teplem. Fotografie byly silné, a nikoli sentimentální, a vyjadřovaly inteligentní přístup. Promlouvaly k člověku bez ohledu na civilizaci, její jazyk a lidské lži.

„Nesázej deset miliónů na to, že svedu Erin Windsorovou,“ řekl Cole. „Její fotky ukazují, že není ani hloupá ani naivní. Navíc takhle atraktivní žena se určitě nebude v civilizaci nudit.“

„Jestli ji svedeš nebo ne, to je tvoje věc. Tvým úkolem bude ochránit ji, aby ji nezabili dřív, než objeví tajemství Bláznivého Abeho, nebo dokud se nenajde důl. Pak už na ní nebude záležet. Důležitý je jedině ten důl. Ten musíme za každou cenu ochránit.“

„I za cenu jejího života?“

„Její život, tvůj nebo můj. Ve srovnání s tím dolem není

důležitější ani jeden z nás. Nic.“

Cole vrhl na Winga pátravý pohled. Wingova slova nezněla jako řeč absolventa Harvardu, ale spíš jako projev Wingova strýce Chen LiTsao. Chen starší byl schopen minimalizovat cenu lidského života. Ale Wing takový nebyl.

Vždycky se Coleovi jevil jako mnohem jemnější člověk než jeho strýc, což připisoval jeho vzdělání.

Ale Wing se za posledních pět let viditelně změnil.

„Chenova rodina na tom dělá už dlouho, že?“ zeptal se pomalu Cole.

„Od té doby, co jsme se ujistili, že Britové opustí Hongkong.

Jeden můj strýc žil s Abem déle, než ty ho vůbec znáš.“

Cole pátral ve vzpomínkách. „Kuchař. Ten, kterého Abe nazýval,

‚zatraceným ohavným šikmoočkem‘. Byl tam i té noci, kdy jsme pili. Takže od něho víš o tom úpisu.“

Wing neodpověděl.

Najednou Cole pochopil souvislosti nových faktů. Odpověď byla jasná a brala dech.

„Ať se propadnu,“ řekl tiše. „Ty chceš zaútočit na kartel! Věděl jsem, že Chenova rodina je ambiciózní, ale netušil jsem, že chce být první na světě.“

„Ne na světě. Pouze před Consolidated Minerals Inc.“

„V tom není rozdíl. Kartel, který drží za vlasy Strýčka Sama i Sověty, může klidně skřípnout koule hongkongskému klanu.“

„Příčinou jejich moci jsou diamanty,“ řekl Wing chladně. „Podle jejich vysvětlení rovnováhy mezinárodní moci jsou dnes diamanty klíčovou komoditou, jakou byla atomová bomba, která vybuchla před půl stoletím v Alamogordo. Ale proti bombě jsou diamanty malé. Raději efekt nežli zkáza.“

Cole se jemně usmál. „Teorie moci založená na tom, co ovládáš, a ne na tom, co vlastníš.“

Překvapený Wing zareagoval: „Přesně tak. Raději diplomacie než válka. Diamanty umožňují kontrolu bez vzniku národnostních konfliktů, protože kdo může nenávidět vládce, který není vidět, slyšet a nemá jméno?“

„Já mu dám jméno. Diamantový tygr. Měj se na pozoru, Wingu.

Mohl by tě taky sežrat.“

„Nebo si ho ochočím a budu vládnout,“ kontroval Wing.

„Je to silné vábení, že?“

„Ty to znáš. Už jsi to zažil.“

„Ne tak úplně,“ pokrčil rameny Cole. „Ne tak, jak si myslíš.

Netoužím po mezinárodní hře o moc.“

„Ale v minulosti jsi ji taky hrál, a to velmi, velmi dobře.“

„Jen do té doby, než jsem přišel na to, jak být svobodný,“ řekl Cole.

Wing se pousmál. „Jen Američané věří ve svobodu. Dodává jim to určité pikantnosti.“

Cole jeho poznámku ignoroval a podíval se na obrázek Erin. Než uviděl její tvář, byl ochoten souhlasit s tím, že diamantový důl Bláznivého Abeho stojí za jakoukoli oběť.

Ale teď si musel vybrat a odpověď byla tak nečekaná jako objevení zeleného diamantu: život ženy, která vytvořila „Severskou odyseu“, stál za víc, než si myslel Wing. Když si to uvědomil, přišel na další věc: jestliže Erin má jako Abeho dědička přežít, bude potřebovat pomoc.

Cole znal Chenovu rodinu. Kdyby odmítl nabídku strýce Li, rodina by nabídla stejnou práci dalšímu prospektorovi, který by třeba neznal kouzelné fotografie z divočiny, které člověku umožní dotknout se vlastní duše.

Beze slova vzal smlouvu a Erininu fotografii a vložil je do kapsy. Na obrázek se už nepodíval. Nechtěl znovu vidět nevinnost a obezřetnost, zrcadlící se v Erininých očích. Ať už o tom věděla nebo ne, měla rezervované místo na hřbetě diamantového tygra a tam platilo jediné pravidlo: nesmíš spadnout, protože když se to stane, tygr tě zhltne dřív, než se naděješ.

A nevinní padají jako první.

„Dobře, Wingu. Řekni strýčkovi Li, že našel muže do hry.“

Kapitola pátá

Coleovo letadlo muselo přistát ze západního směru, protože nad Los Angeles řádil silný vítr. Teď, o čtyři hodiny později, se vítr začal utišovat. Pohoří San Gabriel na východě bylo už dobře viditelné a smog, vyhnaný nad moře, se začínal pomalu vracet do středu města.

Cole shlížel z osmatřicátého poschodí do kaňonů mezi budovami. Královna měst na pacifickém pobřeží se kolem něho rozprostírala jako zmenšený architektonický model. Všiml si několika budov s logem Seven Sisters. Velikáni obchodu s naftou byli v USA vítáni mnohem vřeleji než diamantoví magnáti. Cole věděl, že tyhle dvě podnikatelské sféry nelze srovnávat. Hlavní rozdíl byl v tom, že nafta představovala nutnou surovinu, kdežto diamanty přepych.

Právě za těmi vysokými budovami na Hill Street se nacházel Jewelry Mart, směsice starých obchodních budov a zbrusu nových mrakodrapů s lesklými stěnami. Tohle místo bylo po Manhattanu druhé nejdůležitější obchodní centrum trhu se zlatem a drahými kameny.

Cole pomyslel na diamanty ve svém kufříku a usmál se. Spustil dlouhé kovové žaluzie, aby se zbavil pohledu na město. Vzal si další šálek kávy, protože doufal, že zvýšená hladina kofeinu mu umožní soustředit se. Cítil se mírně dezorientován, jako by nechal část své mysli někde nad Pacifikem.

Rozložil si kolem sebe mapy, ale pak je zase stočil a vrátil je do stojanu. Poslední dvě hodiny studoval nejpodrobnější Wingovy mapy západní Austrálie. Chtěl najít nějaký náznak, stopu, která by mu pomohla alespoň zhruba určit polohu Abeho dolu. Ale jeho snažení bylo marné. Wingovy mapy byly zaměřeny na naleziště železa, niklu, uranu a zlata. Obsahovaly velmi málo geologických informací, které by mohly být vodítkem k nalezení diamantového dolu.

Cole mrkl na hodinky a jeho pohled zavadil o „Severskou odyseu“, otevřenou na stole. Během posledních dvanácti hodin si opakovaně prohlížel fotografie z knihy, jako by mu měly pomoci porozumět ženě, s níž se měl setkat. Nejvíc ho zaujal velký snímek na prostřední dvoustraně. Zachycoval svítání v tundře plné ledu a hnízdo divokých hus. Vypovídal o arktickém rozbřesku a o věčném souboji života se smrtí.

Cole pomalu přejel obrázek prsty, jako by chtěl nejen vidět, ale i cítit atmosféru mrazivého letního úsvitu. V pozadí ochraňovali hnízdo dospělí ptáci, kteří za clonou padajícího sněhu vypadali spíš jako duchové.

Vpředu před hroudou ledu leželo house, které už nemělo nepocítit teplo paprsků vycházejícího slunce. Smrt malého ptáčka působila ve srovnání s krásou rodícího se dne a odhodláním starých bránit ostatní mláďata srdcervoucím dojmem.

Cole si při prohlížení snímku uvědomil, že Erin objevila křehkost, a dokonce absurdnost života. Jen doufal, že se také naučila něco o hodnotě lidského života, včetně svého. Jeli tomu tak, pak přijme Wingovu nabídku tři milióny dolarů jako podíl z australského diamantového dolu, který možná neexistuje.

Rád by věděl, zdali Erin Windsorová chápe riziko majitele unikátního diamantového dolu, jehož výnos nemůže kontrolovat prostřednictvím svojí bezedné londýnské pokladny společnost Con Min. Matthew Windsor určitě věděl, jaké nebezpečí hrozí jeho dceři. Každý profesionální příslušník tajné služby byl schopen vypočítat si v tomto případě rizika včetně prolité krve.

Cole doufal, že Erin ve svých sedmadvaceti letech ještě poslechne rady svého otce. Budeli tomu tak, spokojí se s nabídkou Black Wings. Pokud ne, těžce zaplatí.

Podíval se na rolexky, pak na otlučenou skříňku plnou kamenů nesmírné ceny a podivných veršů. Uložil ji do kufříku, zaklapl zámek na číselný kód a připoutal si kufřík želízky k levému zápěstí. Pak vyšel z kanceláře a zamkl za sebou dveře.

Osmatřicáté patro Black Wing Building zabíraly kanceláře vedení firmy. Budova byla nákladná, ale neokázalá, jako samotná společnost. Cole sjel výtahem do přízemí a vmísil se do davu. V hale se pohybovali úředníci, řemeslníci a brokeři.

Cole nevzbuzoval svým zavazadlem zbytečnou pozornost. V budově sídlily kromě Black Wing mnohé další společnosti obchodující s drahými kameny a běžně zde procházeli muži různých národností s podobnými kufříky.

U obrubníku čekala na Colea černá limuzína. Řidič se opíral o přední kapotu a ve tváři měl neurčitý výraz profesionála. Když Cole vyšel z budovy, odlepil se ze svého místa a otevřel mu dveře.

„Dobré odpoledne, pane Blackbume. Jedete do Beverly Hills?“

„Ano.“

Řidič byl mladý Číňan atletické postavy s rukama poznamenanýma bojovým uměním. Hovořil ležérním kalifornským akcentem. Cole věděl, že jedno z jeho jmen bude Chen. První předkové téhle rodiny se v Americe usídlili už v roce 1849. Minuli hlavní ulici Santa Monica Freeway, kde vrcholil odpolední provoz. Postranními ulicemi se během dvaceti minut dostali do Beverly Hills. Ve výškových budovách podél bulváru Wilshire a v buticích na Rodeo Drive se začala rozsvěcet první světla, když černý mercedes zabočil k hotelu Beverly Wilshire a zastavil.

„Chvilku se zdržím,“ řekl Cole řidiči. „Počkám na vás. Budu připraven.“ Cole o jeho slovech nepochyboval. Chenova rodina určitě dobře pohlídá muže za deset miliónů dolarů.

Kapitola šestá

Erin Windsorová seděla nešťastně v brokátovém křesle v přeplněné hale a pozorovala davy hollywoodských fanynek proudící do luxusního hotelu. Raději by přebývala v méně přepychovém místě, než nabízel Beverly Wilshire, a v méně přepychové čtvrtí než Beverly Hills, ale právnická firma jí najala pokoj zde. Zřejmě ji chtěli oslnit. Ta myšlenka Erin překvapila. Přestože se rozhodla opustit arktické pláně, civilizace ji stále ještě spíš nudila a rozčilovala než oslňovala.

Aby si ukrátila dlouhou chvíli, snažila se představit si sebe jako majitelku opuštěného ranče v Austrálii. Fascinovalo ji západní pobřeží Spojených států, ale Austrálii ještě nikdy neviděla. A teď se ozval James Rosen, rodinný právník, který měl výnosnou praxi v Century City, a oznámil jí, že je majitelkou „farmy“ a mnoha pozemků s nerostným bohatstvím, což je dědictví po Abelardu Windsorovi, prastrýci, kterého nikdy neviděla. Rose jí měl ukázat její nové panství na mapách a sehnat nějaké fotografie farmy, která se nachází v západní části Austrálie.

Z fotografií bylo jasné, že Kimberley Plateau není moc příjemné místo. Bylo domovem kostnatých krav, nazývaných kimberleyské shorhornky, a exotických zvířat, jako byli klokani, dlouhoocasí ptáci a prudce jedovatí hadi. Celkově se dalo říct, že Erin potěšila absence civilizace na tomto místě, zvlášť když před nedávnem jí hrozil kdoví jak dlouhý pobyt v Evropě.

Rosenovy informace byly kusé. Když ho unavil příval jejích otázek, odkázal ji na Colea Blackburna, kurýra, který jí měl doručit poslední vůli Abelarda Windsora.

Erin si prohlížela dav a odhadovala, jak asi bude Cole vypadat. Rosen o něm věděl málo. Řekl jí jen to, že Blackburn je geolog a zastupuje právnickou firmu, zabývající se uspořádáním Windsorova majetku. Tato velká firma má zastoupení v Austrálii a v Hongkongu. Když na něho přitlačila, Rosen připustil, že situace je neobvyklá, ale nijak znepokojující. Právnická firma má výbornou pověst.

Přesto zaujala Erin výhodné postavení, aby Colea uviděla dřív než on ji. Její rozhodnutí nebylo jen vědomé. Vždycky se snažila na všechna setkání s neznámými muži předem připravit. Částečně se tak

chovala kvůli své vlastní rezervovanosti a částečně proto, že ji tomu naučilo velké zklamání.

Hala byla plná cestujících se zavazadly a obchodníků s elegantními koženými kufříky. Mnozí muži byli opálení a vypadali velmi blahobytně, ale žádný z nich se nerozhlížel a nepozoroval obličeje kolemjdoucích. Na chvíli si Erin myslela, že vysoký blonďák s dlouhými vlasy a obrovským ruksakem by mohl být Cole. Muž byl snědý, stejně jako geologové, které potkala na Aljašce. Byl hezký, měl jemný úsměv a představoval ten typ moderního muže, který svoji mužnost dává najevo jen zdrženlivě.

Stál u recepce a prohlížel si dav. Na někoho čekal. Erin se už už chystala, že se mu představí, když tu se objevila krásná žena středních let ve večerních šatech a vrhla se mu do náruče. Erin se na Aljašce moc nedívala na televizi, ale hned poznala hvězdu velmi populárního televizního seriálu, která byla nejméně o deset let starší než její doprovod.

Chvíli si s mužem povídala a pak sé do sebe zavěsili a prošli halou směrem k baru. Erin si pomyslela, že herečka se k mladému muži chová jako k psíkovi, kterého si vede na výstavu. Mladík si však nechával svoje pocity pro sebe.

Když zmizeli za rohem, zachytil Erinin pohled uprostřed jiskřícího davu útočnou čerň. Blížil se k ní černovlasý muž v saku z černého hedvábí a v bílé košili, u krku rozepnuté. Snědou pleť měl ošlehanou větrem a opálenou skutečným sluncem, nikoli umělým, jako mladý blonďák. Kráčel s nenucenou grácií zdravého živočicha. K zápěstí měl připoutaný kožený kufřík.

Erinin puls se na okamžik zrychlil čistě ženským zájmem. Pak se však její vstřícnost změnila v podrážděnost, která rychle přerostla ve zlost a neměla daleko ke strachu. Ten lehce kráčející muž se světaznalým pohledem a silným tělem patřil do kategorie mužských, kterým se naučila nevěřit. Byl to dravec. Jako její otec. Jako bratr.

Jako Hans.

Erin bojovala, aby vysokému cizinci neukázala svůj zájem. Ten muž pro ni nebyl ničím víc než pouhým poslíčkem. Zamířil rovnou k místu, kde seděla, zastíněná listy okrasných rostlin. Byla zastíněná, ale ne schovaná. Před Colem Blackburnem se nemohla ukrýt.

Cole nezaváhal a přistoupil k ní. Poznal ji okamžitě. Erin vstala. Její zlatavé kaštanové vlasy zářily mezi odbarvenými ženami jako oheň. Měla na sobě černou bavlněnou blůzu a volné kalhoty, které předtím vytáhla z kufru. Barva jejích vlasů a bílá pleť krásně kontrastovaly s černým oblečením. Cole odhadl, že tento oděv si vybrala kvůli jeho pohodlnosti při cestování, a nikoli proto, aby někoho uchvacovala.

Erin k němu přistoupila a přikývla, jako by chtěla potvrdit, že jeho volba byla správná. Jak se k němu přiblížila, Cole si v duchu začal spílat. Měl pocit, že padl do léčky.

Fotografie Erin mu zjevila jen malou část pravdy o jejím kouzlu. Pohybovala se způsobem, který v něm vzbudil sexuální zájem. Nic podobného nepocítil od doby, kdy poznal Chen Lai, s jejíma černýma očima, zlatavou pletí a tichým smíchem. Chen Lai, ta sladká vějička, z jejíchž tenat se sotva mohl vymanit bez šrámů na duši, protože jí dal víc, než měl, a pošetile zaměnil tělesné okouzlení za lásku. Byla to chyba, kterou už nesmí opakovat za žádnou cenu.

Dívali se na sebe a Cole hledal v Erinině tváři nějaké znamení toho, že si je vědoma elementární sexuality, která vyzařuje z jejího těla. Jestli tomu tak bylo, nedala to znát. Nevrhala kolem sebe žádné postranní pohledy, kterými by kontrolovala, zda muži v jejím okolí reagují na její přítomnost. Neměla na sobě žádné stopy po rafinované úpravě zevnějšku žádný makeup, lak na nehty, uměle pocuchané vlasy nebo rozepnuté knoflíky. Laina vyzývavost byla vypočtená do posledního detailu. Erinin image nebyl vypočítavý, a proto mnohem přitažlivější.

Její oči zářily stejně nádhernou zelení jako diamanty, pro něž muži umírali v minulosti a nepochybně zemřou i v budoucnosti.

Tohle pomyšlení přimělo Colea k úsměvu. Viděl muže umírat pro méně hezké a méně důležité věci, než jsou diamanty. Umírali pro ideologii, teologii, filozofii… nic z toho nemohlo být vybroušeno a vyleštěno do snivých zelenavých tónů.

„Erin Windsorová? Jsem Cole Blackburn.“

Když došel až k ní, Erin se rozšířily oči překvapením nad jeho mohutností a výškou. Cole byl na podobnou reakci zvyklý. Držel ruku napřaženou před sebou, dokud se nevzpamatovala a nepodala mu svoji.

„Pane Blackburne,“ řekla Erin a rychle mu stiskla ruku. „Čekala jsem někoho… eh, jiného. Můj právník, pan Rosen říkal, že jste poslíček.“

„Už mě nazvali horšími jmény. Můžeme si tady nerušeně pohovořit?“

„Je to nutné?“

Pokrčil rameny. „Pro mě ne. Myslím jen, že byste byla raději v soukromí, až vám předám diamanty za víc než milión dolarů.“

„Vy žertujete,“ vyděšeně hlesla Erin.

„Vypadám jako vysloužilý komik?“ Cole zvedl ruku s kufříkem a ukázal jí pouta, jimiž si kufřík zajistil. „Můžu vám je ukázat přímo tady, trváteli na tom. Ale raději bych volil soukromí.“

Erin se rozhodla rychle. Naučila se tomu v arktické přírodě. Podle toho, jak odhadla Colea Blackburna, zjistila, že je menším rizikem jít s ním do pokoje, než předvádět diamanty všem těm davům kolem.

„Můj pokoj je v devátém patře,“ vybídla ho a vykročila k výtahu.

Cole ji následoval a říkal si, že už je dost starý na to, aby ho uváděly v úžas pěkně zaoblené ženské boky. Jeho tělo s ním však nesouhlasilo. Dveře výtahu se tiše zavřely a oddělily je od hluku v hale. Erin stiskla tlačítko a výtah se rozjel.

„Co vám řekl váš právník?“ zeptal se Cole.

„Že ho kontaktovala velmi solidní mezinárodní právnická společnost a informovala ho o skutečnosti, že jsem jedinou dědičkou majetku svého prastrýce, jehož jméno jsem nikdy neslyšela. Řekl mi, že pan Cole Blackburn přijede v pět hodin odpoledne do hotelu Beverly Wilshire a v hale mi předá poslední vůli mého prastrýce a odpoví na moje případné otázky.“

„Váš právník měl pravdu jen napůl.“

„Jak napůl?“

„Předám vám závěť. Ale budete mít víc otázek, než budu schopen zodpovědět.“

„Jak si tím můžete být tak jist?“ zjišťovala Erin.

„Žena, která je autorkou tak vynikajícího snímku, jakým je Nejisté jaro, určitě bude mít otázky, na něž nebudu znát odpovědi.“

V jejích zelených očích se objevilo překvapení. „Ptal jste se, jestli se jmenuji Windsorová. Jak víte, že jsem Erin Shaneová?“

„Prozradila mi to fotografie na obálce Severské odysey.“

Výtah se zastavil a dveře se otevřely. Erin se podívala na Colea, jako by změnila úmysl jít s ním do pokoje.

„Váš první instinkt byl správný,“ konstatoval suše Cole. „Nebudu vás obtěžovat, pokud sama neprojevíte zájem.“ Dveře výtahu se začaly automaticky zasouvat. Cole je zablokoval svojí velkou rukou, držel je otevřené a díval se zpříma na Erin. „A vy nejste z těch, které se nabízejí, že?“

„Ne,“ potvrdila váhavě. „Jste vždycky takhle neotesaný?“

„Šetří to čas. Máte ještě několik sekund, než začne zvonit alarm výtahu. Váš pokoj, moje limuzína nebo nějaké třetí, neutrální místo?“ Erin se dívala na muže, jehož šedé oči byly jasné jako led, ale mnohem živější. Cítila se tlačena k nějakému rozhodnutí, jehož důsledky si nedokázala představit. Před několika lety by odmítla všechny tři možnosti a vrátila by se do známých nebezpečenství divoké arktické přírody. Ale před několika lety nebyla neklidná a neměla pocit, že jí něco schází. Před rokem by se takového muže bála. Dnes necítila strach, ne tak úplně. Měla pocit, že se osvobodila z

klece, do které se před časem sama zavřela.

„Můj pokoj,“ vybrala si Erin.

Když byli v pokoji, hodila kabelku na židli a obrátila se k němu. Cole se na ni chvíli díval, pak se otočil a odemkl kufřík. Vyndal z něho klíč a odemkl pouta. O chvíli později vytáhl z kufříku plechovou krabičku a odřený sametový váček. Obojí podal Erin.

„Abeho poslední vůle je psaná jeho rukou,“ informoval ji. „Je docela jednoduchá. Odkazuje vám všechno. Zbytek je v kostrbatých verších.“

Erin vzhlédla: „Báseň?“

„Ano. A dost nesrozumitelná.“

Coleův tón Erin rozesmál. „Není moc dobrá, co?“

„Nechci vám něco předem podsouvat. Možná se vám bude líbit. Koneckonců, někteří lidé mají rádi ještěrky opečené na táborovém ohni.“

Erin se ušklíbla. Vzpomněla si, co kolikrát sama jedla v aljašské pustině. Vzala od Colea závěť a začala číst starosvětský rukopis:

„Já, Abelard Jackson Windsor, zdráv na těle i na duchu, svěřuji tímto svůj pozemský majetek a nároky Erin ShaneovéWindsorové,

dceři Matthewa McQueena Windsora, jenž je zákonným synem mého bratra Nathana Josepha Windsora.

S výjimkou třinácti neopracovaných diamantů a listin z této krabice, veškerý můj majetek a nároky budou svěřeny do rukou Erin ShaneovéWindsorové, pokud (1) bude fyzicky přítomna na Windsorově farmě minimálně jedenáct měsíců v roce po dobu pěti let, nebo (2) najde důl, z něhož pochází třináct diamantů.

V případě, že nedojde ke splnění podmínky (1) ani (2), bude můj majetek předán charitativní organizaci (s výjimkou třinácti diamantů, které v každém případě patří Erin ShaneovéWindsorové) a moje nároky pozbudou platnosti.

Podepsán: Abelard Jackson Windsor Svědek: otec Michael Conroy

Erin, nevěř nikomu, kdo dělá pro Con Min, je schopen prodat duši za diamantů stín.

Tvým dědictvím je klenotnice, skrytá pod kamennou zdí.

Povede tě báseň strýce. Sbohem, má královno lží. A já jsem král.

Erin si přečetla závěť podruhé a pak pohlédla na Colea.

„Otázky?“ usmál se.

„Con Min? Je to to, co si myslím?“

„Consolidated Minerals Inc.“

„Diamanty,“ řekla stroze. Její pohled se na chvíli zastavil na Coleově kufříku.

„To je nejznámější produkt Con Min,“ souhlasil. „Ale diamanty tvoří jen část jejich aktivit. Zabývají se taky těžbou železné rudy a dalších vzácných surovin. Jejich specialitou jsou strategické nerosty. Con Min je nejmocnější, nejlukrativnější a nejdůvěryhodnější kartel na celé planetě.“

Erin si rychle prohlédla báseň a pak se vrátila k poslední vůli a přečetla nahlas poslední část: „Erin, nevěř nikomu, kdo dělá pro Con Min, je schopen prodat duši za diamantů stín.“

Cole nereagoval.

„Jste zaměstnancem Con Min?“ zaútočila Erin.

„Ne, nerad pro někoho pracuji.“

Erin na něj chvíli hleděla a pak se mírně usmála. „Poslal vás můj prastrýc?“

„Neposlal mě. Neviděl jsem ho už roky.“

Nastalo ticho, pak zašustil papír, jak si Erin znovu prohlížela verše.

„Jste právník?“ zeptala se, aniž zvedla zrak od popsaných stránek.

„Jsem hledač diamantů, prospektor. Víte něco o diamantech, slečno Windsorová?“

„Jsou tvrdé, drahé a vzácné.“

„A některé z nich jsou výjimečné,“ řekl tiše Cole. „Pro některé se lidi zabíjejí.“

Erin si ho dlouho tiše měřila. „Jsou diamanty mého prastrýce výjimečné?“

„Všechny jeho kameny, které jsem u něho viděl, byly nečisté.

Byly to nejhorší typy průmyslových diamantů.“

„Jsou bezcenné?“

„Ne tak úplně. Ale nezrychlily by mi puls, asi tak.“

„Takže diamanty mého prastrýce nejsou vůbec výjimečné, je to tak?“

„Natáhněte ruku.“

„Cože?“

„Natáhněte ruku.“

„Proč?“

„Jen to udělejte, slečno Windsorová.“

„Jděte do háje, pane Blackburne.“ Jeho výraz se nezměnil.

Erin měla pocit, že ji zkouší nějakým zvláštním způsobem, jemuž nerozumí.

Cole překvapivě rychle otevřel odřený sametový váček a vysypal si na ruku jeho obsah. Erin spatřila lesknoucí se, zářící malé kamínky, které jí připadaly, jako by byly mokré nebo naolejované. Většina kamenů nebyla nijak zabarvená. Pár jich bylo krásně temně růžových a jeden zářil nádhernou čistou zelení jako koncentrované světlo.

Erin se automaticky natáhla po zeleném kameni, ale pak se zarazila a podívala se Coleovi do očí. Poprvé si uvědomila, že jeho

oči nejsou bezbarvě šedé. Jejich duhovka obsahovala tóny světle modré, zelené a stříbrné.

„Nastavte ruku,“ vyzval ji jemně. Tentokrát se podvolila.

Vzal její nastavenou dlaň do své a vysypal jí do ní kameny. Jejich vzájemné narážení vydávalo křišťálový cinkot.

„To nemohou být diamanty,“ vydechla.

„Nebroušené, neleštěné, ale výjimečné. Jsou to diamanty, Erin. A jsou vaše.“

Erin se mlčky probírala vzácnými kameny. Brala je jeden po druhém, jako by se chtěla ujistit o jejich existenci. Prohlížela si je proti světlu. Byly krásně průsvitné a přitahovaly světlo, stejně jako magnet přitahuje železo.

„Jsou označovány jako ‚vmn‘ nebo ‚vvmn‘ neboli naprosto dokonalé,“ informoval ji Cole.

„Cože?“

„Kameny s ‚velmi malou nepravidelností‘ nebo s ‚velmi, velmi malou nepravidelností‘.“

„Nehledala jsem na nich kazy. Dívala jsem se jen… na tu barvu,“ vysvětlovala Erin. „Můj bože, netušila jsem, že takovou barvu může mít něco jiného než duha. Tak čistou. Tak krásně čistou.“

„Měla byste se častěji dívat do zrcadla.“

„Proč?“

„Stejnou zeleň máte v očích.“

Erin si najednou uvědomila, že stojí velmi blízko muže, jehož nezná, má svoji dlaň v jeho ruce a jeho dech se mísí s jejím v nečekaném sblížení, které ji polekalo. Čekala, že celé její tělo zachvátí každým okamžikem strach.

Erin se zrychlil puls. Nestalo se tak ze strachu, ale proto, že byla nablízku muži, kterého považovala za přitažlivého. Když si uvědomila, že je opět schopná fyzicky reagovat na blízkost muže, pocítila v duši podobný pocit, jako kdyby slunce protrhlo noční tmu. Všechno se rázem změnilo.

„Z kterého dolu pocházejí ty diamanty?“ zeptala se svým

příjemným, sytým hlasem.

„Nevím.“

„Je jich víc?“

„Nevím.“

„Ví to někdo jiný?“

„Nevím.“

Erin pohlédla na silného a klidného cizince, který ještě pořád stál

příliš blízko. „Co vlastně víte, pane Blackburne?“

„Že bych byl raději, kdybyste mi říkala Cole.“

Erin přešla k oknu, odhrnula závěs a vyhlédla ven na město zářící pod temnou oblohou tisíci světel.

„Co víte o zdroji těch diamantů, Cole?“

„Pocházejí asi z Austrálie, z nějakého neznámého dolu. Byly vytěženy dost dávno. Ten zelený je zcela unikátní. Růžové jsou vynikající. Ale i ty ostatní jsou vysoké kvality.“ Cole se odmlčel a pak klidně dodal: „Vím taky, že jestli přijmete tohle dědictví, budete si muset odvyknout chodit kolem oken.“

Erin se rychle otočila a pohlédla mu do očí: „Co to má znamenat?“

„Zeptejte se svého otce.“

„S otcem se těžko setkám. Vy jste tady. Ptám se vás.“

„Jestli vám to řeknu já, budete mít tisíce pochybností a otázek.

Pokud vám to řekne váš otec, uvěříte mu.“

„Bude asi rychlejší, když mi to řeknete vy.“

„Kdokoli, kdo vlastní doly Sleeping Dog, je pohyblivým terčem,“ odpověděl Cole. „Budete jím vy.“

„Proč?“

„Diamanty jsou unikátní. Con Min takové nemá.“

„Takže?“

„Jestli někde existuje důl plný podobných diamantů, bude Con Min usilovat o nadvládu nad ním, jinak ztratí svoje monopolní postavení. Monopol představuje moc. Teď má Con Min dost velkou autoritu, aby uzavíral dohody se státy prvního světa, ovládal státy druhého světa a kupoval si státy třetího světa. Doly Sleeping Dog ohrozí moc společnosti Con Min,“ vysvětlil jí klidně Cole. „Tím ohrozí také zájmy různých států, které vsadily na diamantového tygra. Když jedete na tomhle tygrovi, jediným pravidlem je přežít. Con Min se na něm veze už víc než sto let.“

Erin se podívala na zářivé kameny.

„Zdá se, že moje dědictví je spíš kletbou než darem.“

51

„Máte pravdu.“ Cole se podíval na hodinky. „Zavolejte svému otci. První věc, kterou vám navrhne, bude, ať si dáte diamanty odhadnout. Musíte se přesvědčit, že odhadce není spojencem Con Min, jinak bude k ničemu. Mohl bych vám dát jméno spolehlivého odhadce, ale váš otec by pak navrhl tajnou dohodu.“

„Musíte velmi dobře znát mého otce.“

„Nikdy jsem se s ním nesetkal, ale měl jsem co do činění s podobnými lidmi, jako je on. Jsem stejný.“

„CIA?“ zeptala se chladně.

„Ne. Člověk, který přežil.“

Když Cole vzhlédl, Erin strnula. Intenzita jeho pohledu byla téměř hmatatelná. Zaměřil se na ni bezvýhradně stejným způsobem, jako se ona upínala ke svým snímkům, když pracovala. V tomto okamžiku představovala jediný cíl, který pro Colea Blackburna existoval. Být terčem takového zkoumavého pohledu bylo na jedné straně nervující, ale na druhé vzrušující.

„Nerada přijímáte rozkazy a já je nerad vydávám,“ promluvil tichým hlasem. „Ale vím, co je v sázce. Vy to nevíte. Kvůli těmto diamantům zemřeli už dva lidé. Vsadím se, že jste dost inteligentní a nebudete mi vzdorovat z uražené pýchy. Pokud se spletu já, přežiju, spleteteli se vy, nepřežijete. Můžete si vybrat. Věřte otci, mně nebo Bohu, že další cizí člověk, který projde těmito dveřmi, bude mít v jedné ruce zbraň a ve druhé zfalšovanou verzi závěti Bláznivého Abeho.“

„Budu o tom přemýšlet.“

„Měla byste. A promyslete si to důkladně. Vzpomeňte si při tom na Nejisté jaro a na to mládě, které zmrzlo při krutém blizardu.“

Erin si na okamžik vybavila situaci, kdy objevila ztuhlé mládě. Při pohledu na zmrzlé tělíčko, uvízlé v ledu, se rozplakala. Přestože jí po tvářích stékaly slzy, připravila si fotoaparát, aby ten brutální kousek matky přírody zaznamenala.

„Každý život charakterizuje smrt a smrt zase život,“ zafilozofoval Cole s pohledem upřeným na Erin. „Každý, kdo tomu rozumí tak dobře jako vy, by se měl rozhodnout, stojíli mu nějaký, možná neexistující důl, za ztrátu života. Jestli to chápete, prodáte svoje dědictví někomu, kdo ty oblasti zná.“

„Někomu jako jste vy?“

„Ano.“

„Co mi zaplatíte za důl, který třeba neexistuje?“

„Víc než potřebujete. Méně než je cena vašeho života.“ Cole se otočil a zamířil ke dveřím. „Zavolám vám koncem týdne,“ řekl a otevřel dveře. „Jestli se mnou budete chtít mluvit dřív, zavolejte Black Wing. Číslo najdete v plechové skříňce, kde je i zbytek vašeho dědictví.“

Dveře se zavřely a Erin zůstala sama s hrstí plnou diamantů.

Chvíli stála bez pohnutí a zírala na kameny na své dlani. Vnímala jejich nádherný třpyt a lom světla, procházejícího jejich krystalickou mřížkou.

Zvědavě se dotkla špičkou jazyka zeleného kamene. Měl chladnou, čistou a mírně slanou chuť. Pro srovnání olízla svoji kůži. Nebyla tak slaná. Pak olízla jeden z bezbarvých diamantů. Neměl žádnou chuť.

Náhle si Erin byla jista, že Cole Blackburn držel kámen v ruce víckrát, tiskl ho mezi ukazováčkem a palcem, pozoroval jeho srdce a svíral ho v dlani. Projelo jí prudké vědomí, že slanost kamene pochází z Coleovy kůže. To ji rozrušilo natolik, že zatoužila znovu vyzkoušet jeho chuť. Chuť Colea Blackburna.

Vzápětí Erin prudkým pohybem nasypala kameny do pytlíku. Nachystala si první list veršovaného průvodce a začetla se. Nejprve obracela stránky rychle, ale postupně zvolňovala. Když došla na konec, začetla se znovu. Báseň nedávala smysl. Několikrát se zde hovořilo o diamantech, ale mnohem častěji se zde vyskytovala různá neslušná slova, označující lidské potřeby. Ani zmínka o nějakém dole.

Erin si tiše zanadávala na adresu bláznivého starce a nacpala verše zpět do krabice. Vzala do rukou závěť. Když dočetla, necítila se moc dobře. Ani vzpomínka na rozhovor s Colem ji moc neuklidnila.

Kdo vlastní doly Sleeping Dog, je chodícím terčem. Zdá se, že tohle dědictví je spíš kletbou než darem. Věřte svému otci, mně nebo Bohu, že další cizí člověk, který projde těmito dveřmi, bude mít v jedné ruce zbraň a ve druhé zfalšovanou verzi závěti Bláznivého Abeho.

Coleova slova zněla v Erinině mysli jako ozvěna. Vzpomněla si na otce. Žil ve světě, v němž byl každý fakt zkoumán, rozpitván na

malé částečky a vsunut pod mikroskop a jeho výsledky byly předmětem hádek na nejvyšší vládní úrovni. V tomhle světě měl každý muž víc než jeden stín a jeho jména se měnila častěji než pařížská móda. Zrada představovala jedinou realitu, jíž se dalo věřit. To byl svět jejího otce, bratra a bývalého snoubence.

Erin zavrtěla hlavou v prudkém odmítavém pohybu, až se jí rozlétly vlasy. Automaticky je odhodila dozadu. Stejně tak odhodila nepříjemné vzpomínky.

Před sedmi lety se stala obětí nevyhlášené války. Už nechce být obětí. Naučila se bránit svoje tělo i mysl tím, že objevila jiné světy, neuvěřitelně krásná místa, kde led byl živý a hory vyzařovaly světlo, kde se lidé smáli a podělili se spolu o poslední kousek jídla s neznámým cizincem.

Snad i jinde jsou místa, kde bude moci znovu uvěřit lidem. Pokud ne všem, alespoň jednomu.

„To je otázka,“ mumlala si pro sebe Erin. „Na tu si neodpovím sama. Důležitá je budoucnost, ne minulost.“

Telefonní sluchátko ji zastudilo v ruce. Jeho hladký povrch jí připomněl, že na civilizaci je nejvíc svazující dokonalost povrchů všech věcí. Je to falešná dokonalost, protože pod jejím povrchem se skrývají strašné světy, čekající jen na určitý okamžik, v němž explodují a stanou se součástí reality. Primitivní svět je opačný: drsný povrch skrývá opravdovost citů a projevů… Primitivní i civilizovaný svět sdílejí jednu základní pravdu: na všechny bezstarostně, štěstí nemající a nevědomé čeká smrt.

Ale život čeká také, jako plamen hořící pod příkrovem ledu.

Erin vyťukala telefonní číslo, které zůstávalo stejné bez ohledu na to, kde se její otec zrovna pohyboval. Když se ohlásil, promluvila s ním krátce a tiše a hned zavěsila.

Pak se posadila na postel, dívala se na kameny a čekala, až jí zavolá Matthew Windsor, její otec.

Kapitola sedmá

„Není běžné, že k tobě někdo přijde a nabídne ti milión dolarů v plechové krabici. Aspoň ne v reálném světě, a dokonce v hotelu Beverly Wilshire. Je to určitě bezcenný šunt, dítě. Příště ti ten Blackburn zavolá a bude se snažit prodat ti mapu toho dolu.“

Erin zírala na telefon, který právě zavěsila, a v hlavě jí ještě zněla ozvěna otcova hlasu. Rozčiloval ji. Částečně s ním souhlasila, ale trochu věřila, že diamanty jsou opravdové, protože Cole Blackburn byl opravdový.

Příliš opravdový.

Erin zaklela a odvrátila se od telefonu. Po několika verbálních patech se Windsor nabídl, že provede „tajné pátrání v okolí D. C.“ (federální oblast totožná územně s hlavním městem Washington pozn. překl.). Jakmile něco zjistí, zavolá jí. Nehádala se s ním, jako vyšší důstojník Ústřední zpravodajské služby měl její otec přístup ke všem databázím vlády od FBI až po Americký geologický průzkum.

O dvacet minut později zazvonil telefon. Erin okamžitě zvedla sluchátko. Otec začal hovořit přidušeným hlasem:

„Popiš Colea Blackburna.“

„Vysoký,“ řekla Erin, vybavující si postřehy o cizinci. „Větší než Phil. Není tlustý, je silný, dobře stavěný. Má americký přízvuk. Inteligentní. Sebevědomý. Vyvážené pohyby. Černé vlasy. Šedé oči. Pěkně vykrojená ústa, sebejistý úsměv. Tenká jizva na levé čelisti. Nějaké jizvy na rukou. Mimochodem, má velké ruce. Dlouhé prsty. Žádné prsteny. Drahé oblečení, ale ne přepychové. Není na něm nic přepychového. Myslím, že může být nebezpečným nepřítelem.“

Windsor zamručel: „Máš dobré oko.“

„Jsem fotografka, vzpomínáš? Vydělávám si pozorováním věcí a lidí.“ Erin se odmlčela. Na druhé straně bylo také ticho. „Co je, tati? Je Cole Blackburn podvodník?“

„Nemůžu tě informovat přes telefon, dítě.“

Erin pocítila záblesk zlosti. Částečně to způsobila její nespokojenost se světem, jemuž se snažila sedm let vyhýbat, ale z větší části její zlost vyrostla ze vzpomínek na tajemnou atmosféru špionáže a kontrašpionáže, která vždy obklopovala jejího otce.

„Prokázal se ti Blackburn něčím?“ pokračoval Windsor.

„Jen se představil. Mám mu věřit?“

„Erin, já nemůžu…“

„Ano nebo ne. Jedno slovo.“

„Není to takhle jednoduché. Zítra budu v Los Angeles. Pak si o tom promluvíme.“

Erin vykulila oči na telefon, jako kdyby právě obrostl kožešinou.

„Ty přijedeš do Los Angeles?“

„Nemusíš být tak překvapená. Neviděl jsem tě skoro rok.“ Jeho hlas se změnil, byl tvrdší. „Chci se jen ujistit, že tě nepostrádám. Zůstaň v pokoji. Ať se ti hotelová služba postará o jídlo. Odpočívej. Slyšíš mě, dítě?“

„Ano,“ odpověděla. Pochopila, že otec si nepřeje, aby opouštěla pokoj. „Ale nelíbí se mi to.“

„Mně taky ne,“ konstatoval suše otec.

Nastala pauza a pak Erin řekla: „Dobře, budu tady.“

„Ve svém pokoji.“

„Ve svém pokoji,“ procedila mezi zuby.

Windsor si oddechl. „Díky. Moc to pro mě znamená. Mám tě rád, dítě.“

Než mohla Erin odpovědět, otec zavěsil.

Windsor jí mnohokrát řekl, že ji má rád, ale během posledních sedmi let nikdy nepočkal, jestli mu řekne totéž.

Erin pomalu položila sluchátko a začala neklidně přecházet sem a tam. Ráda by věděla, proč její otec trvá na tom, aby nevycházela z pokoje. Snad jí to zítra řekne. Ale možná že ne. Celý život strávil v prostředí mezinárodních intrik, takže podezřívavost se stala jeho přirozenou vlastností. Určité informace zatajoval před dcerou, manželkou, a dokonce před synem, který byl také vysokým důstojníkem CIA.

Erin rozuměla nezbytnosti otcovy práce, ale nenáviděla ji z celého srdce nejen proto, co udělala s ní, ale také proto, jak zatočila s ním, s inteligentním a humánním člověkem. Zbavila ho důvěry v člověka. A Erin chtěla důvěřovat otci i zbytku světa.

Kapitola osmá

Odpolední slunce se opíralo do oken hotelového pokoje a ozařovalo třináct vzácných kamenů. Erin Windsorová stála u stolu sehnutá nad nastaveným fotoaparátem. Žasla nad čistotou barev diamantů, které jí rozkvetly před objektivem.

Mnohokrát se snažila zachytit jemnou hru světla a nádhernou jasnost barev, blýskající se plochy kontrastující s bezednými stíny a krásu duhy, vznikající mezi lomy jednotlivých plošek kamenů. Když je natočila určitým směrem, světlo se lámalo přes plochu stolu. Při dalším pootočení kamenů se jejich světlo třpytivě rozlévalo, jako by byly živé.

„Jste opravdu diamanty?“ vyřkla Erin zvědavou otázku.

Jak se odpolední světlo prohlubovalo a zlátlo, diamanty se rozhořívaly čím dál jasnějším plamenem. Erin za fotoaparátem strnula a uchváceně sledovala grandiózní přeměnu neživých kamenů v průsvitné slzy duhy.

Teď ji nezajímalo, jsouli diamanty pravé nebo umělé. Pracovala jako posedlá, cvakala spouští, navíjela a měnila filmy, nastavovala vzdálenosti a měnila postavení kamenů.

Odstoupila od přístroje až ve chvíli, kdy slunce zašlo a kameny přestaly kouzelně zpracovávat jeho paprsky. Narovnala se a sepjala ruce za krkem, aby uvolnila napětí v ohnutých zádech. Cítila únavu a zároveň obrovské nadšení, jako cestovatel vracející se z úspěšné objevitelské výpravy.

Odtrhla pohled od kamenů a podívala se na hodinky. Každou chvíli se měl objevit otec a s ním nezodpovězené otázky z minulosti, k nimž se však nechtěla vracet. Doufala, že přinese i odpovědi na otázky týkající se její budoucnosti.

Vzápětí se ozvalo krátké zaklepání na dveře. „Erin? To jsem já.

Otevři.“

Erin odemkla a otevřela dveře. Stál před ní otec, stejně vysoký a pohledný jako vždycky, v tmavošedém pracovním obleku a bílé košili s hedvábnou vázankou. Obvyklá uniforma diplomatů a jiných státních zaměstnanců.

„Nemám v úmyslu objímat tě, jestli nechceš,“ řekl Windsor, jehož ústa se smála, ale oči zůstávaly vážné.

Erin bez zaváhání přistoupila k otci a pověsila se mu kolem krku.

Zavřel oči, pevně ji objal a zvedl k sobě.

„Objímání ti už nevadí?“ zeptal se jemně.

Erin vypadala na chvíli překvapeně. Pak si uvědomila, že je to pravda. Už se nebála náruče silného muže.

„Nepřemýšlela jsem o tom, ale máš pravdu,“ odpověděla potěšené.

„Proto jsi odjela ze severu, ne? Konečně jsi překonala vliv toho schleimscheiber Hanse. Díky bohu.“

Než stačila odpovědět, Windsor uvolnil objetí a postavil ji na zem. Ze stínu za ním vystoupila nějaká žena, která zatím trpělivě čekala na vhodný okamžik.

„Ahoj, Erin ShaneováWindsorová. Jsem Nan Faulknerová.“

Poplašená Erin uchopila pevnou širokou ruku. Stejně jako žena sama byl i její stisk účelný, krátký a kontrolovaný. Nan měla na sobě úzkou sukni a sako o tón tmavší než Windsorův oblek. Chyběla jí kravata. Byla sporé a pevné postavy, nebyla tlustá. V levé ruce držela tenoučké černé zapálené cigáro a černý kufřík, k němuž byla po straně připevněna hůlka.

Windsor jí dal přednost, vstoupil do pokoje jako druhý a zamkl všechny zámky. Faulknerová pohlédla na diamanty na stole a vykřikla.

„Dobrý Bože!“

Rychle přistoupila ke stolu. Hodila napůl vykouřené cigáro do Erininy nedopité kávy a shrnula závěsy ke stěně, aby na vzácné kameny dobře viděla. Pak otevřela svůj kufřík a vytáhla hůlku. Její špičkou se zručně dotkla všech kamenů v pořadí od nejmenšího do největšího.

„Ježíši,“ mumlala, když podrobovala všechny kameny termální zkoušce. Nakonec uchopila zelený diamant a také ho otestovala.

„Dobrý Bože…“

Když prozkoumala tepelnou odolnost kamenů, vytáhla lupu a každý kámen si pozorně prohlédla. Potom se otočila k Windsorovi.

„Všechny bílé, s výjimkou jednoho jsou z první vody, déčka, 0+ neboli říční, nejjemnější bílé, zcela výjimečné, nazývejte je, jak chcete. Jsou to ty nejkvalitnější diamanty, jaké jsem kdy viděla.“

„Sakra,“ zamumlal Windsor.

„Barva by mohla být vytvořena ozářením,“ pokračovala Faulknerová, „ale pochybuji o tom. Působení radiací se dá snadno zjistit. Používá se k zakrytí zlomů a nedostatků ve zbarvení, ale to v žádném případě není problém těchto kamenů. Ráda se sázím a tady bych vsadila hlavu, že se jedná o prvotřídní zboží.“

„Je to špatné?“ zeptal se Windsor.

„Nemůže to být horší. Jako že je na Sahaře písek, je nad slunce jasnější, že si na ně někdo dělá zuby.“

„Já vám nerozumím,“ vyhrkla Erin.

Faulknerová odsunula všechny diamanty s výjimkou zeleného.

„Vezměte si průměrný diamantový důl. Jen asi dvacet procent vytěžených kamenů je kvalitních. Méně než jedno procento z nich má hodnotu kolem jednoho karátu, ale až po broušení a leštění. Jinými slovy, z celého výnosu diamantového dolu končí jako vzácné kameny v hodnotě kolem jednoho karátu méně než dvě desetiny procenta. A z nich jen velmi malá část dosahuje označení D.“

Erin se podívala na diamanty. Rozhodně byly větší než jeden karát.

„Vsadím se o cokoli, že všechny bílé, kromě jediného, mohou být déčka. Jsou bez vady. Vzácné diamanty. Velmi vzácné.“

Windsor zamručel.

„Jo,“ promluvila opět Faulknerová. „Ale to není to nejhorší. Měli byste najít jiný výraz pro vzácný. To je na těch kamenech nejnebezpečnější. Jsouli všechny tak velké a tak bezvadné, mohou se srovnávat s namibijskými diamanty společnosti Con Min. Ale ten zelený se nedá srovnat s ničím dosud známým, je to absolutní unikát.“

Po chvíli ticha se Faulknerová odpoutala od prohlížení kamenů a podívala se na Windsora. „Je to horší, než jsme si mysleli,“ usmála se chladně. „Ale na druhé straně také lepší. Dost dlouho jsem čekala, až se dostanu van Luikovi na kobylku.“

„Jste expert na drahé kameny z CIA?“ vyhrkla Erin.

Faulknerová zaváhala a pak pokrčila rameny. „Matt říká, že vám mohu věřit. Doufám, že je to pravda. V této chvíli jsem vládním poradcem největší americké obchodní klenotnické asociace. Předpokládá se, že spolupracuji se společností, která nemůže působit v Americe přímo, protože monopoly jsou zde mimo zákon.“

Erin cítila, jak se jí podlaha rozhoupala pod nohama. Zase se dostala do zrcadlového bludiště vysoké mezinárodní politiky. Je ve světě svého otce. Ve světě, který ji téměř zničil.

„Nechala jste si je ocenit?“ pokývla Faulknerová směrem k diamantům.

Erin odmítavě zavrtěla hlavou.

„Dobře,“ pochválila ji Faulknerová. „Diamantový svět je propojen jako hustá síť. Zajdete s tím na bulvár Santa Monica nebo do nějakého zapadlého kutlochu dole na Hill Street a během několika hodin o vás a vašich diamantech budou vědět jak v Londýně, tak v Antverpách. Con Min disponuje výkonnou počítačovou sítí a zaznamenává každý důležitější nález. A věřte mi, že váš je velice důležitý.“

„Proč se o ně zajímá CIA?“ zeptala se nechápavě Erin.

„Diamanty představují strategickou komoditu pro ekonomiky mnoha států světa. Byla byste překvapená, kdybyste věděla, co dělají některé země pro americký dolar nebo japonský jen. Jde zejména o země, které upřednostňují učení Karla Marxe před ekonomickou naukou Adama Smithe. Můj předchůdce mi řekl, že svět se otáčí na diamantovém čepu,“ vysvětlovala Erin Faulknerová. „Není to pravda vždycky, ale většinou.“

„Proto bych se o to chtěl postarat, dítě,“ vložil se do rozhovoru Windsor. „Nechci, abys znovu trpěla.“

Erin pohlédla na otce. Poprvé si všimla šedin, prosvítajících v jeho původně černých vlasech, a temných kruhů pod očima. Vypadal unaveně a ztrápeně, zmítal se mezi otcovskou láskou a povinností důstojníka zpravodajské služby.

„Byla u těch diamantů nějaká mapa, zpráva, registrace pozemku nebo účet, cokoli, co by prozradilo jejich původ?“

„Všechno bylo ve staré plechové krabici bez označení.“

„A přinesl to ten Blackburn?“

Erin přikývla. „Řekl mi, abych si ty diamanty nechala ocenit

někým, kdo není ve spojení s Con Min.“

Erin se podívala na Nan Faulknerovou. „Nevím, splňujeteli tuhle podmínku, ale aspoň vím, že nepatříte k diamantovému kartelu.“

„Řekl ti Blackburn o těch diamantech ještě něco?“

„Jen to, že patřily Abemu a že dva lidé museli zemřít, abych mohla to dědictví převzít. Pak říkal, že bych mohla přijít taky o život, když nebudu opatrná. Pak mi doporučil, abych ti zatelefonovala.“

„Jsem jeho dlužníkem. A ty taky. Patrně ti zachránil život. Nech

mě, ať to zařídím, Erin.“

„Nemůžu, i kdybych chtěla, což nechci. Podle podmínek uvedených v závěti musím žít na farmě pět let nebo najít ten důl, abych mohla dědictví převzít.“

„Žádné peníze nestojí za to, abys nasazovala život.“

„Nejsou v tom peníze,“ řekla tiše Erin. „Ve skutečnosti nemám žádnou záruku, že najdu jediný diamant. Abe byl pravděpodobně jediný člověk, který ten důl znal, a před smrtí svoje tajemství nikomu nesvěřil. Nezanechal ani mapu.“

Windsor se nenechal odvést od svého záměru. „Jestli nechceš peníze, proč bys měla jezdit do Austrálie?“

„Je to pro mě nový kontinent. Nový svět. Chci si ho očichat, ohmatat, uvidět ho, fotografovat tam a žít.“

„To je to, dítě. Místo života tam pravděpodobně najdeš smrt.“

„Než jsem odjela do Arktidy, mluvil jsi stejně.“ Erin se pokusila odvrátit hádku změnou tématu. „Víš něco o Abelardu Windsorovi?“

Otec zamítavě zavrtěl hlavou. „Otec o něm nikdy nemluvil.“

„Jeho vlastní bratr?“

„To se stává, Erin. Někdy se lidé od sebe odvrátí.“ Například lidé jako Hans Schmidt, agent cizí tajné služby. Ani otec, ani dcera tu myšlenku nevyslovili.

Erin vstala, vzala plechovou krabici a vytáhla z ní stoh listin.

„Dokud jsem nevěděla, že ty kameny jsou pravé,“ řekla Erin,

„myslela jsem si, že by to celé mohl být podvod. Abych řekla pravdu, po přečtení ‚Chunder from Down Under‘ jsem si myslela, že strýček Abe napsal celý ten nesmysl v polstrované komoře nějakého australského ústavu. Tady. Přečti si to. Mám v tom najít klíč k diamantovému dolu.“

Několik minut bylo slyšet jen šustění papíru, jak Windsor rychle pročítal verše z několika prvních stránek. Postupně je podával Faulknerové. Skončil na páté.

„Je to celé takové?“ zeptal se Erin.

„Jiná slova, ale podstata je stejná.“

Zaklel, probral prsty zbývající stránky a pak si vzal od Faulknerové první list.

„Po druhém čtení nebudeš o nic moudřejší,“ konstatovala Erin.

„Četla jsem to několikrát dokola, používala jsem různé nástroje a triky, které jsem si pamatovala z univerzity.“

„A?“ zeptal se otec.

„Nenašla jsem v tom žádný význam, ale jedno je zřejmé. Hrdina pojídá syrová krokodýlí játra, pije, mluví o černých labutích, pije, močí, zase pije, vysouloží všechno, co se hýbe i nehýbe, pojídá další játra krokodýlů, močí. A zase pije.“

„Může to být nějaký kód nebo šifra,“ uvažovala Faulknerová.

„Nevadilo by vám, kdybychom pořídili kopii těch veršů a poslali je na analýzu do Washingtonu?“

„Já si myslím, že Australan bude mnohem užitečnější než renomovaný expert dešifrovacího oddělení,“ nadhodila Erin. „Víte, co je to ‚chunder‘? Třeba básnický obrat pro slovo ‚thundet‘ (anglicky hrom –pozn. překl.).“

„To jsem nikdy neslyšel,“ namítl Windsor. „Moji rodiče byli Australané, ale nikdy nemluvili o tom, co zažili před příchodem do Ameriky.“

„To je trochu divné, ne?“

Windsor pokrčil rameny. „Tak to někdy v rodině chodí, stejně jako že se někdo žene za diamantovým dolem, který neexistuje.“

Erin pokrčila rameny stejně jako její otec.

„Sakra, dítě. Proč to děláš? Co je v Austrálii, co není tady?

Tajemný důl bláznivého starce? To chceš od života?“

„Není to špatný start,“ odsekla Erin. Pak vzdychla a snažila se najít slova pro vysvětlení svého stanoviska. „Po vydání Severské odysey jsem už nenarazila na projekt, na kterém bych chtěla dělat. V Arktidě jsem našla klid, ale už tam nevidím svoji budoucnost. Teď ji vidím v Austrálii. Možná tam není. Na to přijdu, až tam budu.“

„A co Amerika?“

„Nemyslím si, že buduli žít v Austrálii, uvidím tě méně často, než když jsem žila na severu.“

„Dítě…“

„To je to,“ přerušila ho Erin chladně. „Já nejsem dítě. Žila jsem sedm let po svém.“

Windsor na okamžik zavřel oči. Pak se zadíval na dceru, která se tak hodně podobala jeho ženě. Ženě, kterou miloval a kterou ztratil při tragické automobilové nehodě, zaviněné opilým řidičem.

„Je to na tobě, Nan,“ řekl nakonec. „Říkal jsem ti, že se postaví proti mému řešení.“

Windsor přešel k oknu a otočil se zády do místnosti, aby dal najevo, že se nemíní vměšovat do rozhovoru žen.

„Taky mám dítě,“ řekla Faulknerová a zapálila si další tenké cigáro. „Kdyby můj syn vězel v takové kaši, taky bych se postavila k oknu a nechala bych tvého otce, aby mu vysvětlil nevyhnutelné okolnosti. Tvůj otec je dobrý člověk. Ale je osobně zainteresován, takže nemůže jednat, jak by měl. Já ano.“

Erin bez pohybu čekala, až si Faulknerová potáhne z cigarety a vypustí z nosu proudy kouře.

„Pojďme si představit několik scénářů,“ navrhla Nan.

„Předpokládámeli, že Abe byl obyčejný blázen, který žil na farmě plné dobytka a much, nemáme tady žádný problém. Pojedete do Austrálie, a buď tam zůstanete, nebo se vrátíte. O nic nejde. Správně?“

Erin přikývla.

„To byl pěkný scénář,“ poznamenala Faulknerová, dívajíc se z okna. „Bylo by dobré, kdyby to byla pravda. Ale já se obávám, že je to jinak.“

„Proč? Skutečnost, že vy a můj otec jste se rozhodli žít ve světě konspirací, zrady a lží, ještě neznamená, že můj svět bude stejný.“

„Než jste se stala Abeho dědičkou, měla jste na vybranou. Teď už ne. Proberme tento scénář: Řekněme, že diamanty jsou pravé, ale nepocházejí z Austrálie. Třeba byly ukradeny v Namibii nějakými disidenty, kteří za ně chtějí zbraně.“

„Pak nevím, jak by k nim Abe přišel.“

„Záleží na tom? Běžná cesta pašovaných evropských nebo amerických diamantů vede pod mořem, přes Egypt. Možná že někteří Abeho prospektoři byli pašeráci. Možná on sám jím byl. Co myslíš, Matte?“

„Sakra doufám, že byl, protože to by znamenalo menší nebezpečí pro Erin. Pašeráci by ji určitě neobtěžovali koupí nebo prodejem

jejich zboží. Taky by ji nevarovali před Con Min, který by se nakonec stal jejich legálním majitelem.“

Erin se nelíbilo, co slyšela, ale znělo to logicky.

„Ale váš scénář ještě neodpověděl na otázku kolem Abeho

‚klenotnice‘,“ pokračoval Windsor. „Byla to jen skrýš pro ukradené namibijské diamanty? Jestliže ano, pak je Erin při vstupu na australskou půdu ve stejném nebezpečí, protože o ní budou vědět i další lidé.“

„Váš otec má pravdu,“ potvrdila Faulknerová. „Nebezpečí vám bude hrozit i v případě, že Abe byl pašerák. Můžete se do Austrálie vypravit s konvojem bodyguardů a zahájit veřejné pátrání po farmě. Nenajdete nic. Pořídíte fotografie, které pak zmizí stejně jako vy. Nikdo vás už neuvidí.“

Faulknerová vypustila obláček dýmu.

„Tady je další scénář. Předpokládejme, že Abe byl blázen. Předpokládejme dále, že opravdu našel diamantový důl, který je někde na jeho pozemcích. Ukrývá desítky nebo dokonce stovky kilogramů diamantů, jako jsou ty, které jste dostala.“

Faulknerová si všimla výrazu nelibosti v Erinině obličeji.

„Mluvíme o penězích, které by z toho plynuly a které by znamenaly moc. Politickou moc. Tu podobu moci, pro niž se zabíjí.“

„To nechci,“ řekla Erin.

„Co chcete a co dostanete, to jsou dvě rozdílné věci,“ upozornila ji Faulknerová a pokračovala: „Scénář číslo čtyři. Máte nějakou představu, kolik diamantových dolů obsahujících kvalitní kameny se během posledních padesáti let otevřelo?“

„Ne.“

„Já to vím. Prováděla jsem průzkum. Nové doly byly zprovozněny v Sovětském svazu, v Austrálii a v několika afrických republikách, které kartel snadno ovládl. Sověti mají svoje ideologické fikce, ale v posteli s Con Min se cítí dobře, protože Con Min jim zajišťuje odbyt na světových trzích. S Austrálií je to stejné. Během posledního desetiletí bylo objeveno jen pár dolů!“

„Nedivím se. Diamanty jsou vzácné.“

„Tohle tvrdí Con Min při každé příležitosti,“ souhlasila Faulknerová. „Diamantový kartel zaměstnává stovky geologů, kteří provádějí průzkum po celém světě. Jsou to experti. Ale nikdy nenašli

žádný důl, ani jednou. Nové diamantové doly za posledních padesát let byly objeveny prospektory, kteří nepracují pro Con Min, na půdě, kterou jejich geologové už prozkoumali. Nic vám to neříká?“

„Buď jsou geologové z Con Min velmi špatní, nebo si Con Min nepřeje najít nové doly,“ odpověděla Erin.

„Rychlé, krátké a přesné. Škoda, že tak nenávidíte profesi svého otce. Zkuste uvažovat dál o diamantech a varování, o společnosti Con Min a klenotnici Bláznivého Abeho. Diamantový kartel má prsty ve všech nových dolech všude na světě. Tento monopol má politický i ekonomický vliv.“

„Opět diamantový čep?“ nadhodila Erin.

„Ano. Jde o rovnováhu sil. Amerika by si nepřála nic jiného, než získat kontrolu nad diamantovými doly, což by nám dalo v kartelu větší moc. Stejně uvažují i ostatní státy.“

„Teď už tomu rozumíš?“ zeptal se Windsor tiše. „Jestli Abe měl diamantový důl, kdokoli další, kdo ho zdědí, bude živým terčem. Ty nemáš dost zkušeností, abys to zvládla. Já ano. Nech mě, ať se postarám o tvoje dědictví.“

Erin přešla k oknu. V podvědomí měla Coleovo varování a postavila se tak, aby ji nebylo vidět zvenčí. Světla velkého města připomínala jezero pod černou horou.

„Jsi jako Cole Blackburn,“ řekla nakonec. „Taky by mě rád vyšachoval ze hry. Uvidím ho asi zítra. Chce odkoupit moje dědictví a já mu mám dát odpověď.“

„Kolik ti nabídl?“

„Tři milióny dolarů.“

„S těmihle kameny a jeho třemi milióny bys byla pohádkově bohatá,“ řekl rychle Windsor. „Nebudeš muset dělat nic, co nebudeš chtít dělat. Kolik peněz potřebuješ?“

„Pokud byste potřebovala víc než tři milióny,“ vložila se do rozhovoru Faulknerová, „znám investory, kteří by dali víc než Blackburn. Bylo by rozumnější domluvit se s některým americkým investorem než s tím pistolníkem.“

Chvíli bylo ticho. Erin se podívala na kameny, rozložené na stole. Dokonce v potemnělém pokoji krásně zářily a šeptaly svoje lákavé tajemství. Fascinovaly ji víc než cokoli jiného, víc než arktický led.

„Děkuji vám, ale moje odpověď je ne,“ promluvila Erin tiše.

„Nechám si svoje dědictví i s každou jeho neobjevenou částí.“

Kapitola devátá

Cole Blackburn seděl s nohama na stole a díval se na městské čtvrti Los Angeles a temný Tichý oceán. Před chvílí se marně snažil vložit do počítače data ze satelitní mapy západní Austrálie, kterou si rozprostřel na malém stolku vedle počítače. Potřeboval získat nějaké vodítko. Abe byl dinosaurus. Nepatřil do dvacátého století, a proto se jeho tajemství nedalo odhalit moderními metodami.

Na druhé straně, budeli Erin souhlasit s prodejem dědictví, může udělat ještě něco jiného. Pokud mu to prodá. Pokud ne, bude to muset nahlásit Wingovi. Colemu se ta myšlenka nelíbila, protože pak by Erin byla vtažena do hry. Raději by to měla prodat a už se o věc nestarat.

Cole mrkl na hodinky. Do schůzky s Erin a s jejím otcem mu zbývala hodina. Nedivil se, že se na scéně objevil Matthew Windsor, ale jeho vstup do hry znamenal komplikace. Cole doufal, že otec Erin přesvědčí, aby svoje dědictví prodala.

Cole věděl, že Windsor je zaměstnancem CIA a ta má velký zájem na diamantovém kartelu. Korporace, klany i státní instituce byly všechny stejné vyžadovaly loajalitu, obětování dětí, žen a životů jednotlivců pro svoji větší slávu. Základním principem jejich filozofie byl fakt, že nezávislí muži či ženy museli být svedeni, zničeni nebo koupeni. Nezávislost byla nevhodným aspektem jak pro Consolidated Minerals a CIA, tak pro Chenovu rodinu.

Jestliže je Matthew Windsor zodpovědným důstojníkem CIA, nepomyslí na použití dceřina dědictví jako černého koně pro americké zájmy. Jeli však amorální hráč, zneužije dceru, aniž by ji informoval.

Do oken v osmatřicátém patře se snášel soumrak. Odlesky z pokoje se odrážely od sklenice pokaždé, když se Cole pohnul.

A také když se nehýbal.

Coleovo podvědomí zaznamenalo tento fakt, takže vzápětí vyskočil a v ruce se mu zablýskl ostrý nůž. Rychle přiskočil ke dveřím, spojujícím obě místnosti kanceláře.

„Dokonalé,“ ozval se z vedlejší místnosti něčíhlas, „ale pistole by byla lepší. Jsem Matthew Windsor. Hned se vám prokážu, pokud mě necháte sáhnout do kapsy.“

Cole se podíval na vysokého, statného muže v tmavém obleku, který stál u dveří vedoucích na chodbu. Měl stejné oči jako jeho dcera a v obličeji chladný výraz.

„Přišel jste. dřív,“ utrousil Cole a vrátil nůž do pouzdra upevněného na zápěstí.

„Nikdo neví, že jsem tady. Raději jsem zvolil tento způsob.“ Colem projela vlna vzteku. „Co jste udělal se strážným?“

„Nestrachujte se. Neutopil jsem ho v záchodové míse. Strážný u výtahu byl velmi úslužný. Šel mi pro sklenici studené vody, abych mohl zapít svůj lék na srdce.“

„Dohlédnu na to, aby byl přeložen. Možná ho umístíme někde na ošetřovně, samaritána.“ Cole ukázal na dveře vedoucí na chodbu. „Až po vás.“

„Jste opatrný.“

„Chtěl bych se dožít věku, kdy taky budu brát léky na srdce.“ Windsor se tiše zasmál a vyšel na chodbu. Cole za sebou zamkl,

dveře a palcem ukázal doprava.

„Tady. Konferenční místnost je za pátými dveřmi vlevo.“

Windsor došel k pátým dveřím, vzal za kliku a pak o krok ustoupil. „Je zamčeno.“

„Moje zamčené dveře vás nezastavily,“ poznamenal Cole a odemkl.

Když rozsvítil, uvítal je interiér obložený australským blahovičníkem v odstínech rezavé a krémové.

Windsor se otočil ke Coleovi a bez obalu přešel k věci: „Kdybych věděl, kdo vás najal, věděl bych, mámli vás ignorovat, nebo vyřadit ze hry.“

Cole si nedovolil ani pomyslet na to, že by Windsor mohl blafovat. Pod prošedivělými vlasy se skrýval silný myšlenkový potenciál a víc než dvacetileté zkušenosti ve službách CIA.

„Nikdo mě nenajal,“ řekl Cole suše. „Líbí se mi to takhle.“

„Nikdo není nezávislý.“

„Kdo se mnou mluví teď? Erinin otec?“

„Začněme se špiónem,“ navrhl Windsor. „Špión vidí všechny červené značky ve složce se jménem Cole Blackburn. Jste zabiják. Můžete mi k tomu něco říci?“

„Který případ vás zajímá?“ zeptal se Cole.

„Začněte s tím osmnáctiletým vrahem, který se dal k mariňákům, místo aby nastoupil do výkonu trestu.“

Cole se posadil do koženého křesla na konci stolu. Rád by věděl, proč se mu Windsor chce dostat pod kůži.

„Šlo o zabití, nikoli o vraždu,“ odpověděl Cole. „Byl to následek rvačky v baru.“

„Mrtvý je mrtvý.“

„U námořníků se takové věci stávají běžně.“

„Takže proto jste se dal k námořnictvu,“ řekl Windsor chladně.

„Dobrá parta pro zločince.“

„Nechte těch keců. Nejste první, kdo mi to připomíná. Vy jste taky poslal pár hochů na onen svět.“

„Někteří lidé zabíjejí pro potěšení, jiní z toho mají neutrální pocity. Do které skupiny patříte vy?“

„Do žádné.“

Windsor po chvíli přikývl, jako by ho odpověď uspokojila.

„Doplňme určité mezery ve vašich složkách. Jak jste přeskočil od maríny na geologa, aniž byste absolvoval příslušné školy?“

V nastalém tichu se Cole rozmýšlel, máli na otázku odpovědět. Nakonec pokrčil rameny a rozhodl se, že odpoví: „Jeden důstojník dělostřelectva sloužil v mnoha zemích světa a všude se zajímal o horniny a o všechno, co souvisí s geologií. Byl ochoten vykládat o tom každému, kdo chtěl poslouchat. Já jsem byl jediný. Koupil mi první Bruntonův kompas a pomáhal mi studovat knihy o geologii. Byl to vzdělaný člověk.“

Windsor opět přikývl. „Marcel Arthur Knudsen, že?“

Cole vypadal poprvé od jejich setkání překvapeně. „Tak proto měl všude značku M. Nikdy mi neřekl svoje jméno.“

„Nikdy je nikomu neříká.“

„Jak dobře ho znáte?“

„Znám lidi, kteří ho znají,“ řekl Windsor. „V Pentagonu jsou lidé, kteří se domnívají, že je to první důstojník Boha. Ale vy jste byl ještě někde jinde, než jste se s ním setkal. Například v Zaire.“

„Ano, byl jsem tam.“ Cole se usmál. „Kolik stálo vaše hochy vysvobození Thompsona z vězení v Kinshase?“

„CIA nebyla tak pobavená jako vy. Kdyby policie zjistila, kdo Thompson opravdu byl, byla by ho potrestala. Ale vy jste ho skoro zabil.“

Coleův úsměv se změnil v chladnou grimasu. „Lámete mi srdce. Thompson chtěl zabít mě. Skoro se mu to podařilo. Jestli se o to pokusí znovu, zamorduju ho jakýmkoli způsobem.“

Windsor zavrčel: „Jste vždy připraven, soudím. Stejně jste se chtěl postarat o agenta KGB v Cairu v roce 1982, je to tak?“

„Schmelling byl skutečně agentem KGB? Říkal jsem si, že je to patrně nějaký špinavý špión přes zařízení ponorek.“

„Byl to důstojník námořního velitelství,“ řekl Windsor.

„Kdybych to byl věděl, skončil by stejně jako ti ostatní, o něž se tak dojemně staráte.“

„To byste měl smůlu. Dělal pro nás a byl mnohem důležitější než Thompson.“

„Ne pro mě. Potřeboval jsem ho asi tak jako svého brazilského partnera.“

„Kterého jste zabil?“

„Který mi vrazil do zad nůž a nechal mě polomrtvého v divočině, kde jsem měl dost času litovat, že jsem ho nezabil.“

„Ale ne moc dlouho,“ utrousil Windsor.

„Dva měsíce. Dost dlouho.“

„Připadáte mi jako ztělesnění zla.“

Cole pomalu zakroutil hlavou. „Jsem jen člověk, který chce být sám. Některé lidi to dost rozčiluje. Rádi se sdružují, a já ne. Vztahy se rychle mění z pěkných na nepěkné. Takže proč chcete, abych se sdružoval, pane Windsore? Chce mě snad CIA vyřadit? Má předkupní právo na Erinino dědictví?“

„Já nevím. Vím jen, že se mi nelíbí to, co vím o vašem životě. Jste zabiják a nespolehlivý člověk. Ještě nikdo nepřišel na to, jak vás udržet na uzdě, s výjimkou toho dělostřeleckého důstojníka. Nepřipustím, abyste se pohyboval v blízkosti mé dcery.“

„Nemám v úmyslu stát se vaším zetěm. Snažím se jen koupit pozemky Bláznivého Abeho.“

Windsor zaváhal a pak se zhluboka nadechl: „A v tom je problém, Blackburne. Myslím, že Erin to neprodá. Nechce si ode mě nechat

poradit a nechce se toho zbavit ani ve prospěch investorů. Drží se toho jako klíště a já nemůžu nic dělat.“

Cole na chvíli nevěděl, máli se radovat nebo klít. Odhadl Erin správně jako ženu, která odpovídá sama za sebe a vybírá si svoje limity tak pečlivě jako on sám. Ale zatímco jedna část jeho osobnosti cítila radost, pragmatik v něm klel. Erinina láska ke svobodě ji může stát život.

A jeho taky.

„Sakra,“ procedil mezi zuby. V očích se mu zračil obdiv smíšený se vztekem.

„Jo,“ souhlasil Windsor. „Sakra. Moje dcera je hezká, nadaná a chytrá, ale o boji korporací a monopolů neví vůbec nic. Abych řekl pravdu, dosud si žila opravdu svobodně.“

„Máte jí to za zlé?“

„Ne. Sám mám někdy chuť se na všechno vykašlat a utéct. Ale já jsem nezdědil doly Sleeping Dog. Erin ano. Pokud svoje dědictví neprodá, bude muset začít žít v reálném světě.“

„Nebo zemřít.“

„Tomu bych rád předešel. A vy?“

„Myslím, že žena, která vytvořila Severskou odyseu, stojí za víc než za kupu diamantů.“

Chvíli bylo ticho. Pak se Windsor zasmál. „Měli pravdu. Vy jste fakt pistolník.“

„Kdo je to ‚oni‘? Vaši špióni?“

„Taky.“ Windsor se odmlčel a pak pokračoval: „Dělám pro CIA už dvaatřicet let. Zažil jsem i krušné časy, ale jsem hrdý na svoji práci, na organizaci a na svoji zemi.“

Cole vydal neutrální zvuk.

„To je poprvé za celou kariéru, kdy nadřazuji osobní a rodinné zájmy nad zájmy státu,“ vysvětlil Windsor.

Cole věřil, že Windsor mluví pravdu. Ale taky věděl, že před ním stojí cvičený a zkušený agent.

„To je velmi povznášející, ale zapomínáte, že já vím, čím se živíte.“

Windsor se zasmál. Včerejší noc byla dlouhá. Četl jsem vaše záznamy. V některých směrech jsme si podobní. Nikdy jste nezradil přítele a nezapomněl jste na nepřítele. Přál bych si, aby Erin byla

vaším přítelem. Chtěl bych, abyste jí pomohl i v případě, že vám svoje dědictví neprodá. Jako protislužbu udělám cokoli, abych vám pomohl. Nemohu zradit organizaci, ale budu dělat všechno pro to, abych vám váš úkol usnadnil. Až přijde čas a Erin se zaměří na něco jiného, zajistím vám právo na koupi těch pozemků. Jen ji nenechte zabít.“

„Udělám, co bude v mých silách.“

„Dobrá,“ souhlasil Windsor. „Ale je tu ještě pár věcí, kterým nerozumím.“

„Jsou důležité?“

„Myslím, že jsou. Jak jste se dostal k Abeho závěti?“ Cole odmítavě zavrtěl hlavou.

„Myslel jsem si to,“ řekl odměřeně Windsor. „Možná mi objasníte tohle: Jak může člověk, který si tak cení své nezávislosti, patřit do tajného spolku Asiatů?“

„Nepatřím do Chenovy rodiny.“

„Vědí o tom?“

„To není můj problém.“

„Mohl by být, kdybyste se mylně domníval, že Erininy zájmy jsou identické se zájmy Chenovy rodiny.“

„O zájmy strýčka Li se nestarám,“ houkl Cole.

Windsor po chvíli přikývl. „Dobře. Tím odpadají problémy se sháněním někoho jiného na ochranu mé dcery, koho bych musel kontrolovat. Máme nejméně půl tuctu dobrých geologů.“

„Baker je jediný, kdo by objevil aspoň hovno na ubruse,“ řekl Cole. „A ten dělá pro Con Min. Jestli CIA někdy objeví diamantový důl, tak mi zavolejte.“

Windsor se zasmál a řekl zdvořile: „Právě jsem to udělal, nemyslíte?“

Dveře se otevřely a hned zase zavřely. Cole osaměl. Nadechl se a hlasitě vyfoukl vzduch z plic. Nestačil se divit, kde o tolik mladší Erin vzala odvahu vzepřít se svému přísnému otci.

Kapitola desátá

Erin právě vcházela do pokoje, když zazvonil telefon. Zvedla sluchátko v očekávání, že se ozve otec nebo Nan Faulknerová, která trvala na tom, že půjde na schůzku s Colem Blackburnem také. Dutý zvuk spojení Erin naznačil, že telefonát je zdaleka. Za chvíli se ozval hlas Jeffreye Fishera, jejího newyorského vydavatele. Byl to muž středních let a představoval jednu z největších hvězd na poli uměleckých publikací. Rozrušením se až zajíkal.

„Jak jsi to dokázala?“ dotazoval se Fisher. „Ty jsi snad čarodějka. Tvoje čáry na lidi působí i z tvého doupěte za polárním kruhem. To je to. Myslel jsem, že jen já jsem zasažený tvojí lhostejností, ale teď vidím, že ovládáš celý svět. Všichni umírají touhou najít cestu k tvým dveřím a pokrýt tě slávou a bohatstvím.“

„Jeffe, co to tady kecáš? Brzdi.“

„Brzdi? V žádném případě nemohu, nemám důvod a ty budeš stejně podivočená jako já, až uslyšíš, co se právě stalo. Je to životní příležitost. Je to kniha, která z tebe udělá nejslavnější fotografku na světě. Je to fantastické, neuvěřitelné. Je to…,“ odmlčel se, protože nebyl schopen najít vhodné slovo.

„Dokonči ten projev, Jeffe. Je to…?“

„Diamanty,“ vydechl Jeff.

Erin naskočila husí kůže. „Co?“

„Diamanty. Právě jsi dostala nabídku na vytvoření zásadního díla knihy o nejslavnějším zázraku, který vydává země.“

„Dostala?“ vyhrkla Erin. „Opravdu? Od koho? Kdy?“

„Nabídli ti to lidé, kteří patří k nejmocnějším na světě. Consolidated Minerals, společnost, která ovládá všechny důležité diamantové doly. Con Min se rozhodla spolupracovat na nejrozsáhlejší a nejnákladnější fotografické studii, která kdy byla sestavena. Chtějí, aby na tom pracovala jediná osoba. Erin Shaneová. Někdo z nich zřejmě viděl tvoji Severskou odyseu a řekl si: Když to může udělat pro led, může to udělat i pro vzácné kameny.“

Erin zavřela oči a pomyslela na nečekanost náhody.

Fisher si uvědomil, že Erin není nadšená tak, jak očekával. „Hej, kotě, poslyš,“ řekl. „Byla jsi moc dlouho v chladu a asi ti namrzl mozek. Harry Conner se z toho mohl zbláznit, hlavně proto, že se pod

projekt podepíše Con Min. Sjednal solidní cenu šestimístnou, možná to vytáhne až na sedm míst.“

Erin vydala zvuk, který mohl prozrazovat jak radost, tak zoufalství. „Jeffe?“

„Jo, vím, že je to dost…“

„Kdy se ozvali?“ zeptala se nervózně Erin.

„Kdo?“

„Con Min.“

„První hovor jsem měl asi před hodinou. Byl to nějaký Holanďan, Hugh van Louk, nebo tak nějak. Teď jedná s Harrym o podrobnostech.“

„Chápu.“

„Ne, nechápeš, protože jinak bys byla nadšená stejně jako já,“ namítl Fisher. „Pamatuješ si na tu knihu, kterou jsi chtěla dělat před lety? To je ono. Diamanty, třpytivé kameny. Tentokrát tě Con Min pustí i do Londýna a umožní ti cokoli. Zaplatí ti majlant. Odložíš knihu o Evropě a nemyslím si, že ti to bude moc líto.“

Erin mu ještě položila pár otázek a pak zavěsila. Chtěla by věřit, že jde o náhodu, ale nemohla. Ráda by věděla, jak se o ni Con Min tak rychle dozvěděl.

Možná to bude vědět otec. Nebo Cole.

Erin přijela do sídla Black Wing připravená vynutit si odpovědi na svoje otázky. Cole ji potkal na cestě od výtahu. Když se na něho podívala, uvědomila si, že oba mají na sobě stejné oblečení jako včera. Na košilích bylo znát, že proběhly hotelovou prádelnou a žehlírnou. Objevený fakt dokazoval, že oba žijí stejným způsobem života.

„Můj otec už přišel?“ zeptala se Erin.

„Strážný ho ještě neohlásil,“ řekl Cole, který ani nelhal, ani neřekl pravdu. Oči se mu zúžily, když si všiml určitých známek napětí kolem jejích očí a úst. „Stalo se něco?“

„Nevím. To budu vědět, až mi odpovíte na pár otázek.“

Dřív než mohl Cole odpovědět, zazvonil telefon. Zvedl sluchátko, chvíli poslouchal a pak je položil. „Váš otec už je v budově. Je s ním nějaká žena.“

„Nan Faulknerová. Má něco společného s diamanty.“

Strážný se objevil po několika minutách a po jeho boku kráčel Windsor a Faulknerová. Muži i Nan se vzájemně představili, potřásli si rukama a pak se posadili. Erin zůstala stát. Podívala se na všechny a začala:

„Kdo ze zúčastněných může těžit z toho, že se fakt, že jsem Abeho dědičkou, dostane na veřejnost?“

„Co tím míníte?“ zeptala se Faulknerová.

„Přesně to, co říkám. Kdo z toho bude mít prospěch? CIA? Con Min? Cole? Já?“

„Con Min,“ odpověděl Cole.

Faulknerová a Windsor se na sebe podívali.

„Con Min,“ souhlasila Faulknerová.

Eri se otočila ke Coleovi. „Nabízejí mi milión. Kolik zaplatili vám?“

„Ani cent.“

„Erin, o co se k čertu pokoušíš?“ naléhal Windsor.

Odpověděla, dívajíc se neustále na Colea. „Zástupci Con Min zavolali mému nakladateli a nabídli mi práci, pro niž zemřelo už několik fotografu. Jen proto, že jsem vynikající, řekli. Jsem jediný člověk na této planetě, schopný pořídit takové snímky, které by byly hodny zveřejnění v knize o diamantech. Con Min je tak nadšena, že mi nabídla předem milión dolarů.“

„Ježíši,“ zamumlal Windsor.

„Pochybuji, že s tím má něco společného,“ řekl Cole. „Kdo vám volal?“

„Jeff Fisher, můj redaktor. Nakladatel Hany Conner právě sjednává podmínky. Starý Harry je nadšený a Jeff má za to, že konečně tvoří historii.“

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Cole.

Erin udělala odmítavé gesto. „Je jen jediné vysvětlení. Před pěti lety jsem se snažila o totéž a nemohla jsem se dostat ani do předsíně Con Min. Stejně se chovali ke všem fotografům v New Yorku. Strategie společnosti.“ Erin se nadechla. „Proč najednou změnili názor?“

„Je to jasné,“ ozval se Cole. „Musí vědět o tom, že jste Abeho

dědička.“

„Brilantní, drahý Watsone,“ zaironizovala Erin. „Kdo z nás čtyř

tedy informoval Con Min?“

Nan Faulknerová se uchichtla. Erin na ni ostře pohlédla.

„Matte, ty máš takovou starost o svoji malou holčičku,“ promluvila Faulknerová. „Ona je zatím žena do nepohody. Matt a já jsme jediní, kdo o tom věděli, a nikdo z nás se s Con Min nespojil.“

„Já taky ne,“ dodal Cole.

„Dokažte to,“ vyštěkla Faulknerová.

Cole pokrčil rameny. „Věděl jsem, kde je Erin. Con Min se dva dny snažila Erin kontaktovat přes jejího nakladatele, což znamená, že nevěděli, kde Erin je. Kdyby to věděli, poslali by někoho za ní, aby nabídku projednal s ní osobně. Navíc, já chci koupit Erinino dědictví. Con Min také. Přece bych jim nepomáhal.“

Erin se na chvíli zamyslela, pak přikývla. „Dobře, tak kdo to teda byl?“

„Já nevím.“ Cole se podíval na Faulknerovou a pak na Erin. „Kdo byl ten muž z Con Min?“

„Jmenuje se prý Hugh van Louk, nebo nějak tak.“

Faulknerová hvízdla. „To je Hugo van Luik, figura číslo jedna v Con Min. Je to šéf speciálních operací z oddělení prodeje diamantů. Když má kartel trable, on je likviduje.“

Cole se podíval na Windsora. „Jak dlouho pracuje paní Faulknerová pro Con Min?“

„Nikdy jsem pro ně nepracovala, drahoušku. Zastupuji zájmy amerického diamantového průmyslu, nikoli Con Min. Těch, kteří jsou rádi, že Con Min sedí na diamantovém tygru, je pěkná řádka. My jsme zatím ještě nezjistili, jak je shodit.“

„Každé páté pondělí,“ řekla Erin, která ze vzpomínek na ztroskotaný projekt knihy o diamantech vylovila informaci. „Každé páté pondělí mají schůzky.“

Faulknerová povytáhla ostře namalované obočí a zapálila si cigáro. „Správně. Desetkrát do roka, vždycky v pondělí se v Londýně scházejí zástupci světového diamantového průmyslu a dostávají příděly.“ Faulknerová vypustila z úst proužek dýmu. „Jednotlivé země jsou na jednom konci na poradenské úrovni informovány o potřebách prodejního oddělení Con Min, kolik suroviny budou

nakupovat. Na druhém konci brusiči a zprostředkovatelé prohlédnou zboží a odhadnou cenu.“

„Povězte jí o jednáních,“ vyzval ji ironicky Cole.

„O jakých jednáních?“

„Mám na mysli tohle: Žádná jednání nejsou. Je to prostě příkazem. Producentům diamantů je oznámeno, co bude obchodní oddělení Con Min nakupovat a kolik zaplatí, a brusičům a brokerům se řekne, kolik suroviny koupí a za jakou cenu. Jestliže souhlasí, platí hotově. Jestli klesnou víc než jednou, už nikdy nejsou pozváni na schůzku, což se rovná totálnímu vyloučení z diamantového byznysu.“

„Con Min chce, abych nahlédla do těchto piklů?“ zeptala se Erin.

„Pokud provádějí svoje obchody takhle, měli by to raději držet v tajnosti, a ne umožňovat mi přístup k jejich praktikám.“

Faulknerová odmítavě mávla rukou. „Jsou natolik mocní, že se nemusí omlouvat nebo schovávat. Pokud budou pracovat mimo Spojené státy a budou z dosahu Shermanova antitrustového aktu, mohou si dělat, co se jim zlíbí.“

„To se podobá OPEC,“ řekla Erin.

„Skoro,“ přikývla Faulknerová. „Con Min má delší ruce, než si OPEC dokáže pomyslet. Rozdíl je v tom, že svět se bez diamantů obejde, ale bez nafty nikoli. Diamanty představují luxusní doplněk, nejsou nezbytné. S Con Min bychom zatočili velice rychle.“

„Jeli Con Min tak mocná, proč by prováděla nějakou šarádu s knihou o diamantech?“

„Vychytralost,“ odpověděla rychle Faulknerová. „Lidé, kteří řídí Con Min, jsou mocní a chytří. Kdybyste nebyla dcerou Matta Windsora, myslím, že byste už byla mrtvá. Ale jste jeho dcera a Con Min chce použít lsti. Budou sponzorovat umělecký projekt. Nebudou vás ohrožovat, budou vám nabízet přepych a luxus.“

Faulknerová mocně potáhla z cigára.

„Do prčic, dítě, když vás dostatečně zahrnou vínem, večeřemi a penězi, předáte jim práva na svoje pozemky a ještě je z vděčnosti políbíte na obě tváře. Vy nevíte, jeli za tím něco víc než ten důl, že?“

Erin přikývla.

„Jestli je, není tady žádná záruka, že ho objevíte. Takže Con Min zahájila hru s jistým miliónem a knihou, která vám zajistí vzestup proti tomu, co nabídne Blackburn.“

„Tri milióny,“ řekl Cole.

„Předpokládejme, že budete souhlasit s jejich návrhem,“ řekla Faulknerová pohrdavě. „Na toho pána tady bych poslala agenty z Dun and Bradstreet, Standard and Poor’s a jakoukoli další kontrolu. Nezdá se mi čistý, přestože má hedvábné sako, které mu dokonale padne. Ať vás Con Min trochu rozmazluje. To nemůže škodit. Váš otec a já zatím získáme čas, abychom mohli na farmu starého Abeho poslat zvláštní tým a připravit tam pro vás vhodnou půdu.“ Zapíchla do Erin svoje černé oči. „Co se stane? Všichni budou šťastní, kromě Blackburna.“

Ticho v místnosti bylo skoro hmatatelné. Erin se podívala na otce a pak na Nan Faulknerovou. Jej ich motivy byly čitelné a pochopitelné, ale nesdílela je. Pohlédla na Colea, který zůstával tajemný jako diamanty, které přinesl. Pak se znovu obrátila na otce.

„Je Cole muž z Con Min?“

„Nejsem si jist,“ odpověděl diplomaticky Windsor.

„Perfektní odpověď,“ řekla chladně Erin, takže otec nemohl nerozumět.

„Nepatří ke Con Min.“

„Je Cole prospektor diamantových dolů?“

„Ano.“

„Je dobrý?“ Windsor přikývl.

Opět nastalo ticho. Erin zvažovala možnosti, které jí naznačil otec. Dosud o nich nepřemýšlela, takže zatím si žádnou nevybrala.

Sáhla do kabelky, vyndala z ní váček, opatrně ho otevřela a vysypala si jeho obsah na dlaň. Chvíli se na ně s obdivem dívala, pak je vrátila zpět až na jeden zelený diamant. Vzhlédla a podívala se na muže, který ho před časem svíral tak dlouho, že na něm zanechal chuť své kůže.

„Neprodám vám svoje práva,“ řekla Coleovi, „ale dám vám polovinu produkce jakéhokoli diamantového dolu, který…“

„Erin, proboha…,“ přerušil ji Windsor.

„… mi pomůžete objevit na mých pozemcích,“ pokračovala, pomalu ignorujíc otce. „Nikdo vám nemůže nabídnout lepší podmínky, protože nikdo nebude ochoten vzdát se poloviny dolu a moci, kterou představuje. Na důkaz naší dohody si vezměte tohle.“

Rozevřela dlaň a nechala zazářit zelený diamant v celé jeho kráse.

Cole hvízdl mezi zuby a jeho oči se zapíchly do Erininých.

„Pomohu vám ho najít,“ přijal nabídku Cole. „To znamená, že

půjdete se mnou.“

Erin přikývla. „Jak požaduje poslední vůle.“

„Umíte poslouchat rozkazy?“ Odpovědí mu byl Windsorův smích.

„Jo, přesně to jsem si myslel,“ zareagoval Cole. „To není dobré, Erin. Nastanou časy, kdy já budu vydávat rozkazy, a to úsečné, protože na vysvětlování nebude čas.“

„Snad to snesu.“

Cole se mírně usmál. „Pak se jede do Londýna.“

„Proč?“

„Con Min se bude cítit líp.“ Cole nedodal, že na tom bude líp i Faulknerová a celá agentura. „Pokud získají dojem, že s nimi budete spolupracovat, nesáhnou po drastičtějších metodách.“

Erin se ta představa nelíbila a dala to najevo, ale nakonec

přikývla: „Dobrá.“

„Druhý rozkaz. Od téhle chvíle budeme mít společný pokoj až do objevení dolu nebo do té doby, než prodáte svoje práva.“

Chvíli bylo elektrizující ticho. Erin si měřila vysokého muže, který ji upřeně pozoroval.

„Přistup na to,“ promluvil suše otec. „Když už jsi udělala takovou hloupost a jdeš do toho, budeš někoho takového potřebovat.“

„Společné apartmá,“ opravila Colea Erin chvějícím se hlasem.

„Ale v tom případě budou spojovací dveře vždy otevřené,“ kontroval Cole. „Vždy, Erin. Každou minutu.“

Erin krátce přikývla a náhle bez varování hodila Coleovi kámen.

Jeho ruka se bleskurychle pohnula a Cole sevřel kámen v pěsti.

„Domluveno,“ konstatoval.

Faulknerová vyslala ke Coleovi zuřivý pohled. „Doufám, že si naděláte do vlastního hnízda, drahoušku.“

Kapitola jedenáctá

Erin seděla u okna jiného hotelového pokoje a pozorovala soumrak, snášející se na Los Angeles. Davy přeplněné ulice a hlučná doprava ji tížily jako závaží. Hotelové apartmá se dvěma ložnicemi a pohodlným obývacím pokojem bylo komfortní, ale Erin se necítila dobře. Nebyla zvyklá s kýmkoli bydlet a obrovský muž jako Cole Blackburn jí vadil ze všech nejvíc. Jeho přítomnost v druhém pokoji ji rozrušovala a rozčilovala.

Erin náhle vstala a začala přecházet po indigově modrém koberci. To jí však nestačilo. Cítila se jako v kleci. Toužila po širých ledových pláních. Alespoň by se mohli jít podívat na pobřeží.

Když se objevila ve dveřích ložnice svého souseda, zvedl Cole hlavu od map, které si přinesl z Black Wing.

„Nemohli bychom…?“ začala Erin, ale pak ztichla. Její příjemný kontraalt v něm spustil poplach. Promluvila jako žena, která pomýšlí na milostné hrátky, ale zatím stála u dveří. Jako by čekala na znamení z jeho strany.

Ne že by potřeboval moc pobízet. Při prvním pohledu na ni věděl, že jí touží být co nejblíž. Kdyby nebylo jejího odmítavého stanoviska ke společnému bydlení, hned by jí vyšel vstříc.

Stála ve dveřích a toužebně se na něho dívala.

„Nemohli bychom…?“ zopakoval Cole.

„Musím jít ven. Na procházku. Na pláž. Vím, že je tma. Vím, že mi řeknete, že to není bezpečné, ale musím jít ven a taky půjdu. S vámi nebo bez vás.“

V jejím hlase zněla naléhavost. Cole na chvíli zvažoval možnosti. Kdyby si byl jist, že jí hrozí bezprostřední nebezpečí, přivázal by Erin k posteli. Ale nebyl o tom přesvědčen. Con Min byla obchodní společnost, nikoli státní organizace nebo zločinecký klan. Con Min se bude snažit Erin přesvědčit, než se ji pokusí zabít.

Musel připustit, že její přítomnost ho vyvádí z rovnováhy. Kdyby mu dala jasně najevo, že ho chce, měl by co dělat, aby se udržel. Ale kdyby po něm toužila, dala by to najevo jasněji.

„Taky potřebuji na čerstvý vzduch,“ souhlasil Cole.

„Tři minuty,“ vyhrkla Erin a rychle vběhla zpět do svého pokoje.

Objevila se během chviličky. Cole zrovna vytahoval z šatníku černou větrovku. Erin nečekala a zamířila ke dveřím vedoucím na chodbu.

„Erin…“

Erin se ale nezastavila, protože její nedočkavost byla příliš silná. Cole se několika bleskurychlými a tichými skoky ocitl u dveří, které Erin už pootevřela. Přibouchl dveře a přitiskl ji na ně. Erin přidušeně vykřikla. Z obou stran ji svíraly jeho silné paže. Byla v zajetí jeho silného těla.

Erin strnula. Vzpomněla si na jiné dveře a na jiného muže, který se zachoval podobně. Vzpomínky v ní probudily temný vztek, náhle se přestala ovládat.

„Co si sakra myslíte?“ zařval Cole. „Nemůžete si jen tak otevřít dveře a vyplout jako…“

Erin se s výkřikem otočila a zaútočila. Hranou dlaně uhodila Colea do hrdla. Ten na chvíli nemohl popadnout dech. Přitlačil ji stehnem ke dveřím a držel ji i přesto, že ho hlavou uhodila do čelisti. Dával pozor, aby jí neublížil, a tlačil jí stehno mezi nohy. Zároveň ji stahoval na zem, až nakonec oba spadli a ona ležela pod ním. Chvíli tiše a urputně bojovala, ale marně. Cole měl víc zkušeností a byl mnohem silnější. Erin si uvědomovala, že slábne. Přestala se vzpírat a čekala, až si její apatii vysvětlí jako porážku.

Cole se díval do jejích zelených očí, které byly tak blízko jeho, a cítil lehké mrazení.

„Erin, poslouchej mě, nechci ti ublížit. Ale nemůžu tě nechat vyjít na chodbu první. Musím nejdřív zkontrolovat situaci. Jsem na tvé straně.“

Opakoval ta slova stále znovu a Erin na něho zírala vystrašeným pohledem. Postupně začínala chápat, co jí říká.

„Rozumím,“ zašeptala Erin. „Už mě můžeš pustit.“

„Ještě ne,“ řekl náhle Cole. „Až mi řekneš, proč jsi mě chtěla před minutou zabít.“

„Omlouvám se. Já… zpanikařila jsem.“

„Všiml jsem si. Proč?“

Erin selhal hlas, protože si uvědomila, že Cole ji stále tiskne k zemi a spočívá na ní celou tíhou svého těla. Měla by být vystrašená, ale nebyla. Jeho věznící tělo ji uklidňovalo víc než tichý hlas, kterým

s ní hovořil. Napadla ho a on se jen bránil. I teď, přestože krvácel ze rtu a ze škrábance na bradě, k ní byl ohleduplný.

„Tys mi neublížil,“ zašeptala. „Ani teď mi neubližuješ.“

Údiv v Erinině hlase Colea překvapil, ale než se mohl na cokoli zeptat, Erin promluvila.

„Když jsi přibouchl dveře, připomněl jsi mi Hanse, který mi to taky udělal, abych nemohla utéct. Dělal to znovu a znovu…“

„Hans?“ zeptal se tiše Cole a v jeho očích se objevil stín. Erin chvíli mlčela.

„Řekni mi to, Erin. Budeme spolu nějaký čas žít. Nechtěl bych zase vstoupit na minové pole.“

Zavřela oči. Cole měl pravdu.

„Před sedmi lety jsem byla s Hansem zasnoubená. Byl stejné postavy jako ty. Velký, silný. Ach bože, byl tak silný.“ Erin se otřásla a pak pokračovala změněným, zastřeným hlasem. „Načapala jsem ho, když se vloupal do sejfu mého otce a fotografoval tajné dokumenty. Otočila jsem se a chtěla jsem utéct, ale bylo pozdě. Byl tak rychlý. Jako ty.“

Cole čekal. Panenky měl rozšířené stejně jako ona.

„Když jsem se pokusila křičet, uhodil mě do krku,“ Erin šeptala.

„Pak mě uhodil do ramenou. Nemohla jsem křičet, nemohla jsem skoro ani dýchat, nemohla jsem pohnout rukama ani prsty. Pak mě nechal běžet ke dveřím, ale já jsem je nemohla otevřít, paže jsem měla nehybné. Začala jsem kopat do dveří, ale on mi dalším úderem ochromil kolena.

Nebyla jsem schopna vůbec se hýbat, jen jsem cítila a viděla.

Kdykoli jsem zavřela oči, uhodil mě.“

Erin selhal hlas, ale po chvíli pokračovala. Cole poslouchal, přestože by raději už nic neslyšel. Nechtěl slyšet, jak rozechvělým hlasem popisuje zvrácený vztah svého snoubence k sexu.

Cole sevřel čelisti, protože v něm vřela krev. Slyšel a viděl horší věci, které zdraví lidé, netušící, jak hluboko může klesnout lidská bytost, považovali za nehumánní. Cole věděl, že by Erininým zážitkem neměl být překvapený ani otřesený.

Ale byl.

Jak poslouchal, skřípal zuby. Pociťoval zoufalství a vražedný vztek. Podobné pocity jím naposledy lomcovaly v době, kdy se Li

82

nechala připravit o jejich nenarozené dítě a na příkaz rodiny se provdala za jiného muže.

Erinina slova se pomalu rozplývala v tichu. Erin si uvědomila, že Cole si lehl na bok vedle ní a jemně ji hladil po vlasech. Dívala se do jeho očí a viděla vztek smíšený se smutkem. Na víčkách se jí objevily slzy. Přitiskla se k němu, protože potřebovala pocit jistoty.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se nakonec Cole.

Erin přikývla. „Myslela jsem, že jsem na to zapomněla. Ale není to tak. Nezapomněla jsem úplně. Teď se cítím líp. Je mi lehčeji. Jako při létání.“ Přitiskla si tvář k jeho hrudi a dlouze vydechla. „Díky, že jsi byl… hodný.“

„Jsi první člověk, který mě obvinil z něčeho takového,“ usmál se Cole.

Po chvíli si Erin všimla, že Cole má na spodním rtu kapku krve.

Sáhla na ni špičkou prstu. „Je mi to líto.“

„To nevadí.“

Prsty jí sjely na místo na jeho bradě, kam ho uhodila hlavou.

„Tady taky. Poranila jsem tě.“

Cole se pokusil potlačit přirozenou reakci svého těla. Erin se mračila a prohlížela si jeho modřinu. Dotýkala se ho ještě něžněji. Cole zavřel oči a říkal si, že Erin asi neví, co to s ním dělá.

„Omlouvám se, v té chvíli jsem nepřemýšlela,“ řekla a přestala se dotýkat otoku, protože pocítila, že se jeho tělo napjalo. „Asi tě to bolí, když se tě dotýkám.“

Vydal přiškrcený zvuk podobný smíchu, ale mohlo to být i zaklení.

„Nebolí to. Je to příjemné. Strašně příjemné,“ odpověděl zmámeně Cole.

„Co?“

„Tvoje prsty. Moje kůže. Ta kombinace se mi líbí. A tobě?“

Erinina ruka se znovu dotkla Coleovy tváře a Erin si pomalu uvědomovala, že už nehledá jeho zranění, ale že ho hladí. Cole velmi pomalu vztáhl ruku a začal Erin hladit po vlasech. Po chvíli jeho prsty začaly sledovat stín, vedoucí od její tváře ke křivce rtů. Erin vzdychla a podívala se na něho. Cole měl zavřené oči a jeho napjatý výraz prozrazoval, že je plně soustředěn na sledování kresby jejích rtů špičkami svých prstů.

„Ty se usmíváš,“ řekl, aniž otevřel oči.

„To lechtá.“

„Opravdu?“ zeptal se Cole a pokračoval na dolním rtu. „Proto zadržuješ dech?“ Cítil, jak se její tělo napjalo, když se k ní sklonil.

„Neboj se, miláčku,“ vydechl. „Nic ti neudělám. Slibuju. Nechci se tě zmocnit. Chci jen poznat, jestli umíš líbat stejně dobře jako bojovat. Ano?“

Překvapená Erin, vyvedená z míry směsí humoru a touhy v Coleově hlase, se strachem čekala, co bude následovat. Nestalo se nic, Cole jen vydechl a jeho dech zahřál její rty. Od páteře až ke kolenům jí projel nový záchvěv.

„Máš strach?“ zašeptal.

„Já…“ Cole čekal.

„Po Hansovi…,“ začala Erin a nadechla se. „Potom mi psychiatři řekli, že znásilněné panny se stávají buď jeptiškami, nebo jsou z nich děvky. Já jsem sedm let neměla žádného muže. Nevím, jestli to chci teď. Mohla bych zase propadnout panice.“

„Risknu to, jestli chceš.“

„Budeš… něžný?“

„Co myslíš?“

Erin se podívala do jeho očí a podivila se, jak si mohla myslet, že jsou chladné.

„Ano,“ zašeptala.

Cole jí jemně přejel jazykem po horním rtu. Bylo to nečekaně příjemné, něco, co ještě nezažila. Její tělo se pomalu uvolňovalo a tisklo se k jeho čím dál silněji. Zopakoval ten něžný dotek jazykem a pak jím sledoval obrys jejích rtů. Překvapilo ho, jak na něho tohle cudné laskání zapůsobilo.

Když Erin ucítila špičku jeho jazyka na svém horním rtu, zachvěla se a zavřela oči. Cole se stále znovu dotýkal jejích rtů, až její strach postupně zanikal a neexistovalo pro ni nic jiného než jeho teplá blízkost. Dokonce si ani neuvědomila, že vztáhla ruce a objala ho kolem svalnaté šíje.

„Cole…“

„Ano, jen tohle,“ řekl Cole a jeho jazyk se začal něžně dobývat mezi její pootevřené rty. „Chci tě jen políbit. Jen jeden polibek, drahá. To je všechno. Neublížím ti. Víš to, ne?“

Cole se stále, snažil jemně a nenásilně špičkou jazyka rozevřít její

rty.

Byl to jediný způsob, kterým si dovolil dotýkat se jí, a proto se

všechny jeho smysly soustředily do špičky jazyka. Teplo a strukturu jejích rtů vnímal s intenzitou, která pro něho byla nová a překvapivá stejně jako pro ni. Síla tohoto pocitu ho zarážela. Dotýkal se jejího jazyka a vnímal jeho teplo a měkkost jako ještě u žádné ženy. Měl pocit, jako by každičký nerv jeho těla končil ve špičce jazyka.

Nakonec se přinutil přestat. Vymanil se z jejího objetí a čile vyskočil na nohy. Nevěřil si, že by dokázal udržet na uzdě svoje hladové tělo. Nebyl zvyklý líbat ženu a pak se s ní nemilovat. Tato zkušenost pro něho byla stejně nová jako právě objevená radost z líbání.

Erin pomalu otevřela oči. Její dlaně byly prázdné a také ústa osaměla.

„Cole?“ promluvila něžně.

„Je čas na procházku, miláčku.“

Pohlédla na jeho velkou ruku, kterou jí podával. Chytila ji a postavila se. Cole si pomalu a jemně propletl prsty s jejími. Jeho dlaň byla teplá a silná. Prsty měl z vnitřní strany hladké a teplé. Erin stoupalo z jeho ruky do celého těla příjemné chvění. Když ji chtěl pustit, zaprotestovala.

„Počkej.“ Cole strnul.

Erin se dotkla třesoucím se ukazováčkem ranky na jeho rtu. Pak jím objela konturu jeho rtů. Překvapilo ji, jak jsou hladké. V náhlém tichu mu přejížděla po černých řasách, po tvářích, bradě a znovu po rtech. Cole zavřel oči a dovolil jí prodlužovat to jemné a příjemné mučení, jak nejdéle snesl.

„Už dost,“ řekl nakonec.

Otevřel oči a Erin v nich najednou uviděla žhnoucí plamínky.

Automaticky o krok ustoupila. Cole však nepustil její ruku.

„Omlouvám se,“ řekla rychle. „Myslela jsem, že se ti to líbí.“

„To je ten problém. Líbí se mi to až moc.“ Pohlédl na ni a ani se nesnažil skrýt přirozený zájem, který cítil. „Chtěl jsem tě od první chvíle. Od té doby se nic nezměnilo. Ale nikdy jsem se nelíbal se ženou, abych se s ní hned nepomiloval, dokonce ani ve čtrnácti…“

„Ve čtrnácti?“ přerušila ho Erin.

„Jí bylo devatenáct a věděla, co dělá. Pak jsem se to dozvěděl i já.“ Cole se usmál. „Nediv se, zlato. Začal jsem dost brzo. Nechtěl jsem se ženit, proto jsem nehledal dívky, které se jen líbají. Ty, které jsem znal, fungovaly podle známé šablony: večeře, kino a zadní sedadlo v autě.“

„Soudím, že někdy nebylo ani to kino.“

Cole se zase usmál a přitáhl si Erin k sobě. „Někdy se vypustila i večeře,“ přiznal.

„Nikdy ti to nevadilo?“

„Ne,“ řekl Cole a zvedl Erininu ruku ke rtům. Velmi něžně si vsunul její ukazováček mezi zuby, olízl ho a pak ji rychle pustil.

„Snažím se ti vysvětlit, že určitým způsobem je to pro mě stejně nové jako pro tebe. Nebo jsi se taky chovala v dospívání jako já a zamlžovala okna v autě?“

Erin se pokusila zasmát, ale zadrhl se jí hlas. „Ne. Já jsem byla v devatenácti stejná jako ve třinácti. Nemotorná, plachá a obyčejná. Můj starší bratr Phil mi nepomohl, spíš naopak. Moc se mi líbil jeden kluk, byl o tři roky starší. Pozval mě na schůzku, ale Phil mu zavolal a řekl mu, že jestli se mě odváží jen políbit, vyřídí si to s ním osobně. Můj vyvolený se už neukázal. Později jsem se dozvěděla, že měl slabost pro panny a vedl si jakousi kartotéku dobytých dívek.“

„To je legrační, jak jsou muži odlišní. Ještě nikdy jsem se nezajímal o pannu, až teď.“

Erin zavřela oči. „To není tak legrační. Já nejsem panna.“

„Nikdy jsi nespala s mužem ze své vůle,“ konstatoval věcně Cole.

„V mých očích jsi panna.“ Pustil Erininu ruku. „Počkej chvíli, zkontroluji chodbu.“

Chodba byla prázdná, stejně tak vestibul. Zřízenec přistavil Coleovo vypůjčené auto a oba nasedli. Zamířili na pláž do Wilshire. Cole jel chvílemi pomalu, chvílemi velmi rychle a stále sledoval zpětné zrcátko, jestli se někdo nepřizpůsobuje jejich střídavé

rychlosti. Když dojeli na Pacific Coast Highway, projel několik parkovišť a pak teprve zastavil na Will Rogers State Beach.

Erin chtěla otevřít dveře, ale pak pohlédla tázavě na Colea. Ten se upřeně díval do zpětného a postranního zrcátka. Navzdory netrpělivosti a touze být už venku na písečné pláži a vidět před sebou masy vody Erin neotevřela.

„Rychle se učíš,“ řekl uznale Cole.

„Bolest je dobrý učitel.“

„Je mi líto, nechtěl jsem ti ublížit.“

„Tys mi neublížil,“ opravila ho rychle. „Proto jsem přestala bojovat. Čekala jsem, že mi ublížíš, ale tys to neudělal. Kromě toho, jsi příšerně těžký.“

Cole se mírně usmál. „Příště budeš nahoře.“

Erin se na něho překvapeně podívala a pak se plaše usmála.

„Máš dvě možnosti, miláčku,“ řekl. „Buď půjdeš na procházku, nebo absolvuješ rychlokurz v zamlžování oken.“ Erin se smutně usmála. „Nepokoušej mě.“

„Proč ne?“

Na chvíli nastalo ticho. Erin se otočila k muži, který ji během několika minut naučil víc, než se stihla sama naučit za celý život. Zjištění vlastní citlivosti bylo stejně neočekávané jako Coleova něžnost.

„Zajímám se o tvoji nabídku,“ odpověděla, „ale nevím, jak dalece, a nebudu to vědět, dokud k tomu nedojde. Není to vůči tobě fér.“

„Moje milá, kdyby život byl fér, někdo by musel toho Hanse vykastrovat ještě předtím, než mu vyrašily první vousy.“

Erin vytřeštila oči. Ačkoli Coleův tón byl žertovný, jeho oči měly barvu tvrzené oceli.

„Ale život není fér,“ pokračoval Cole. „Je plný neočekávaných zvratů. Tam v hotelu jsi mě naučila něco nového o citu a já bych předtím přísahal, že je to nemožné. Můžeme zemřít dřív, než se podruhé nadechneme, nebo můžeme žít dál a naučit se znát jeden druhého. Takže já beru život, jak jde, a nestarám se moc o to, co bude. A ty?“

„Já… já nevím.“

„Přemýšlej o tom a pamatuj na tohle: Člověk, který se nedokáže ovládat, může patřit komukoli. Já nepatřím nikomu, jen sobě.

Můžeme spolu ležet nazí a ty mě můžeš chtít, ale když změníš úmysl, vstanu, obleču se a bude konec.“

Coleův chladný zrak těkal z jednoho zrcátka do druhého. „Než si to promyslíš, můžeme jít na procházku. Oba jsme byli moc dlouho zavření v pokoji.“

Erin počkala, dokud Cole neobešel auto a neotevřel jí dveře. Když si zase propletli prsty, Erin zjistila, že se usmívá. Cole. se taky usmál.

„Ty jsi opravdu ráda venku, že?“ zeptal se.

„Ano, ale proto se neusmívám. Cítím se, jako by mi bylo šestnáct.

Ty ses musel procházet s děvčetem při měsíčku už tak v šesti.“

Cole se rozesmál. „Jen si to užij. Až budeme v Austrálii, nebudeš se moci k někomu jinému ani přiblížit, měsíc sem, měsíc tam.“

„Proč?“

„Je tam pěkně horko. Kimberley je v horní časti kontinentu. Je tam tropické podnebí.“

„Tropické? Obrázky, které jsem viděla, mi připomínaly spíš poušť.“

„Ano, většinu rokuje tam sucho. Pak ale nastane změna a od Indického oceánu se přiženou kupy mračen. Potíš se, pot ti zůstává na kůži a je ti ještě větší horko, protože pot se do vlhkého vzduchu neodpařuje. Tělo se neochlazuje a slunce se zařezává do kůže jako žiletka. Vlhkost vzduchu je jako při dešti a teplota dosahuje až padesáti stupňů Celsia. Lidi i zvířata z toho často šílí.“

Erin vydala nevěřící výkřik.

„Je to tak, miláčku. Australani mají pro tohle šílenství název. Říkají mu troppo. Sám jsem mu byl několikrát blízko. Naučil jsem se, že v téhle fázi rokuje lepší se Austrálii vyhnout.“

„Je to tam asi nesnesitelné.“

„No, to není to nejhorší,“ řekl Cole a vdechl čerstvý vzduch od oceánu. „Když konečně přijde déšť, není možné se dopravit z místa na místo. Několik měsíců můžeš cestovat jedině letadlem.“

„Autem to nejde?“

„Jedině s plovoucím vozidlem.“

„Tam nejsou mosty?“

„Jen na hlavní dálnici,“ dodal Cole. „Když přijdou deště, všechny mosty jsou dlouho pod vodou. Staví se nízko a mají snímatelná zábradlí, aby nebránily tekoucí vodě a nezměnily se ve zbytečnou

překážku.“ Podíval se na Erin. „Proto Con Min usiluje o to, abys fotografovala diamantové doly. Vědí, že jestli nepřijdeš na Abeho pozemky během několika následujících týdnů, pak se tam dost dlouho nedostaneš. Já bych měl být právě teď v Kimberley a snažit se dělat svoji práci, než nastane to nepříjemné období horka a vlhka.“

„Takže bychom neměli jezdit do Londýna.“

„Chci jen Faulknerovou a van Luika držet v šachu, dokud mi Wing nezařídí určité záležitosti.“

„Wing?“

„Můj partner.“

„Aha. Správně. Black Wing. Otec o něm mluvil.“

„Vsadil bych se, že ano.“ Cole se podíval na Erin. „Nedělej si starosti, miláčku. Jestli bude v mých silách najít tvůj důl, najdu ti ho.“

„Ano. Otec to taky říkal.“

Chvíli šli mlčky. Najednou se Cole zastavil a přitáhl si Erin k sobě. Když nekladla odpor, přiblížil se k ní a políbil ji.

„Nejezdi do Austrálie. S otcem budeš v bezpečí. Má sice šedivé vlasy, ale je to proklatě ostrý chlapík.“

Erin chtěla oponovat, ale Cole jí nedal příležitost.

„Podnebí a prostředí Austrálie zabilo už hodně silnějších a zkušenějších lidí. Kimberleyská plošina není místo pro bělošku.“

„Stejné řeči jsem poslouchala o severu,“ namítla Erin. Políbila ho na bradu. „Slaná, mužná a teplá kůže. Je to tak příjemné, Cole.“

Vzal její obličej do dlaní. „Ženská, ty ráda riskuješ, je to tak?“

„Riskuju? Jak to myslíš?“

„Chci tě přinutit, abys zůstala tady. Asi tě budu muset začít sexuálně ohrožovat, aby ses sebrala a utekla k tátovi.“

Erin šla chvíli mlčky, ale pak vzhlédla ke Coleovi a usmála se.

„Včera by se ti to podařilo. To jsem tě ještě neznala. Ale dnes tě znám. Zjistila jsem, že jsi tvrdý muž, ale nejsi surovec.“

„Znám plno lidí, kteří by s tebou nesouhlasili,“ namítl Cole.

„Já mezi ně nepatřím. Svalil jsi mě na zem, ale neublížil jsi mi. Jen jsi mě líbal. Přísahala jsem si, že už nikdy neuvěřím žádnému muži, ale spletla jsem se.“ Dotkla se jeho tváře. „Už je pozdě na to, abych se tě začala bát, Cole. Pojedu do Austrálie a budu s tebou na každém kroku.“

Cole si vyčítal, že Erin nezastrašil. Na jedné straně litoval, že se s takovou důvěrou svěřuje do jeho rukou.

Dlouho ji držel, poslouchal hučení moře a přál si, aby ji odradil líčením těžkého života v Kimberley. Ale nestalo se tak. Období před příchodem dešťů bylo časem koroze mozků. Lidé ztráceli soudnost a byli doháněni ke krutostem. Samotné období dešťů nebylo o nic lepší. Země se dostala jako mávnutím proutku na úroveň doby kamenné, kdy i ty nejjednodušší věci se staly nejsložitějšími, dokonce i přežití.

Zejména přežití.

Kapitola dvanáctá

„Vyřizoval jsem pohřby.“ Hlas Winga Chena byl nevýrazný.

„Trochu mě to rozrušilo.“

Cole se hořce usmál. „Nečekal jsi přece, že válku s Con Minem povedeš bez obětí, že?“

Wing chvíli mlčel. Pak změnil předmět hovoru. „Nějaký pokrok?“

„Žádný, dá se říct.“

Wing zaklel ve svém rodném jazyce.

„Odpočiň si,“ řekl Cole. „V současné chvíli je to to nejlepší, co ti můžu doporučit. Tři dny jsem strávil zkoumáním map ze souborů Black Wing.“

„A?“

„Nic. To je dobrá zpráva. Pokud bych dokázal najít Windsorův poklad z těchto map během několika hodin, podařilo by se to i jinému geologovi, včetně těch vašich. Říkal jsi, že nenašli nic, je to tak?“

„Je.“

„Můžu tě ujistit, že nelhali. Mapy jim nic neřekly. Další možnost je, že mapy obsahují informace, ale tvoji geologové je drží, aby je prodali někomu jinému. Jestli je to tak, pak já jsem to nenašel.“

„Když jsi to nenašel ty, oni to taky neobjevili. Ty jsi nejlepší.

Vždycky jsi byl. Štěstí v práci, neštěstí v lásce.“

„K tomu prvnímu bodu: není to tak, jak říkáš,“ řekl Cole. „K druhému: O můj milostný život se nestarej.“

Nastalo krátké ticho. „Omlouvám se,“ zašeptal Wing. „Pohřby na mě mají špatný vliv. Jeden z mrtvých byl můj bratranec a švagr Chen ZeongLi.“

Colea zaplavily vzpomínky, v nichž viděl Wingovu černookou sestru, která milovala svoji rodinu a její moc víc než kteréhokoli muže, víc než Colea Blackburna.

„Zeong byl správný muž,“ řekl nakonec Cole. „Je mi líto, že zemřel.“

„Opravdu? Pamatuju se na doby, kdy jsi ho chtěl zabít a zatancovat si na jeho hrobě.“

Cole mlčel.

„Budešli si přát obnovit svůj vztah s Chen Lai,“ pokračoval Wing, „rodina nebude proti.“

Teď.

Slova doznívala v Coleově mysli a připomínala mu záležitosti, na něž by raději zapomněl. Krátce poté, kdy podepsal dohodu s Black Wing, ho Lai opustila, protože rodina nesouhlasila s nápadníkem, který nebyl Číňan. Jako tajného milence ho tolerovali, protože ho potřebovali, ale když mělo dojít na sňatek a děti, bylo nutno zajistit pokračování rodu stejné krve.

Teď byl ZeongLi mrtev, Lai byla vdova a Chenova rodina mu ji nabízela, přestože mu ji tenkrát odepřela.

„Ne, díky,“ odmítl klidně Cole. „Chytrý muž se spálí jen jednou.“ Na druhé straně se ozval krátký smích. „Nezměnil ses.“

„Přežil jsem.“

„Co budeš potřebovat na Abeho farmě?“

Cole rád přijal změnu tématu. „Potřebuju helikoptéru k fotografování krajiny, radar a magnetické a scintilometrické studie Abeho pozemků. Ty studie by byly ideální na průhledných fóliích, abych je mohl integrovat s informacemi, které vytáhnu z topografických a geologických map. Nebudu mít moc času se s tím párat.“

„Máme tady centrální počítač,“ řekl Wing.

„To se mi nelíbí. Zvyšuje se tím nebezpečí úniku informací.“ Wing neodpověděl.

Cole pokrčil rameny a pokračoval: „Můžeš mi na Windsorovu farmu dodat modem, satelitní linku a tiskárnu, abych mohl získávat informace z vašeho terminálu?“

Nastala pauza. „Za pár dní.“

„Dobře. A co vstupy do vaší databáze?“

„O to se postarám sám.“

„Pak vám budu dodávat všechny informace okamžitě. Založ si v hlavním počítači tajný soubor pod názvem ‚Chunder‘.“

„Chunder,“ zopakoval Wing. „Dobře. Pod tímhle názvem můžeš mít během hodiny výstup z kteréhokoli počítače Chenovy společnosti kdekoli na světě.“

„Fajn,“ souhlasil Cole. „A co ty fólie? Kdo je pořídí?“

„Moji lidé.“

„Ujisti se, že jsou spolehliví.“

„Jsou z Chenovy rodiny a navíc nebudou informováni, kde se pozemky ve skutečnosti nalézají. Budou mít k dispozici jen anonymní geologickou síť a z té budou vytahovat potřebná data. Zeměpisnou polohu těch míst budu znát jen já.“

Cole se tiše zasmál. Znal Wingovu nedůvěru. „Zbývá jediný problém helikoptéra. Vybral jsem z počítače názvy důlních společností, které jsou v blízkosti Abeho farmy.“

„Viděl jsem výpis.“

„Pak víš, že všechny nějak souvisí s Con Min. Jediný způsob, jak si poradit s kartelem, je vyvést je z rovnováhy a čekat, co se stane. Musíme pracovat rychle a tiše. Jestli budeme muset jet do New South Walesu nebo do Nullarboru pro helikoptéru a shánět do ní palivo, Con Min nás okamžitě odhalí. Přemýšlej, Wingu.“

„Už jsem na tom zapracoval. Shromáždil jsem údaje a vybral jsem pět společností, které jsou u Con Min nejméně zadlužené. Mají u nich pohledávky i Pacific Enterprises, Inc., PanAsian Resources Ltd. nebo Pacific Rim Development and Resources, Ltd.“

Cole všechny tři společnosti znal. Byly to silné podniky, obchodující se zeměmi v Tichomoří. Všechny byly pod kontrolou Chenovy rodiny.

„Která se hodí nejlíp? PanAsian Resources?“ zeptal se Cole.

„Máme s nimi roky dobré vztahy,“ připustil Wing.

„Které australské firmy ovládají?“

„Ovládají? Žádné. Mají jen poradenství.“

„Jo. Con Min má taky jen poradenství.“

Wing poznámku přešel. „Moje první volba je Metalworks and Mines Ltd., druhá je Western Australia Iron and Qold Surveyors. Budu je okamžitě kontaktovat.“

„Co když ani jedna nebude souhlasit?“

„Vím určitě, že Metalworks bude mít helikoptéru k pronájmu na kratší časové období. Podívám se na to sám. Budeš potřebovat pilota?“

„Buduji řídit sám. Co ten seznam zařízení pro průzkum, který jsem ti odfaxoval?“

„Všechno už budeš mít na farmě,“ řekl Wing.

„Bylo by dobré, kdyby mi to tam někdo hlídal. Jsem geolog a

většinu času budu v terénu.“

„Jasné. Ještě něco?“

„Možná něco ke způsobu bydlení. Nejsem zrovna vyznavačem Abeho špinavého stylu.“

„Beru na vědomí. Chceš postel pro jednoho nebo manželskou?“ Cole bez odpovědi přerušil spojení a okamžitě vytočil číslo

Matthewa Windsora.

Bylo na čase zjistit, co je Erinin otec ochoten udělat pro dceru.

Kapitola třináctá

„Proto jsem sbalila foťáky a oblečeni a poslala je do Londýna?“ zeptala se znechuceně Erin.

„Ne,“ odpověděl Cole, aniž vzhlédl od svých map. „Musela jsi to udělat proto, aby si lidi z Con Min mysleli, že tě nachytali. Zmást, poplést a zamlžit. To je jediná cesta vedoucí k přežití.“

„Jestli ještě jednou přečtu tyhle stránky, tak už mě nebude zajímat, jestli přežiju.“

Erin odhodila Abeho verše. Předtím seděla u okna hotelu v centru Darwinu, četla veršovaný odkaz svého prastrýce a ve chvílích zadumání hleděla do bujně zelené tropické krajiny. Teď už ji nezajímala.

Cole zvedl hlavu a rozhlédl se po pokoji. Všude byly rozprostřeny průsvitné topografické a geologické mapy Austrálie. Na stole měl kompas, pravítko, tužku a linkovaný blok.

Vlastně neočekával, že objeví diamantový důl, ale aspoň se něčím zaměstnal a nemusel myslet na Erinin svůdný zjev a příjemný hlas.

„Není divu,“ řekl Cole. „‚Chunder‘ znamená v australském slangu

‚zvracet‘.“

„Nádherné,“ zamumlala. „Starý strýček Abe byl opravdový poeta, že?“

Cole se mírně usmál. Tohle slovo bylo jedno z nejméně pobuřujících výrazů celého díla. Kdyby Erin věděla, co znamenají jiná slova, která vyslovuje nahlas, asi by se hanbou propadla. Abe byl starý sprosťák.

„Kolik je hodin?“ zeptala se Erin.

„Příliš brzo na to, abychom šli spát.“

„Sakra.“

Erin zívla a vstala z čalouněné židle. Postavila se za Colea a začala nahlížet do map.

„Co kdybys mi vysvětlil tyhle mapy?“ Opřela se jednou rukou o jeho rameno a sehnula se blíž.

„Posaď se, než spadneš,“ řekl Cole a něžně si ji usadil na klín.

Erin okamžitě ztuhla. Cole jí začal klidně ukazovat jednotlivé body na mapě, a jak hovořil, Erin se postupně uvolňovala. Seděla na jeho svalnatých stehnech a opírala se o jeho hruď. Cítila, jak na ni

působí teplo jeho těla. Cole vnímal každý centimetr jejího těla, ale dál popisoval mapy.

„Topografickým mapám rozumím,“ řekla Erin, „ale jaká je tahle?“

Erin se zavrtěla a předklonila se blíž k mapě. Cole začal dýchat rychleji, ale snažil se soustředit na to, na co Erin ukazovala. Byl to plastikový čtverec, pokrytý roztroušenými skvrnami v barvách duhy.

Cole vztáhl obě ruce kolem Erin a posunul průhledný plastikový čtverec nad topografickou mapu. Při tomto pohybu se bicepsem dotkl ze strany Erin. Lekla se a zatajila dech. Cole mluvil dál a ukazováčkem sledoval linky na mapě.

„Ty modré čáry označují pískovec, kterého je v Kimberley spousta. Hnědé čáry ukazují, kde je vápenec. Žluté diagonály jsou vulkanické horniny. Růžové body označují zásobárny vody a bílé zátočiny. Je to důležité rozlišení, protože diamanty se nalézají vždy jen ve vodním ložisku.“

Erin se zvědavě dívala do mapy a všimla si, že vodní ložiska se většinou objevovala u řek nebo pláží, ale bylo zde taky pár míst, kde se růžové skvrny vyskytovaly, aniž by tam byla patrná přítomnost řeky, jezera nebo oceánu.

„Tohle je taky vodní ložisko?“ zeptala se. „Není tady kolem žádná voda.“

Cole se podíval, kam ukazuje, a hned jí dal v duchu nejlepší známku za bystrost.

„Tomuhle geologové říkají paleontologická povodňová oblast. Je to místo, kde se pravidelně vylévala řeka a nechávala za sebou nánosy bahna a kamení. Řeka už dávno zanikla, ale naplaveniny zůstaly.“

„Znamená to, že by tady mohly být diamanty?“

„Pokud ta prehistorická řeka protékala diamantonosnou horninou, pak ano.“

„A protékala?“

„Pravděpodobně ne. Neprotékala žádnou vulkanickou horninou.“

Erin se zamračila. „Nevěděla jsem, že v Kimberley Plateau byly sopky.“

„Sopky v Kimberley jsou velmi staré. Erozí se srovnaly nebo dokonce propadly. Nezůstalo tam nic než neživé pozůstatky kdysi krásné přírody. Hledáli tam někdo diamanty, najde hrob.“

96

„Krásná myšlenka.“

Cole sáhl po jiné fólii a položil ji na základní mapu. Tentokrát se Erin nezachvěla, když se o ni otřel paží.

„Protože na povrchu nejsou žádné sopky,“ pokračoval Cole,

„musíme se podívat dolů, pod povrch.“

„Jak?“

„Na téhle mapě vidíš průzkumné stanice, oblasti těžby a ložiska nerostů v Kimberley: stanice jsou zelené, oblasti aktivní těžby červené a opuštěná ložiska modrá.“

Erin se podivila, když uviděla síť překrývajících se barevných čar.

„V Kimberley nezůstalo ani místečko, které by někdo neprozkoumal!“

„Lidé často dostali zábory a pak je opustili. To je rozdíl.“ Cole si

přitáhl Erin blíž, přičemž jí rty přejel po vlasech.

Coleův horký dech Erin rozechvíval. Ale bylo to příjemné vrušení, a tak se k němu přitulila. Cole se usmál a pohladil ji. Pak pokračoval, jako by nemyslel na nic jiného než na mapy.

„Většinu Abeho pozemků prohledali ve dvacátých letech hledači zlata. Nenašli nic, a tak zábory opustili. Od těch dob tam nebyl nikdo s výjimkou nějakého zbloudilého domorodce nebo zelenáče.“

Erin zírala na hromady map a neodpovídala.

„Problém není v tom, že oblast Kimberley Plateau je příliš známá, ale v tom, že ji vlastně neznáme.“

Erin chtěla promluvit, ale nemohla. Coleova síla, teplo, které z

něho sálalo a jeho dech ji zcela omámily.

Myslela jen na jeho blízkost.

„Tahle fólie znázorňuje, kde rostou jaké druhy rostlin,“ řekl a přejel jí rty po krku. „Typy rostlin se mění v závislosti na nadmořské výšce, množství srážek a složení půdy. Podle nich se pozná, kde je v podloží vápenec, pískovec nebo vulkanická půda.“

Cole přesunul další fólii na hromadu s mapami. Urovnával ji s

přehnanou pečlivostí a zatím se paží dotýkal Erinina boku.

„Tady máme silnice, železnici, přehrady, letiště, města, usedlosti, větrné mlýny a další výtvory civilizace. Podívej se na to pozorně, zlato.“

Když mluvil, uvolnil trochu Erin ze sevření paží. Ta se dívala na poslední fólii a uvědomovala si, že je na ní nejméně značek.

Člověk se na západní Austrálii podepsal zatím velmi chabě, na Kimberley Plateau ještě méně.

„Na této hromadě map je zaznačeno všechno, co víme o Kimberley,“ řekl Cole. „Ukaž na jakékoli místo na mapě. Kam chceš.“

Zvědavá Erin udělala, oč ji požádal.

„Pod špičkou tvého prstu je několik tisíc čtverečních kilometrů země. Zvedni ho a řekni mi, co o tom kusu Austrálie víme.“

Erin zvedla prst, podívala se na fólii a pak na vysvětlivky.

„Neudržované komunikace,“ začala Erin ,,jedna hlavní a pár vedlejších, které jsou jen o něco lepší než stezky zvěře. Pět usedlostí.“ Podívala se blíž. „Tři z nich jsou opuštěné. Několik větrných mlýnů.“ Nahnula se ještě blíž aby dobře viděla na barvy na fólii. „Roste tam tráva rodu Tricuspis a křoviny.“

Cole nadzvedl dvě fólie, aby Erin lépe viděla na další. „Tři stanice,“ pokračovala. „Sedm záborů v jedné přímce. Jsou u řeky. Ta je určitou část roku vyschlá.“

„Dobrý, pokračuj.“

Erin zamračeně sledovala další fólii. „Krajina je skoro rovinatá. Je pokrytá pískem a pískovcem. Není tam voda.“

„Co dál?“

Chvíli bylo ticho. Nakonec Erin vzhlédla: „To je všechno.“

„Vidíš, Erin. Tisíce čtverečních kilometrů země a ty jsi ani ne za

tři minuty vyjmenovala všechno, co o nich lidstvo ví.“ Erin vypadala překvapeně.

„Dvacáté století je pro Kimberley jen vzdálený zmatek. Západní Austrálie je zcela zvláštní místo, zvláštní země, je tady zvláštní čas i prostor.“

Erin se po chvíli zeptala: „Kolik bylo Abemu?“

„Asi osmdesát.“

„Jak na tom byl se zdravím?“

„Dokázal ještě pěkně praštit protivníka. Taky v pití vydržel víc než kdokoli jiný, včetně mě.“

Erin se zamračila. „Takže na Abeho farmě ani na jeho pozemcích není místa, které by pro své stáří nedokázal prozkoumat?“

„Nepochybně.“

„Dobře. A co Sleeping Dog Jedna a Dvě a všechny ostatní doly?

Proč seš si tak jist, že jsou bezcenné?“

„Byl jsem v Dog Jedna. Je to čitelný a nekomplikovaný důl. Nacházejí se zde diamanty nižší kvality. Ty, které jsi dostala, pocházejí z dolu s vyšší kvalitou kamenů.“

„K čemu jsou ty méně kvalitní?“ zeptala se Erin.

„Jsou to průmyslové diamanty, které se používají k broušení nebo k výrobě vrtných korunek,“ vysvětlil jí Cole.

„Nejsou to vzácné kameny?“

„Ne tak jako ty tvoje.“

„Všechny Abeho doly dávaly podobné kameny?“

Cole se usmál zklamání, které zaznívalo z Erinina hlasu. „Obávám se, že ano. Žádný z nich není situován u toku moderní řeky, což znamená, že doly Dog Jedna a Dvě nejsou pravděpodobně zdrojem těchto kvalitních kamenů.“

Erin se zadumaně podívala na mapy. „Co je to ‚moderní‘ řeka?

Jaké jsou jiné druhy řek?“

„Paleolitické řeky,“ poučil ji Cole. „Jsou staré jako hory, možná starší.“

„Tomu nerozumím.“

„Kimberley Plateau spočívala půl druhého bilionu let nad mořskou hladinou. Je to nejstarší suchý zemský povrch. Zbytek australského kontinentu a taky všechny ostatní světadíly zaznamenaly na svém povrchu různé změny, protože byly pod vodou. Kimberley však ne.“

Cole se naklonil, vytáhl velkou neprůsvitnou mapu Austrálie a rozprostřel ji před Erin.

„Podívej,“ řekl. „Austrálie je nejrovnější obydlený kontinent na Zemi. Je taky nejsušší. Kimberley Plateau je jediný terén na západ od Ayers Rock, který má výšku jako slušná hora.“

Erin překvapeně vydechla.

„Ve středů Austrálie,“ pokračoval Cole, „je země tak rovná, že napadaný déšť se shromažďuje v kruzích jako na gigantickém piknikovém stole.“

Coleův dlouhý ukazováček sledoval obrysy Kimberley Plateau.

„Tahle oblast je vysoko a zůstává suchá, ale zbytek Austrálie byl

častěji pod vodou než nad ní. Jsou zde mohutná vápencová a pískovcová lože, na nichž se to dá dokázat.“

Když Cole zvedl hlavu, zjistil, že Erin studuje mapu s obrovským zaujetím.

„Kimberley Plateau je na okrajích mírně rozdrolená. Místní lidé těmto útvarům říkají hory. Pro ostatní jsou to kopce. Jedná se o vápencový rif, který byl nejprve pod mořskou hladinou a pak ho rozdrobila eroze.“

„Kosti mrtvého moře,“ citovala Erin strýcovy verše.

Colemu se zúžily zornice. Přisunul si mapu Kimberley Plateau a sledoval obrysy Napier Range a dalších vápencových útvarů, které dnes ohraničují Kimberley. Sedm Abeho pozemků pokrývalo oblasti výchozu vápence. Tři se táhly podél hranice farmy. Žádný z pozemků nebyl v blízkosti Sleeping Dog.

„Cole?“

Místo odpovědi popadl Cole další mapu, obsahující vodní toky. Nebyly zde celoroční řeky, jen ty, které se objevovaly v období dešťů. Byly to sezónní řeky, které spíš připomínaly zavlažovací kanály široké několik kilometrů.

Erin pozorovala, jak Coleovy šedé oči měřily vzdálenosti a hodnotily možnosti. Rychlost a rozhodnost jeho počínání svědčily o inteligenci, která byla stejně vyvinutá jako jeho tělo.

Jak Erin pozorovala Colea, její neklid vzrůstal. Musela si přiznat, že ji přitahuje. Jeho inteligence a disciplinovanost byly skoro hmatatelné. Věděla, že je nebezpečné jen pomyslet na to, že by se stal jejím milencem, protože nepatřila k lidem, kterým stačí polovičaté řešení. Kdyby s ním sdílela fyzickou stránku lásky, nebylo by pro ni možné zachovat si psychickou nezávislost. Neměla žádnou jistotu, že Cole netouží výlučně po jejím těle. Jeho charisma ji však omamovalo každou minutu, kterou strávila v jeho společnosti.

Cole najednou zvedl hlavu a zachytil její obdivný pohled.

Uvědomila si to a podívala se stranou.

„Takže?“ zeptala se a kývla směrem k mapě.

Pokrčil rameny. „Asi dvě třetiny Austrálie mohou být kosti mrtvého moře.“

„Ach,“ vydechla Erin zklamaně.

„Na druhé straně, až dojde na kontrolu existujících pozemků, budu se soustřeďovat na oblasti kolem vápencových výchozů.“

Po Erinině tváři se rozprostřel úsměv.

„Takže jsem ti pomohla?“

Cole se usmál. „Doufám. Musíme prozkoumat pořádnej flák země.“

„Je tam řeka?“

„Ne tak docela. Byly tam paleolitické řeky. Tekly do mělkého moře, kde se formoval rif. Prostíraly se tam taky pláže, na kterých bys po chvilce hrabání měla ruce plné diamantů.“

„Kde jsou staré řeky na Abeho pozemcích?“

„Nikdy jsem po nich nenašel ani stopy,“ řekl Cole. „Ale jsou tam.

Měly by tam být.“

„Kvůli těm diamantům?“

„Ne. Jsou tam proto, že Kimberley Plateau tu byla vždycky a moře taky a voda vždycky teče do moře.“

Erin si nevědomky skousla spodní ret. Dělala to vždycky, když byla nervózní. „A co tvoje mapy? Jsou tam staré řeky?“

„Ne,“ odpověděl Cole. „Jediné mapy, které mám, jsou tektonické. Pokud hledáš něco, co je na území menším než sto čtverečních kilometrů, jsou k ničemu.“

„Jak velká jsou sloupcovitá ložiska?“

„Většina z nich má jen několik stovek metrů čtverečních. Mnohé jsou ještě menší. Některá jsou obrovská.“

„Mluvíš o hledání jehly v kupce sena.“

„Jsem si toho vědom,“ řekl Cole. „Jestli je to jehla, pořídím si tak silný magnet, že ten zpropadený kousek oceli vytáhnu odkudkoli.“

Vrátil se zpět k mapě. Najednou byl zcela zaujat problémem, který Erin znala zatím jen okrajově. Sledovala ho a přála si, aby měla u sebe fotoaparát. Ačkoli portréty dělala zřídka, Colea by zvěčnila ráda. Bylo v něm něco víc, než napovídal jeho drsný vzhled.

Erin o tom přemýšlela i ve chvíli, kdy pomalu usínala v Coleově náruči. Její prsty zaostřovaly objektiv fotoaparátu a hlava jí padala na Coleovo rameno.

Kapitola čtrnáctá

Hugo van Luik prošel dlouhou chodbou tiše jako duch. Zelený vlněný koberec s dlouhým vlasem, čalounění a těžké závěsy pohlcovaly jakýkoli zvuk. Na stěně obložené dřevem byla namontována bezpečnostní kamera. V téhle místnosti se občas objevily neopracované diamanty v hodnotě až tří bilionů dolarů.

Van Luik došel k těžkým ručně vyřezávaným dřevěným dveřím a vyťukal čtyřmístný číslicový kód bezpečnostního zámku. Zámek se odblokoval a van Luik otevřel dveře a vstoupil do další dlouhé chodby. Když otevřel ještě jedny elektronicky uzavřené dveře, ocitl se v konferenční místnosti.

Ačkoli schůzky „kontrolního výboru“ obchodního oddělení Consolidated Minerals byly „neoficiální“, měly „poradenský“ charakter a probíhaly mimo povědomí veřejnosti, měly zásadní význam pro ekonomickou situaci a požadavky zastoupených mocností. Dnes se zde uskuteční důležité rozhodnutí, jak nebo zdali vůbec budou požadavky jednotlivých zástupců plněny. Oddělení tak zvyšovalo nebo snižovalo hospodářskou moc zainteresovaných zemí.

Van Luik se podíval na hodinky. Kdyby mohl, odložil by schůzku o pět týdnů do doby, kdy má v západní Austrálii začít období monzunových dešťů. Tím by došlo k odkladu diskuse o Abeho závěti alespoň o šest měsíců. Ale teď už nemůže schůzku odvolat.

Rychle se otočil k majordomovi, který stál u pootevřených dveří.

„Pošlete je sem.“

První vstoupil zástupce Izraele. Moshe Aram byl šlachovitý chlapík viditelně v dobré kondici. Byl členem izraelské tajné služby Mossad. Diamantový trh byl pro izraelskou ekonomiku příliš důležitý, než aby zůstal v rukou politiků nebo překupníků. \

Spojené státy reprezentovala Nan Faulknerová, která vstoupila hned za Aramem. Faulknerová se posadila, nalila si plnou sklenici ledové vody, vypila ji a nalila si druhou. Zapálila si cigáro a položila je na těžký křišťálový popelník.

Van Luik se uklonil, ale nepromluvil. Faulknerová byla v těchto kruzích známou osobností, ale van Luik si od ní udržoval odstup, protože pro něho byla spíš politický symbol než opravdový hráč na mezinárodním poli moci.

Van Luik přistoupil ke své židli v čele stolu a klidně počkal, až se všichni usadí. Následoval krátký zdvořilostní rozhovor. Každý z přítomných ujistil své kolegy o tom, že zájmy země, kterou zastupuje na diamantovém trhu, jsou diamantovému kartelu známy.

Sovětský zástupce Boris Jarakov vystupoval jako vždycky velmi sebejistě. Attar Singh, indický vyslanec, byl tak diplomatický, jak byl Jarakov neotesaný. Singhovi nic jiného nezbývalo, protože Indie už diamanty neprodukovala. Přinášela kartelu levnou pracovní sílu, schopnou brousit a leštit diamanty za čtvrtinu obvyklé ceny.

Evropský trh s diamanty zastupoval Nathaniel Feinberg. Také Evropa, stejně jako Indie, nabízela brusiče a leštiče diamantů. Oba zástupci měli také v kartelu nejmenší hlas. Mocnosti, které dodávaly diamanty, byly základem existence kartelu.

Austrálie zaměstnávala na průzkumu Kimberley Plateau spíš svoje vlastní geology než lidi z Con Min. Výsledkem jejich práce bylo objevení diamantů v Argyle. Otevření dolu bylo velmi nákladné a Austrálie hledala kapitál. Banky se dozvěděly, že Austrálie není členem kartelu, a tím pádem není garantován odbyt těžby, a odmítly poskytnout půjčky.

Ale tady hra neskončila. Indie, nespokojená se svým postavením v kartelu, nabídla garanci za prodej diamantů z Argyle. Banky opět projevily zájem o finanční transakce. Než došlo k uskutečnění půjčky, byla indická vláda soukromě informována, že oddělení obchodu s diamanty Con Min překazí Indii obchody s argylskými diamanty tím, že zaplaví trh levnějšími kameny srovnatelné velikosti, kvality a brusu. Con Min byla dost bohatá na to, aby si takové počínání mohla dovolit. Indie ne.

V soutěži s Con Min by neobstála žádná osamocená diamantová velmoc, která by chtěla prorazit na vlastní pěst. Indie stáhla zpět svoji nabídku na záruku prodeje diamantů z Argyle a Austrálie udělala to, co by udělala každá země v její situaci. Uzavřela dohodu s Con Min.

Ian McLaren byl australským zástupcem v obchodním oddělení Con Min.

Van Luik otevřel kožené desky a tím dal najevo, že schůzka začala. Všichni si nachystali své zprávy, které posílali k jeho místu. Každá země musela každý měsíc vykázat výrobu a stanovit

požadavky na dodávku materiálu. Na van Luikovi bylo, aby vše správně sladil do potřebné rovnováhy.

Posbíral zprávy všech členů, i když se jednalo pouze o formalitu. Stejná čísla obdržel faxem už předešlého dne. Od minulého týdne už přesně věděl, jak bude rozdělena zásoba diamantů na další tři měsíce.

Van Luik si rychle srovnal čísla ze zpráv s agendou, kterou nosil v hlavě. Někteří z přítomných opustí budovu kartelu velmi nešťastní. A nebude to poprvé ani naposled.

„Pane McLarene,“ řekl van Luik, „oddělení vám nemůže poskytnout garanci na odbyt projektovaných ložisek v Ellendale. Jak víte, na konvenční těžbu jsou příliš vysoko.“

„Ano, ale…“

„Nemáte obavu, že trh se sotva vzpamatoval z katastrofy v osmdesátém? Teď ještě nenastal čas na zprovoznění nového dolu.“

„Můžeme tedy požádat o zvýšení cen průmyslových diamantů?“

„Bohužel ne. Kdyby se zvýšila cena průmyslových diamantů, Japonci by začali ve velkém s laboratorní výrobou a pak by Austrálie se svojí nákladnou těžbou mohla zavřít krám.“

„Ale…“

„V Argyle se plánuje dlouhodobá těžba právě těchto diamantů. Věřte, že naše zájmy jsou totožné se zájmy oddělení. V současné době potřebujeme jeden důl s vysoce kvalitním produktem.“

Van Luik bez odpovědi odložil McLarenovu zprávu a začal se zabývat další.

„Pane Singhu, dostanete dvě třetiny požadovaného množství drobných diamantů.“

„Naši brusiči by přivítali poněkud větší kameny, lépe se uplatní na trhu.“

„Máte skvělé dělníky, kteří jsou schopni profitovat i z diamantové drti,“ odpověděl van Luik. „Chceteli, abychom naše dodávky zredukovali, oddělení vám vyhoví. Nedávno se ozvala Čína, že by odebrala diamantovou drť k manuálnímu zpracování. Slíbili jsme jejím zástupcům, že se budeme snažit najít řešení. Situace se tedy může změnit.“

Singhův obličej pod bílým turbanem zbrunátněl. Přesto promluvil klidným hlasem: „Indie nemá námitky proti rozhodnutí oddělení o dodávce drti na další tři měsíce.“

„Výborně. Vaši kooperativnost si budu pamatovat. Pane Feinbergu, vaše požadavky splníme v celém rozsahu.“

Feinberg přikývl.

„Pane Jarakove, trh s většími kameny se uzdravuje z následků spekulací, které jím otřásly v osmdesátém a jedenaosmdesátém roce,“ řekl van Luik. „Lituji, ale nemáme pro vás zatím nic.“

Jarakov vypadal rozzlobeně, ale mlčel.

Van Luik se odmlčel a čekal obvyklý výpad. Když nepřišel, oslovil dalšího v řadě: „Pane Arame, vaše žádosti jsou neopodstatněné. Kdybychom vám dodali požadované množství drobných diamantů, Indie a Sovětský svaz by měli málo zboží pro své vlastní brusiče.“

Van Luikův strohý a nezúčastněný hlas se panovačně nesl velkou místností. Nikdo neprotestoval ani se nehýbal. Dokonce ani Moshe Aram nepromluvil.

„Dostanete sedmatřicet procent z požadovaného množství,“ pokračoval van Luik. „Sovětský svaz obdrží devětaosmdesát procent. Tohle množství bude rozděleno mezi tři hlavní londýnské distributory. Další rozdělení už bude na vás, jako vždy.“

„Trestáte nás dost dlouho,“ bránil se Aram. „Kdysi jsme spekulovali, udělali jsme chybu, ale pak jsme se zachovali podle vašich příkazů. Upravili jsme bankovní nařízení a stanovili jsme zákonné hranice. Naši brusiči už nespekulují. Co ještě chcete? Kdo vám dal právo vycucávat ekonomiku malého, bojujícího, demokratického státu a posílat naši vzácnou surovinu do Sovětského svazu, kde pronásledují Židy?“

„Naše oddělení obchoduje s diamanty, nikoli s ideologií,“ odpověděl neutrálně van Luik. Založil izraelskou žádost do spodní části hromádky a nevzrušeně Arama informoval, že může požádat o zvýšení přídělu na příští schůzce.

„Ale…“

„Neutralita oddělení je velmi dobře známa,“ ozvala se Nan Faulknerová suše, a zabránila tak dalšímu vzteklému výlevu Arama.

„Za druhé světové války se oběma stranám podařilo dostat se k průmyslovým diamantům. Od té doby se nic nezměnilo.“

Faulknerová zamáčkla cigáro a podívala se zpříma na van Luika.

„Taky je dobře známo, že co se stane v této místnosti, má velký vliv, který daleko přesahuje oblast diamantového trhu,“ pokračovala.

„Můžete opomíjet ideologii, ale každá vláda, zastoupená u tohoto stolu, ji má. Jestliže se Izraeli nevyhoví, budu nucena doporučit americké straně, aby značně snížila požadavky.“

Van Luika její slova překvapila, ale nedal to najevo. „Jistěže můžete udělat, co uznáte za vhodné. Ale ve vaší zemi se mohou také postavit proti vašemu doporučení. Vtom případě bude oddělení dodávat zboží bezprostředně na trh vašim drobným klenotnictvím.“

Faulknerová se chladně usmála. „Ano, to je problém demokracie,“ řekla a zapálila si další cigáro. „Ale tvrdím, že nebude velký problém zvýšit daně za diamanty na všech úrovních za importovanou surovinu, leštěné i klenotnicky upravené kameny. Během jednoho dvou let stoupne jejich cena na americkém trhu řekněme o šedesát procent. S přepychem je to vždycky tak. Přepych! Jestli diamanty podraží, lidi je začnou kupovat.“

Na chvíli se odmlčela.

„A co se týče sentimentu,“ pokračovala Faulknerová, „mnoho Američanů bude následovat příkladu princezny Diany a bude si kupovat snubní prsteny s vsazenými diamanty, zejména poté, co klenotníci zaplatí reklamní kampaň v duchu hesla: vaše milovaná je vaše princezna. Na druhé straně může vzniknout podhoubí politického hnutí, které bude bojkotovat diamanty apartheidu.“

„Nikdo z Consolidated Minerals nikdy nepodporoval apartheid,“ reagoval suše van Luik.

„Naštěstí. Lidé si však spojují diamanty a diamantový kartel většinou s Jižní Afrikou. Během nejvýš pěti let může padesát procent amerického trhu vyschnout. Možná pětasedmdesát.“

Faulknerová zmlkla a nevzrušeně pokuřovala. Nemusela už nic říkat. Spojené státy měly v kapse jednu třetinu zisku ze světového trhu s diamanty.

„Je tady ještě Japonsko,“ upozornil van Luik.

„Jistěže,“ souhlasila srdečně Faulknerová a začala si nalévat vodu.

„Amerika jim ukázala cestu k využití diamantů na snubní prsteny. Můžeme je vést dál podle svého. Tím by vám zůstala jen polovina současného trhu, což znamená, že každá země zastoupená u tohoto

stolu sníží svoje zisky na polovinu. To asi nestojí za dobrý pocit z utahování řetězu kolem Izraele, že?“

„Uvědomte si, paní Faulknerová, že Con Min neovládá jen diamantové trhy.“

„Což je jediný důvod, proč se v Americe už dávno nerozjela kampaň proti diamantům,“ kontrovala úspěšně Faulknerová se sklenkou vody v ruce. „Potřebujete naše diamantové trhy a my potřebujeme vaše strategické minerály. Takže nechrne těch řečí a raději najděme nějaký vhodnější kompromis.“

Van Luik pocítil za očima pulzující bolest. Varoval svoje nadřízené, že pokud Izrael zmáčknou příliš, budou těžkosti se Spojenými státy. Neposlouchali ho. Teď už neměl jinou možnost.

„Snad by se ztráta pracovních příležitostí a redukce přílivu valut do Izraele daly kompenzovat jiným způsobem,“ podíval se na Singha.

„Na to zapomeňte,“ promluvila Faulknerová. „Izrael nepotřebuje žádné laskavosti na úkor Indie. Proč nevytrhnout chlup z kožešiny našeho medvěda? Sovětům vzrůstá posledních devět let podíl na trhu s drobnými diamanty každých šest měsíců o deset procent.“

Jarakov se otočil na Faulknerovou a promluvil dřív, než mohl van Luik zareagovat. „Výsledkem současné politiky Sovětského svazu jsou problémy se zaměstnaností a s přílivem cizí měny. Vaše země podporuje glasnosť ve světovém tisku, ale my stále musíme platit za americké obilí americkými dolary.“

„Buďte důslední při restrukturalizaci,“ přidal se Aram. „Sdružujte farmy. Pak se budete brodit obilím po pás, stejně jako Američané.“

„Pánové,“ okřikl je ostře van Luik. „Věřím, že najdeme východisko. Rusko bude pokračovat v broušení stále většího množství diamantové drti, protože to umí nejlépe.“

Aram vypadal nešťastně, ale mlčel. Van Luik měl pravdu.

„Sovětský svaz zaručí dobrou cenu za drť pro izraelské řemeslníky, kteří je budou zpracovávat jako klenotnické zboží,“ pokračoval van Luik. „Na oplátku bude Izrael souhlasit s tím, že vyškolí mnoho sovětských řemeslníků v oboru tvorby klenotů.“

Obrátil se k Faulknerové. „Je to dobrý kompromis?“

„Zeptejte se Moshe. Jedná se o jeho zemi,“ odpověděla Faulknerová a vyfoukla proužek dýmu. „Spojené státy nebudou nic

namítat, pokud nebude ohroženo postavení Izraele ve světové ekonomice.“

Van Luik přikývl a pocítil úlevu. Faulknerová byla klíč. Její tichý souhlas s kompromisem znamenal, že trhy přece jen vládnou nad ideologiemi.

„Pane Arame?“ Van Luik se otočil na vyslance z Izraele.

„Souhlasili bychom s dvacetiletou nekonkurenční smlouvou. Naučíme Rusy, jak mají opracovávat diamanty, a uvidíme. Mohli by nás vytěsnit z trhu.“

„Pět let,“ navrhl Jarakov a díval se na svoje ruce místo na Arama.

„Patnáct.“

„Pět.“

„Tři…“

„Pět!“ Jarakov ho netrpělivě přerušil. „To je moje poslední slovo.“

„Může to být vaše poslední slovo, příteli, ale můžete zahodit takovou šanci bez souhlasu Moskvy?“ zeptala se Faulknerová. Pohybovala sklenicí ze strany na stranu, až rozcinkala ledové kostky plovoucí ve vodě. Jarakov nereagoval, takže se otočila k Aramovi.

„Jak by se vám líbilo dvanáct?“

Hlas Faulknerové byl nejistý, ale návrh ne. Aram to věděl. Po krátkém zaváhání přikývl. Jarakov se sice netvářil zrovna šťastně, ale taky přikývl.

„Paní Faulknerová, vaše požadavky jsou překvapivě mírné,“ pokračoval van Luik.

„Podle požadavků trhu.“

„Nesouhlasíme. Naše studie vykazují stoupající požadavky na luxusní klenoty v celém světě. K vaší žádosti jsme přidali dvacet procent. Věříme, že americký trh bude schopen dané množství absorbovat, zejména při chystané reklamní kampani amerických klenotníků.“

Faulknerová odklepla popel z cigára a zatvářila se skepticky.

„Téma té kampaně je: ‚Je na čase předvést se. Věnujte diamant stejné ceny, jakou má vaše láska.‘ V popředí zájmu mají být diamanty do jednoho karátu.“

Faulknerová zavrtěla hlavou a v uších jí zajiskřily nádherné diamantové náušnice. „Výsledný efekt na sebe nechá chvíli čekat. Dejte nám roční odklad.“

Van Luik si na papír před sebou zapsal nějakou poznámku. „Máte

tři měsíce, paní Faulknerová.“

Faulknerová zamáčkla cigáro a už neřekla nic.

„Všichni jsou tedy srozuměni?“ zeptal se van Luik a rozhlédl se po přítomných. Nikdo nebyl proti, všichni souhlasně zamručeli.

Souhlasila dokonce i Nan Faulknerová. Pak vstala, zasunula židli a vyšla z místnosti. V duchu si už připravovala zprávu pro ministra obrany. Jedna věc byla jasná: Je nutné, aby byl objeven nový důl s prvotřídními diamanty, ale musí být v rukou americké vlády, a nikoli společnosti Con Min.

Kapitola patnáctá

Erin vzhlédla od talíře s večeří a upřela pohled na přicházejícího Colea. Kolem nich bublal život rušné restaurace. Ale ona nic neslyšela. Zaujatě sledovala jeho pružnou chůzi. Za chvíli vnímala jeho slova, hleděla do jeho očí a dýchala s ním stejný vzduch.

Včera v noci mu usnula na klíně. Dnes ráno se probudila oblečená ve své posteli. Cole se dokonale ovládal.

Erin si ještě teď uvědomovala ten zvláštní pocit míru a mrazení, který cítila, když mu seděla na klíně.

Ten pocit ji neustále prostupoval a věděla, co znamená Coleovo napětí. Toužil po ní, ale byl dostatečně inteligentní, aby věděl, že kdyby ji sexuálně obtěžoval, nikdy ji nezíská. Ona se bránila tomu, že ho chtěla. Věděla, že by riskovala svými city. Cole Blackburn na ni nenaléhal, a ona nebyla z těch, které s muži spí bez lásky.

„Připravena?“ zeptal se Cole a napřáhl k ní ruku. Erin vstala a chytila se ho. „Máme ubytování?“

„Jsme ubytováni v jiném hotelu. Nechal jsem tam už přenést zavazadla.“

„I moje foťáky?“ zeptala se Erin.

Cole se usmál. „V pokoji budou v bezpečí. Teď stejně nesmíš fotit. Každý by hned poznal, že nejsi jen turistka.“

Erin si povzdychla.

Cole jí stiskl ruku. „Půjčíme si auto na nové pasy a necháme si ho do zítřka. Až budeme venku z města, můžeš si fotit, jak chceš.“

„To je ukvapený slib. Já ti ho připomenu.“

Rozesmáli se a vyšli z restaurace. Drželi se za ruce a vypadali jako šťastný pár těšící se na zábavnou noc ve městě. Venku bylo vedro a vlhko, provázené vůní skleníku.

Prošli pod pouliční svítilnou, jejíž světlo je na okamžik ozářilo. Cole měl na sobě lehkou bavlněnou košili, kalhoty ze stejného materiálu a plátěné boty. Všechno bylo černé barvy. Erin byla oblečená stejně. Cole trval na tom, že v noci musí mít černé oblečení a ve dne v barvě khaki. Všechno koupil sám, takže Erin si nemohla stěžovat. Měla s sebou tašku s fotoaparáty a pytlík s diamanty, který nosila na šňůrce kolem pasu.

Vanul jemný větřík, který s sebou přinášel vůni moře.

„Půjdeme se teď podívat na Indický oceán?“ zeptala se Erin.

„Správně je to Timorské moře.“

„Jasně.“

Cole se usmál a pohlédl na ženu, která ladně kráčela po jeho boku. Od té doby, co mu usnula na klíně, se choval trochu jinak. Její důvěrná blízkost a jemné slovní narážky jen povzbudily jeho touhu, stejně jako opravdový zájem, který občas zahlédl v jejích očích.

„Pojď,“ vyzval ji Cole. „Tady je cestička k moři.“

Za Colem se ve tmě klikatila pěšinka ukrytá v husté zeleni. Vedla až k vodě. Došli k pláži pokryté hrubým pískem, když tu se Cole najednou zastavil, rychle přitiskl Erin zády ke kmeni stromu a zakryl ji svým tělem. Vypadali jako milenci, kteří nedočkavě hledají chvíli samoty. Po chvilce instinktivního strachu se Erin uvolnila. Coleova pozornost se neupírala k ní, ale k cestičce za nimi.

„Zdálo se mi, že za námi něco slyším,“ zašeptal Cole.

Síla a váha jeho těla v ní vzbuzovala jen malou část bývalého strachu. Z větší části pocítila nové roztoužení.

Slabé měsíční světlo ozařovalo Coleův silný krk, černé strniště na tvářích a tepnu, v níž pulzoval život. Tlak jeho těla byl neosobní, spíš ochranitelský než sexuálně dobyvačný.

Nemohla uvěřit tomu, co cítila.

„Pojd’me,“ naznačil ústy Cole. „Kousek dál vede další pěšina, která končí nahoře na chodníku.“

Tiše našlapovali na hrubý písek pláže. Po pravici jim jemně šplouchalo moře. Po obloze plynuly mraky s rozmazanými okraji, chvílemi zakrývaly měsíc i hvězdy, takže v rozčeřené mořské hladině se odrážel jen nezřetelný osvětlený opar.

„Počkej tady,“ řekl Cole tiše. „Jestli uvidíš něco nebo někoho podezřelého, zavolej moje jméno a utíkej směrem za mnou.“

„Kam jdeš?“

Místo odpovědi vytáhl z koženého pouzdra na zápěstí ostrou dýku. Vzápětí zmizel ve tmě jako stín. Erin zírala do tmy a snažila se rozeznat obrysy jeho postavy.

Najednou se ze tmy vztáhly něčí ruce a popadly ji. Dřív než mohla propadnout panice, zareagovala podle nadrilované rutiny sebeobrany, kterou měla zažitou stejně důkladně jako vzpomínky na Hanse.

Muž, který ji svíral, vyrazil vítězný výkřik. Ten se však v následujícím okamžiku změnil v bolestné zaúpění, protože Erinina pata ostře nakopla jeho koleno. Nahnul se na stranu, Erin držel jen jednou rukou a druhou si chytil bolavý kloub. Erin vykřikla Coleovo jméno a pokusila se hranou dlaně udeřit útočníka do zápěstí, ale muž ji při pádu strhl na zem. Padala tak, jak měla natrénováno, uvolněně. Rychle se překulila na stranu a chtěla utéct, ale muž ji chytil za kotník. Erin ho instinktivně kopla do obličeje a násilník zařval bolestí. Náhle ji obklopilo plno mužů, kteří ji chytali za ruce i za nohy. Používala všechny nacvičené obranné chvaty, ale zároveň si uvědomovala, že útočníků je mnoho, že jsou silní a zkušení. Prvního muže překvapila nečekanou obranou, ale další, kteří souboj viděli, už překvapit nemohla.

Erin zápasila tiše a urputně, protože kdysi si slíbila, že zabije každého, kdo by se jí chtěl zmocnit násilím. Najednou dostala ránu do bránice, která ji rázem zbavila dechu. Skoro nezaregistrovala výkřik jednoho z útočníků, který najednou odletěl v bezvědomí do křoví. Následoval ho další, který v příštím okamžiku ležel zády na písku a bezmocně lapal po dechu.

Další tři muži pustili Erin a začali se rozhlížet kolem, aby objevili neviditelného útočníka.

„Běž!“ zařval Cole.

Erin hned nepoznala jeho hlas. Zazněl v něm chlad, který předtím nikdy nezaznamenala. Zaváhala.

„Sakra, běž!“

V mlhavém světle hvězd se jí Cole zdál mohutnější než ve skutečnosti. Byl ve střehu a jeho ruce i tělo prováděly jakési hypnotizující pohyby proti útočníkům. V jedné ruce se mu leskl nůž. Pomalu couval, aby tak muže odlákal od Erin.

Násilníci se zaměřili na Colea. Před očima Erin se zableskly dýky. Chtěla Colea varovat výkřikem, ale nedostala ze sebe ani hlásku. Bojovala s nedostatkem vzduchu v plicích stejně sveřepě jako před chvílí s uchvatiteli.

Cole pozoroval blížící se muže a v duchu si stanovoval jednotlivé terče svého následného útoku. Uvažoval s chladnou precizností zkušeného bojovníka. Věděl, že má dvě výhody. Za prvé, nemusel se

obávat, že nedopatřením zraní svoji přítelkyni, a za druhé, muži měli za to, že se bude bránit, a nikoli útočit.

Dva chlapi s vytasenými dýkami se dostali nejblíž. Udržovali si navzájem dostatečnou vzdálenost, aby Cole musel zaútočit jen na jednoho z nich. Vybral si většího, který se pohyboval jako zkušený znalec bojového umění. Předstíral výpad na menšího z útočníků, pak se otočil a vyrazil proti jeho druhovi. Levou rukou mu vyrazil můž a zároveň hranou pravačky zasáhl jeho hrdlo. Muž se skácel na zem a trhaně lapal po dechu.

Cole využil své otočky a silným kopnutím znásobeným rotací zasáhl druhého muže do hlavy. Ten se tiše skácel a zůstal ležet s obličejem zabořeným do písku.

Před Colem stál jediný muž. Další dva se však posbírali ze země a postavili se vedle něho.

„Erin!“ zvolal Cole.

Erin se mu pokusila odpovědět, ale nemohla, protože stále neměla v plicích dost vzduchu.

„Erin!“

Ticho bylo odpovědí. Cole se díval na tři útočníky. „Jste všichni mrtví.“

Jeden z nich tiše vytáhl dlouhou a podivně zakřivenou střelnou zbraň.

Cole se náhle sklonil, pak se prudce narovnal a vmetl ozbrojenému muži do očí hrst písku. Jeho druhové vyrazili proti Coleovi, který zaútočil a snadno odrážel jejich rány. Dostával se k nim stále blíž s úmyslem zabít aspoň jednoho z nich dřív, než si ozbrojený útočník vytře písek z očí.

Erin klečela a snažila se vdechnout. Viděla Colea zmítajícího se pod dvěma muži a opodál třetího chlapa se zbraní v ruce, klejícího jazykem londýnského předměstí. Klečel a protíral si oči. Erin neměla sílu vstát, a proto udělala to jediné, čeho byla schopna. Připlazila se blíž k ozbrojenému muži, nabrala si plné hrsti písku a hodila mu je do obličeje. Postižený s výkřikem vyskočil a pustil zbraň.

Erin pomyslela na to, že by se jí zmocnila, ale byla příliš slabá. Nabrala tedy znovu písek a vrhla ho násilníkovi do očí. Ze tmy za ní se ozývaly kletby a nadávky, doprovázené praskáním lámaných kostí. V následujícím tichu zaznělo cvaknutí kohoutku zbraně.

„Dolů!“

Na Coleův rozkaz si Erin lehla a odkulila se stranou ve chvíli, kdy vzteklý oslepený muž začal pálit na místo, kde před chvilkou klečela. Místo očekávaných praskavých výstřelů uslyšela jen jakési krátké slabé svisty.

Cole taky uskočil, protože správně předpokládal, že další kulky poletí směrem, odkud volal na Erin. Opravdu se zavrtaly do písku na místo, kde předtím stál, což svědčilo o tom, že muž byl sice dočasně oslepený, ale nebyl ani hluchý, ani hloupý.

Erin ležela nehybně a snažila se popadnout dech. Věděla, že kdyby vydala jakýkoli zvuk, zaryje se do ní kulka. Kolem bylo ticho a Erin předpokládala, že Cole leží nehnuté kousek od ní. Pak koutkem oka zachytila nějaký pohyb. Velmi opatrně otočila hlavu. Musela zmobilizovat veškerou sebekontrolu, aby nevykřikla.

Cole se tiše přibližoval ke střelci. Pohyboval se přesně v souladu s jemným pleskotem přicházejících vln.

Erin sevřela ledová klepeta strachu. Stačí jediná chyba a Cole bude zastřelen dřív, než bude moci udělat cokoli na svoji obranu. Bezpečí je pouze v nehybnosti. Ale kdyby zůstali bez pohybu na svých místech, budou zastřeleni za chvíli, protože muž je oslepen jen dočasně.

Ponořila dlaně do písku a současně očima přeměřovala vzdálenost mezi Colem a nepřítelem. Cole zamítavě zavrtěl hlavou. Všiml si jejích rukou, zarytých do písku. Nechtěl, aby se najednou pohnula a nechala se zasypat sprškou kulek.

Cole se přibližoval k muži, který stál mezi ním a Erin. Kdyby Cole vrhl na muže nůž, byla tady možnost, že se zhroutí na Erin a v poslední křeči ji zastřelí. Musí se tedy k němu dostat na dosah, ale zároveň se nesmí prozradit dechem nebo neopatrným pohybem.

Erin zarývala prsty do písku s takovou silou, až ji bolely. Začala se pomalu a opatrně zvedat. Coleovi zběsile bušilo srdce. Zaregistrujeli ten člověk Erinin pohyb, zastřelí ji dřív, než on bude moci zasáhnout. Kdyby Erin zůstala klidně ležet, byla by v bezpečí. Ale ona neleží. Snaží se dostat blíž, aby mohla útočníka oslepit další dávkou písku.

Střelec stál bokem k Erin. Začal otáčet hlavu, přestal hlasitě dýchat a zaposlouchal se jako kočka na lovu. Mířil zbraní před sebe a snažil se jí opisovat co největší dráhu.

Když se natočil k vodě, Erin si všimla odlesku měsíčního světla v jeho očích. Vylekala se, že se mu vrací zrak. Coleova mohutná silueta se ostře rýsovala proti bledému nebi a tvořila příliš snadný cíl i pro špatně vidícího střelce.

Erin v jediném okamžiku hodila na muže písek a skulila se stranou. Muž se otočil jejím směrem a vystřelil. Kulka se zavrtala do země těsně vedle ní. Střelec se otočil k moři a instinktivně vypálil před sebe.

Cole zařval a pravicí rozdrtil útočníkovi nos. Jeho hlava se pod strašným úderem prudce zvrátila dozadu a muž se bez hlesu skácel na záda.

„Erin! Jsi v pořádku?“

„Ano. Jsem jen v šoku.“

„Podívej se na stezku.“

Cole sebral zbraň a zkontroloval zásobník. Schoval si nůž a pak metodicky prohlédl všechny ležící muže.

„Není tam nikdo?“ zeptal se Erin, když se sehnul nad první obětí a udělal rychlý pohyb pravou rukou. Muž se nepohnul.

„Ne. C… Co to děláš?“

„Musím se ujistit, že to na nás nehrají.“

Coleova metoda byla rychlá a spolehlivá. Zmáčkl každého v rozkroku. Žádný muž nevydrží takovouto zkoušku, aniž by provedl reflexivní obranný pohyb. Otupělá Erin sledovala Coleovo počínání. Pod vlivem zvýšené hladiny adrenalinu se ještě silně chvěla, ale zároveň byla nepřirozeně klidná. Už jednou zažila kruté násilí a přežila. Smířila se s faktem, že svět není bezpečné místo. Tentokrát snesla násilí daleko snadněji, protože se jí podařilo ubránit se. Bojovala a nebyla zraněná. Její psychika byla taky v pořádku. Už nebyla naivní jako tenkrát. Všechno už prožila. Později se možná rozpláče, ale teď ne. Teď neměla cit. Přežila.

Čtvrtý muž zachrčel, a když ho Cole stiskl, skrčil se. Erin sebou trhla.

„Je vzduch čistý?“ zeptal se Cole.

„Ano. Neměli bychom zavolat policii?“

„To by nás vyřadilo ze hry stejně dobře, jako kdybychom se stali obětí těchhle tady.“

Cole chrčícího muže posadil. „Jestli mě slyšíš, otevři oči, jinak dostaneš další ránu mezi nohy.“

Muž otevřel oči.

„Kdo byl vaším cílem, já nebo ta dívka?“ zeptal se Cole.

Muž neodpověděl. Cole mu surově zmáčkl genitálie. Muž zavyl.

„Kdo byl terčem útoku?“ opakoval Cole.

„Ty,“ zaúpěl muž.

Cole si oddechl. Nevěřil tomu, že by dokázal Erin ochránit před opakovanými vražednými útoky.

Otočil se a odhodil pistoli do moře. „Co jste se mnou měli udělat?“

Muž vydal zvuk podobný zaržání koně. „Jen prostřelit kolena.“

Erin se až zadýchala hrůzou, když si uvědomila, že tohle zranění by Colea navždy zmrzačilo.

„Kdo vás najal?“ zeptala se Cole.

„Nevím.“

Cole mu věřil. Bylo typické, že gangsteři a nájemní vrazi znali jen podobu a jméno budoucí oběti. Cole zabořil prsty do chlapíkova hrdla a stiskl tepnu. Muž se v bezvědomí sesul k zemi.

„Někdo další?“ zeptal se Cole.

„Ne.“

„Půjdeme nahoru druhou cestou: Na té první je ještě někdo, kdo neútočil, ale mohl by zavolat policajty. Pojďme.“

Cole vstal a pomohl Erin na nohy. Všimla si, že při každém kroku lehce kulhá. Taky se jí zdálo, že na levém stehně má kalhoty prosáklé krví.

„Zranil tě?“

Cole zamručel. „Cole,“ naléhala Erin.

„Nerozstřílel mi kolena, díky tobě. Budu tak dva dny kulhat, ale

důležité je, že nejsem postižený na celý život.“

„Ale…“

„Později. Šok je dobré anestetikum, ale brzo pomine. Měli bychom si pomáhat do bezpečí.“

„Je tady někde?“

Cole se otočil, čímž odpověděl lépe než slovy.

Kapitola šestnáctá

„Stejně si myslím, že bych ti měla sehnat doktora,“ řekla nešťastně Erin.

Cole vešel beze slova do hotelového pokoje. Noha ho bolela a rána krvácela, ale věděl, že to není nic vážného. Potřeboval hlavně, aby mu ránu někdo vyčistil a ovázal.

Erin zamkla dveře. Pokojík byl malý a útulný. Její taška s fotoaparáty a oba nové cestovní pytle ležely na posteli.

„Počkej, pomůžu ti…“ Erin se podívala na jeho stehno. „Můj Bože!“

„Neblázni, je to jen krev,“ řekl Cole.

Kalhoty měl úplně nasáklé, kdyby měly jinou barvu, každý by poznal, že Cole je zraněn. Erin s hrůzou sledovala potůček krve, který stékal z manžety na Coleovu botu.

„Pokud nechceš zanechat stopy na koberci, měl bys jít raději do koupelny,“ hlesla Erin.

Cole se nejistě odpotácel do koupelny, spustil víko záchodové mísy a posadil se, aby si sundal boty a stáhl ponožky. Erin mlčky poklekla, odsunula jeho ruce a začala mu vyzouvat boty. Prsty měla okamžitě od krve. Zaúpěla a snažila se pracovat rychleji.

„Uklidni se, zlato,“ těšil ji Cole. „Není to nic vážného.“

„Je to jen škrábnutí, že?“ obořila se na něho Erin, rozzlobená, protože byl zraněný a ona to nemohla změnit.

„Mám pro tebe novinu, siláku. Ze škrábance necrčí krev proudem.“

„Krev nepulzuje v pravidelném rytmu, a to znamená, že kulka nezasáhla žádný životně důležitý bod. A co se týče toho marastu, děláš, jako bys pravidelně nevídala krev.“

„Jenom jednou jsem se účastnila lovu velryb.“

„Mluvím o tvých ženských problémech.“

Erin se na něho nepřátelsky podívala. Cole se usmál. Vydechla a zatřepala hlavou.

„Řekl ti už někdo někdy, že jsi nemožný?“ zeptala se.

„Nikdo. Chceš být první?“

Erin vydala zvuk, kteiý mohl vyjadřovat jak podráždění, tak pobavenost, ale ruce už se jí tak netřásly. Cole měl pravdu. Pohled na krev pro ni nebyl tak děsivý.

Než ho Erin zbavila bot a ponožek, Cole si odepnul knoflíčky košile a hodil ji na zem. Rychle si rozepnul kalhoty a opatrně je svlékal. Když stahoval nohavici přes ránu, slabě sykal sevřenými čelistmi.

„Zbytečně si děláš bolest. Odstřihnu ti nohavici.“

„Ne. Nebudu zase ztrácet čas kupováním nových kalhot. Chci si je obléct do letadla.“

Erin vzhlédla. „Poletíme zpět do Kalifornie?“

„Ne. Vydáme se do Derby. S trochou štěstí nás budou hledat mezi Darwinem a Abeho farmou a my přijdeme z opačné strany. Miláčku, přines povlak z polštáře. Natrhám z něho obvazy.“

„Mám v tašce lékárničku.“

Když se Erin vrátila do koupelny, Cole stál v trenýrkách u vany a mírně sehnutý zkoumal ránu na vnitřní straně svého svalnatého stehna. Pro Erininy podrážděné smysly byl v té chvíli prudce přitažlivý. Vzpomněla si na ten strašný pocit vzteku a bezmoci, který ji přepadl, když na ni ze tmy sáhly cizí ruce. Pak uslyšela Coleův hlas plný obav o ni a v té chvíli věděla, že tentokrát nebojuje sama. Tentokrát je na její straně muž, který použije svoji ohromnou sílu k tomu, aby jí pomohl.

Cole se otočil k Erin. Jak se pohnul, světlo na něho dopadlo z jiného úhlu a Erin na okamžik zatoužila mít v ruce fotoaparát a zachytit na snímek zdravou sílu, vyzařující z jeho trénovaných svalů. Měl nádherně stavěnou postavu.

Ta myšlenka ji zcela ohromila.

„Sedni si,“ požádala ho jemně zastřeným hlasem. „Pomůžu ti.“

Cole zpozorněl, protože zaznamenal změnu v jejím hlase. Předtím v něm byla zlost a vztek, které podnítila zvýšená hladina adrenalinu.

Teď se na něho dívala tak, jako by ho viděla poprvé. Její neobyčejně zelené oči byly jasné a široce rozevřené a hleděly na něho s intenzitou, která mu zrychlovala tep.

Cole si tiše sedl na víko toalety. Erin namočila žínku ve studené vodě a sklonila se k němu. Blízký kontakt s ním zeslabil její pocity. Snažila se na Colea myslet jako na člověka, který potřebuje pomoc.

Pak uviděla ránu a úplně zapomněla na to, že je skoro nahý.

„Vždycky to vypadá horší, než to ve skutečnosti je,“ broukl Cole, který si všiml, jak Erin náhle zbledla.

„Ale ta krev…“

„Viděl jsem tvoje fotky z lovu velryb. Musela ses brodit v krvi po kotníky, než jsi je pořídila.“

Erin si pamatovala, jak tenkrát v šílené rychlosti fotila a pak jí bylo hrozně špatně.

„Pozvracela jsem se tam,“ přiznala se a přitiskla žínku na ránu, aby zastavila proud prýštící krve.

„Jestli to uděláš tady, tak si to uklidíš, to je první pravidlo Blackburnovy domácnosti.“

Podívala se mu do očí a v duchu se divila, že je kdy mohla pokládat za studené nebo vybledlé.

„Dobrá,“ odpověděla. „Nebudu zvracet. Kromě toho, jsi menší než velryba. O něco.“

Zachytila jeho úsměv a znovu se sehnula k ráně.

„Bolí?“ zeptala se a přitlačila.

„Co myslíš?“ Zvážněla. „Bolí.“

Polechtal ji ukazováčkem pod bradou. „Už jsem zažil horší věci.“ Erin vykroutila žínku. „A taky už mi bylo líp,“ připustil. „Popáleniny jsou nejbolestivější.“

Erin se začaly třást ruce jako následek prožitého šoku. Cole si stlačil místo nad ránou a Erin čistila její okolí.

„Nikdo už nepochybuje o tom, že jsi energický americký pistolník,“ brblala si Erin a kroutila už popáté žínku. „A pořádně chlupatý.“

Cole se zasmál.

Erin se taky pokusila o úsměv. Za chvíli bude muset čistit ránu, a to ho bude bolet, ať bude jakkoli jemná.

„Jak jsem říkal, je to jen povrchové. Žádná hrůza.“

„Jak tohle můžeš říct?“ procedila skrz sevřené zuby. „Ještě jsi to pořádně neviděl.“

„Vím, jak to bolí, když je narušený sval a zasažená kost. Tohle není ten případ. Ale jestli ti to dělá problém, půjdu pod sprchu a vyčistím si to sám.“

Erin si napustila do umyvadla teplou vodu. Pohlédla na Colea. Tlumené osvětlení dávalo vyniknout kresbě jeho svalů. Byl tak mohutný, že zcela vyplňoval výklenek s toaletou.

Erin rychlým pohybem namočila ručník v umyvadle. S hrůzou myslela na to, co bude muset udělat.

„Jestli mi to plácneš na stehno, tak tě přehnu přes koleno,“ varoval ji Cole.

„Jen to zkus, ty vejtaho, a skončíš na podlaze.“

„Teď se cítíš, co?“

Erininy ruce se zastavily. Uvědomila si, že Cole má pravdu. Vědomí, že přestála surové napadení a vyvázla díky své bojovnosti, překonalo roky hromaděný strach a změnil ji. Povzdechla si.

„Poprvé jsi vyhrála?“ zeptal se Cole. Erin přikývla.

Cole se chraptivě zasmál. „Aby ti to nestouplo do hlavy, drahá. Kdyby to přepadení bylo líp zorganizované, leželi bychom teď oba tváří v písku. Když jsem ti říkal, že máš utéct, mělas to udělat.“

Erin odmítavě zavrtěla hlavou a poklekla u Coleovy raněné nohy. Její vlasy při každém pohybu jiskřily mahagonovými, měděnými a zlatými odlesky. Coleovi se zrychlil dech, když mu jemně přiložila na ránu teplý ručník. Pracovala pomalu, něžně a opatrně.

„Myslel jsem to vážně, zlato. Měla jsi utíkat pryč,“ pokračoval tiše Cole a hladil ji po krásných vlasech. „To je základní pravidlo sebezáchovy.“

„Měl ses tedy sám zachovat podle něho.“

„Na mě se nevztahuje. Já jsem nechránil sebe.“ Erin se zajíkla. „Já vím, chránil jsi mě.“

Její hlava se pod Coleovou rukou mírně natočila a on ucítil v dlani polibek. Chtěla Coleovi poděkovat za to, že ji bránil, a nevěděla, jak své poděkování vyjádřit slovy, aby neznělo naivně nebo hloupě. Bojoval za ni, když byla bezmocná. Nenacházela slova, jimiž by mu mohla sdělit, jak hodně to pro ni znamená.

Erin si byla jista jedním, nemohla by se zachránit útěkem a jeho nechat zemřít.

Pokračovala v čištění rány. V očích se jí hromadily slzy, když slyšela jeho přerývaný dech a tlumené nadávky.

„Je mi to líto,“ zašeptala a proklínala se za to, že mu působí bolest. Vysušila ránu, jak nejjemněji mohla, a pokoušela se zjistit, jak je hluboká a jestli v ní neuvízly kousíčky látky kalhot. „Můžeš se natočit trochu doleva?“

Cole poslechl. Zapřel se nohou o vanu a přemýšlel o tom, zdali Erin vůbec tuší, jak na něho působí dotek jejích vlasů, spadajících na jeho zdravou nohu, doteky jejích prstů na zraněné noze a její dech, proudící na jeho kůži. Tyhle myšlenky alespoň částečně odváděly jeho pozornost od bolesti, která stoupala z čerstvé rány. Měl by být šťastný, že se mu podařilo vyváznout jen s tímto zraněním, a on to věděl.

„Jak to vypadá?“ zeptal se a natočil se tak, aby na ránu dopadalo co nejvíc světla.

„Docela dobře.“

Erin položila ruku na Coleovo stehno, aby ho udržela na místě. Přinutila se soustředit na jeho zranění tak, jak byla zvyklá soustředit se na objektiv fotoaparátu. Zadívala se pozorně do rány, ale stín jí bránil v ostřejším pohledu. Potřebovala zjistit, jak je rána hluboká. Proto se trochu natočila a při tom ramenem a vlasy zavadila o Coleův klín.

Ten najednou pocítil silnou touhu a celé jeho tělo se napjalo.

„Bolí to?“ zeptala se starostlivě.

„Ne… ani ne.“

Coleův hlas byl zastřený. Oči upíral na Erininy vlasy a uvažoval, připomínajíli mu víc hedvábí, satén nebo oheň. Cítil v jejich pohybu chlad, jemnost a žár zároveň.

„Posuň se kousek výš, jestli můžeš,“ vybídla ho Erin a oběma rukama něžně svírala jeho zraněné stehno. „Tak je to dobré.“ Znovu se podívala na ránu a ulehčeně vydechla. „Měl jsi pravdu. Není to vážné. Ale musí to pekelně bolet.“

Cole jí to nevyvracel. „Máš v lékárničce nějaké obvazy?“

„Na tebe? Pochybuju, že jich bude dost,“ řekla suše a vstala.

„Počkej, zlato,“ zadržel ji. „Můžu tam dojít.“

Nahnul se k ní a celou ji zakryl svým tělem. Cítila pod rukama sílu jeho napínajícího se svalu, jeho chloupky ji polechtaly na zápěstí a na paži pocítila něco, čemu nemohla uvěřit. Od páteře až ke kolenům jí projel zvláštní pocit, který jí zrychlil dech. Říkala si, že se

musí mýlit. Přece něco takového není možné. Cole nemůže být vzrušený.

Erin vzala tubu s antibiotickou mastí a začala mast vtírat do rány. Cole sykal bolestí a mumlal nějaké kletby v neznámém jazyce. Erin byla ráda, že nezná jejich význam.

V Coleovi se s každým Erininým dotekem vařila krev. Bolest ze zranění nebyla nic proti žáru, který ho stravoval. Protože nemohl nic dělat, drmolil portugalské kletby a nadávky, které pochytil v brazilských dolech.

Cole si uvědomoval, že na něho působí jedno z nejstarších afrodiziak adrenalin. Mnohokrát před tím pocítil po vítězném boji podobnou sexuální horečku, kdy jeho tělo toužilo oslavit přežití smrtelného nebezpečí. Kdyby na místě Erin byla jiná žena, zmocnil by se jí okamžitě s veškerou náruživostí, kterou cítil. Ale byla tady Erin, která měla strašné vzpomínky na znásilnění a u níž hrozilo, že se už nikdy nebude chtít milovat.

Cole se chladnokrevně rozhodl nemyslet na Erininy ruce na své kůži, na její teplý dech, vůni a na náhodné otření jejích prsou o zraněnou nohu, když se chtěla dostat blíž k ráně. Cukal sebou a klel. Nemohl pochopit, proč právě tahle žena ho vzrušuje až k bolesti.

„Copak se stalo našemu silnému, klidnému muži?“ zeptala se nešťastně Erin a kousla se do dolního rtu.

„Věříš taky na velikonočního zajíčka?“ zeptal se Cole a zase tiše zaklel.

Erin už skončila svoji práci. Na spodním rtu měla otisk zubů, ale rána už nekrvácela. Natáhla se pro dva balíčky s obvazy.

„Nevěřím reklamě na obalu,“ odpověděla Erin. „Je pořád stejně falešná.“

Erin změnila pozici, aby mohla lépe ovazovat nohu, a při tom zase nechtěně zavadila o Coleův rozkrok. Cole zadržel dech. Erin ztuhla. Vylekala se, že mu způsobila bolest.

„Raději by sis to měl ovázat sám,“ řekla zkroušeně. „Jsem nešikovná. Nechci tě trápit.“

Cole se podíval na dívku schoulenou mezi jeho nohama. Upírala na něho vystrašené oči, které ho šokovaly svojí krásou pokaždé, když se do nich zadíval.

„Nejsi ani trochu nešikovná.“ Hodil jí do klína obvazy. „Rád na sobě cítím tvoje ruce.“

Sklonila hlavu.

„A co ty, Erin?“ zeptal se a pozorně se na ni díval. „Dotýkáš se

mě ráda?“

„Mám strach, že tě to bolí.“ Oči se jí zalily slzami. „Omlouvám se, Cole. Opravdu bych ti nechtěla ublížit.“

Konečky prstů ji pohladil po tváři. „Taková malá křehká bytost a tak statečná.“

„Nejsem statečná. Vždyť jsem vystrašená a celá se třesu.“

„Odvaha je, když se bojíš, a přesto dotáhneš věci do konce.

Všechno ostatní je jen neužitečný humbuk.“

Erin si drobnými prsty utírala slzy. Cole si přitáhl její ruku ke rtům a slíbal jí z prstů ty mokré, slané diamanty.

„Slané a zároveň velice, velice sladké. Ještě nikdo pro mě neplakal, Erin. Nikdo na světě.“

Zavřela oči, protože nemohla snést jeho pronikavý pohled. Když je znovu otevřela, soustředila se jen na jeho zranění. Omotávala mu nohu obvazem a snažila se to provádět co nejopatrněji. Bylo to pro ni obtížné, protože si uvědomovala, že klečí mezi stehny skoro nahého muže, který je navíc naladěný k milování.

Ale nejvíc Erin překvapila nepřítomnost jejího obvyklého strachu. Měla by být vyděšená, ale nebyla. Cítila nervozitu, neklid a rozrušení, ale nikoli strach.

„To by mělo stačit,“ řekla a rychle se postavila. Otočila se a vyšla z koupelny do ložnice. Neslyšela Colea vstát, ale věděla, že jde za ní. Položil jí ruce na ramena a jemně ji stiskl.

„Díky.“ Jeho hlas už byl zase drsnější. „Ale příště, až ti řeknu, že máš běžet, tak mě poslechni.“

„Nemohla bych běžet, ani kdybych chtěla,“ pustila se do něho zlostně. „Ten bastard mě praštil tak silně, že jsem nemohla dýchat ještě…“

„Udeřil tě?“ Cole si velkýma rukama otočil Erin čelem k sobě.

„Kam?“

„Sem,“ řekla Erin a ukázala na místo pod hrudní kostí. Cole jí začal beze slova rozepínat blůzu.

„Cole! Co to děláš?“ vykřikla a začala zuřivě odstrkovat jeho ruce.

„Uklidni se.“

Erin okamžitě poslechla, protože promluvil stejně nezúčastněným hlasem, který slyšela při útoku na pláži. S nedůvěrou pozorovala, jak jí Coleovy šikovné prsty rozepínají jeden knoflíček za druhým. Otevřela ústa, ale neřekla nic.

„Bolí to?“ zeptal se chladně Cole.

Erin cítila, jak jí jeho prsty prohmatávají žebra. Na kůži cítila

příjemné mrazení.

Zase otevřela ústa, ale nemohla se ani nadechnout. Místo odpovědi zavrtěla zamítavě hlavou.

„A tohle?“

Teplé a trochu drsné konečky prstů se jí pohybovaly podél žeber směrem k hrudní kosti.

„Trochu,“ zašeptala.

Viděla, že Cole se mračí, a cítila, že tlak jeho prstů zesílil.

„Teď?“

„Bolí to o něco víc, ale ne moc.“

Erin pozorovala celou dobu Coleův obličej. Měl velmi husté, uhlově černé řasy. Rámovaly jeho krystalově průzračné oči, v nichž se daly zachytit drobné modré a zelené skvrnky. Intenzivní čerň jeho vlasů se shodovala s barvou strniště vousů, které mu pokrývalo opálené tváře.

„Nadechni se zhluboka,“ řekl. Erin se nadechla.

„Ještě jednou, pořádně.“ Cole napjatě pozoroval její obličej, ale neviděl v něm výraz bolesti. Zebra se jí při vdechu pohybovala normálně. „Bolí to teď?“

„Trochu, ale nepřekáží mi to v dýchání.“ Cole ji dál prohmatával.

„A tady?“

„Au!“

„To jsem si myslel. Žebra máš v pořádku, ale dostala jsi ránu do bránice.“ Otočil ji k sobě zády a přejížděl jí prsty po páteři a okolí.

„Tady je to v pořádku? Co páteř, ledviny?“

„Dobré.“

„Určitě?“ zeptal se a proklepával postupně celá záda.

„Určitě.“

„Kdyby tě něco začalo bolet, musíš mi to okamžitě říct.“

Cole si Erin klidně otočil k sobě a začal jí zapínat blůzu. Snažil se, aby se vyhnul doteku jejích prsou. Když byla jeho ruka v místech mezi ňadry, Erin se krátce, vylekaně nadechla. Pak ucítila jeho nechtěný dotek a zadržela dech. Čekala, využijeli příležitosti. Neměla pochyb, že ji chce.

Cole se ale nezastavil a klidně dopnul knoflíčky až nahoru.

Erin zavřela oči a pocítila ulehčení. Coleova minulost byla možná temná jako půlnoční džungle, ale jeho základní instinkty byly čestné. Raději ochraňoval, než útočil. A nebylo pochyb o tom, že dokáže disciplinovaně zvládat svoje touhy.

A tady byl klíč, uvědomila si Erin. V disciplíně. Cole dokázal ovládat svoji mysl, tělo a svoje instinkty daleko lépe než kterýkoli jiný muž. Jeho sebekontrola na ni působila opojněji než víno.

„Určitě mi musíš říct, kdyby tě něco bolelo,“ zopakoval Cole a otočil se. „Jdu si vyprat kalhoty.“

„Cole?“

Obrátil se. Byl tak velký, tak silný a oči mu zářily, když se na ni díval.

„Raději by sis měla lehnout, miláčku. Vypadáš unaveně.“

Erin na chvíli nebyla schopna odpovědi. Pak došla k posteli a lehla si. Když zavřela oči, uslyšela, jak v koupelně teče voda.

Kapitola sedmnáctá

Cole odstraňoval krev z kalhot rychlým mnutím látky pod proudem studené vody. Když už odtékající voda ztratila růžový nádech, vykroutil je, smotal do ručníku a vymačkal. Přehodil kalhoty přes rameno sprchy, aby se usušily. Totéž provedl s košilí. Trvalo mu to dost dlouho, takže zatím ho přešly milostné touhy.

Když vyšel z koupelny, Erin ležela na posteli a zírala do stropu. Pokaždé, když zavřela oči, viděla před sebou Colea s jeho rozložitou chlupatou hrudí.

„Nemůžu usnout,“ řekla. „Když zavřu oči, vidím…“ Hlas jí selhal.

„Tu pranici?“ zeptal se Cole. Zavrtěla hlavou. „Tebe.“ Sevřel rty. „A to tě děsí.“

„Ne… tak docela.“

Cole přešel k její posteli a upřeně se na ni zahleděl. „Snažíš se mi

něco říct?“

Otočila k němu hlavu a zadívala se na něho nádhernýma zelenýma

očima. Usmála se: „Líbíš se mi bez košile.“

„Opravdu? Měl jsem pocit, že pohled na moje polonahé tělo je pro tebe nesnesitelný.“

„Jsi pořádný chlap,“ pokračovala a pozorovala ho přivřenýma

očima.

„Všimla sis,“ konstatoval suše.

Když si Erin uvědomila, kam se dívala, zčervenala až po konečky vlasů. „Ztěžuješ mi to.“

„Ne. Ty to ztěžuješ mně. Zase.“

„Všimla jsem si,“ zamumlala.

Cole se zasmál, překvapen směsí Erininy nevinnosti a přizpůsobivosti. Jeho smích se změnil v zajíknutí, protože Erin mu položila ruku na stehno a konečky prstů přejížděla po okraji obvazů.

„To je nebezpečné území, drahoušku.“

„Dál odtud nedosáhnu.“

„Jestli se přiblížím jen o kousek, budu u tebe v posteli. To chceš?“

„Já…“ Erin se odmlčela. Polkla a zkusila to znovu: „Já nevím. Vím jen, že se tě ráda dotýkám, ráda se na tebe dívám. Líbí se mi,

když mě objímáš a líbáš. Ráda na sobě cítím tvoje ruce.“ Podívala se na něho s neuvědomělou výzvou ve tváři. „Toužím po tobě víc, než jsem kdy myslela, že budu toužit po nějakém mužském. Stačí?“

„To je sakra dobrý začátek,“ řekl Cole zastřeným hlasem. „Zkus najít ještě něco, zlato.“

Erin udělala Coleovi místo vedle sebe. Cítila, jak se matrace prohnula pod jeho vahou. Zmítaná strachem i touhou zavřela oči a čekala, až ji obejme. Když to neudělal, otevřela oči. Cole si rozepínal košili a upřeně ji pozoroval.

„Cole?“

„Copak?“ zeptal se a odhodil košili. „Musíš mi říct všechno, Erin.

Nechtěl bych udělat něco špatně a polekat tě.“

Podivně se zasmála. „Některé věci, které od tebe chci, mě už polekaly.“

Usmál se. „To zní zajímavě. Začneme, nebo to odložíme na později?“

„Myslím, že… chci polibek.“

Erin mluvila a dívala se toužebně na jeho ústa. Cole jen doufal, že jeho schopnost sebekontroly je taková, za jakou ji vždycky považoval. Lehl si na záda, spletl si prsty obou rukou a položil ruce za hlavu.

„Tak proč mě nepolíbíš?“

Překvapená Erin zaváhala. Navzdory jeho ujišťování, že ji nechce polekat, se bála, aby se jí najednou nezmocnil. Ležel na zádech, takže si zase všimla příznaku jeho vzrušení. Pomalu se otočila na bok a sehnula se k jeho ústům. Polibek byl něžný, téměř stydlivý. Letmý dotek jeho jazyka ji zalechtal na rtech a probudil zvláštní pocit v břichu.

Líbali se stále náruživěji a Erin začala pomalu bloudit rukama po jeho zápěstí a dál po předloktí k mohutným bicepsům a k překvapivě měkkým chloupkům v podpaždí.

Její ruce pronikly na Coleovu ochlupenou hruď. Hladila jeho svaly a tiše mu povídala o tom, jak se jí líbí jeho mužná a vyvinutá postava.

„Líbí se ti tohle?“ zeptala se Erin a dotkla se jeho bradavky.

„Nevím to jistě, zkus to ještě tak pět až desetkrát.“

Chvíli ho nechápala, ale pak se rozesmála. „Nedělej si ze mě legraci.“

„Jsou i jiné hmaty…“

Cole ztichl, protože její ruka se přiblížila k elastickému pásku jeho prádla. Ale pak se zastavila. Když změnila směr a stoupala zpět nahoru k hrudi, musel Cole polknout slova zklamání. Erin se pomalu přiblížila k jeho krku a políbila ho na místo pod bradou a pak na hrudní kost. Opatrně a jemně ho kousla do prsního svalu. Colemu se zastavil dech a Erin se usmála.

„Líbí se mi to,“ řekla. „Líbí se mi pomyšlení, že tě to vzrušuje.“

„Tak dej ruku ještě kousek níž,“ poradil jí a zasmál se, ačkoli tělo

měl napjaté.

Erinin smích byl jako malé plamínky, olizující mu břicho.

„Cole?“ zašeptala. „Chtěl by ses mě taky dotýkat?“

Cole uvolnil sevření prstů, které už ho bolely od tlaku, jímž zabraňoval své touze sáhnout na ni.

„Kde?“ zeptal se tiše. Erin vydala tichý sten.

„Kde se tě mám dotýkat?“ Cole cítil na prsou Erinin horký dech.

Usmál se. „Dobře. Je jedno místo, po kterém toužím.“

Ale nejprve ji pohladil po tvářích, pak mu ruce sklouzly na krk a odtud na ramena. Hladil její paže od ramen až ke konečkům prstů, dokud nezavřela oči. Ze rtů jí místo jeho jména plynuly slabé vzdechy. Hladil ji dál, až se pomalu natočila tak, aby mohl pohladit i její ňadra.

„Cole, prosím,“ řekla Erin svým melodickým hlasem.

„Prosím co?“

Místo odpovědi uchopila jeho ruku a položila si ji na prsa. Při tom doteku se zachvěla. Instinktivně se k němu přiblížila, aby příjemný pocit zesílila. Cole zaznamenal změnu v jejím chování a ruka se mu zachvěla. Erininy prsty obemkly jeho zápěstí, ale neodtáhly jeho ruku. Naopak, ještě silněji se přitiskla k jeho velké dlani.

„Líbí se ti to?“ zeptala se Cole co nejněžněji. Jeho hlas byl jako jeho tělo silný, horký a vzrušený.

„Ano, ale…“

Zaťal zuby a odtáhl ruku, aby se uklidnila. Erin okamžitě zvedla ruce a zkřížila je na prsou.

„To je v pořádku,“ zašeptal Cole. Pak si uvědomil, že Erin se nebrání, ale snaží se rozepnout blůzu. Ruce se jí však silně chvěly. Projela jím taková vlna touhy, že se celý roztřásl. Uchopil Erininy ruce, políbil je a přiložil si je na prsa. „Já to zkusím.“

„Omlouvám se, nevím, co to je. Celá se třesu, ale nebojím se.

Opravdu ne.“

„Podívej se na moje ruce.“

Viděla lehké chvění jeho prstů a vyjekla překvapením.

„Ano, taky mě to šokovalo,“ řekl. „To se mi nestalo ještě s žádnou ženou.“

Erininy oči se udiveně rozšířily. Pohlédla Coleovi do obličeje a uviděla, že ji pozoruje a čeká, nepřemůželi ji strach.

„Mělo by mě to znervóznit?“ zeptala se.

„Proč ne?“ zamumlal. „Taky jsem nervózní.“

Erin se úmyslně podívala na jeho rozkrok. „Ale nevypadá to, že by ses nějak moc polekal.“

Zasmál se a pocítil nový příval touhy. Jeho prsty se uklidnily a rychle rozepnul blůzu. Odhodil ji na zem a pohlédl na hladká ňadra uvězněná v růžové podprsence.

„Mám přestat?“ zeptal se Cole a přejížděl ukazováčkem po okraji podprsenky, „nebo chceš, abych se tě dotýkal tak jako ty mě?“

Erin v obavách, aby ji neopustila odvaha, sama uvolnila háček podprsenky mezi ňadry. Cole se jen díval a vnímal bušení krve ve spáncích. Měla krásnější prsa, než si představoval. Na jemné snědé kůži se znatelně rýsovaly bílé jizvičky.

Colea udeřily do očí a okamžitě strnul. „On tě pořezal!“ Erin chvíli trvalo, než si uvědomila, o čem Cole mluví.

„Zapomněla jsem na ty jizvy,“ zašeptala. „Nejsou už tak ošklivé jako dřív, ale pochopím, jestli…“

Erinin hlas umlkl ve chvíli, kdy špička Coleova jazyka začala sledovat jizvy jednu po druhé. Laskala ji také jeho slova, která rozpalovala žár její mysli i těla. Šeptal jí, že je krásná, měkká a sladká a že ho vzrušuje jako žádná jiná žena.

Coleova nečekaná něžnost dala Erin zapomenout na minulost i na budoucnost, vnímala jen příjemné dotyky jeho rukou a úst. Pomalu se k němu začala otáčet.

Cole cítil souhlas v žáru jejího těla a v krátkých přerušovaných stenech, mezi nimiž vyslovovala jeho jméno. Její smyslnost byla překvapivě neočekávaná a bez zábran. Cole sotva popadal dech. Znovu se sklonil nad Erininu hruď a líbal ji na prsou. Jeho ruka sklouzla k jejímu pasu. Začal z ní stahovat kalhoty. Pak se vrátil k místu, které bylo dosud tabu.

Když Cole začal opatrně bloudit rukou kolem jejího ochlupení, Erin se napjala a on rychle ucukl. Ale odpovědí mu byl prudký náraz jejího těla na jeho a on pochopil, že její reakce nebyla projevem odporu a strachu, ale silné touhy. Zasténal a vsunul ruku zpět na citlivé místo. Sevřel je dlaní a zachvěl se dalším přívalem vášně. Neschopen přestat, dobýval se prsty do jejího přirození a dráždil je jemnými pohyby.

„Cole!“

„Ano, miláčku?“ zamumlal a laskal jazykem její vztyčené bradavky, zatímco jeho prst pronikal hlouběji do jejího těla. „Přeješ si, abych přestal?“

Erin se trochu divoce zasmála a hned vzápětí přerušil její dech slabý výkřik překvapení. Instinktivně se přitlačila k Coleovi, vyhledávajíc jeho laskání se vzrůstající intenzitou, které nerozuměla.

„Ano nebo ne?“ zeptal se a opatrněji kousl do bradavky.

Erin projela další vlna vzrušení. „Ano,“ hlesla po chvíli. „Vlastně ne.“

Otevřela oči. Jejich nádherná barva se mu teď zdála krásnější než cokoli, co kdy viděl. Předčila i Abeho zelený diamant.

„Nepřestávej,“ vybídla ho Erin chraptivě.

„Znamená to, že tě můžu celou svlíknout?“ zeptal se Cole hlasem, který ji vzrušoval stejně jako jeho ruka.

Erin se podívala na svoje tělo a uviděla jeho tmavou silnou ruku mezi svýma nohama. Krátce se zasmála.

„Mám na sobě jenom tebe,“ řekla. „Líbí se mi to…“

Cole sevřel čelisti, aby ovládl nával vzrušení. Erinina nevinnost ve spojitosti s přirozenou sexualitou v něm probouzela překvapení a zároveň ho téměř zbavovala sebekontroly. Snažil se být něžný a zbavit je oba zbytků oblečení. Věděl však, že se pohybuje příliš rychle, skoro chvatně, poháněn vlastní touhou po splynutí. Viděl, že Erin pootočila hlavu a všimla si jeho nahoty.

Zavřel oči. Modlil se, aby nemusel porušit slib, který jí dal: Můžeme ležet vedle sebe nazí a ty na mě můžeš dorážet jako horký déšť, ale když změníš záměr, vstanu, obléknu se a tím to skončí.

„Cole?“ špitla Erin. Otevřel oči. „Bojíš se?“ Pomalu zavrtěla hlavou.

„Určitě?“

„Ne.“

„Tak co se děje?“

Erin nemohla déle snést jeho pohled, schoulila se mu na hrudi a promluvila směrem k jeho podpaždí: „Nebude ti vadit, když se tě dotknu?“

„Kdykoli, kdekoli a jakkoli.“

Její ruka váhavě tápala pod jeho podbřiškem. „I tady?“ Cole zašeptal: „Hlavně tam.“

Její prsty byly chladivé, nejisté a vzrušující, když zkoumaly pro ni dosud neznámé vyjádření mužské touhy.

„Cítím, jak ti bije srdce,“ zašeptala a sevřela jeho úd do dlaně. Cole se zachvěl a zaúpěl.

„Omlouvám se,“ řekla najednou a ucukla.

„Udělej to ještě jednou a odpustím ti.“ Když se její ruka vrátila a objala jeho mužství, Coleův dech se zrychlil a Erin zaslechla slabé sténání. „Ano, takhle. Přesně… tak.“

V poryvech vášně se rytmicky pohyboval proti její sevřené dlani, jednou, dvakrát, třikrát. Ale pak se mu podařilo ovládnout se.

„Je i jiný způsob, jak to můžeme dělat,“ řekl udýchaně. Uviděl její výraz a usmál se. „Nechci tě znásilnit, miláčku. Věříš mi?“

Když Erin přikývla, Cole ji zvedl a posadil ji na sebe. Až se jí zatajil dech, když ho ucítila pod sebou, mezi svýma nohama. Tlačil na její citlivá místa, ale nepronikal do ní. Lehčeji přidržoval boky a houpal s ní dopředu a dozadu. Při každém pohybu jejich těl se v ní probouzely další a další slastné pocity, které se stupňovaly až k závrati. Erin se z hrdla draly krátké steny. Cole jí pohyboval znovu a znovu a snažil se neztratit kontrolu nad svým tělem. Pak ji pustil, ale pohyby neustaly, protože ona nechtěla. Dýchala rychle a přerývaně a její tělo se pohybovalo rychle a naléhavě.

„Cole,“ zašeptala po chvíli a sáhla mu na přirození, aby dokončila úplné spojení. Nikdy by nečekala, že si to bude tak hodně přát.

„Pomoz mi.“

Vzal její ruku do své, aby ji navedl. „Takhle,“ vydechl a zároveň se svými ústy přisál k jejím. „Takhle.“

Jejich ústa i těla se spojila v jediném okamžiku. Erin vydala tlumený zvuk. Cítila, jak ji pomalu naplňuje, až nakonec už nemohli být jeden druhému blíž. Chtěla promluvit a sdělit mu, jak neuvěřitelně krásný pocit prožívá, ale když odtáhla ústa od jeho a narovnala se, pronikl do ní ještě hlouběji.

Slova jí uvízla v hrdle, protože se začala znovu pohybovat, a působit tak sobě i jemu nesmírnou rozkoš. Cítila, že slova s každým pohybem, s každým vydechnutím odplývají, když tu najednou se Cole pod ní napjal, z hrudi se mu vydral mučivý zvuk a ona hluboko v sobě ucítila pulzující proud jeho uvolnění. Roztřásla se a měla pocit, že balancuje na něčem elementárním a vesmírném.

Pak se jeho ruka pohnula a našla si cestu ke středobodu její rozkoše. Cole hladil drobnými pohyby prstů nejcitlivější místečko jejího klínu, dokud se jí oči nerozšířily překvapením nad nesmírnou slastí, která v ní náhle vybuchla a vyrazila jí z hrdla neovladatelný chraptivý výkřik. Její tělo se zachvívalo ve slastných křečích. Cole ji umlčel dlouhým polibkem a držel ji, dokud se oběma nezklidnil pulz.

Ale i pak ji ještě držel v náručí a slíbával slzy z jejích tváří.

„Drahoušku?“ zeptal se Cole a něžně ji líbal na ústa. „Nebolelo tě to?“

Zavrtěla hlavou.

„Pláčeš.“

„Ano?“ Zvedla si ruku k tváři a celá rozechvělá se nadechla.

„Pláču.“ S povzdechem si otřela tvář o jeho hruď a pak ji skryla v místečku pod jeho krkem. „Jsem šťastná, Cole. Nikdy jsem netušila, že se mi tohle stane. Myslela jsem, že po Hansovi se už nikdy nezamiluju. Teď jsem potkala tebe.“

Cole ji pohladil po zádech. „Nezapomeň, že láska lidi taky zraňuje. Nechtěl bych ti ublížit, Erin.“

Na okamžik zavřela oči. Neočekávala, že by jí Cole dal lásku, ale doufala v to.

„Věřím ti,“ řekla a dlouze vydechla. „Jsem naneštěstí nepřítel polovičatosti. Ale neboj se. Nebudu z tebe mámit žádné věčné sliby. To ale neznamená, že se tě čas od času nepokusím takhle zneužít.“

Překvapeně se zasmál a políbil ji do vlasů. „Tak na to se těším.“

Erin se dotkla rty jeho teplé kůže, povzdechla si a během minuty usnula.

Důvěra, obsažená v naprosté uvolněnosti Erinina těla, pronikala do Coleova podvědomí a překvapila ho stejně jako předešlé projevy její vášně. Dlouho ležel tiše, jednou rukou objímal Erin a myslel na minulost i na neznámou budoucnost.

Ale nejvíc se soustředil na myšlenku, jak udržet Erin naživu. Con Min neodvolatelně rozhodl, že Erin na diamantového tygra nenasedne.

Kapitola osmnáctá

Hugo van Luik seděl ve spoře osvětlené pracovně, v jedné ruce držel telefon a snažil se přemýšlet. Bylo to dost obtížné, protože na druhé straně drátu chrlil Jason Street do sluchátka australský slang. Ten se ve van Luikově hlavě mísil s účinky léku proti bolesti.

Zamračený van Luik se díval otevřenými dveřmi do ložnice, kde na široké posteli spala jeho žena. Její světlé vlasy zářily do tmy. I kdyby byla vzhůru, stejně by ho nehledala. Třicet osm let manželství s ním ji naučilo neplést se do jeho obchodů. Půlnoční problém mohl trvat pět minut nebo se protáhnout na pět dní a ona to ani nekomentovala. Nebo si jednoduše nevšimla. Van Luik tiše vydechl. Noční telefonáty vychutnával, protože byly důkazem jeho důležitosti. Teď měl před sebou nesnadný úkol zahnat nepolapitelného Colea Blackburna do úzkých. Van Luik už byl unaven vzájemným měřením sil. Chtěl to prostě ukončit.

„Jsou ještě v Darwinu?“ zeptal se Street.

„Zmizeli z hotelu dřív, než je naši muži našli. V jiném hotelu se neubytovali, nepronajali si auto. Blackburn je asi zraněný.“

„Střela?“

„Ano.“

„Pak se bude vyhýbat lékařům.“

„Předpokládáme, že jsou ještě v Darwinu.“

„Možná,“ zamyslel se Street. „Můžou mít falešné papíry. Její otec by jim je snadno obstaral.“

„To sedí. Požádal jsem McLarcna, aby zjistil jeho kontakty na ASIO.“

„McLaren, eh? To je ten břídil, kterej najal ty diletanty? Vždyť Blackburn je vyřídil jako kluky.“

„Ten chlap je po všech stránkách nebezpečný protivník.“

„A co sis myslel, že ti řeknou, že se rval jako stará bába?“

Van Luik spolkl nadávku, kterou měl na jazyku. V hlavě mu sídlila bodavá bolest. „Příště se o to postaráš sám.“

„S potěšením, příteli. Ale nejdřív musíme toho bastarda najít.“

„Jaká je nejlepší cesta na Windsorovu farmu?“

„Jsou jenom dva způsoby, jak se tam dostat. Buď najmout letadlo, nebo džíp. Vsadil bych na džíp. Bude ho na farmě potřebovat.“

„A co autobus?“

„Na farmu? Depák. Nevede tam dálnice.“

„Mohl by tam jít pěšky?“

„V tomhle období roku ne. Je šílený vedro, sklátilo by je to. Řekni McLarenovi, aby zkontroloval půjčovny aut v Darwinu, já se postarám vo Derby.“

„Derby?“

„To je jediný další místo v severozápadní Austrálii, kde by si mohli najmout džíp. Tady nejni pitoměj Londýn.“

Chvíli bylo ticho.

„Streete?“

„Co je?“

„Najdi je. Musíš jim zabránit v průzkumu před deštěm. Pak už budou nahraní.“

„Co když je to tak velkej důl jako Argyle?“

„To si nemyslíme. Máme důvod domnívat se, že je to nějaká díra, která se dá lehce zničit.“

„Proč si to myslíte?“

Van Luik se zamračil a chvíli počítal bušení kladiv v místě mezi očima. „Máš svoje chyby, Streete, ale geologická inkompetence mezi ně nepatří. Opravdu věříš tomu, že by se Abemu podařilo deset let před tebou tajit takový důl?“

„No, to by neměl šanci, příteli.“

Van Luik se rychle vrátil k jádru problému: „Období dešťů by nám mělo stačit. Za pět měsíců se změní mnoho věcí. Věcí, které jsou rozhodující pro udržení moci v kartelu. Zabraň Blackburnovi, aby se dostal na farmu.“

„To by mohlo být dost delikátní. Ale stávaj se nehody. Moh bych ho zastavit, kdybych zabil tu holku.“

„Ať to navlékneš jakkoli, musí to vypadat jako nehoda. Pokud ji zabiješ, bude lépe, když její tělo zmizí. Budu čekat, že se mi brzo ozveš.“ Street začal mluvit, ale ve sluchátku se ozvalo cvaknutí. Po chvíli vytočil číslo.

„Brej den, lásko. Neptali se u vás nějací amíci po roveru?“

„Žádný amíci, jen Kanaďani, kteří si chtěli vyjet do Windjany.“ Street zaváhal: „Kanaďani?“

„Jo.“

„Muž a žena?“

„Správně. Jmenovali se Markhamovi.“

„Kdy si u vás objednali rezervaci? Minulý měsíc?“

„Volali před několika hodinama z Perthu. Chytli let do Ansett.

Proč?“

Street rychle kombinoval. Mohlo jít o pouhou náhodu, že pár Kanaďanů se potřebuje rychle dostat do západní Austrálie. Mohlo jít o pouhou náhodu, že Windjana Gorge je ve směru Abeho farmy. Blackburn s Erin jsou třeba ještě v Darwinu, kde se on teprve vzpamatovává ze zranění.

Street by mohl všechny tyhle okolnosti vzít v úvahu, ale byl by naprostý blázen, kdyby si ten kanadský párek neprohlédl.

„Hele,“ řekl, „byl bych rád, kdybys je zdržela. Aspoň do zítřejšího rána.“

„Co za to?“

„Patnáct centimetrů toho nejtvrdšího svalu, jakej jsi kdy viděla.“

„Ty bastarde!“

„Však mě znáš.“

„Kdy přijdeš zaplatit?“ zeptala se žena se smíchem.

„Před setměním.“

„Budu čekat.“

Street zavěsil a cítil příjemné dráždění ve slabinách. Nora byla nejhezčí svobodné děvče v Derby, což znamenalo, že byla obyčejná jako termitiště, ale nebyla vyloženě ošklivá. V posteli si libovala v podivnostech, které mnohé muže odrazovaly, nikoli však Streeta. Ten je pokládal za podnětné.

Tiše si pohvizdoval a balil si malý ruksak. Doufal, že Cole Blackburn jestli je to on dal přednost džípu před letadlem. Mezi Derby a farmou bláznivého Abeho vedlo pramálo cest.

Jason Street je znal jako svoje boty.

Kapitola devatenáctá

Derby se prostíralo na svahu kopce. Budovy byly postaveny na vyvýšeninách, které je chránily před pravidelnými záplavami z oceánu. Ačkoli ulice byly dostatečně široké pro několik proudů dopravy v obou směrech, dlážděná byla vždy jen jedna z cest. Asfalt rozehřívalo palčivé slunce. Na ulici se nepohybovaly žádné osobní automobily, náklaďáky ani autobusy. Počasí zbavovalo lidi všech schopností kromě pocení.

Darwin byl rozžhavený, ale klimatizovaný a moderní. Derby bylo rozžhavené, ale primitivní.

Rover, na něhož Cole s Erin čekali osmnáct hodin, byl stejně ošuntělý jako město samo. Vozidlo neslo znatelné známky opotřebování, při jízdě se třáslo a silně připomínalo rozsypaný vrak. Byla v něm spousta náhradních součástek, skříněk s nářadím, klíči a utahováky a bůhví čím ještě. Za kabinou byla nákladní plošina. Ochranné mříže motoru se viklaly, ale kovové pletivo, oddělující kabinu od nákladního prostoru, bylo pevně přimontováno a zdálo se tak silné, že by uneslo i býka.

Než vyjeli z města, Cole rovera pečlivě prohlédl. Mezi Derby a Fitzroy Crossing několik stovek kilometrů po dálnici Great Northern Highway nebyla žádná města, usedlosti, opravny nebo motely. Jen tráva, gumovníky a pustina.

Erin stála ve stínu stříšky z vlnitého plechu a pozorovala Colea. Pokud ho rána bolela, nedal to najevo. Nepoznala to ani toho rána, kdy ji probudil polibkem a něžnými doteky, které ji rozpálily natolik, že se jejich těla opět spojila v intenzivním pocitu rozkoše.

Usmívajíc se při té vzpomínce, ignorovala Erin pot, řinoucí se jí pod tričkem a stékající do kalhot nevábné hnědé barvy. Přestože vzduch obsahoval neuvěřitelné množství vlhkosti, byl taky plný rezavého prachu. Erin automaticky odháněla dotěrné mouchy, kterých bylo všude plno.

Obrovské vedro Erin překvapilo. Byla vděčná Coleovi, že trval na tom, aby si oblékli krátké kalhoty, trička, co nejmenší spodní prádlo a pásek. Jediným ústupkem zálesáckému oblečení byly bavlněné ponožky a pevné turistické boty. Doplňovaly je široké plátěné klobouky, černé sluneční brýle a Erin měla nový černý nylonový

cestovní pytel. Měla dokonce i kanadský pas. Dostala ho společně s Coleovým hned po příjezdu do Perthu v balíčku od otce. Pasy byly vystaveny na jména pan a paní Daniel Marhhamovi s bydlištěm v Nanaimu v Britské Columbii.

Erin si dokonce musela navléknout obnošený zlatý prstýnek se jménem své matky. Skutečnost, že nosí matčin snubní prsten, Erin rozrušila. Společně s prstenem a s pasem přišly i fotografie Erininy babičky, Bridget McQueen Windsorové. Erin by ráda věděla, jestli má Nan Faulknerová ponětí o partyzánštině Matta Windsora, nebo jestli její otec ve snaze o nápravu nedorozumění starého sedm let riskoval celoživotní kariéru.

Otec přiložil jen krátký vzkaz: „To je všechno, co zůstalo z pobytu mého otce v Austrálii. Erin, buď opatrná. Miluji tě. Otec.“

Zlatý prsten zářil v tropickém slunci a připomněl Erin fotografie, které měla v pytli. Sehnula se, zalovila v něm a vytáhla obálku.

Rychle si prohlédla všechny snímky. Pak ještě jednou, pomaleji. Pocházely z dob, kdy oba Windsorové byli ještě mladí a společně zkoumali australskou divočinu. Na černobílých obrázcích viděla Erin rozlehlou a pustou planinu. Jen muži se stále usmívali, nejvíc na fotografiích, kde s nimi byla slečna Bridget McQueenová.

Jedna fotografie Erin zvlášť zaujala. Bridget na ní stála ve staromódních šatech na kamenitém pahorku řídce porostlém zvláštními stromy a obklopeném podivně tvarovanými skalisky. Bridget zářil ve tváři uličnický úsměv, který patřil neznámému fotografovi. Stranou stál vlasatý muž s hustým obočím a s nasupeným výrazem pozoroval mladou ženu, jejíž dlouhé vlasy vlály ve větru.

Na zadní straně fotografie stálo elegantním a krasopisem: Trocha lásky ke stříbru, trocha ke zlatu, milujeme pro žár, který nikdy nevychladne. Špatné verše a krásné písmo se ve Windsorově rodině zřejmě dědily.

„A je to!“ zvolal Cole. „Můžeme jet.“

Motor rovera se rozběhl, aby potvrdil Coleova slova. Erin strčila fotografie zpět do obálky a tu vsunula do postranní kapsy tašky s fotoaparáty. Když sehnula hlavu, vystavila se nemilosrdným slunečním paprskům. Vedro bylo vysilující. Erin se musela nadechnout hutného vzduchu. Připadalo jí, že dýchá pod hromadou vlhkých ručníků v sauně.

A to bylo teprve jaro. Erin se snažila představit si, jaké to je v Derby uprostřed léta. Raději na to nemyslet.

Vnitřek automobilu byl stejně vyhřátý jako zaprášený. Erin se posadila a začala se ještě víc potit.

„Měl jsi pravdu,“ řekla.

„V čem?“

„To pocení. Nedá se s tím nic dělat.“

Cole se neradostně zasmál. „Ale mýlil jsem se. Nenávidím tohle místo i na jaře.“

Když se rover rozjel, ochlazoval Erin aspoň trochu větřík, vnikající dovnitř otevřenými okny. Po patnácti minutách jí už vlhkost a horko nepřipadaly tak šokující, jen ji rozčilovaly. Derby zmizelo z postranního zrcátka a v ploché krajině se chvílemi objevovaly osamělé, jako by Bohem zapomenuté skupinky domů.

Mimozemský vzhled krajiny byl méně rušivý než horko, ale v konečném důsledku silnější. Erin, zvyklé na Aljašku a Kalifornii, připadala oblast kolem Derby jako z vědeckofantastického filmu. Povrch byl zcela rovný. Kam až oko dohlédlo, se nezvedala ani nejmenší vyvýšenina. Stromů zde rostlo velmi málo a byly zakrnělé. Pokud někde rostla tráva, objevovala se ve sporadicky roztroušených chomáčích. Mezi nimi prosvítala železitě narudlá půda.

Erin však krajina začínala pomalu fascinovat. Nasávala do sebe její tvar, strukturu, teplotu, vlhkost a neobvyklý klid.

Cole občas vrhl pohled do zpětného zrcátka. Nebyl si jist, ale zdálo se mu, že za nimi jede nějaký vůz. Musel vyjet z Derby, protože kolem nebyly žádné vedlejší komunikace. Cole se zamračil, podíval se do postranního zrcátka a šlápl na plyn.

V krajině se začala objevovat termitiště, místy nahuštěná, místy osamělá. Hustota jejich rozmístění nepodléhala žádnému systému. Většina jich dosahovala do výše kolen dospělého člověka a připomínala vzdušné kořeny manglových stromů. Největší z nich měla širokou základnu a výšku až dva metry. Stavby termitů vypadaly jako miniaturní hrady, vytvořené z narudlého vosku, které žhnoucí slunce zdeformovalo na ruiny původního návrhu.

Nad nimi plynuly různobarevné mraky, které se nalevo od rovera slévaly v širokou řeku, kontrastující s nevinnou modrostí zbytku

oblohy. „Odkud se berou ty mraky? Nevidím tu ani hory, ani vzdálenou bouři,“ zeptala se Erin.

„Od Indického oceánu.“

Erin se zády opřela o opěradlo a Cole zachytil koutkem oka obrys jejího profilu. Natočil se k ní, aby si ji lépe prohlédl. Zařídila se podle jeho rady, aby se oblékla co nejméně. Pod tričkem byla nahá, takže její ňadra se pod tenkou tkaninou zřetelně rýsovala. Cole pocítil vzrušení a raději rychle otočil hlavu.

Nad roverem se zablesklo, ale nebylo slyšet dunění hromu.

„Myslela jsem si, že je období sucha,“ promluvila Erin po chvíli.

„To je.“

„Tak proč prší?“

„Neprší,“ zamručel Cole.

Erin pohodila hlavou. „Ne tady, ale tam.“

„To je jenom sprška. Až přijde období dešťů, budou mraky a blesky pokrývat celou oblohu a déšť se pohrne z oblohy jako vodopád.“

„Jen sprška,“ povzdechla si a nadzvedla si propocené tričko.

„Nedělej to. Je moc horko na to, na co myslím.“ Mrkla na něho ze strany a usmála se.

Podal jí mapu a taky se usmál: „Přestaň mě svádět a raději se podívej, kde jsme.“

Erin otevřela mapu a položila si ji na kolena. Srovnávala krajinu kolem sebe s nákresem. Nebylo pro ni obtížné zorientovat se. Dálnice Great Northern Highway byla hlavní komunikací mezi Darwinem a Perthem, vedoucí přes pět tisíc kilometrů neobydlené země.

Za Derby se dálnice rozdělovala na dva tahy Gibb River Road vedla na sever a druhý pod původním názvem pokračoval na východ. Kdo se jednou rozhodl, musel jet stále dál nebo se vrátit zpět. Další cesty kolem nebyly. Gibb vedla nahoru do Kimberley Plateau a tam končila mezi farmami a nerostnými nalezišti.

Cole se rozhodl pro Gibb Road.

„Myslela jsem, že Abeho farma je blíž Great Northern Highway,“

řekla Erin.

„Je, ale my jsme turisté, jedoucí do Windjany, vzpomínáš?“ Nedodal však, že je mnohem snadnější setřást pronásledovatele na prašné silnici než na asfaltovém povrchu dálnice.

Erin si všimla, že každý třicet až padesát kilometrů se od hlavní silnice oddělují vedlejší cesty.

„Jak se jmenují tyhle vedlejší ccsty?“ zeptala se. „Na mapě nemají

čísla.“

„Nemají názvy nebo čísla. Obyčejně končí u nějaké farmy nebo dolu.“

Erin uslyšela motor dalšího vozu a po chvíli ho uviděla před sebou. Bylo to první auto, s nímž se setkali po odjezdu z Derby. Rychle si uvědomila, že tady je řídký provoz, což jí po prožitých událostech plně vyhovovalo. Když se oba vozy přiblížily, držel se každý z řidičů ve svém pruhu, ale ani jeden nezpomalil. Řítili se proti sobě nejméně stoosmdesátkou. Mihli se kolem sebe vzdáleni jen několik centimetrů jeden od druhého a v okamžiku, kdy se míjeli, zvedli oba muži ukazováčky na pozdrav.

Erin si vyděšeně povzdechla, ale Cole se usmál a pohladil ji konečky prstů po tváři. Pohlédl do zrcátka a úsměv mu zamrzl na rtech.

„Proč je na předním nárazníku ta ocelová výztuž?“

„Na ochranu proti nárazům.“

„Do čeho bychom mohli narazit kromě termitiště?“

Cole kývl hlavou směrem ke stádečku skvrnitého krátkorohého skotu. „Kimberleyské shorthornky.“

„Jsou tak malé,“ podivila se Erin.

„Jsou dost velké, aby tě zabily. Kromě nich je tady plno klokanů, divokých oslů a koní, volně žijících býků a jiné zvěře, která se může vrhnout pod přední kola vozu.“

Cole se zase podíval do zrcátka. „Proto s sebou mám krátkou bubínkovou pistoli. Někdy je třeba bránit se, hlavně při setkání s býkem.“

Erin si prohlížela stádo. „Je mezi nimi taky býk?“

„Asi ano, ale divoký býk vypadá jinak. Připomíná spíš buvola.“ Cole se podíval do zrcátka potřetí a postupně zrychloval. Doufal,

že si Erin ničeho nevšimne.

„Podívej se do mapy,“ pokračoval. „Vidíš ty vodní toky? Fitzroy a Lennard nejsou řeky v pravém slova smyslu. Jsou to kanály, které jsou do období dešťů vyschlé. Zbytek roku jsou to jen potůčky, které bez námahy přehodíš kamenem.“

141

Erin se na něho překvapeně podívala.

„Je to tak,“ řekl. „Kimberleyská savana je velice ošidná. Může tě zabít stejně rychle jako Sahara. Možná i rychleji, protože je těžké uvěřit, že situace je tak vážná.“

Erin se otočila a rozhlédla se po rovné ubíhající krajině. Snažila se

představit si proudy vod, padající z nebe celé čtyři měsíce.

„Co se stane s veškerou vodou, která spadne v období dešťů?“ zeptala se.

Zamračený Cole si přidržoval rukou zrcátko a sledoval jeho odraz. Nebylo pochyb. Někdo je sleduje a udržuje stále stejnou vzdálenost. Cole znovu zrychlil.

„Něco se vypaří. Většina vsákne a skrz pórovité vápencové a pískovcové podloží pomalu stéká do moře.“

Erin si vzpomněla na mapy Black Wing, které si před časem prohlížela. „Nebylo to modré mřížkování na tvých mapách vápencové podloží?“

Cole přikývl. Stále pohledem kontroloval obě zrcátka. Vůz za nimi také zrychlil. Cole uvolnil pedál plynu a neznatelně zpomaloval.

„Windjana Gorge je po geologické stránce velmi starý útvar. Hřebeny Oscar Ranges jsou z mořského vápence. Jde o velice staré horniny, což dokazují nalezené fosilie.“

„Jsou bez vody?“

„Sem tam se najdou prameny. Jsou v místech, kde došlo ke zlomům. Voda, která odtud vytéká, je čistá a stará tisíce let.“

„A co místa, kde nejsou prameny? Znamená to, že vápenec nedrží vodu?“

„Ne vždycky. Kde jsou správné podmínky, tam si voda najde cestu z vápence a odchází pod povrch. Někde můžeš najít říčky pomalu protékající tvrdou horninou. Je to podobné jako v jeskynním systému Carlsbad Cavern v Novém Mexiku.“

„Myslíš, že něco jako Carlsbad existuje v Kimberley a čeká to na objevení, podobně jako Abeho diamanty?“

Cole zaznamenal v Erinině hlase nadšení a snažil se zachovat vážnou tvář. „Proti je pravděpodobnost. Jeskyně jsou pomíjivé útvary. Většina z nich neexistuje déle než šest miliónů let.“

„Tak krátce?“ zeptala se ironicky Erin. „Hej, neměli bychom jet trochu rychleji?“

Cole ponořil pohled do jejích nevinných očí a musel se usmát.

„Podle měřítek lidského života jsou jeskyně věčné, ale ve srovnání s diamanty mají jepičí život. Vzácné kameny, které máš uvázané kolem pasu, jsou pravděpodobně nejstarší útvary na Zemi.“

Erin vypadala zaraženě. „Cože?“

„To je dlouhá historie.“ Cole se podíval do zrcátek.

„Tohle je dlouhá cesta,“ zasmála se Erin.

Erinin úsměv vyvolal v Coleovi přání, aby spolu byli někde jinde, v bezpečí. Protože teď zřejmě v bezpečí nebyli. Vůz jedoucí za nimi měnil rychlost v souladu s jejich. Ten, kdo je řídil, je nechtěl ani chytit, ani předjet. Možná jen neuvědoměle udržuje stále stejnou vzdálenost od jejich vozu, ale možná že nemá zrovna nevinné úmysly.

V každém případě se ho Cole nemůže zbavit. Je tady jediná cesta a oba vozy mohou jet jen po ní.

Kapitola dvacátá

Cole hleděl do zrcátka a pak se rychle podíval na Erin. Bál se, aby si nevšimla jeho napětí. Nechtěl ji vyplašit tím, že je někdo sleduje. Zvýšená hladina adrenalinu by ji vyčerpala rychleji než drsné klimatické podmínky.

Terén se změnil, nastalo mírné stoupání. Cole věděl, že po deseti minutách se silnice dělí. Vedlejší cesta vede do Windjana Gorge. Gibb Road míří do King Leopold Ranges a končí někde v malé osadě u Gibb River. Do Windjany se v tomto ročním období nevydávali žádní místní obyvatelé ani turisté. Byli s Erin velmi neobvyklý pár.

Což znamenalo, že pokud se malý obláček prachu za nimi oddělí a pojede dál po Gibb, mají vyhráno. Jestli je však bude provázet do Windjany, je to na pováženou.

„Cole?“

„Hm?“

„Jak se dostaly diamanty do sopek?“

„Předpokládá se, že diamanty vykrystalizovaly z roztavené horniny v průběhu jejího ochlazování,“ odpověděl Cole. Jeho hlas byl klidný a neprozrazoval ani v nejmenším rozrušení, které v něm vzrůstalo. „Uvnitř sopky je obrovský žár. Diamanty se tam taví jako plátky ledu v horké kávě.“

Cole se odmlčel a sledoval, nedíváli se Erin do postranního zrcátka. Nedívala se tam. Hleděla na něj a její velké zelené oči se mu zdály krásnější než cokoli na světě.

Najednou byli na křižovatce. Gibb River pokračovala přímo a pravá odbočka mířila do Windjana Gorge a k národním parkům Tunnel Creek. Cole odbočil doprava.

„Před nedávnem,“ pokračoval Cole, „se jeden chytrý laborant dokázal podívat dovnitř diamantů a zjistil, co jsou vlastně zač.“

„Myslela jsem, že jsou z uhlíku.“

„To si mysleli všichni. Pak se někdo přesvědčil. Základem je pyrop český granát. Působením radioaktivity se dá změřit jejich stáří. Diamanty, které zkoumal ten dotyčný, pocházely ze žíly staré tři sta třicet miliónů let. Diamanty by měly být stejného stáří jako žíla, v níž se nacházejí. Ale byly o biliony let starší.“

„Ale jak se tam tedy dostaly?“

„To nikdo neví. Můj osobní názor je ten, že někde hluboko pod zemí je diamantová zóna, mnohem hlouběji, než se taví kov. Horniny se tam taví jako vosk na slunci. Je tam tak vysoký tlak a teplota, že při ochlazení planety před čtyřmi biliony lety odtud vyvřelo magma, z něhož se vytvořily diamanty.“

Erin si nevědomky sáhla na váček u pasu.

„Když se Země ochladila pod určitý bod,“ pokračoval Cole,

„podmínky se změnily. Diamanty se už netvořily, ale zůstaly v povrchovém plášti planety.“

„A jak se dostaly do současných nalezišť?“

„Někdy se stane, že v diamantové zóně exploduje silně a rychle jehla magmatu a diamanty nemají čas roztavit se, protože hornina kolem se rychle ochladí. Ale většinou se stane opak. Diamanty se zachovají jen v jedné žíle z dvaceti.“

Erin si představovala, jak asi celý ten fantastický proces před biliony let probíhal.

„To je škoda,“ povzdychla si.

„Že se diamanty většinou zničily?“

„Ne. Že některé zůstaly a staly se předmětem nekalého obchodování.“

Cole se usmál, ale byl to jen strojený úsměv. Vůz v závěsu odbočil taky na silnici do Windjany.

Cole zaklel a jednou rukou začal něco hledat v tašce na zadním sedadle.

„Můžu ti pomoct?“ zeptala se Erin.

„Nazuj si boty a pak budeš chvíli držet volant, než se obuju já.“

Erin se na něho rychle podívala, ale na nic se neptala. Obula se a pak přidržela volant. Rover nevyhnutelně zpomalil.

„Díky.“ Cole opět chytil volant. „Nasaď si brýle a podívej se, jestli je někdo za námi.“

Erin splnila rozkaz. „Za námi jede bílé auto.“

„Sleduje nás už z Derby. Přizpůsobuje rychlost naší. Kolik jich je ve voze?“

„Je moc daleko, nevidím tam.“

Cole sáhl pod sedadlo a vytáhl bubínkovou pistoli a podal ji Erin.

„Už jsi z toho někdy střílela?“

„Ano.“

„Dobře. Buď připravená, ale mysli na naši bezpečnost.“

„Co budeme dělat?“

„Prchat, jak nejlíp to půjde.“

Cole bez dalšího varování šlápl na plyn. Rover pruce vyletěl do dlouhého stoupání. Velkou nohou tlačil Cole pedál plynu k podlaze. Pod koly vozu ubíhal narudlý povrch silnice. Sklon se neustále zvyšoval a rychlost vozu zvolna klesala. Cole sešlápl plyn ještě níž a rychlým pohledem zkontroloval teplotu a tlak. Udržoval těžký vůz na nejhladši části špinavé a rozbité vozovky.

Rover se podruhé vzepjal k vrcholnému výkonu, ale za chvíli se za nimi stejně objevil známý a zlověstný obláček prachu. Cole sešlápl plyn až na podlahu. Silnice přestala stoupat a teď vedla po rovině. Erin před sebou uviděla poprvé útvar, který aspoň trochu připomínal kopec.

Silnice se najednou prudce zúžila. Ve směsici písku a rezavého prachu se objevily vyježděné rýhy. Cesta se vinula mezi nízkými porosty a trávou a střídavě stoupala a klesala, takže Gibb Road ztratili z dohledu.

Erin držela v jedné ruce zbraň a druhou se přidržovala sedadla.

Stejně jako Cole sledovala napjatě přístrojovou desku.

„Jak dlouho to vydrží?“ zeptala sc.

„Už moc dlouho ne. Vsadím se, že ten za námi to ví. Hraje si s námi jako kočka s myší.“

„Co budeme dělat?“

„Co dělá myš? Utíká,“ zašklebil se Colc.

„Co když je to jen náhoda? Třeba nás vůbec nesleduje.“

„Pak si oholím nohy a oblíknu si sukni.“

Rover zaskřípěl na vozovce, protože se přehoupl přes hromadu kamení. Erin se teď musela držet vší silou. Kvalita silnice se prudce zhoršila. Erin čekala každou chvíli katastrofu, ale Cole ji vždycky v poslední chvíli odvrátil.

Několik kilometrů byl jediným zvukem, který jí zněl v uších, rachot vozu. Erin se stále častěji dívala na ukazatel teploty.

„Cole,“ promluvila nakonec, „přehřeje se to.“

„Já vím. Pokud jsou ve Windjaně nějací turisté, připojíme se k nim. Někoho zabít je jednoduché, ale odstranit mrtvoly už je těžší,

zvlášť když by jedna z nich patřila dceři dobře placeného důstojníka CIA. Con Min si nepřeje svědky.“

Cole se jedním okem díval na tachometr a druhým sledoval krajinu. Bylo zde více stromů než v okolí Derby a byly vyšší, ale netvořily les. Vynořily se velmi nízké kopečky, na vrcholcích skalnaté.

Ale rover by se za nimi neukryl. Stromy porostlou zvlněnou scenérii vystřídala písčitá planina. Najednou se před nimi vynořil vápencový útvar, který vypadal jako z jiného světa. Široký masiv rozdělovala roklina s malou říčkou jménem Lennard River. Ta byla výmluvným svědectvím o síle proudící vody.

„Vidíš vpředu nějaký vůz?“ zeptal se Cole.

„Ne, ale musí tam nějaký být. Je to přece národní park.“

„V srdci divočiny.“

„A co strážci parku?“

„Tohle je západní Austrálie,“ odpověděl Cole. „Turisté se tady pohybují na vlastní nebezpečí.“

Erin si zastínila oči a uviděla ukazatel, který hlásal, že právě vjeli na chráněné území Windjana National Parku. Park byl opuštěný stejně jako území, kterým projeli. Nikde žádný úkryt ani svědek.

Cesta se dělila. Cole si vybral odbočku, která vedla ven z rokle. Pokračovala paralelně podél jižního úbočí vápencového rifu. Voda v něm po staletí hloubila hluboké a velmi úzké kaňony. Rostly tady vysoké stromy, které tvořily na horní části masivu skutečný les. Níže se v průrvách objevovaly gumovníky a typická australská tráva druhu spinifex. Všude byla spousta stop skotu.

Silnice se mírně stáčela, sledujíc nepravidelnosti terénu. Cole prudce zatočil doleva, sjel z cesty a zamířil proti útesu. Vyhýbal se velkým stromům a nechal rovera klouzat a valit se křovinami téměř bez kontroly. Rozeklaná skaliska se nejednou objevila nečekaně blízko. Cole prudce zabrzdil a vypnul motor.

„Vezmi krabici s náboji,“ řekl a vzal jí z ruky pistoli. „A teď utíkej ke skále, doženu tě. Dělej!“

Větřík pomalu odfukoval prach, usazený na přední kapotě auta. Erin utíkala, co nejrychleji mohla, po měkkém písčitém povrchu směrem ke skalisku. Během několika sekund byla zpocená od hlavy k patě. Vtom ji dohonil Cole a vtlačil ji do prolákliny ve skále.

„Snažil jsem se… zahladit… stopy. Zůstaň tam… ať tě není vidět,“ nařídil jí skoro bez dechu.

Erin mu podala náboje a beze slova přikývla.

Cole se otočil a prohlížel si skalnatý útes, který se tyčil nad nimi. Beze slova zasunul pistoli do koženého pouzdra u pasu a začal šplhat nahoru. Opatrně zkoušel rukama i nohama pevnost terénu a stejnoměrným tempem postupoval stále výš. Za třicet sekund byl dost vysoko, aby viděl na cestu. Vtěsnal se do stinného výklenku, připravil si zbraň a čekal.

Po pěti minutách uviděl známý obláček zvířeného prachu, pohybující se po silnici. Colc bez pohybu hleděl na přijíždějící vůz a čekal.

Už rozeznal vozidlo. Byla to japonská verze džípu. Bez zaváhání projel kolem místa, kde rover sjel ze silnice. Cole se podíval na hodinky. Za deset minut bude vědět, jestli mu tah vyšel. V opačném případě bude muset muže vystopovat a zabít pokud on nezabije Colea jako první.

Erin slyšela přijíždějící vůz, ale neviděla ho. Podívala se nahoru proti modré obloze a uviděla Colea, nehnuté stojícího v puklině skály. Pohled na jeho napjaté tělo ji varoval. Skrčila se ve své skrýši a čekala.

Po několika minutách sešplhal Cole k ní. „Projel kolem bez povšimnutí.“

„Díky Bohu.“

„Ještě není vyhráno. Musíme se vrátit na Gibb River Road a pak to střihnout na Great Northern Highway.“

„Proč?!“

„Teď je mezi námi a Abeho farmou. Pokud má dost benzinu, aby tam dojel…“

„A my máme?“

„Ne,“ odpověděl Cole. „Až si uvědomí, že nás ztratil, bude mít dvě možnosti. Buď bude pokračovat až na farmu a tam si na nás počká, nebo si to namíří k Fitzroy Crossing.“

„Co je to Fitzroy Crossing?“

„Jediná benzínka v širokém a dalekém okolí. Jedem.“

Kapitola dvacátá první

Cole s Erin se dostali na Great Northern Highway pozdě odpoledne. Netušili, jeli jejich pronásledovatel před nimi nebo za nimi. Rover se řítil nejvyšší rychlostí. Po neudržované silnici pokryté červeným prachem se jim zdála Great Northern s hladkým povrchem až neskutečně pohodlná. Krajina byla zase rovinatá. Baobaby se prostíraly nad mnohem nižšími gumo vniky jako světlé gobelíny vinoucí se z mělkého, světle zeleného moře. Na dálnici byl hustší provoz než na Gibb Road. Každých dvacet minut potkali nějaký vůz. Většinou to byly osobní vozy nebo malé náklaďáky. Sem tam se objevil dieselový tahač se třemi přívěsy. Když potkali první z nich, projevila Erin svoji nelibost.

„Co je to, proboha?“

„Silniční vlak.“

„Silniční vlak,“ opakovala, aniž by rozuměla.

„Nákladní tahač se třemi přívěsy,“ vysvětlil jí Cole. Zvedl nohu z plynu a zpomalil.

„Jak je to dlouhé?“

„Těžko říct. Některé mají až třicet metrů.“ Erin zmlkla. Tahač se s rachotem přibližoval.

„Vždyť tu není dost místa!“ vykřikla po chvíli.

„Neboj, lásko,“ usmál se Cole. „Vejdeme se.“

Strhl volant doleva a obě levá kola se na okamžik ocitla v blátě vedle cesty. Protijedoucí tahač udělal totéž a s rachotem se přehnal kolem nich.

Začalo se stmívat, a Cole proto rozsvítil dálková světla a světlo pod střešním štítem.

„Vpravo jsou krávy,“ upozornila Erin.

„Pěkně hloupí tvorové,“ zamumlal Cole a rychle přibrzdil. „Hodí se fakt jenom do hamburgerů.“

Pomalu projel kolem dobytka a vyrovnal rychlost. Jel rychle, ale nevypínal světla, protože tmavé shorthornky vycházejí často z buše popásat se kolem silnice. Jak tma houstla, stíny obklopující okraje světel vozu začaly hrát zajímavou hru, která Erin a Colea uvolnila a dala jim zapomenout na přetrvávající vedro.

Před nimi se rozprostřel koberec hvězd, jimž vévodil Jižní kříž.

Ale i všechny ostatní hvězdy byly velmi jasné.

Čas od času musel Cole přibrzdit, ztlumit světla a nechat přejít líné stádečko krav. Kdykoli se nějaké zvíře otočilo proti nim, zasvítily mu oči ve tmě jako reflektory.

„Proč tlumíš světla?“ zeptala se Erin.

„Oslepuje dobytek. Taková oslněná kráva buď ztuhne hrůzou, nebo vyskočí proti světlu, protože zpanikaří. Poděšená kráva může skočit i do vozu.“

Pak se Erin slyšela, jak navzdory tomu, co si slíbila, říká: „Nejsou za námi světla?“

„Ne.“

„Mohl by jet bez zapnutých světel?“

Cole se pousmál. „Doufám v to. Ta jeho malá toyota neváží o moc víc než kráva.“

Ve tmě před nimi se najednou objevila vzdálená světla.

„To je Fitzroy Crossing?“

„Nic jiného to být nemůže.“

Ve Fitzroy Crossing se Great Northern Highway křížila s řekou Fitzroy. Ta zásobovala vodou asi pět set bělochů, nezjištěný počet původních obyvatel a bezpočet krokodýlů.

Cole zastavil u benzinového čerpadla a vypnul motor. „Zůstaň ve voze,“ přikázal Erin. „Pokud tě něco znervózní, zatrub. Zbraň je pod mým sedadlem.“

„Jsem špatný střelec.“

Coleovy bílé zuby zasvítily ve tmě. „To nevadí. Je to dobrá zbraň s pořádnými náboji. Stačí jen namířit a zmáčknout spoušť.“

Erin beze slova sáhla pod sedadlo a položila si pistoli na klín. Cole načerpal benzin do nádrže vozu, pak do dvou kanystrů, doplnil olej a vodu a zkontroloval kabely a dráty. Pak šel zaplatit.

Erin se stále rozhlížela kolem, ale neviděla nikoho jiného než domorodce s prošedivělými vlasy a mozolnatýma nohama a opilce, sedícího u hromady pivních plechovek s nápisem Black Swan. Když Cole vyšel z budky, která byla kombinací baru, prodejny smíšeného zboží a kavárny, nesl několik sendvičů a chlazené nápoje. Na chvíli se zastavil u přiopilého muže, vyměnil s ním několik slov, dal mu chlebíček a vrátil se k Erin.

O chvíli později už byli zase na cestě. Erin tušila, že Cole je rád, že je zase ukryla pod svůj plášť milosrdná tma.

„Třicet kilometrů odtud je odpočívadlo s parkem,“ řekl Cole.

„Můžeme se tam vyspat na piknikových stolech. Doufám, že nás k nim nikdo nepřipíchne. Nebo můžeme pokračovat a jet na farmu.“

„Co je bezpečnější?“

Cole pokrčil rameny. „Malá bílá japonská auta jsou tady běžná. Město je jich plné. Pokud byl náš ptáček dost chytrý a namířil si to přes Tunnel Creek, místo aby se obrátil a honil nás, je teď asi před náma. Předpokládá, že jedeme na Abeho farmu, kde nás čeká pomoc. Ví, že nastražit léčku v noci v buši je velice jednoduché.“

„Vždycky jsem si přála vyspat se jednou na piknikovém stole.“ Cole se zasmál. „Neboj se, miláčku. Mám s sebou spacáky.

Vyhloubíme si v písku pěkná místečka a budeme spát jako batolata.“

Deset minut neviděli žádná světla. Pak se před nimi vynořily reflektory silničního vlaku. Dálková světla jim ostře zářila do obličeje.

Cole automaticky zvedl nohu z plynu a s velkou obezřetností začal kontrolovat terén po levici. Erin se snažila odvrátit hlavu od oslepujícího kužele světel.

Vzdálenost mezi vozy se rychle zmenšovala. Cole zaklel a vypnul dálková světla. Ale protivník nenásledoval jeho příkladu. Blížil se k nim a každým okamžikem je víc oslepoval.

„Bože, to musí být blázen,“ hudroval Cole.

Naštvaně si levačkou zastínil oči. Ve stejném okamžiku strhl volant, aby uvolnil tahači větší část vozovky. Tahač udělal totéž, ale nezpomalil. Řítil se na ně jako splašený.

„Je nezkušený, nebo úplně blbý?“ zeptala se Erin a varovně zablikala předními světly.

Dvě stě metrů před nimi obrovská oslňující světla zhasla.

„Bylo na čase, ty hňupe,“ ulevil si Cole.

Jejich oči si ani nestačily zvyknout na tmu a světla se rozzářila znovu. Jasná záře je uhodila do očí ve chvíli, kdy se obrovský silniční vlak s rachotem řítil přímo na ně. Neměli kam uhnout, nenechával jim na silnici ani kousek místa a paprsky z jeho světel se Coleovi zařezávaly do očí jako ostrý nůž. Oslepený Cole prudce stočil volant doleva a v poslední chvíli sjel ze silnice do divoké savany, poseté

151

termitišti. Ochranný rám na přední části vozu odsekával vršky malých gumovníků a rover se řítil do neznáma.

Po několika stovkách metrů auto prudce narazilo do velkého termitiště a odhozeno stranou zastavilo ve větvích spadlého baobabu.

Během posledních okamžiků divoké jízdy narazil Cole hlavou do postranního okýnka. Na chvíli se mu před očima roztančily hvězdičky. Zatřásl hlavou, ale stále viděl dvojitě. Zatřásl jí znovu, ale nepomohlo to.

Z dálnice sem doléhal skřípot brzd a kvílivý zvuk pneumatik zastavujícího tahače.

„Erin?“ promluvil Cole s obavou. „Jsi v pořádku, zlato?“

„Jsem jenom otřesená,“ odpověděla.

„Vezmi si pistoli a utíkej.“

„Ale…“

„Udělej to!“

Erin s pistolí v ruce otevřela dvířka vozu a zmizela ve tmě. Oběhla však vůz a s námahou otevřela dveře na Coleově straně.

„Řekl jsem…,“ začal Cole.

„Nenechám tě přece tady jako svázanou kozu!“ křičela. „Vylez!“

Cole se skulil ze sedadla, pomalu si uvědomil, kde má nohy, a vysunul je z auta. Erin ho chytila kolem pasu a podepřela ramenem. Pomohla mu vystoupit a pak se oba kulhavě rozběhli do noční tmy.

Po několika minutách se Colemu rozjasnilo v hlavě. V dálce slyšel doznívající rachot bržděného silničního vlaku. Pak se všude rozhostilo naprosté ticho.

Najednou se do buše zařízlo ostré světlo silné baterky a začalo ji křižovat zleva doprava. Pohybovalo se po jejich levici, ale nebylo pochyb, že za chvíli ozáří rovera i je samotné.

Cole se bez varování vrhl na Erin a okamžitě ji srazil k zemi za vysoké termitiště. Zakryl ji svým tělem a modlil se, aby jeho khaki oblečení splynulo s krajinou a maskovalo jejich těla. Teprve pak si uvědomil, co vlastně udělal. Vrhl se na Erin jako kdysi Hans.

Erin s obličejem v prachu bojovala s dechem, ale necítila strach. Byl to Cole, kdo ji přilehl, a ten jí nikdy neublížil. Bojoval za ni, když byla v nebezpečí. Nikdy nezneužil svoji sílu proti ní, nikdy ji nezranil ani neznásilnil. Poskytl jí potěšení, nikoli bolest, divokou radost ze spojení, která probudila k životu pocity, jež v ní Hans skoro zničil.

Cole se dlouze nadechl a velmi tišeji zašeptal do ucha: „Nehýbej se. Neotvírej oči. Lidské oči odrážejí světlo stejně jako zvířecí. Rozumíš?“

„Ano.“

Velmi jemně se dotkl rty její tváře a zašeptal: „Jsi statečná žena. Silná jako tvoje fotografie. Teď musíš být i stejně chytrá. Ať se stane cokoli, zůstaň ležet. Nesnesl bych pomyšlení, že tě někdo omylem zabil. Můžu se na tebe spolehnout?“

„Ano.“

Erin cítila, že Cole z ní pomalu klouzá do trávy. Uvolnil sevření její ruky a vzal si pistoli. Chvíli slyšela šustění šatů o trávu a pak se kolem rozhostilo ticho.

Cole se plazil pryč od Erin, zatímco baterka neustále zkoumala terén. Její paprsky zachytily rovera a vzápětí na něho dopadl kužel jasného světla. Vůz s přední částí zdviženou k nebi připomínal mrtvolu nějakého prehistorického zvířete, zadáveného dravým predátorem. Cole se nedíval do světla a plazil se blíž. Věděl, že silniční vrah přijde zkontrolovat svoje dílo.

Když se světlo baterky přiblížilo ke Coleovi, zavřel oči. Nechtěl se nechat oslnit ani prozradit jejich leskem. Paprsek světla ho přejel, aniž by si ho vrah povšiml. Cole otevřel oči. Po několika minutách uviděl ve svitu měsíce po své levici stín. Mohl to být i klam.

Ale mohl to být muž.

Cole ztuhl a pak velmi pomalu otočil hlavu. Nic se nehnulo, ale Cole si byl jist, že je tu někdo s ním. Muž byl zkušený člověk z buše. Pohyboval se ze stínu do stínu s tichostí a mrštností divokého zvířete. Cole zamrkal, aby zaostřil zrak.

Nepřítel zmizel ve stínu, ale za chvíli se objevil blíž roveru. Byl však příliš daleko na to, aby na něho Cole mohl s jistotou namířit. Noční střílení patřilo mezi nejobtížnější způsob obrany v divočině. Krátká zbraň a otřesená hlava Coleovi příliš nepomohou.

Najednou se silueta muže objevila proti okénku roveru. Cole se tiše a rychle postavil, namířil muži na rameno a vystřelil. Nocí vyšlehl oranžovobílý plamen. Po výstřelu se ozvalo kovové klapnutí nabíjené zbraně. Cole vystřelil ještě jednou, tentokrát kousek doprava. Třetí výstřel vyslal doleva. Když zbraň znovu nabíjel, odplížil se kousek stranou. Věděl, že muž vystřelí na místo, odkud vyšly jeho výstřely.

Zvuk výstřelů se rozlehl nocí jako dunění hromu. Spící ptáci se poplašeně rozkřičeli. Po chvíli se do buše vrátilo ticho. Neozval se ani výkřik bolesti, ani protivníkova střelba.

Cole čekal. Nehýbal se a skoro ani nedýchal. Jen napjatě naslouchal. Zachytil šustot šatů o trávu a tiché našlápnutí. Odplazil se kousek stranou a pak se několikrát překulil a vypálil. Hned se odkutálel jiným směrem a čekal.

Bylo ticho.

Cole si doplnil náboje a začal se tiše plazit směrem k tahači. Náhle si uvědomil to známé ticho ztichlá džungle, plná dusna a vlhkosti, tušící, že na lovu je dravec, zabije nebo bude zabit. Život nebo smrt. Pro Colea nic nového.

Ale tentokrát je to jiné, docela jiné nežli dřív. Měl na starosti víc než svůj vlastní život. Zvedl hlavu a zaposlouchal se směrem, kde nechal Erin. Bylo tam ticho.

Erin ležela bez pohybu a bojovala s touhou zavolat Coleovo jméno. Ještě nedávno stopovala zvířata v divočině, pozorovala vlky, štvoucí losy, ale nikdy ještě neležela v úkrytu a nečekala, zda jejího ochránce někdo zabije. Zoufale si přála, aby měla k obraně něco účinnějšího než svoje sevřené pěsti.

Dveře tahače se otevřely. Vzápětí se rozeřval dieselový motor a silniční vlak se začal pohybovat. Každou sekundou zvyšoval rychlost. Řidič nechal světla zhasnutá, jako by se bál, že přivolá další spršku kulek.

Cole se opatrně přibližoval k roveru. Když byl poblíž místa, kde nechal Erin, zašeptal tiše její jméno.

„Tady jsem,“ odpověděla mu taky šeptem.

O chvilku později byl Cole u ní, vzal ji do náruče a držel ji, dokud se nepřestala třást. Držel ji ještě dlouho po tom, hladil ji a naslouchal. Nesměle se začaly ozývat jemné zvuky hmyzu a drobných živočichů a noční život se začal pomalu vracet do běžných kolejí. Cole poznal, že se tu neskrývá nikdo, kdo by se mohl připlazit k roveru a nečekaně je napadnout.

„Určitě teď budeš chtít jet bez zastávky,“ řekl tiše. „Cítíš se na to?“ Erin přikývla.

„Zůstaň tady a já se podívám kolem. Jestli bude čistý vzduch, zkusím vyjet z toho klestí.“

„Může na nás čekat někde níž u dálnice,“ vyjádřila obavu Erin.

„Ten už míří k Fitzroy Crossing. My tam nepojedeme.“

„Co když byli dva a jeden z nich zůstal a nastražil na nás nějakou léčku?“

„Není tak hloupý.“

Erin byla udýchaná strachy. „Vypadá to, že jsi zklamaný.“

Coleovy zuby se zaleskly v měsíčním světle. „Nic si nepřeju víc, než rozstřílet toho bastarda na cucky.“ Pak zvážněl. „Tentokrát nešli jen po mně. Mohlas to koupit z první ruky, jak se na nás řítil. Tak se mi zdá, že si musíme rychle pomáhat pryč.“

Než Erin stačila cokoli říct, zavřel jí pusu krátkým polibkem.

„Pět minut,“ řekl. „Jestli se do té doby nevrátím a nic neuslyšíš, snaž se dostat auto z těch křovin. Já si tě najdu, než dojedeš na dálnici.“

Erin čekala zhruba pět minut a pak se vydala k vozu. Posadila se za volant a nahodila motor. Řízení bylo navrženo spíš pro muže. Pro silného muže. Erin se celým tělem opřela do řadicí páky a zařadila zpátečku. Rover se divoce vzepjal a Erin rychle přeřadila na jedničku. Auto poskočilo o kousek dopředu a Erin okamžitě zařadila zpátečku. Tentokrát přední kola zabrala a vůz začal couvat.

Kola se však v sypké půdě špatně pohybovala a vyhazovala do výše spoustu kamení a prachu. Erin zařadila nižší rychlost a teprve teď vůz vyjel ze své dočasné pasti. Erin provedla velmi pomalý obrat a se zhasnutými světly se rozjela k dálnici. Ze stínu u postranních dveří se vynořil Cole.

„Budu řídit,“ řekla rychle, když zastavila. „Ty budeš střílet.“

Cole obešel auto a nastoupil. „Budeš řídit až k příjezdovce. Pak to vezmu já.“

„Už nebudeme kempovat na odpočívadle?“

„Dnes v noci ne. Zalezeme někam do buše, dokud se nezbavím toho dvojitého vidění.“

„Bude to na farmě bezpečnější?“

„Bezpečnější?“ Cole se zasmál, ale v jeho smíchu nebylo ani za mák humoru. Otočil se k Erin a podíval se na ni ledovým pohledem. „Ještě ti to nedošlo? Na farmě není bezpečí, je to lovecké území diamantového tygra.“

Kapitola dvacátá druhá

Cole se probudil, když hvězdy začínaly blednout. Vzduch byl vlhký a plný zvuků probouzejícího se života. Erin se zavrtěla a přitulila se k němu, aby se v ranním chladu zahřála v blízkosti jeho velkého těla. Cole se k ní natočil a oběma rukama ji objal.

Bolest hlavy, s níž usínal, se už neozvala. Nevrátila se ani při náhlém zrychlení tepu, které následovalo po přitisknutí k Erininu měkkému tělu. Měl chuť vzbudit ji jako předešlého rána a znovu objevovat nespoutanou sexualitu, která v ní byla tolik let potlačována. Přestože si několikrát zdůvodnil, proč to nesmí udělat, začaly jeho ruce bloudit po jejím těle. Postupně se dostával přes bariéry jejích šatů až k místečku, které hledal. Pomaluji dráždil a byl zvědav, jaké

má asi sny.

Její dech se začal zrychlovat, otevřela oči a uviděla nad sebou tajemnou oblohu plnou hvězd.

„Už si na to začínám zvykat,“ zamumlala ospale a usmála se.

„Můžu přestat.“

„Opravdu?“ Její ruce sklouzly do jeho rozkroku a začaly provádět nově naučené pohyby, které ho tak rozpalovaly. „Kdy?“

„Kdykoli.“

Erin se podívala do bledé záře jeho očí a věděla, že Cole to myslí vážně. Kdyby si to přála, přestal by okamžitě. Ale ona si to nepřála. Napůl ještě spící po něm silně zatoužila.

Jeho ruka se pohnula a Erin ucítila, že je v ní. Jeho prsty znovu a znovu pronikaly do jejího lůna. Přivřela oči a ještě víc zrychlila dech. Rozechvívaly ji nárazy vášně, roztávala v jeho rukou. Podívala se mu do očí a věděla jistě, že tohoto muže miluje.

Cole zasténal a Erin ho přitáhla na sebe. Jejich těla se spojila v horečné touze po splynutí. Cole se pomalu pohyboval proti ní až do chvíle, kdy oba pocítili tu největší rozkoš vyvrcholení. Zakryl její ústa svými a zachytil její výkřik. Pak ji držel, dokud se oběma nezklidnil dech i tlukot srdce. Erin se začala propadat do spánku.

„Ne, to ne,“ řekl. „Je na čase vstávat.“

Erin se od něho s mumláním mátožně odvrátila, což v něm vzbudilo další záchvěv touhy. Ignoroval ho však a rychle se oblékl.

Pak smotal spací pytle a plachtu a uložil je do rovera. Vyšplhal na nejbližší vyvýšeními, aby si zmapoval další postup.

Cesta vedoucí k Abeho farmě byla pod ním vpravo. Sotva znatelně se vinula v nepřehledném porostu buše. Dokáže ji rozeznat jen zasvěcený člověk s výbornou pamětí.

Prašná cesta byla opuštěná.

„Myslím, že ten bastard má dost,“ řekl Cole Erin, která se vyšplhala na pahorek a postavila se vedle něho.

„Díky Bohu.“

Cole se zasmál: „Bůh s tím nemá nic společného.“

„Co tvoje hlava?“

„Ještě je na krku.“

„Počkej.“

Erin mu sáhla špičkami prstů na pravý spánek.

„Boule už je menší,“ řekla po chvíli.

Pohladil ji po tváři. „Pojďme, než začnu zase bláznit.“ V jeho hlase zazněl rozhodný tón. Pak dodal jemně: „Ženská, ty máš špatný vliv na moje sebeovládání.“

Erin ho následovala dolů. Někde v dálce se ozvalo jakési zvíře.

„Co je to?“ zeptala se.

„To kráva mluví s měsícem.“

Tmou se rozezněl další naléhavý skřek.

„Měsíc odpovídá?“ zeptala se Erin. Cole se usmál. „Rychle se učíš.“

Tiše otevřeli dveře rovera a usadili se. Cole nastartoval a rozjel se k místu, kde včera večer zastavil tahač. Kolem byla slehlá tráva a polámané křoviny. Kolem byly stopy pneumatik dalších vozů, které ještě nestačil zahladit vítr.

„Je tady provoz,“ poznamenala Erin.

„Máš dobré oči.“

„Nervózní po včerejšku.“

„Zatím jsem si nevšiml ničeho znepokojivého,“ řekl Cole. „Až na stopy pneumatik na cestě vedoucí k Abeho farmě.“

„Je to cesta dlouhá šedesát kilometrů.“

„Ty stopy patří vozu s menšími koly, než má rover. Může to být jeden z Abeho starých džípů. Měl tři.“

„Ty myslíš, že na farmě teď nikdo není?“

„Budou tam lidi z Black Wings. Měli by tam být, jinak se nám nepodaří do období dešťů nic zjistit. Měla by tam být taky Sarah a možná některé z jejích dětí nebo vnoučat.“

„Kdo je Sarah?“

Cole se podivně usmál: „Nikdo neví, co je zač. Když Abe s bratrem přišli do Austrálie, byla ještě dítě. Patřila k nějakému kmeni, který vyhubila nemoc nebo nějaká domorodá bitva. Zůstala s Abem.“

Rover se s řevem valil přes překážky. Erin se přidržovala stropu kabiny a Cole musel přehodit na nižší rychlostní stupeň. Zpola zarostlá a neudržovaná cesta byla pokryta jako beton tvrdými zbytky vysušeného bahna.

„Myslíš, že Sarah ví o tom dole?“ zeptala se Erin.

„Pochybuju. A jestli ano, nestará se o něj. Diamanty jsou vášeň módy. Domorodci se nestarají o moderní věci.“

„Opravdu se tady změnil život s příchodem Angličanů?“

„Angličani tu nebyli moc dlouho. První Australané přivedli dobytek do Kimberley u Queenslandu asi před sto lety. Cesta jim trvala dva roky. Na jejím začátku měli deset tisíc kusů a během cesty ztratili víc než polovinu. Nikdo už neměl chuť dát se do toho podruhé.“

Rover sklouzl po něčem vlhkém.

„Průsak,“ řekl Cole.

„Voda?“

„Asi jo, uvidíme.“

„To bude první pramen čisté vody, který uvidím v Austrálii.“

Cole strhl volant, protože před vozem se mihlo zvláštní zvíře velikosti psa.

„Co to bylo?“ zeptala se Erin.

„Wallaby, druh malého klokana.“

Erin zírala do tmy, ale nic neviděla. Vzdychla a opřela se. „Mluvil Abe někdy o svém bratrovi?“

„Se mnou ne. Podle řečí se prý po odchodu tvého otce s Bridget McQeenovou naturalizoval. Naučil se jazyk, přizpůsobil se polodivokému životu a stal se pro domorodce jakýmsi bohem. Sedával u jejich ohňů a oni mu přiváděli mladé ženy na jednu noc a hostili ho nejlepším masem krokodýlů.“

Chvíli bylo ticho. Pakrover zase do něčeho narazil a poskočil.

„Měl jsi Abeho rád?“

„Obdivoval jsem jeho houževnatost a jeho znalosti o této zemi. Ale jestli jsem ho měl rád?“ Cole pokrčil rameny. „Nikdo ho neměl rád, ani lidé, kteří ho znali nejlíp domorodci. Bohy nemá nikdo rád, jen se s nimi snaží žít v co největší shodě. Byl posedlý sexem, ale přitom silně nenáviděl ženy.“

„Tak proč mi odkázal farmu? Mohl ji odkázat tátovi nebo Philovi.“

Cole na ni vrhl postranní pohled. „Možná že jeho nenávist nebyla tak silná.“

„Co tím myslíš?“

Cole začal citovat Abeho verše: „Půjdu sám dolů, tam kde pluje černá labuť, kde jsou kosti mrtvého moře. Kamenná žena mi dá naději, tajemství černější než smrt, a pravda je mrtvá, nepromluví. Ale já budu mluvit s tebou. Poslyš mne, dítě smutku. Budeš proklínat den jako já proklínám svoji královnu.“

Slova pronášená hlubokým mužským hlasem v tichu australské noci na ni zapůsobila úplně jinak, než když je sama rychle přeletěla pohledem v hotelovém pokoji v Los Angeles.

„Co mu ženy udělaly?“ zeptala se.

Coleova ústa se roztáhla do úsměvu. „Pravděpodobně to, co obvykle dělají.“

„Což je?“

„Zatočily s ním.“

„Podle toho, co jsi o něm říkal, byl rád, když s ním točily.“

„Je rozdíl mezi tím, když s někým zatočíš ty a když někdo zatočí s tebou.“

„Já vím,“ řekla Erin rychle.

Cole si vzpomněl na Hanse. „Promiň, miláčku. Zapomněl jsem.“ Hořce se usmál. „Škoda že Hans nepotkal Wingovu sestru. Hodili by se k sobě. Ale spravedlnost je slepá a štěstí nepředvídatelné.“

Po chvíli se Cole vrátil na bezpečnější půdu.

„Nevím, co bylo příčinou Abeho zášti vůči ženám. Nikdy o tom nemluvil. Zdá se mi, že to byl problém dvou bratrů zamilovaných do jedné ženy.“

„Mé babičky?“

Cole přikývl. „Když Bridget odešla, jeden z jeho bílých sousedů se ho zeptal, proč odešel Nate Windsor do Ameriky. Abe ho zbil bičem na dobytek. Kdyby nebyl tak opilý, byl by ho určitě zabil. Stejně se choval pokaždé, když se někdo zmínil o jeho bratrovi. Abeho vždycky popadl vražedný vztek. Časem lidé raději přestali o Natovi mluvit a Abemu začali říkat Bláznivý Abe.“

Auto teď začalo šplhat do kopce. Klouzalo, třáslo se a drncalo, ale škrábalo se výš a výš. Když dojeli na vrchol, Cole zastavil a vypnul motor. Pod nimi na větrem umetené planině blikala světla.

„Co je to?“ zeptala se Erin.

„Farma.“

„Je tam nějak živo na tuhle hodinu.“

„Během jara se musí dělat před rozedněním. Pak už je strašně horko.“

Cole si vyndal krabici s náboji a dvanáct si jich strčil do kapsy.

„Musím se připravit na všechno. Pokud bude čistý vzduch, dvakrát zablikám. Dej mi hodinu. Jestli do té doby neuvidíš můj signál, jeď zpátky do Fitzroy Crossing, zavolej otci a jeď na policii. Tam na něho počkej.“

„A co ty?“

„To je můj problém. Ty musíš zůstat naživu. Ať se stane cokoli, nechoď za mnou! Až odtud odejdu, budu střílet na všechno, co se hne.“

„Cole…,“ začala Erin.

„Slib mi, že zůstaneš tady,“ přerušil ji naléhavě Cole. „Mohli by

mě zabít, protože bych se bál, že vystřelím na tebe.“

„Slib mi to,“ šeptal.

Zachvěla se a políbila ho. „Ano.“

Byl to jen vzdech, ale Cole rozuměl. Otevřel dvířka roveru a vyskočil do tmy.

Tiše scházel po svahu a dovedně se kryl ve stínu stromů. Za dvacet minut byl dole. Když se přiblížil na deset metrů k domu, skrčil se za menší křovisko a čekal.

Nic se nepohnulo. Dokonce i vítr se utišil. Za domem se ozývalo hučení velkého generátoru. Na střeše trůnila mísa satelitu, připravená přijímat neviditelné zprávy.

Cole v desetimetrové vzdálenosti obešel dům. Vzadu byly zaparkovány tři nové jednotunové pickupy. Ve tmě se nic nepohnulo, jen dým z cigarety strážce se vinul k nebi a prozrazoval jeho úkryt. Cole ho potichu obešel a zamířil k oknu do kuchyně. Najednou se otevřely zadní dveře ani ne metr od něho.

Colea trochu oslepilo světlo linoucí se z místnosti. Byl moc blízko na to, aby se mohl ukrýt. Nezbývalo než zaútočit. Neslyšně se přiblížil k člověku, který vyšel, a když se dveře zavřely, zaklínil mu paži kolem hrdla.

„Nehýbej se a nekřič,“ řekl tiše.

Už když promluvil, zachytily jeho smysly vůni exotického parfému, dráždivou a známou stejně jako křehké tělo, které svíral v objetí.

„Nazdar, Lai,“ řekl tiše. „Dlouho jsem tě neviděl. Ale ne zas tak moc dlouho.“

Kapitola dvacátá třetí

Po hodinách strávených na dálnici Great Northern Highway dojel Jason Street konečně do své satelitní kanceláře v Kununurra. Když vystoupil z vozu a kráčel ke kanceláři, nikdo se nedivil, že je celý rozedraný a špinavý. Vypadal, jako by se celou cestu sem plazil savanou a prolézal houštím. Nikdo se nedivil mokvající narudlé skvrně na jeho pravé paži. Nikdo se nad jeho vzhledem nepozastavil z toho důvodu, že všichni šli do postele chvíli po západu slunce. Jedinou výjimkou byly pivnice a domorodá čtvrť na okraji města, kde se původní obyvatelé shromáždili kolem obrovského ohně a zpíjeli se do němoty.

Streetova kancelář byla zatuchlá a dusná. Street pustil ventilátor a usedl k počítači. Vyťukal kód, zapálil si cigaretu a začal se probírat zprávami, které se mu v době jeho nepřítomnosti nahromadily na stole. Byly tady většinou stížnosti jeden ze zaměstnanců byl v dole opilý, klient si stěžoval na zvýšení poplatku a důlní konsorcium žádalo jeho vyjádření k problému poklesu zisku.

Má zatelefonovat van Luikovi.

Street vypustil proužek dýmu, zakašlal a podíval se na hodinky. Van Luik asi sedí ve své antverpské pracovně. Street zvedl sluchátko a vyťukal číslo.

„Brej den, příteli,“ oslovil ho žoviálně Street svojí ležérní australskou intonací.

„Hotovo?“

„Až mě příště pošleš na lov, nezapomeň mi říct, že jdu po opravdovém tygrovi.“

„Dal jsem ti někdy snadný úkol?“

„Rebelové v džungli a překupníci šmuků jsou jedna věc a tenhle Blackburn druhá. Na obyčejnýho hledače diamantů je moc dobrej. Seš si jistej, že to není agent CIA?“

„Ano. Ale možná má s CIA nějakou úmluvu.“

Street zadržel zívnutí a poškrábal se ve vlasech, odkud mu stékaly pramínky potu. „Dobrá, teď už je asi na Abeho farmě.“

„Pan Blackburn má velké štěstí.“

„Štěstí?“ vyštěkl naštvaně Street. „Spíš se mi zdá, že je to pěkně chytrej bastard. Falešnej pas, řidičák, bydliště.“

„Co se stalo?“

„Skoro nic, to je to. Na roveru našel všechny chyby a spravil to.

Objevil dokonce i tu fintu s brzdama.“

„Pokračuj.“

„Jel jsem za nima. Blackburn mě zpozoroval na odbočce. Mířil do Windjany. Můj vůz měl vyšší rychlost. Chtěl jsem je chytit v parku. Mohlo to vypadat, jako že auto vypovědělo a dva nezkušení turisti zahynuli na cestě pustinou jako Bláznivej Abe. Ale neboj se. Buš vždycky zabíjela lidi a dělá to doposud.“

Van Luikovi se zrychlil dech při představě, co bude následovat po Erinině smrti, ať bude vypadat jakkoli nevinně. Přestože se mu po zádech řinul pot, obdivoval Streetův plán.

„Co se stalo potom?“

„Blackburn se schoval někde ve Windjaně. Pak se vrátil zpátky ke Gibb a jel dál až k vedlejší silnici, která se napojuje na Great Northern. Když jsem byl jistej, že jsem ho ztratil, jel jsem na Fitzroy Crossing, kde se musel zastavit pro benzin. Tam jsem uviděl parkovat silniční vlak. Sedl jsem do něj a hledal ve tmě jeho světla. Už jsem myslel, že ho mám, ale je hodně rychlej. Zajeli do buše, vystoupili a schovali se mezi termitiště.“

Street se odmlčel a zamáčkl cigaretu. Van Luik čekal.

„Chvilku mi trvalo, než jsem tu potvoru ubrzdil. Pak jsem se plížil k roveru. Na Blackburna se musí obezřetně. Je velice dobrej. Měl zbraň. Málem mě zabil.“

„Poznal by tě?“

„Určitě ne. Byla tma a nebyl jsem moc blízko. Jinak by už bylo po mně.“

„A co ta holka?“

„Neviděl jsem ji.“

„Než se pokusil ustřelit mi hlavu, nahlídl jsem do rovera. Ale nebyla tam. Asi ji schoval někde v buši.“

„Nebude tě někdo spojovat s tím ukradeným tahačem?“

Street se krátce zasmál. „Ti blbci, co s tím jezdí, nepoznají vlastní mámu.“

„Vysvětli.“

„Australská vláda platí domorocům za to, že se narodili, a ti tuhle almužnu propíjejí v nejbližší krčmě. Neviděl mě nikdo bílej nebo střízlivěj.“

„Kde jsi teď?“

„Kununurra. Pojedu na Abeho farmu hned, jak mě zavolají schválit nájem dolů. Asi zítra nebo pozítří.“

Van Luik chvíli přemýšlel a pak řekl opatrně: „Vaše vláda bude proti tvému oficiálnímu schválení nájmu Sleeping Dogs navzdory faktu, že máme smlouvu Abelarda Windsora s Con Min na dalších deset let.“

„Ale hovno!“ vyjel Street. „Nechala si už ověřit závěť?“

„Udělal to Matthew Windsor. On si dohlídne na to, aby se věci urychlily.“

Street si zapálil a řekl: „Nemůžeme čekat, až dostanu zelenou na schválení nájmu. Blackburnův partner má k dispozici vynikající geotechniku, která mě dost znervózňuje.“

„Jednáme o schválení s Američany,“ řekl nakonec van Luik.

„Rozhodují se. Myslím, že povolení ti přijde co nevidět.“

„To je lepší, kámo. Najal jsem nějaký domorodce z farmy, aby hlídali pozemky, ale můžou se na to kdykoli vykašlat.“

„Zaplať jim víc.“

Street vydal netrpělivé zavytí, protože nevěděl, jak má člověku ze západní civilizace vysvětlit náturu domorodého obyvatelstva.

„Prachy je nezajímají. Pokud si myslí, že já jsem Abeho stín, poslouchají mě. Ale když na ně přitlačím, utečou.“

Van Luik nabral dech a velmi opatrně formuloval slova: „Jestli Erin Windsorová ten důl najde, jsi mrtvý muž. Mazel und broche.“

Spojení se přerušilo. Street se podíval na sluchátko a zavrčel: „Ale co když ho najdu já, ty stupidní sodomito?“

Zasmál se, ale hned se zkroutil bolestí, protože se ozvala rána v rameni.

„Kašlu na tvoje německý zaklínadla, starouši. Užij si svejch muk a zdechni.“

Kapitola dvacátá čtvrtá

Erin se probudila úplně popletená. V první chvíli si nemohla uvědomit, kde je. Dusno a podivný pach v pokoji jí však všechno připomněly. Byla na Windsorově farmě a spala ve staré strýcově posteli. Nebo spíš na tom, co z ní zbylo. Cole ji rozebral, matrace vyházel a nechal jen spodní pryčnu. Na tu jí položil spací pytel. Svůj si rozložil vedle ní. Postel natočil tak, aby svým mohutným tělem blokoval dveře.

Erin ležela bez pohybu a připomněla si Coleovo viditelné rozrušení, když jí představoval čínskou dívku Lai. Její černé oči Colea neustále sledovaly. Dalších šest Číňanů jí Cole nepředstavil. Nerozuměli anglicky, a pokud přece, nechávali si to pro sebe.

Lai mluvila anglicky. Erin tušila, že Colea dobře zná.

Neklidně se zavrtěla. Byla sice unavená, ale nemohla už usnout. Coleův spací pytel zel prázdnotou a dveře byly zavřené. Erin se podívala ke dveřím. Ráda by věděla, nešelli Cole za Lai, dívkou s hladovýma očima a křehkým tělem. Myšlenka na Colea o samotě s čínskou kráskou v ní probudila silnou žárlivost, kterou nemohla snést.

„Erin? Helikoptéra je připravená,“ ozval se Coleův hlas z úplně jiné strany.

Rychle se posadila a vykřikla. Cole rozrazil dveře a zamračeně se rozhlížel po neútulně zařízeném pokoji.

„Co se děje?“ zeptal se. Erin vypadala dobře i přes to, že měla na sobě vytahané tričko a pomačkané šortky.

„Nic. Jsem jen trochu rozlámaná z toho spaní na tvrdém.“ Cole se uklidnil. „Princezna na hrášku, co?“

„Spíš na kulečníkové kouli.“

Pomohl jí na nohy, pak ji k sobě přivinul a náruživě ji políbil. Erin rázem zapomněla na všechny bolesti.

Za dveřmi se ozval nějaký zvuk. Ačkoli Cole stál zády ke dveřím, nemusel se otáčet, aby poznal, kde je původcem hluku. Věděl, že Lai ho následovala z kuchyně až sem.

„Co je, Lai?“ zeptal se bez hnutí.

Erin široce rozevřela oči údivem nad Coleovou proměnou. Byla šokující. Jeho citlivost a něžnost byly ty tam. Místo nich se v něm vzedmuly divoké emoce. Mohla to být zlost se vztekem, ale také

nezkrotná touha. Když se snažila vymanit se z jeho objetí, zadržel ji pohledem i rukama.

„Volal Chen Wing,“ řekla Lai. „Chtěl by s tebou mluvit.“

Lain hlas byl příjemný, tichý a koncentrovaný, ale její černé oči hladově pozorovaly Coleovo tělo. Na chvíli se zadívala na Erin, jako by jí brala míru na rubáš. Pak sklopila oči a čekala s trpělivou poslušností, která je pro čínské ženy tak typická.

Erin naskočila husí kůže. Už nebylo pochyb Cole a Lai se znají. Intimně.

„Řekni mu, že si to hned vezmu,“ ozval se Cole.

Lai se otočila a vyšla z pokoje, klapajíc vysokými podpatky po dřevěné podlaze. Její poslušnost mohla být projevem tradiční čínské výchovy, ale její šaty představovaly elegantní syntézu kultury Západu a Orientu. Měla na sobě černé hedvábné kalhoty, nikoli však pytlovitého střihu. Seděly jí s perfektní dokonalostí, jakou vynikají jen oděvy šité na míru. Blůzu z černého hedvábi měla vypočítavě rozepnutou, aby odhalovala zlatavou pleť poprsí. Lesklé černé vlasy jí jako jemný závoj spadaly až na ramena.

Oko vycvičené fotografováním Erin prozradilo, že ještě nikdy neviděla tak atraktivní ženu.

„Je krásná,“ řekla.

„Ano.“

Slova, stejně jako Coleův výraz, byla neutrální. Erin se nemohla dopátrat pocitů, které skrýval pod povrchem.

„Jak dlouho se znáte?“ zeptala se rychle Erin.

„Dost dlouho.“

„Na co?“

„Musím mluvit s Wingem. Mohla bys mi donést kafe? Bude to asi delší rozhovor.“ Cole se zastavil mezi dveřmi a otočil se. „V každém případě se od této chvíle ode mě nevzdaluj na déle než tri minuty. Musíš být pořád na dosah. Rozumíš?“

Erin vyhrkla: „Ty nevěříš Lai a těm mužům?“

„Nevěřím nikomu. Proto ještě žiju. Buď mi pořád nablízku. Pořád.

Jestli tě budu muset hledat, budu připravený zabíjet.“

Cole odešel do komunikačního místnosti převzít hovor. Byly tam počítače a všechny další potřebné přístroje, zajišťující spolupráci s Wingem.

166

Cole vzal sluchátko. „Sakra dobrá práce, Wingu, je to perfektní.“

„Díky. Snažil jsem se dohnat zpoždění perfektní technikou a bleskurychlou instalací. Lai slíbila, že kluky pěkně prožene. Všechno šlape?“

„Nový generátor, vysílače, přijímače, modemy, počítače, fax a odborníci na výpočetní techniku, jaké jsem ještě nikdy neměl k ruce. Musíš mít celou armádu fachmanů.“

„Najal jsem pár pilotů, kteří byli ochotni přepravit techniku i lidi. Máš tam k dispozici helikoptéru, takže při jakékoli pochybnosti nebo podezření ji můžeš použít.“

„Proč jsi začal beze mě?“ zeptal se suše Cole.

„Zjistili jsme, že nad Abeho farmou létala nějaká helikoptéra.

Musel jsem být první.“

„Kdo to byl?“

„Ještě na tom pracujeme. Helikoptéru najali od International Mining Security Advisors Ltd. Společnost vlastní nějaký Australan Jason Street. Dělají průzkumy pro různé důlní společnosti, zajišťují bezpečnost při důlních pracích a poskytují poradenství. Jsou dobří. Nemůžeme ale zjistit, kdo si je najal. Technici mají prostě zadání a řídí se jím.“

„Vlastní IMSA nějaké doly v Austrálii, nebo má nějaké zájmy v otevřených dolech?“

„Ne.“

„Dělali hodně věcí pro diamantový kartel?“

„Něco jo, asi dvanáct procent z celého objemu prací. Zajímavé je, že pan Street byl kdysi v ASIO.“

„Kdysi?“ zeptal se ironicky Cole. „Kdo jim jednou přísahal, ten je nezradí.“

„Téhle možnosti se obáváme. V každém případě pochybuju, že Street by nás mohl dlouhodobě ohrozit. Australská vláda spolupracuje v tomto případě s Black Wing.“

„Běž po IMSA a po Streetovi,“ řekl Cole.

„Jasně,“ Wing se nadechl. „Lai říkala, že jsi raněný.“

Cole se podíval na Lai. Pozorovala ho, jako by byl nejkrásnější muž na světě. Kdysi jejímu pohledu věřil. Teď už věděl, že je součástí její sexuální hry a je stejně pečlivě vypočítaný jako její perfektně padnoucí oblečení.

„V Darwinu mi kulka provrtala stehno,“ oznámil mu Cole.

„Ach ták, v Darwinu,“ povzdechl si Wing. „Strýček Li byl potěšen. Místní policie je zmatená.“

„Dobře.“

„Lai se zmínila o jiné nehodě…,“ zkusil to Wing.

„Silniční vlak se pokusil rozmáznout nás u Fitzroy po silnici.“

„Stalo se něco ehm, co by bylo třeba vysvětlit místní policii?“

„Ne. Ten bastard mi utekl.“

„Aha.“ Wing zaváhal. „Zjistil jsem detaily o Abeho smrti, jak jsi chtěl. Všechno se zdá dost nepochopitelné. Vydal se do buše s plechovkou v jedné a s lopatou v druhé ruce a od té doby ho už nikdo neviděl živého.“

„Možná zkolaboval po vlivem horka,“ uvažoval nahlas Cole. „Jak já nenávidím tohle období.“ Setřel si z čela pot. „Ještě něco?“

„Ne.“

„Kdo ho našel?“

Bylo slyšet šustění papíru. „Lidi z farmy ho nějakou dobu nepostrádali, protože podobné výpadky míval pokaždé, když se opil. Nakonec se to nezdálo nějaké Sáře, domorodé ženě. Zavolala Jasona Streeta. Než se vrátil na farmu, bylo už pozdě.“

„Vrátil? On tam žije?“

„Často s panem Windsorem popíjel. Jestli mám věřit klepům, měli stejné chutě. Pan Street má taky rád domorodé ženy. Je taky dobrý bojovník. Byl to Street, kdo našel na farmě naše lidi. Zabil je a sám nebyl zraněn.“

Cole zvedl obočí. „Dva lidi? To je hajzl. Co si o tom myslí australská policie?“

„Nic. Pan Street je chytil při vloupání, napadli ho a on je zabil.

Vždyť to byli jen Číňané, že jo.“

Cole poslouchal a rozuměl skrytému vzteku ve Wingově hlase. Mnozí Australané pohrdali barevnými lidmi. Zvlášť tvrdě diskriminovali Číňany.

„Co pitva?“

„Pokud proběhla, byly její výsledky utajeny. Bylo vydáno prohlášení, v němž za příčinu smrti označili přehřátí. Vzhledem k počasí je to možné.“

„Nelíbí se mi, že Streetovo jméno se objevuje tak často.“

„Taky jsem si všiml. Ale v Kimberley je tak málo lidí, a navíc se s Abem přátelil. Pan Street dokonce sjednával smlouvu mezi Sleeping Dog a oddělením prodeje Con Min.

Nepochybně to bude muž, kterého australská vláda pověří oceněním Windsorova majetku.“

„Streeta musíme vyšachovat,“ řekl Cole klidně.

„Snažíme se o to. Naneštěstí s námi australská vláda nechce v tomto směru spolupracovat. Vypadá to, že někdo z kartelu lobuje.“

„Víš určitě, že Street nepatří k Con Min?“

„Nenašli jsme o tom žádný přesvědčivý důkaz, a to jsme se poctivě snažili. Myslím, že Streetova přitažlivost pro různé zástupce karteluje v tom, že to není náš muž.“

„Kterýkoli náš potenciální konkurent je jejich potenciálním

přítelem?“

„Přesně tak.“

„Předpokládám, že to zaznamenáváš,“ řekl Cole.

„Jako vždy.“

„Co Erininy fotografické přístroje?“

„Všechno už máš na farmě. Stopli jsme je prostřednictvím newyorské dodavatelské služby na cestě do Londýna a privátní kurýr je dopravil, když jste spali.“ Wing se zachechtal. „Lidi z ASIO museli být překvapení, když to na darwinské celnici kontrolovali.“

Cole zachrčel.

„Asi očekávali, že objeví nějaké tajné přístroje,“ pokračoval Wing. „Místo toho tam byly samé čočky, filmy, objektivy. Představ si jejich zklamání…“

„Jak vysvětlíš veškerou elektroniku, cos sem navezl?“

„Ta ještě oficiálně nebyla instalována. Pobočka Black Wing v Darwinu se bude rozšiřovat. Prostě jsme si všechno objednali a nechali zaslat v předstihu. Zatím je to uskladněno.“

Cole se usmál. Dobré vysvětlení. „Ještě jedna věc.“

„Ano?“ Wing nastražil uši, protože si povšiml změny v Coleově hlase.

„Lai odjede při nejbližší příležitosti.“

„Strýček Li bude moc nešťastný.“

„Na to kašlu.“

„Lai je specialistka na komunikační techniku a programování se zaměřením na geologický průzkum. Je nenahraditelná.“

„Ne pro mě.“

„Mluvíš jako muž emocionálně závislý na určité osobě. Nebo dokonce ještě zamilovaný?“

Cole si vztekle uvědomoval, že Wing má štěstí, že je až na konci velmi dlouhého komunikačního řetězu. Mít ho na dosah, asi by ho rozsekal na kousky a doručil je vychytralému strýčkovi Li.

„Jestli budu mít Lai po nosem, nebudu moct udělat to, co po mně strýček Li chce,“ vysvětlil Cole. „Chenova rodina nebude sahat na můj podíl. Řekni strýčkovi, že jsem zklamán nedostatkem jeho inteligence.“

„Není třeba ho rozčilovat. Neměl žádné postranní úmysly. Poslal tam Lai proto, aby ti pomohla, jak nejlépe dovede.“

Cole se chladně zasmál. Vzpomněl si na horké noci v objetí zlatavých paží vzdychající Lai.

„Poslyš, Wingu. Tvoji muži a tvoje vzdělaná sestra by se měli lépe starat o majetek Erin Windsorové, protože s tím souvisí přežití vašeho klanu. Řekni strýčkovi Li, aby v mých materiálech četl mezi řádky. Rozumíš mi?“

„Mrzí mě, že nám tak málo důvěřuješ.“

„Vsadím se, že vy jste na tom stejně. To, že jste použili Lai jako návnadu, byla chyba. Nashle, Wingu. Nebudu ti podávat zprávy o svém postupu. Věřím, že tvůj malý špicl se o to postará.“

Cole přerušil spojení a otočil se k ženě, která stála tiše za ním. Jeho obličej neprozrazoval nic z hnutí v jeho mysli. Rád by věděl, jestli Lai vždycky všechno vypočítala na efekt. Pamatoval si ji jinou, plnou nespoutané vášně, která se mu zdála tak nefalšovaná jako její krása.

Cole si smutně uvědomil, jak byl kdysi mladý a ona stará. Bez varování vymrštil ruku a chytil ji téměř něžně za hrdlo. Stála bez hnutí, ale pod palcem cítil její zrychlený pulz.

„Vím, že jsi slyšela všechno,“ řekl Cole.

„Ano,“ přitakala tiše.

„Budeš informovat svoje lidi.“

„Ano.“

Jeho šedé oči si měřily štíhlou a perfektně stavěnou ženu stojící před ním. Přál si ji jednou takhle držet. Wing to musí vědět. Určitě i strýček Li. Takže Chenova rodina splnila jeho přání. Pokud důl najde, bude si Cole moci s Lai dělat, co bude chtít. Může ji potrestat, znásilnit nebo i zabít.

Lai znala jeho fyzickou sílu a schopnost zabíjet. Ale v jejích očích nebyl strach. Dívala se na něho jako hladový na kus masa. Toužila po něm.

Cole přitlačil palec na Laino hrdlo. V tom pohybu mohla být touha, ale také hrozba. „Poslušná čínská dceruška.“

Sklopila černé řasy.

„Děkuji,“ řekla chraptivě a pomalu pohnula bradou v jeho sevření. Zvedla ruku a ukazováčkem mu přejela po tváři. „Kdysi nám to spolu šlo, Cole. Často jsem na tebe myslela.“

Vtom vešla Erin se dvěma šálky kávy. Uviděla Lai, jak hladí Colea s jeho rukou na svém hrdle. Šokovaná Erin ztuhla.

„Je vidět, že máte plné ruce práce,“ řekla po chvíli. „Nechám vám kávu v kuchyni.“

„Zůstaň.“

Coleův příkaz zazněl jako prásknutí bičem. Erin automaticky poslechla. To ji však rozzlobilo.

„Je tu nějaký pes?“ zeptala se sevřeným hlasem. Cole se otočil a podíval se na Erin. „Pes?“

„Sedni. Zůstaň. Volno. Tak se volá na psa.“

Krákoravě se zasmál, pustil Lai a vzal si od Erin šálek kávy. „Tak jsem to nemyslel, miláčku.“

„Opravdu?“

Jejich rozhovor přerušil zvuk přistávající helikoptéry.

„Řekni jim, že hned přijdem,“ řekl Cole k Lai. Ta se otočila a zmizela. Na Erin se ani nepodívala.

Cole odhadoval hloubku Erinina vzteku. Teď s ním nemohl nic dělat. Rozčilovala ho Erinina nedůvěra. Dopil kávu a zeptal se: „Jsi hotová? Možná, že než se vrátíme, připraví nám Wingova armáda sprchový kout a pračku.“

Coleův lehký tón Erin rozzuřil. Věděla, že se chce vyhnout konverzační přestřelce, ale věděla, že když projeví svoji žárlivost, bude si připadat hloupě.

„Nejlepší je nechat si šaty při sprchování na sobě,“ řekla a snažila se, aby její hlas zněl nevzrušeně. To se jí však moc nedařilo. „Dělala jsem to tak na Aljašce celou dobu.“

„Prát oblečení na sobě? To je legrační.“

Erin cítila čím dál větší zlost. „To je hra pro jednoho,“ řekla třesoucím se hlasem. „Jako pasiáns.“

„To už nezní tak legračně.“

„Nedělej si starosti. Nejsem jediná žena tady, která by potřebovala vyprat šaty.“

„Jsi ale jediná, jejíž šaty bych pral.“

Erin už nemohla popadnout dech. „Můj Bože, Cole, vím, že je hloupé mluvit o lásce, ale i hloupost má svoje hranice. Nejsem slepá! Kdybych přišla o pár minut později, visela by na tobě jako liána.“

„Ale já bych nevisel na ní.“

„Blbost,“ vyjela zlostně Erin.

Slunce ozařovalo Erininy vlasy a z očí jí učinilo zářivě zelené diamanty. Oproti Lai si Erin nebyla vědoma své zářivé krásy. Cole ji však vnímal. Musel se odvrátit, aby na ni nesáhl, protože kdyby to udělal, odmítla by ho. Cole nedůvěřoval svému temperamentu, zvlášť v tomhle obobí australského roku.

„Nechtěl bych, aby se strýček Li dozvěděl, že Lai stojí mezi námi.“

„Na to jsi měl myslet dřív. Když jsi stál před Lai, tak jsi měl asi v hlavě prázdno.“

Cole vydal přiškrcený zvuk. Už dlouho neztratil nervy, ale teď se ten okamžik blížil. Bolela ho hlava a prostřelená noha, byl nevyspaný a hlavně teplota a vlhkost vzduchu byly příliš vysoké. A Erin se na něho dívá jako na cizince, jako by ani nebyla pravda, že spolu prožili chvíle lásky.

„Podívej…,“ začal pomalu.

„Viděla jsem,“ přerušila ho. „A nelíbilo se mi to tak jako tobě.“ Pak už to nevydržela a zeptala se: „Kdo je to?“

„Je to Wingův specialista na programování a komunikační techniku,“ procedil Cole skrz sevřené zuby.

„Ty víš, co myslím. Jaký máte k sobě vztah?“

Cole s bouchnutím postavil hrnek na stůl. Vyletěl ze židle a skočil

před Erin. Byl tak blízko, že musela zaklonit hlavu, aby mu viděla do

očí. Nepůsobil nikterak uklidňujícím dojmem, ale Erin neustoupila ani o centimetr.

„Pro mě,“ promluvil Cole zastřeným hlasem, „je Lai žijícím důkazem toho, že pitomý chlap může uvěřit ženě, která předstírá lásku. Abe měl pravdu, když říkal, že ženské se mají používat, ale ne milovat.“

Cole se zuřivě odvrátil a zamířil ke dveřím.

„Lai ví, kde máš ty svý foťáky. Vem si je a za tři minuty buď venku.“

Kapitola dvacátá pátá

Než mu Erin stačila odseknout, že se Lai nebude na nic ptát, vyšel před dům. Rozzlobená Erin vrazila do ložnice, popadla tašku s fotografickými potřebami a vyšla za ním.

Intenzita slunečního svitu Erin šokovala. Připadala si jako v parné sauně bez stěn a bez východu. Odháněla dotěrné mouchy a vlekla se k helikoptéře.

Cole se bavil s pilotem. Když Erin nastoupila, pilot mu uvolnil svoje místo. Cole si prohlédl přístrojovou desku a zapnul motor. Vrtule se roztočila a umělý vítr zvlnil trávu v širokém okruhu. Když Cole dokončil kontrolu stavu stroje, kývl na Erin. Zaťal zuby, když si všiml, že tak vášnivá fotografka si vzala jen svoji starou tašku s fotografickou technikou. Musela být asi dost rozčilená, když se nešla zeptat Lai, kde má zbytek přístrojů. To jen dokazovalo, že mu věří velice málo.

Erinina reakce Colea rozčílila, ale přinutil se ke klidu.

Jen ať se to nedozví strýček Li. Rozděl a panuj to je nejstarší strategie ze všech.

Platilo to zejména v Austrálii před obdobím dešťů. Přestože Cole znal taktiku strýčka Li, nemohl jen tak uklidnit rozbouřené emoce. Strýček Li měl neomylný instinkt, a u každého objevil jeho Achillovu patu. Cole až dosud netušil, jak na něm Erin záleží.

K čertu s tebou, strýčku Li.

„Vezmi si z přihrádky sluchátka a sluneční brýle.“

Erin sáhla do přihrádky a vytáhla z ní sluchátka. Prohlížela si je a hledala spínač.

„Už jsou v činnosti,“ řekl hlasitě Cole a nasadil si černé brýle.

Erin přikývla, nasadila si sluchátka a černé brýle, které jí navodily pocit chladu. Byla to však jen iluze.

„Připravena?“ zeptal se Cole.

Teď už slyšela jeho hlas ze sluchátek. Přikývla.

Cole zvýšil otáčky a helikoptéra zavrčela jako greyhound, který čeká, až ho pán pustí z řetězu. V příštím okamžiku se vznesli do vzduchu.

Erin se dívala z okénka, ale neviděla krajinu. Před očima měla obraz Colea, hladícího krk krásné Číňanky a zbožňující pohled, který na něho upírala. Erin nešťastně přemítala nad tím, jsouli všichni muži jen samci nehodní důvěry, nebo jestli to je její chyba, že má slabost pro gaunery.

Nebuď blázen, napomínala se zlostně. Cole ti nic nedluží. Má ti jen najít diamantový důl. Nic ti nesliboval, jen jednou řekl, že tě miluje. Je to jeho věc, jak se chová k jiným ženám. Jen se ti to stalo poprvé v životě.

Nic nového pod sluncem, stává se to. Až se vrátíš z této nemožné země a pořádně se vyspíš, celé věci se jen zasměješ.

Ve srovnání s tím prvním zážitkem před sedmi lety jsi na tom trochu líp. Cole aspoň nepoužil nůž, takže jizvy, které ti po něm zůstanou, nebudou viditelné.

Tahle myšlenka byla sice malou útěchou, ale Erin si zvykla být spokojená s málem. Raději skončit hned než pozdě.

„Nejdřív přeletíme východní cíp pozemku farmy,“ přerušil Cole mlčení. Položil Erin do klína mapu. „Pak se vydáme na sever, kde je Dog Jedna. Spustíme se trochu níž a poletíme pomaleji.“

Omlčel se, ale Erin nereagovala.

„Ještě nikdy jsem neviděl farmu ze vzduchu,“ pokračoval Cole a snažil se zamaskovat zlost, která mu zaznívala v hlase. „Někdy člověk teprve shora uvidí věci, které na zemi nevnímal. Snaž se srovnávat si to, co vidíš, s mapou.“

Erin přikývla na důkaz, že ho slyšela, rozložila mapu a přinutila se soustředit na nákres, aby zapomněla na pocit zrady.

Krajina ji překvapila. Kolem farmy se táhly nízké hřebeny a věžičky černých skal. Mezi nimi se prostíraly rovinky porostlé trávou a nízkými stromky.

Cole si všiml jejího zájmu. „Ty černé skály jsou výchozy triasového vápence.“

Erin nepřítomně přikývla a sledovala krajinu pod sebou.

Cole se otočil a zpříma se na ni podíval. Seděla tu se spuštěnými rameny a smutným výrazem ve tváři.

Erin se zdálo, že to trvá věčnost, než přeletěli pozemek farmy a zamířili k severu. Viděla stále víc hřebenů a červené rozeklané skály. Nikde však nebyly cesty, jen pěšinky pro dobytek a vyschlé kanály,

jimiž v období dešťů proudí voda. Taky neviděla žádná obydlí, větrné mlýny ani benzínové pumpy, nenašla prostě ani stopu po civilizaci.

Sem tam se objevilo stádo shorthornek nebo několik klokanů. Jednou uviděla malý černý kruh obklopený nějakým blýskavým prstencem.

„Co je to?“ zeptala se zvědavě.

Cole vyhlédl z okýnka a podíval se směrem, kterým ukazovala.

„To je vesnice domorodců,“ odpověděl. „Vždycky se shromažďují u ohně přátelství.“

„Z čeho je ten kruh?“

„Z rozbitých lahví od piva a zmačkaných plechovek.“

V okolí se však nikdo nepohyboval. Všude se prostírala opuštěná krajina.

„Kde jsou ti domoroci?“ zeptala se Erin.

„Mohli odejít včera a stejně tak před půl rokem. Odtud to nepoznám.“

„Kde mají nějaká obydlí?“

„V období sucha žádná nepotřebují. V období dešťů přebývají pod skalními převisy, nebo žijí v rezervaci, kde jim vláda postavila domky.“

Deprese v Erinině mysli pomalu ustupovala, živena jistotou, že Colea špatně odhadla. Také Austrálii odhadla špatně. Věděla všechno, a přesto nevěřila, že tato země může být stejně nebezpečná, prázdná a tajemná jako Aljaška. Nevěřila by, že ta malá skvrna s názvem Windsorova farma se stala předmětem takového zájmu. Nebylo na ní nic, co by stálo za to. Samozřejmě že diamantový důl by za to stál.

Erin si neuvědomila, jak je ta země pustá a nepřátelská životu. Na Aljašce je oceán a řeky plné lososů, jež poskytují potravu lidem i zvířatům. Kimberley Plateau nemá ani oceán, ani řeky. Neroste tady flóra bohatá na semena a plody a nežijí zde stěhovavá zvířata ani ptáci.

Navíc Kimberley nemá pramenitou vodu.

Čím déle se Erin dívala na farmu pod sebou, tím se její deprese zvětšovala. Byla naivní, nejen ve věci Colea Blackburna.

„Můj Bože,“ vydralo se jí nakonec ze rtů. „Jak tam dole může

něko přežít?“

„S největším nasazením to jde.“ Zavrtěla hlavou.

„Není to tak beznadějné, jak to vypadá,“ uklidňoval ji Cole. „Jsou tam malé průsaky vody a k jídlu velcí hadi.“

Erin vydala zvuk, který těžko mohl považovat za smích. „Když jsi mi říkal, jak statická byla domorodá kultura před příchodem bělochů, nevěřila jsem ti. Teď tomu věřím.“

Vrhl na ni tázavý pohled.

„Když jsi mi říkal, že domorodci chodili čtyřicet tisíc let po největším a nejčistším nalezišti železné rudy na světě a při tom neobjevili zpracování kovů, netušila jsem proč. Když jsi říkal, že klidně chodili kolem obrovských zlatých nugetů a nikdy z nich nevyrobili náušnice nebo prsteny, taky jsem nechápala proč. Stejně tak jsem nerozuměla tomu, proč nedomestikovali nějaká zvířata, nevynalezli tkalcovský stav nebo boty a nemají písemné památky.“

„Teď už se tomu nedivím. Byli rádi, že vůbec přežili, přivedli na svět děti a jejich děti zase svoje děti a tak pořád dokola. Koloběh bez konce. Amen.“

„Takhle to tady vypadá před obdobím dešťů,“ promluvil Cole a ze strany se podíval na Erininu tvář pokrytou kapičkami potu. „Když je takové vedro a vlhko, zdá se, že nestojí za to žít. Ale jakmile se spustí první liják, nálada v Kimberley se změní.“

Erin vzhlédla k obloze. Podivná řeka mraků, které plynuly od Indického oceánu, se postupně měnila v temný proud. Ten se v krajích postupně rozšiřoval. Mraky pokračovaly ve svém pomalém postupu a líně pohlcovaly horkou oblohu. Na vrcholcích si nesly bílé čepičky a dole byly temně šedé. Slibovaly brzké zakončení klaustrofobního vedra a vlhkosti.

„Přála bych si, aby se ty mraky konečně propíchly,“ utrousila Erin.

Cole se chraptivě zasmál. „To si radši nepřej. Jakmile jednou začne lít, máme po průzkumu.“

Cole se při řeči zamračil a vrhl pohled na přístroje. Sledoval ručičku ukazatele stavu paliva, která se rozkmitala, pak stoupla, náhle klesla a zase stoupla, ukazujíc plnou nádrž.

„Nějaký problém?“ zeptala se Erin.

„Pilot mi řekl, že v nejvyšším bodě ručička chvílemi blbne. Pokud nezkontroluju stav paliva manuelně, budeme se muset hned vrátit.“

„A co nejnižší bod?“

„O tom neříkal nic.“ Cole se podíval na Erin. „Nedělej si starosti, miláčku. Po mechanické stránce je ten stroj v pořádku.“

„Jak to můžeš vědět?“ namítla Erin. „Vždyť jsi neměl čas si ho zkontrolovat tak jako rovera.“

„Pilot právě přiletěl z Dog Tři. Naplnil nádrž, protože věděl, že poletíme. Po přistání neměl příležitost nic poškodit.“

Erin překvapilo, že Cole předpokládal sabotáž. „Ty opravdu nevěříš nikomu, že?“

„Ty taky. Dokonce ani mně ne.“

„Věřím, že najdeš ten důl,“ odsekla.

„Ale nevěříš mi, co se týče Lai, je to tak?“

„Nebylo ode mě moc rozumné, že jsem si všímala té scény, že?“

„Erin, prokrista…“

„Zapomeň na to,“ přerušila ho ostře. „Slíbils mi, že se vynasnažíš najít ten důl. Zbytek není důležitý. Záležitost je vyřízena.“

„Hergot, ty fakt chceš, abych ztratil nervy. Jestli si myslíš…“ Erin si sundala sluchátka.

Cole měl chuť popadnout je a uhodit jimi Erin po umíněné hlavě. Udivovalo ho, jak snadno ho Erin dokáže zbavit rozvahy. Celý se zpotil. Otřel si tvář košilí a dlaně o šortky. Vůbec to nepomohlo.

Bude to pořád horší. Hodiny, dny a noci plné vlhkosti a nesnesitelného vedra se sluncem bušícím svými ostrými paprsky do všeho živého.

„Sakra práce s tím počasím,“ řekl zuřivě Cole.

Erin ho neposlouchala. Sluchátka měla na klíně a byla ráda, že zvuk vrčící helikoptéry ji oddělil od toho muže, jemuž tolik věnovala. Ale to byl její styl všechno nebo nic. Ani Hansova brutalita na něm nic nezměnila.

Helikoptéra se prudce obrátila a s Erin se zatočil svět. Udiveně se podívala na Colea a urovnala si na klíně mapu. Pak vyhlédla z okna, aby spatřila něco nového, co by ji zaujalo.

Ale viděla jen vysušenou pustinu, ležící pod těžkým příkrovem vlhkého horkého vzduchu a nesmiřitelným útokem slunečních paprsků.

Nešťastná Erin si uvědomila, že dědictví ji zklamalo stejně jako Coleova zrada. Obojí se jí zpočátku jevilo jako slibné znamení, které ji vysvobodí od závaží minulosti. Jak k dědictví, tak k tomu muži upínala svoje naděje. Abeho odkaz je jen dusné peklo a Cole Blackburn je muž, který neodolá kouzlu žádné ženy.

Erin si našla příslušný díl mapy, dala si ho před oči a sledovala krajinu. Jediné užitečné body na mapě byly Coleovy poznámky a záznamy. Jeho symboly prozrazovaly, kde je průsak vody, jaké geologické útvary se kde nacházejí, kterým směrem se prodírá voda v období dešťů, a jiné důležité informace.

Erininy oči zachytily pás svěží zeleně. Při bližším pohledu zjistila, že se jedná o gumovníky podél vodního toku, prodírajícího se v puklině masivu černého vápence. Erin se zamračila a podívala se dolů. Po chvíli si nasadila sluchátka a zeptala se: „Letíme ještě na sever?“

Cole po ní střelil pohledem. Za černými brýlemi neviděl její oči.

„Ano.“

„Míříme k Dog Jedna?“

„Ano.“

„Pak máme problém.“ Erin ukázala na stromy a pak na mapu.

„Severní hranice oblasti je tady. Dog Jedna je tady. My jsme zde.“

„A tady je něco,“ ukázal Cole na mapu, „na co se chci podívat.

„Co?“

„Vápencové hřebeny. Myslím, že by to mohly být zbytky prehistorického rifu, které se formovaly jiným způsobem než okolí.“

„V čem je ten rozdíl?“

Cole měl na chvíli nutkání ignorovat Erinin zájem o geologii a požádat ji, aby si pohovořili o osobních problémech. Ale pak si to rozmyslel. Kdyby se mu Erin vzdálila, hrozilo by jim ještě větší nebezpečí. Pokud nebudou jednotní jako milenci, musí táhnout za jeden provaz jako partneři.

„Kdyby hřebeny byly součástí rifu, znamená to, že se nacházely poblíž pobřeží. Kde je pobřeží, tam je i pláž. Rád bych našel druhou Namibii. Kromě toho, že tam se písek změnil v pískovec a ten se erozí opět změnil v písek.“

„Je to možné?“

„A odkud si myslíš, že se vzal písek na pouštích? Ze skal.“

Erin vypadala překvapeně. „Nikdy jsem o tom nepřemýšlela.

Chceš říct, že písek se mění v pískovec a pískovec zase v písek?“

„Koloběh bez konce,“ přitakal Cole, opakuje její předešlá slova.

„Jen Kimberley Plateau nebyla půl druhého bilionu let dotčena podobnými změnami, a proto se dá předpokládat, že diamanty, které byly erozí uvolněny z mateřského ložiska, budou někde v jeho okolí.“ Cole pomalu klesal mezi dvě úbočí. Helikoptéra se přibližovala k porostu gumovníků a začala vířit trávu pod sebou. Najednou Cole

ukázal před sebe: „Podívej!“

Erin se zatajil dech, protože před sebou spatřila tmavé tělo a zakřivené rohy vodního buvola. Zvíře sehnulo hlavu v bojovém postoji.

„Můj Bože,“ vydechla Erin, „ten je obrovský.“

„Taky silný.“

Cole držel stroj několik decimetrů nad zemí a pozoroval zlověstně se pohybující zvíře.

Najednou vyrazilo do útoku. Buvol se vyřítil proti helikoptéře a proběhl těsně pod ližinami. Pak zpomalil a otočil se, připraven k novému napadení nepřítele. Cole držel stroj v bezpečné výšce a čekal, až se buvolovi omrzí mžourat do zvířeného prachu. Po několika minutách se znechucené zvíře skutečně obrátilo k ústupu.

„Připomněl mi Abeho,“ prohodil Cole. „Zlostný, osamocený a umíněný.“

„Abe musel být zoufale osamělý, až ho přešel vztek.“

„Proč si myslíš, že ho někdy přešel?“

„Vztek vždycky přejde.“

Cole se na Erin zadívala, ale černé brýle dokonale skrývaly jakékoli hnutí její mysli.

„Proto jsi opustila Aljašku? Přešel tě vztek a bylas osamělá?“

Erin odvrátila hlavu. „Myslím, že částečně jo. A jak je to s tebou, Cole? Co ti život přinesl, že ses změnil v osamělého tuláka?“

„Věřil jsem ženě, která mi přísahala lásku.“ Erin se tiše zeptala: „Lai?“

„Lai,“ přikývl.

„Co se stalo?“

„To, co se stává. Nemilovala mě“

„Tys ji miloval?“

Pokrčil rameny. „Co je to láska? Chtěl jsem ji.“ Erin se znovu odvrátila a zahleděla se na krajinu.

Cole začal klesat a díval se do buše směrem, kterým odběhl buvol. Nikde se nic nehýbalo, kromě listí šustícího v umělém průvanu způsobeném vrtulí. Po chvilce si helikoptéra sedla do trávy.

„Zůstaň tady,“ přikázal Cole.

Erin chtěla něco namítat, ale pak se raději rozhodla mlčet. Vedro bylo příšerné a jí se nechtělo vystoupit a potácet se někam ve sluneční výhni jen proto, aby ukázala, že neposlouchá jeho rozkazy.

Cole opatrně postupoval buší stejným směrem, kterým zmizel buvol. Pohyboval se mezi neurčitými tmavými skalisky částečně pokrytými půdou. Za chvíli přerušil zvuky divočiny skřípot jeho kovové lopatky, kterou si odebíral vzorek. Pod černým povrchem měl kámen béžovou barvu. Cole odebral několik vzorků a vrátil se do helikoptéry. Za tu krátkou dobu se tak silně zpotil, že vypadal, jako by vylezl z bazénu.

„Dobrý?“ zeptala se Erin.

„Vypadá to jako horniny ve Windjaně, což znamená, že jde o rif.

Ale jistě se to potvrdí až při prozkoumání pod mikroskopem.“

„Ty tady máš mikroskop?“

„Na farmě. Wing je pečlivý. A na co zapomene on, na to si vzpomene strýček Li.“

„Musí si svého prospektora předcházet, že?“ Erin si dala záležet, aby její hlas zněl kysele.

„To je ono,“ souhlasil úsečně Cole. „Chenova rodina se vyzná.“

Helikoptéra se vznesla do horkého a vlhkého vzduchu. Vyšplhala se do výšky dvou tisíc metrů. Za deset minut přistáli u podivné prohlubně. Erin si uvědomila, že je to patrně dílo lidských rukou. Po straně si všimla vyústění tunelu.

„Dog Jedna,“ oznámil jí lakonicky Cole.

Hned jakmile vypnul motor, zaplavilo je horko jako hustá a neviditelná clona. Cole si stáhl košili a hodil ji za sedadlo. Erin si několikrát nadzvedla tričko, aby vytvořila aspoň zdání průvanu.

„Sundej si to,“ navrhl. „Jsme tady sami.“

Erin po něm střelila pohledem. „Nestarej se. Přežiju i tak.“

„Jak chceš.“

Cole se ohnul a šmátral pod sedadlem. Erin se snažila nedívat se na jeho svalnaté tělo. Když se napřímil, držel v ruce velkou nádrž na vodu. Odšrouboval uzávěr a podal ji Erin.

„Napij se.“

Voda byla teplá a měla trochu zatuchlou příchuť. Erin rychle vypila pohárek a podala nádobu Coleovi. Ten zavrtěl hlavou.

„Víc. Jsi zvyklá na Aljašku. Než si tvoje tělo zvykne na Kimberley, budeš muset pít mnohem víc, než si myslíš.“

Když se Erin napila k Coleově spokojenosti, vzal si nádobu a napil se taky. Pak vystoupil a kráčel k díře v zemi, která nesla hrdé jméno Sleeping Dog Jedna. Ani se nepodíval, jestli ho Erin následuje. Ta si sundala sluchátka, vzala z tašky fotoaparát a vyskočila z helikoptéry na rozehřátou zem. Za chvíli se jí na kůži objevily kapičky potu.

V okolí neviděla žádné značky, ukazatele, plot, nic, co by naznačovalo, že jde o soukromý majetek. V Dog Jedna se pracovalo, ale zřejmě nepravidelně. Svědčila o tom rezavá kolečka a opodál pohozený špičák a lopata.

„Nevypadá to na bohatý důl.“

„To taky není.“

Za ústím tunelu, mimo dosah slunečních paprsků, byl vzduch o něco chladnější. Erin zasunula sluneční brýle do kapsy a zvykala si na tmu. Když se obrátila a podívala se k východu, zaujal ji kontrast slunečního jasu a stinného vnitřku tunelu. Strhla fotoaparát z ramene a pustila se do práce. Chtěla zachytit rozdíl mezi sametovou tmou stínu a prudkým slunečním světlem.

Cole zašel hlouběji do tunelu a teprve po chvíli si vzpomněl na Erin. Otočil se a uviděl, co ji zaměstnává. Rozsvítil elektrickou lampu a vydal se na průzkum sám. Výztuž byla primitivní, ale zdravá a dobře rozmístěná. Abe se v hornictví vyznal.

Cole si spokojeně uvědomil, že důl je bezpečný. Šel dál a kontroloval ložní žílu až k místu, kde se rozdělovala na několik postranních menších žil. Od Coleovy poslední návštěvy se toho moc nezměnilo. Tunel končil v místě, kde se ložní žíla ztrácela a diamanty v ní už nestály za vydávání nákladů na těžbu.

Cole pozorně zkoumal konec každé žíly a hledal jakoukoli známku paleotypního ložiska nebo vrstvy, která by mohla být v

prehistorii pokryta proudící vodou. Cole nenašel nic, co by ho zaujalo.

Tmou se rozlehl Erinin hlas. Cole si posvítil na hodinky a zjistil, že už uplynula hodina. Překvapeně si uvědomil, že narazil na první ženu, která se při geologickém průzkumu nenudí.

„Už jdu,“ zavolal.

„Našel jsi něco?“ zeptala se Erin, když se vynořil ze tmy.

„Nic nového.“

Když ji Cole míjel, jeho svítilna ozářila malou hromádku lomového kamene, v němž se zalesklo mnoho hladkých barevných plošek.

„Co je to?“ zeptala se Erin.

Cole si posvítil na hromádku a řekl klidně: „Diamantová ruda,“

Erin vykřikla překvapením a sklonila se ke zbytkům. Ve žlutém světle elektrické lampy vypadala ruda jako obyčejné kamení.

„Nepřipomíná to diamanty,“ řekla.

„Máš na mysli vzácné diamanty. Tyhle jsou nečisté.“

Erin si chvíli prohlížela úlomky a tmavě zbarvené krystalky diamantů. „Nevidím tady žádné zelené krystaly.“

„Kdyby tam nějaké byly, Abe by byl zavalen nabídkami zájemců.

Ale tady by se mohly vyskytnout jen vzácně.“

„Abe nikdy neopouštěl svoje panství?“

„Nikdy se nevypravil dál než k Fitzroy Crossing. Měl dost peněz na stroje, jídlo a pití. Víc od civilizace nepotřeboval.“

„On opravdu neměl rád lidi, že?“

„Lidi tě oklamou a zradí,“ řekl Cole. „Tady je svoboda.“

„Máš s ním mnoho společného. Jednou zrazený a navždy zatrpklý.“

„Zlato, měla bys vědět, že když se jednou spálíš, podruhé už se ti to nestane.“ Cole posvítil k východu. „Tady není nic pro nás. Pojďme.“

Erin se beze slova otočila a zamířila vstříc sluneční výhni sálající

před ústím tunelu.

Kapitola dvacátá šestá

„Ne,“ namítl Matthew Windsor. „Street změnil několikrát stranu za politickým plotem. Nevěřím mu.“

„ASIO za něho ručí,“ řekla suše Nan Faulknerová a zamáčkla cigáro. „Stejně jako MIšest.“

„MIšestka už ručila za hodně zrádců.“

Faulknerová zaklela, zapálila si další cigaretu a upřela pohled na muže, sedícího proti ní.

„Můžu to dát rozkazem,“ utrousila nedbale a vyfoukla kouř.

„A obdržíš moji rezignaci. Vyber si.“

„Vybírám si tebe.“ Netrpělivě poklepala konečky prstů na desku stolu a pak se rozhodla. Otevřela zásuvku a vytáhla z ní nahrávací přístroj. „Poslechni si tohle.“

Stiskla tlačítko.

Windsor na ni rychle pohlédl a pozorně se zaposlouchal. První hlas patřil neznámému muži. Druhý byl Cole Blackburn. Z rozhovoru vyplývalo, že Colea někdo najal, aby našel diamantový důl bez ohledu na cenu, byť by to byl Erinin život.

„Poznal jsem Blackburnův hlas,“ řekl Windsor, když pásek doběhl. „Předpokládám, že ten druhý byl Chen Wing?“

„Nejsi hloupý, Matte,“ promluvila Faulknerová. „Víš, co to znamená.“

„Co si myslíš ty, že to znamená?“

„Cole Blackburn není nezávislý, jak jsme si původně mysleli. Platí ho ambiciózní hongkongský klan řízený tím starým darebákem, který je Wingovým strýcem.“ Faulknerová se odmlčela, ale velký muž sedící proti ní mlčel. Vdechla cigaretový dým a znechuceně dodala: „Život tvé dcery je ohrožený a ty k tomu nemáš co dodat?“

„Její život je ohrožen už od té doby, co se stala Abelardovou

dědičkou.“

„Sakra. Udělali jsme chybu, protože jsme toho bastarda nevyšachovali ze hry, a ty to moc dobře víš.“

Ne. Já to nevím. Nic z toho, co jsem slyšel, nedokazuje, že by měl být Erininým vrahem.“

Faulknerová ho obdařila pohledem plným opovržení. „Wing říká, že žádná cena za nalezení dolu není dost vysoká, a Blackburn se tomu neprotiví.“

„To ale nedokazuje, že…,“ začal Windsor.

„Ježíši, Matte, myslela jsem, že budeš rád, že tvé dceři chceme poslat ochránce. Jinak zemře ve chvíli, kdy bude důl objeven a Chenova rodina se zmocní jeho poloviny.“

„Australská vláda…“

„Ne!“ Faulknerová mu zuřivě skočila do řeči. „Australani nepohnou prstem. Ti hoši budou jedině rádi, že se někdo postaví kartelu do cesty. Ještě teď jsou pološílení z Argyle.“

„To neznamená, že Blackburn je vrah. Celý život se vyhýbal tomu, aby ho měl někdo v moci. Proč by najednou měnil svůj postoj?“

„Pro prachy.“

„Ty mu nabízeli už dávno předtím. Odmítl.“

„Vzpamatuj se, prosím tě! Jestli je ve Sleeping Dog jen polovina toho, co předpokládáme, všechno se rázem změní. Jestli je Blackburn něčí člověk, dostane se pěkně vysoko.“

„Já Sleeping Dog nekupuju.“

„Já ho neprodávám,“ odsekla chladně Faulknerová. „Říkám, že Evropa prochází ekonomickou restrukturalizací. Sověti od dob, kdy ztratili cara, touží po mezinárodní měně a kartel je pro ně největším zdrojem peněz. Půjdou vždycky s kartelem. My musíme získat ten důl, milý hochu. My musíme ten prokletý důl ovládnout!“ Vyfoukla proud tmavého kouře. „Když odmítneš Thomase jako experta přes diamanty, který má pomoci tvé dceři, bude následovat velmi ostrá výměna názorů.“

„Thomas je člověk z CIA.“

„To se můžeš vsadit. V tom je celá ta finta.“

„Ne. Finta je v tom, že by mohl vyměnit Erinin život za výhodnou nabídku.“ Windsor pozoroval Faulknerovou a všiml si napětí v jejím obličeji. „Kdo tě zmáčkl?“

„Víš to moc dobře, tak se neptej.“

Faulknerová tiše kouřila a pak zavřela oči a řekla: „Neměla bych ti to říkat, ale kdybych ti nemohla věřit, tak si můžu rovnou proříznout hrdlo. Buď pošleme Jasonu Sreetovi dopis o dohledu nad

Erin, nebo můžeme zapomenout na naše strategické cíle s Con Min. Jižní Afrika nás nespasí, ani Sověti. Což znamená, že Amerika by se velice rychle dostala mimo hru.“

Windsor jí odpověděl mlčením.

„Vyjádři se, Matte.“

„Jak? Dlouho jsem věřil, že Con Min nebude ochoten zajít příliš daleko, ať už důl najde nebo ne!“

„Ach, jsou všeho schopní. Nebudou se do toho hrnout, protože jde o tebe, ale jsou schopni všeho. Víš, kde Erin je. Tak jí zavolej. Můžeš použít můj telefon.“

„Ne.“

Faulknerová na něho vrhla nevěřící pohled. „Prosím?“

„Už jednou jsem to udělal. Skoro jsem Erin zničil, když jsem ji použil jako zdroj dezinformací pro sovětského agenta, známého pod jménem Hans Schmidt.“

Faulknerová jen tiše seděla a dívala se na něho. Četla kdysi příslušné materiály a ráda by věděla, jakou roli v tomhle případu hrál Windsor. Teď se to dozvěděla.

„Říkal jsem si, že to nemůže dopadnout špatně,“ pokračoval Windsor. „Prostudoval jsem si jeho záznamy a informoval jsem se na něho u různých pramenů. Kdyby nepatřil k Sovětům, mohl být vynikajícím mužem pro moji dceru inteligentní, silný, ambiciózní. Vypadalo to, že Erin velmi miluje. Ona ho taky milovala.“

„A kdybys ho získal,“ řekla Faulknerová, „měl bys přímé spojení do Kremlu.“

„Ano,“ souhlasil Windsor. Zavřel na chvíli oči, aby před zkoumavým pohledem Faulknerové skryl svoje rozrušení.

Faulknerová vzdychla. „Neobviňuj se. Nemohl jsi předem vědět, že Hans má sadistické sklony.“

„Ne, ale kdybych Erin řekl, že Hans je ruský agent, zrušila by zasnoubení. Zatím…“ Hlas se mu zlomil.

„Zatím skončila v nemocnici. Nebyla to ale tvoje chyba.“

Chvíli bylo ticho. Faulknerová čekala, dokud Windsor znovu nepromluvil.

„Už nevěřím v absolutní dobro a v absolutní zlo,“ řekl pomalu.

„Udělal jsem to, co jsem považoval za správné, co bylo nezbytné a užitečné, a dostal jsem malou zlatou hvězdu, protože nesprávné

informace, které Erin předala sovětské straně, pomohl na tři týdny utajit naše jednání s Íránem.“

„Každá hodina z těch tří týdnů přinesla užitek,“ připomněla mu Faulknerová. „Něčeho jsme dosáhli, Matte. Přiblížili jsme se k tomu, o co usilujeme.“

„To ano. Ale moje dcera byla zmlácena, znásilněna a mučena sadistou. Od té doby nevěří mně ani jinému muži a taky nemůže nikoho milovat. Sedm let. Ještě jí není třicet. Po celou dobu má noční můry a je osamělá.“

Faulknerová mlčela.

„Každou sekundu, kterou jsem strávil u jejího nemocničního lůžka, jsem si přísahal, že už nikdy nezneužiju nikoho nevinného. Je to naše hra, hra zkušených a zasvěcených lidí.“ Zachytil pronikavý pohled své kolegyně. „Moje odpověď je ne.“

Dveře se otevřely. Dovnitř vstoupili dva muži a postavili se po obou stranách Windsorovy židle. Matt s největším sebezapřením potlačil nával vzteku. Kdyby teď ztratil hlavu, nemohl by už Erin pomoci.

„Domácí vězení?“ zeptal se chladně.

„Je mi líto,“ odpověděla Faulknerová. „Dopis odešel už včera.

Jason Street dorazí zítra na farmu a Erin bude v bezpečí.“

Kapitola dvacátá sedmá

Hugo van Luik zapomněl, jak opuštěná mohou být naleziště diamantů. Oblast dolu Argyle byla v dezolátním stavu. Pár baráků pro zaměstnance, kteří se zde často střídali, se krčilo vedle hal na odtěženou zeminu, lopatových rypadel, drtičů rudy, dopravníkových pásů a rentgenových stolů. Z Argyle proudily diamanty s mechanickou přesností, i když někdy byly nedopatřením rozdrceny i vzácné větší kameny.

Van Luik si jen přál, aby se drtilo co nejvíc. Diamantová drť byla užitečná. V současné době nesla větší užitek než velké kameny.

Van Luik se opřel o opěradlo nepohodlného ottera. Byl rád, že má návštěvu Argyle za sebou i s obligátním fotografováním s muži v oblecích, smějícími se do objektivu. Van Luik se už moc nestaral o politicky důležitou prezentaci v tisku a osobní ujišťování zaměstnanců o jejich nepostradatelnosti pro mezinárodní ekonomickou sféru.

Hrál svoji roli s veškerou rafinovaností herce, jímž se kdysi chtěl stát. O Argyle projevili zájem Japonci a van Luik jim popřával sluchu.

Cokoli odláká Japonce od experimentování na poli výroby umělých diamantů, bude znamenat plus pro Con Min. Jestliže Japonci koupí Argyle, může si oddechnout. Byli by vyspělejšími a méně netrpělivými partnery než Austrálie.

Van Luik zavřel oči a snažil se ignorovat bolest tepající mu ve spáncích, násobenou nesnesitelným vedrem. Otřel si zpocený obličej a krk a vyhlédl z okna vozu. Uviděl červené skupinky skal a nízký porost buše, rozprostírající se do dálky. Teplota vzduchu se blížila k bodu, který je člověk schopen přežít jen tak tak. Van Luik nechápal bláznivost lidí, kteří kdysi vypluli z Anglie a v západní Austrálii našli svoje nové domovy.

Otter měkce dosedl na horkem změklý makadam a roloval k malému terminálu. Stevard otevřel dvířka letounu a spustil schůdky.

„Vaše letadlo, pane. Právě včas,“ řekl stevard a ukázal na letadlo blížící se od jihu. „Za devadesát minut odlétá.“

Van Luik zamumlal poděkování a zamířil k terminálu. Jeho další návštěva měla trvat jen pár minut, ale určitě nebude o nic příjemnější

než prohlídka Argyle. Kdyby si mohl vybrat, určitě by po setkání s Jasonem Streetem nebažil.

Ale neměl na vybranou. Jedním důvodem byl dopis, příliš důležitý na to, aby ho svěřili obyčejnému kurýrovi. Druhý důvod tkvěl v nespokojenosti jeho nadřízených s jeho počínáním ve věci dědictví Abelarda Windsora. Věděl, že pokud záležitost nedopadne ke spokojenosti vedení Con Min, bude nepotřebný stejně jako Jason Street.

Holanďan vstoupil do letištní haly a následující chladné prostředí klimatizovaného prostoru ho udeřilo mezi oči jako kopí. V hale byli dva bosí domorodci v širokých kloboucích a džínách a domorodá žena s křičícím dítětem.

Van Luik zamířil k létacím dveřím vedoucím do restaurace. Její interiér byl temný. Jason Street seděl na jedné z barových stoliček a bavil se s barmankou.

„Tady je jeden unavený turista,“ zvolal, když uviděl van Luika.

„Hej, kamaráde, nemáš zájem o výlet do buše?“

Van Luik se přinutil k úsměvu. „Teď opravdu, ne, ale příště s sebou vezmu manželku. Pak se na něčem domluvíme.“

Street se usmál a otočil se k barmance. „Dvě piva, zlato. Dej si taky jedno.“

Žena před ně postavila dvě plechovky. Street je obě otevřel a pozval van Luika k malému stolku v nejtemnějším koutě hospody.

„Tak tady jsi, příteli,“ začal Street.

„Nejsem tvůj přítel,“ řekl van Luik zuřivě, ale tiše.

Street se usadil na židli, lokl si piva a zašklebil se. „Jsme trochu nervózní, že? Vedro nás sklátilo?“

Holanďan se posadil zády k osazenstvu hospody. „Mluv tiše,

foutre.“

Street znal francouzsky natolik, aby pochopil, že van Luik ho urazil. Roztáhl hubu od ucha k uchu a zeptal se: „Co se chystáš udělat, vyhodit mě?“

„Na světě je spousta podobných konzultantů,“ odsekl van Luik.

„Seš si jistý, že už za tebe nemám náhradu?“

Streetův úsměv ztuhl. „Pošli ho sem. Zabiju ho jako mouchu.“

Chvíli se navzájem měřili. Nakonec se van Luik napil piva a zeptal se: „K čemu jsi došel?“

„Nic nového nemám. Musím se dostat na farmu a pak teprve se ledy pohnou.“

„Doufám, že neplánuješ nějaký nesmysl s nabouraným autem,“ vyštěkl van Luik.

Street se usmál: „Asi jo, příteli, asi jo.“

„Kde jsou teď?“ zeptal se van Luik.

„Na farmě,“ řekl Street. „Kde jinde? Udělali si malý výlet helikoptérou.“

„A?“

„Našli akorát kulový.“

„Seš si jist?“

„Měli tam pitomý rádiový dorozumívání,“ pochlubil se Street svou vynalézavostí, „takže jsem je pěkně odposlouchával přes satelit v klidu a pohodlí svý kanceláře.“

Van Luik si lokl piva.

„Jak ta žena snáší zdejší klima?“

„Trochu ji skříplo. Myslím, že má náladu jako kočka hozená do vody. Taky s Blackburnem už tak necukruje jako zpočátku.“

„Jak dalece jsou si blízcí?“

„Šoustali spolu.“

Van Luik se zašklebil. „Nějaký pokrok, co se týče těch říkanek?“

„Ona to furt čte.“

„Dobře.“

„Proč?“

„Člověk nehloubá nad něčím, co už vyluštil.“ Nastalo ticho. Van Luik si stiskl místo mezi očima.

„Jaký je Blackburn?“

„Podlý jako had,“ řekl Street vesele. „Když má nedostatek.“

„Nedostatek? Mají problém se zásobováním potravinami?“

„Jídlo není jeho problém. Je to sex. Spí ve stejném pokoji, ale ne na jednom prostěradle.“

„Máš dokonalé informace.“

„To je můj džob,“ řekl Street chladně. „Jestli mi nevěříš, zajeď si na farmu sám.“

„Nechám to na tobě.“ Van Luik vytáhl z kapsy balíček a posunul ho před Streeta. Krabička byla svázaná žlutou plastikovou páskou a

zabezpečená provázkem stočeným kolem dvou výstupků do tvaru osmičky. „Neotvírat.“

„Co je to?“ zeptal se Street.

„Tvoje vstupenka na farmu. Je tam dopis pro slečnu Windsorovou.“ Van Luik podal Streetovi list papíru. „Tady je kopie.“

Street vzal beze slova papír a rychle ho přečetl.

„Podvrh?“

„Vadí to?“

„Ne, pokud bude podpis odpovídat předloze.“

„S podpisem nebudou problémy.“

„Sakra. Někdo asi kopl CIA do koulí.“ Street se podíval na van Luika zkoumavě. „Con Min? Nebo jejich vlastní vláda?“

Van Luik si vzal kopii, vstal a beze slova vyšel ven.

Bolest hlavy mu polevila až v letadle nad Pacifikem. V té chvíli si uvědomil, že Street se nikdy dřív nezmínil o nějakém satelitním odposlouchávacím zařízení.

Kapitola dvacátá osmá

Rozbřesk se tiše ohlašoval stoupající teplotou a sílícím světlem. V Kimberley Plateau se probouzel život. Erin stála za stojanem s fotoaparátem a mačkala spoušť. Najednou sebou trhla, protože zaslechla, jak film dojel do konce. Vzdychla a smířila se s tím, že už je pozdě. Vzácný okamžik byl ten tam.

Sáhla za sebe pro tašku a začala skládat stojan.

„Konec?“ zeptal se Cole, který vystoupil z temnoty za akátem.

Erin vyskočila. Byla tak zaujata svou prací, že zapomněla na opodál hlídkujícího ozbrojeného Colea.

„Ano. Pro teď jsem skončila.“

Sbalila si věci, tašku přehodila přes rameno a rozhlédla se. Krajina se pomalu měnila v záři vycházejícího slunce. Každý následující den byl teplejší než předcházející a mraky hustší, ale déšť stále nepřicházel.

Erin pohlédla ke slunci a tiše řekla: „Vždycky jsem chtěla vědět, jestli draví ptáci tráví ve vzduchu tolik času, protože chtějí, nebo protože musí.“

„Myslím, že chtějí, protože musí.“

Cole sáhl po tašce a zavadil prsty o Erininu paži. Uskočila stranou, čímž mu beze slov sdělila, že netouží po jeho doteku ani po jeho pomoci.

Cole zkřivil ústa, otočil se a vyrazil. Erin mu dala najevo, že teď jsou jejich vztahy čistě obchodní. Nelíbilo se mu to, ale nepokusil se nic změnit.

„Který důl je na řadě dnes?“

„Dog Čtyři.“

„Zase?“ Cole přikývl.

„Proč?“ zeptala se.

„Protože je poblíž místa, které chci vidět.“

„Je to tam, kde jsme viděli goannu?“ (australská ještěrka pozn.

překl.)

„Jo.“

„Bezva. Zatím se mi nepodařilo žádnou vyfotit.“

Erin se dál zaobírala myšlenkou na jejich vzájemný vztah. Věděla, že Cole je dost chytrý na to, aby se znovu pokoušel dostat ji do postele. Možná ho plně zaujala krásná Lai a na ni ani nepomyslí.

Ale Erin cítila, že to není pravda. Když byla s Colem na farmě, pohyboval se neustále v její blízkosti. Spali ve stejném pokoji, jedli u téhož stolu a létali nad zemí ve stejné helikoptéře.

Možná to není kvůli mé bezpečnosti, ale proto, že se Cole bojí být s Lai o samotě, říkala si Erin.

Cole vůbec nevypadal vylekaně, když tenkrát vešla do místnosti a nachytala ho s rukou na krku Lai. Nevypadal taky nijak rozvášněně. Jeho výraz byl spíš zaujatý, trpělivý a zvědavý.

Připadal jí jako šelma na lovu.

Erin se otřásla nelibostí. To, co se mezi těmi dvěma v minulosti stalo, je zasáhlo hodně hluboko. Láska, nenávist nebo obojí? Cole věnoval Lai víc než svoje tělo. Získal od ní jistotu, že ženy jsou takové, za jaké je považoval Abe: milenky lží.

Erin teď šla po trávě. Slunce se šplhalo stále výš a vedro začínalo být nesnesitelné. Erin se potila a obletovaly ji mouchy, které si ani na chvilku nesedly. Kombinace repelentu a stínítka, kterou používají Australané na ochranu proti hmyzu nejčastěji, byla efektivní.

Chvílemi se Erin cítila tak napjatá a rozmrzelá, že by nejraději bila hlava nehlava kolem sebe. Věděla, že Cole má stejné pocity, ale dovede se lépe ovládat. To ji taky hněvalo, a proto se modlila, aby neztratila sebeovládání.

„Jak dlouho trvá období před příchodem dešťů?“ zeptala se Erin.

„Než začne pršet.“ Erin zamručela.

Cole na ni ze strany pohlédl. Její světlá pleť byla pokrytá potem.

Sundal si klobouk a posadil jí ho na hlavu.

„Kde máš klobouk? Říkal jsem ti, že…“

„A já jsem ti říkala, že nebudu pracovat v klobouku, který mi stíní a jenom mi překáží,“ odsekla mu. „Kromě toho jsem věděla, že teď nebudeme dlouho venku.“

Erin si strhla klobouk a podala ho Coleovi. Ten jí ho znovu narazil na hlavu.

„Nech si ho,“ řekl. „Před dvěma týdny jsi seděla na ledovci na druhé straně zeměkoule a připravovala ses na zimu. Teď sedíš na sporáku a čekáš na příchod léta. Tvoje tělo si ještě nezvyklo.“

„Tvoje si zvyklo výborně,“ procedila s odporem.

„Já jsem byl v Brazílii. Jiný sporák, ale stejná teplota a roční období. Přestaň plýtvat energií a nedokazuj mi, že sneseš to co já. Stejně ti to nevyjde. Dej mi ten foťák.“

Cole nečekal na Erinin souhlas. Prostěji strhl tašku z ramene. Na farmu došli beze slova. Lai je čekala u stolu pod ochrannou plachtou. Plachta byla natažená po celé šířce zadní části domu a chránila a rozšiřovala prostor k obývání. Za domem stál také bílý stan, který obývalo osm Číňanů. Ti se starali o techniku a hlídali.

Lai byla jako ze zlatého porcelánu, chladná a jemná.

„Ona se nepotí?“ divila se Erin.

„Kámen se nepotí. Posaď se. Přinesu snídani.“

Cole zašel do domu a Erin si sedla. Vzala utěrku a začala se jí ovívat. Bylo příšerné vedro.

Po chvíli ji odložila a sáhla do tašky, kde nosila Abeho verše a staré fotografie. Jejich obálka byla celá změklá působením vlhkosti a častým ohmatáváním. Fotografie však byly v pořádku. Erin je opatrně vyndala a každou z nich si dlouze prohlížela.

„Myslíte, že tajemství diamantového dolu vyluštíte z těchto fotografií?“ zeptala se tiše Lai.

Erin se zrychlil dech. Ani si nevšimla, že Lai stojí za ní.

„Ne,“ odpověděla. „Ale mohly by mi pomoct odhalit tajemství Bláznivého Abeho. Proč žil a proč nenáviděl.“

„Kdo je tohle?“ ukázala Lai na ženu na fotografii.

„Moje babička.“

„A ten muž je váš dědeček?“

Erin pokrčila rameny: „Já nevím.“

„Jsou ještě naživu?“

„Ne.“

Laiiny černé oči se podívaly na obrázek, pak na Erin a zase na obrázek.

„Tajemství mají malou hodnotu, pokud se jejich prostřednictvím nedají ovládnout lidé,“ řekla a otočila se směrem k domu. „Znát tajemství mrtvých není k ničemu. Mrtvé nemůžeme ovládat.“

Erin se překvapeně obrátila k Lai, ale ta už zmizela v domě. Erin si ulehčené oddychla a vrátila se k fotografii, kde dnes už mrtví lidé byli zachyceni v rozpuku mládí a plni vášní, které změnily jejich životy a životy jejich potomků. Obrátila obrázek a znovu četla:

„Trocha lásky ke stříbru, trocha ke zlatu. Milujeme pro žár, který nikdy nevychladne.“

Náhleji něco napadlo, sklonila se k tašce a vytáhla z ní Abeho rukopis. Položila ho na stůl vedle fotografie. Zalil ji podivný pocit.

Když Cole přišel s kávou, seděla Erin nehybně s očima upřenýma na stůl.

„Zkameněla jsi?“ zeptal se Cole a postavil před ni kávu.

Erin k němu vzhlédla. V jejích očích zářila tak jasná zeleň, že Cole nebyl schopen odtrhnout od ní zrak.

„Jak dalece se může během života změnit rukopis člověka?“ zeptala se.

„Nejvíc před pětadvacátým rokem života, pak jedině následkem nemoci, pití nebo zranění. Proč?“

„Myslím, že Abe psal ty verše na zadní straně fotografie.“

Cole stál za Erin a díval se na fotografii a rukopis básně. Čím déle je srovnával, tím si byl jistější. Je to tak.

„Máš pravdu. Záleží na tom?“

„Já nevím. Zdá se mi divné, že by dědeček měl fotografii s Abeho

věnováním.“

Cole se uchechtl. „Nebylo by to divné, kdyby spali oba s jednou ženou.“

„Cože?“

„Nebuď tak vyděšená. I když jsou to tvoji předkové, byli to především lidé. Tvoje babička by nebyla první žena na světě, která se zaslíbila jednomu muži a vzala si jiného.“

„Milenky lží…“

„Přesně tak.“

„Tím by se vysvětlovalo, proč ti dva odletěli do Ameriky.“

„Ano. Zejména pokud ona čekala dítě s jiným.“ Erin zaprotestovala: „To není pravděpodobné.“

„Proč ne? Potraty byly v té době nelegální a hřích se od dob vyhnání z ráje moc nezměnil.“

„Ty opravdu chováš nenávist k ženám.“

„Mohl bych se vyjádřit stejně o tvém vztahu k mužům.“

Erin Coleovu poznámku ignorovala, otočila se a zadívala se na obrázek.

„Je to vápenec?“ zeptala se a ukázala na skalní útvar asi metr vysoký.

„Asi jo.“

„A ty další skály?“

„Většinou taky.“

„Kosti mrtvého moře.“

Cole zamručel: „Na tom místě hledal Abe vodu pro dobytek, a ne diamanty.“

„Stejně bych to místo ráda viděla.“

„Proč?“

„Je to stejně vzdálené od větších kopců jako to, co jsme našli tady,“ řekla Erin suše. „Ráda bych viděla, jak to místo vypadá shora.“ Cole chvíli v duchu proměřoval vzdálenosti blízkého okolí Windsorovy farmy, které jeho výjimečná paměť uchovávala s velkou přesností. Pak musel souhlasit s Erin. Žádné jiné místo Windsorova

panství nepřicházelo v úvahu. Většina byla rovná jako deska.

„Zvláštní,“ zahloubal se Cole a znovu si prohlížel fotografie.

„Nemůže to být moc daleko odtud, protože nemá ušpiněné okraje šatů.“

Vytáhl z kapsy lupu a naklonil se nad obrázek.

„Mohl bych přísahat, že ten hezký chlap je Abe.“

„Určitě?“

„Ten člověk má na levém zápěstí jizvu. Abe ji měl na stejném místě. Jednou ho napadl divoký býk a málem ho to stálo život. Byl tenkrát rád, že nepřišel o ruku.“

„Dívá se na babičku tak zamilovaně.“

„Ubohý blázen. Ještě nic netuší.“

„Co?“ zeptala se Erin.

„Je to tak jasné jako ten plachý a svůdný úsměv tvé babičky, který patří tomu fotografovi. To jeho chce, a ne Abeho.“

„To musel být dědeček. Měli se hodně rádi. Zůstali spolu celý život.“

Cole něco zavrčel. Dál si pozorně prohlížel fotografii. „Nevidím nic, co by připomínalo pramen nebo jiný zdroj vody. Bylo tady velké sucho, což znamená, že hledali vodu.“

„Pěšky?“

„V takových botách? Abe jezdíval všude na koni. Patrně hledali

nějaké vhodné místo pro stavbu domu pro šťastný mladý pár.“

Ironie obsažená v Coleových slovech píchla Erin u srdce. Měla pocit, že ji dává do jednoho pytle s její babičkou, s Lai a hříšnou Evou.

Ale pak si řekla, že ji stejně nemiluje, a snažila se hodit urážku za hlavu.

Cole najednou hvízdnul překvapením.

„Našel jsi něco?“ zeptala se Erin.

„Oni tady tábořili. Tady ve stínu stromu je položené sedlo a nějaké pytle. Nevidím tady ale žádné jezírko ani rostliny, které by nasvědčovaly tomu, že nablízku je pramen.“

„Možná si vodu přinesli s sebou?“

„O tom pochybuji. Voda je těžká a koně jí spotřebují hodně.“

Erin pozorovala Colea, jak se zájmem studuje fotografii. Nejraději by vzala fotoaparát a zachytila jeho portrét. Místo toho sáhla po šálku s kávou a po malém koláčku. Při jídle se probírala stránkami Abeho veršů. Když si uvědomila, co znamená titulek ‚Chunder from DownUndeť, zašklebila se. ‚Zvratky z Austrálie‘. Pak si vzpomněla, jakým způsobem se diamanty dostaly na svět. Byly vyvrženy ve vřelém magmatu z hlubin země.

„Měl Abe smysl pro humor?“ zeptala se Erin.

„Takový staromódní. Proč?“

„Mohl pokládat diamanty za něco jako zvratky z nitra země?“ Cole se otočil a podíval se pozorně na Erin.

„Ano,“ odpověděl. „Ještě nějaká myšlenka?“

Erin zaváhala. „Budeš si asi myslet, že jsem blázen, ale ty dvě skály mi připadají trochu jako černé labutě.“

Erin ukázala na fotografii, kde Bridget McQueenová stojí na

větrném pahorku. Cole na chvíli ztuhl. Vzal fotografii a lupu.

„Ne,“ namítla. „Takhle ne. Odlož lupu a dívej se nezaostřeným pohledem.“

„Jako bych byl opilý?“ zeptal se.

„Proč ne? Abe tak viděl většinu života.“

Cole se zadíval na fotografii a musel souhlasit. „Je možné, že jsou to labutě, ale totéž se dá říct o jakékoli vyvýšenině s hroudou ztmavlého erodovaného vápence.“

„Ale to není jakákoli vyvýšenina. Je to pahorek, na kterém stojí Bridget McQueenová a usmívá se na svého budoucího manžela, zatímco Abe stojí na druhé straně a myslí si, že je jeho.“

„McQueen (královna pozn.překl) královna lží.“ Cole se zamračil. „To sedí. Ale Abe ještě tenkrát nevěděl, že tam jsou diamanty.“

„Říkáš, že byl posedlý mojí babičkou?“

„Pravděpodobně. Když pro nic jiného, tak kvůli pomstě.

Zklamaný muž po ní určitě prahl.“

Erin se dívala na obrázek a v duchu viděla Lai. Touha po pomstě může být náhradou za zrazenou lásku. Erin na okamžik napadlo, že se zeptá Colea, jestli ho k Lai nepoutá spíš nenávist a pomsta nežli láska. Ale to by byla osobní otázka a ty si Erin zakázala.

„Není možné, že Abe na to místo chodil jen z nějakého perverzního pocitu sebetrýznění?“

„Je to víc než pravděpodobné. Chodil sem pít, vzpomínat a vztekat se v těch svých dnech, kdy se o nic nestaral.“

Erin se málem zeptala, máli Cole také takové místo. Ale pak se vzpamatovala.

„Kolik bratrů a sester má tvůj otec?“

„Je jedináček.“

„Pokud jsme měli pravdu v odhadu vztahu Bridget a Abeho, víš, co to znamená?“ Než mohla Erin promluvit, zarecitoval Cole Abeho verše: „Přijď do mé země, vnouče klamu, dítě mé krve, dítě mých kostí…“

Cole se na chvíli odmlčel. „Jsi Abeho vnučka, ne praneteř. Jsi potomek klamu.“

„Skvělé,“ vzdychla Erin. „Jediné, co mi ještě chybí, je bláznivý

předek.“

Cole se chraptivě zasmál. „Nestarej se. Tvůj otec určitě nezdědil žádné poškozené geny.“

Erin se znovu začetla do básně. „Najdeš je, budešli chtít, jestli se odvážíš tam, kde plují černé labutě, nad kostmi mrtvého moře…“ Vzhlédla k Coleovi. „Potud je mi to jasné, ale co dál?“

„Mám ti to znovu vysvětlit?“ nabídl se Cole.

„Ne. Včera jsem se naučila z australského sexuálního slovníku dost, abych s tím vystačila do konce života.“

„Ptala ses.“

„A ty jsi mi odpovídal.“ Erin se zašklebila. „Musím připustit, že ten člověk se vyznal ve dvojsmyslech. Podívej se na ten název. Můžeš ho brát jako komentář ke kostrbatým veršům nebo jako popis vzniku diamantů nebo jako jejich hodnocení. Není to špatné. Není to hezké, ale není to hloupé.“

Cole mlčel a pozoroval Erin. Její dlouhé štíhlé prsty ukazovaly na jednotlivé verše, ale oči byly zasněné. Koncentrovala se stejně jako při fotografování nebo při milování.

„Víš jistě, že v okolí farmy nejsou žádné jeskyně nebo nerostná naleziště?“ zeptala se nakonec.

„O ničem nevím.“

Erin vzdychla. „No, byla to pěkná představa.“

„Jaká?“

„Kdyby tady byly jeskyně nebo trhliny sahající do ‚kostí mrtvého moře‘, mohlo by se pronikání člověka do jejich hlubin brát jako sexuální akt. V Abeho sexuálně zabarvených termínech by se mohla pod metaforou matka Země skrývat jeskyně.“

Cole se na ni překvapeně podíval.

„Na univerzitě jsem byla nejlepší v angličtině,“ řekla Erin. „Mojí vášní byla slova. Pak jsem objevila fotografování. Abe byl přece považován za literáta, ne?“

„Ano, když byl střízlivý, byl dobrý. Když byl opilý, recitoval dokonce verše Miltona a Popa.“

„Chudák.“

„Věřila bys, že se mi to líbilo? Měl procítěný projev.“

Erin se podívala na Colea a uvědomila si, že mu věří. Byl to muž nepředvídatelných zájmů.

„Ale je tady problém s tvojí interpretací poezie,“ pokračoval Cole.

„Vlastně několik problémů.“

„Co?“

„Nejsou tady jeskyně.“

„Budeme muset nějakou najít.“

„Jasně,“ odpověděl lakonicky.

„Byl někdy střízlivý?“ zeptala se Erin.

„Ano. To mi dělá starosti. Vzpomínáš si na poslední verše závěti?“

Erin zamítavě zavrtěla hlavou a začala se probírat listy poslední

vůle.

„Nehledej to,“ řekl Cole. „Sbohem, královno lží. A já jsem král.

Tohle může být Abeho gigantický žert.“

„Ale diamanty jsou skutečné.“

„Skutečné jako smrt,“ řekl Cole chmurně. „Tajemství černější než smrt a pravda, jíž smrt promlouvá. Ale já budu mluvit k tobě… dítě smutku. To k tobě mluví, Erin. Dítě hříchu, přimkni se ke mně. Můj hrob, moje kosti, slyš jejich hlas. Tobě nabízí smrt.“

„Jsi v angličtině lepší než já. Umíš líp číst mezi řádky.“ Pohlédla na hodinky na Coleově zápěstí. „Za jak dlouho letíme?“

Chvíli bylo ticho, než se Cole přeorientoval na jiné téma. „Jdu nastartovat.“

Otočil se a beze slova zamířil k helikoptéře. Erin si vzdychla a dopila kávu.

Helikoptéra se rozvrčela, pak zvuk chvíli skomíral, až ustal. Za chvíli motor naskočil, běžel asi minutu, zaváhal a opět se rozběhl. Za několik minut umlkl. Cole seskočil na zem, otevřel kryt a začal prohlížet motor.

Erin právě dopíjela druhý šálek kávy, když k ní Cole přišel.

Mračil se a v ruce držel kovový válec.

„Tohle nás zdrží den nebo dva, kruci,“ houkl a zvedl součástku. Zároveň se zaklonil a podíval se k obloze plné mraků. Déšť může přijít co nevidět a překazí jim další pátrání. „Lai!“

Objevila se okamžitě, což dokazovalo, že stála hned za dveřmi a poslouchala. Cole to věděl.

„Ano?“ zeptala se a podívala se na Colea.

„Řekni Wingovi, aby mi poslal tři kompletní palivové filtry do helikoptéry. Vždycky musím mít s sebou náhradní.“

Lai přikývla a dodala větu v čínštině.

„Mluv anglicky,“ řekl bezvýrazně Cole.

„Ale vždyť čínsky rozumíš velice dobře,“ namítla.

„Erin ti nerozumí.“

„Proč ji neučíš, jako jsem tě učila já?“

Otázka byla nevinná, ale Laiin hlas vyvolával představu milenců,

učících se zcela jiné věci než jazyk.

„Zavolej bratrovi,“ řekl Cole ostře. Lai přikývla a odešla do domu.

„Co se stalo?“ zeptala se Erin.

„Znečištěné palivo.“

„Cože?“

Cole odšrouboval jeden konec filtračního zařízení a vyndal papírový kužel. „Sáhni si.“

Erin přejela ukazováčkem po vnitřní části kužele a pak tekutinu promnula mezi palcem a ukazováčkem. Nejprve necítila nic, ale pak nahmatala malá zrnka. Podívala se tázavě na Colea.

„Jak se to tam dostalo?“

„Možná jsem nechal filtr otevřený,“ řekl Cole neutrálně.

„To není pravděpodobné.“

„Díky.“

Erin pokrčila rameny. „Je to pravda. Vždyť jsi helikoptéru kontroloval jako matka novorozeně.“

„Měli jsme šanci najít důl před obdobím dešťů. Někdo to věděl a znečistil palivo.“

„Sabotáž?“

„Já bych to udělal, kdybych chtěl překazit něčí plány.“

„Nebo kdybys ho chtěl zabít?“

„Jo.“

Erin vzhlédla. „Zkusí to znovu,“ řekl tiše Cole. „Uteč od toho, od dolu, od farmy, z Austrálie. Pro nic se nemá riskovat život, ani pro pohádkové bohatství.“

„Arktida mě naučila, že utéct znamená zemřít. Přišla jsem tady, abych našla nový způsob života. Zůstanu.“

Cole si všiml odhodlanosti v jejím hlase. Také v očích neměla ani stín pochybnosti. Nemělo smysl hádat se s ní, jen by je to ještě víc rozdělilo a ona by byla ve větším nebezpečí.

„Kdo to udělal?“ zeptala se Erin klidně.

„Mohlo se to stát ještě předtím, než palivo došlo na farmu. Ale spíš to udělal někdo z těch, kdo jsou tady.“

Erin se bezmyšlenkovitě otočila a podívala se ke dveřím, do nichž

před chvílí vešla Lai.

„Je to možné, ale pochybuji,“ řekl Cole. „Ne že by Lai nedovedla zabíjet pro svůj klan. Ta by sakra zabíjela. Ale my dva znamenáme pro Chenovu rodinu obrovskou šanci na získání pěkného místečka na diamantovém tygrovi. Ona udělá to, co jí klan přikáže.“

„Lai už někoho zabila?“ zeptala se vyděšeně Erin.

„Byla v sedmém měsíci těhotenství, když jí strýček Li nařídil, aby si nechala vzít moje dítě a vzala si jiného muže, Číňana, který mohl upevnit postavení Chenovy rodiny v Kovloonu. Udělala to chladně a bez lítosti.“

Erin otevřela ústa, ale chvíli nebyla schopna slova. „Je mi líto,“ zašeptala.

„Proč? Ty za to nemůžeš.“

Jen zavrtěla hlavou a nemohla pochopit, proč jí ta záležitost tak otřásla. Než se uklidnila, Lai se objevila u dveří.

„Wing si přeje s tebou mluvit.“

Cole se podíval na Erin.. „Pojď se mnou. Z toho pokoje bych tě neviděl.“

Erin beze slova následovala Colea.

„Co se děje?“ zeptala se Cole Winga.

„Jason Street je na cestě na farmu.“

Cole si prohrábl černé vlasy a zaklel. „Jak to?“

„Zdá se, že Američani hodili Australanům kost.“

„To není dobré, Wingu. Street byl dobrý prospektor, než se dal na svoji současnou dráhu.“

„Mám jednu dobrou zprávu. Satelitní fotografie předpovídají, že ještě nebude pršet.“

„To je dobře. Průzkum jde pomalu. Ještě něco?“

„Ne,“ odpověděl Wing.

„Mysli, protože už nechci, abys mě dnes kontroloval,“ řekl Cole.

„Vlastně si to nepřeju do té doby, než najdu důl nebo než přijdou deště. Erin má jeden nápad, který chci prověřit.“

„Důl? Jste blízko?“

„Ne tak blízko, jak jsme mohli být, kdyby bylo v pořádku palivo. Projdi si záznamy těch lidí tady. Vsadím se, že aspoň jeden z nich bere dva platy.“

„Podívám se, ale pochybuju. Vybírali jsme je velice pečlivě.

Myslíš, že je rozumné přerušit kontakt na tak dlouhou dobu?“

„Erin to nechce vzdát a já nemám jinou možnost. Vypravíme se teda autem. Nikoho za námi neposílej, víš, že pohřby příbuzných ti nedělají dobře.“

Kapitola dvacátá devátá

Slunce a vlhkost proměnily rovera v pojízdnou saunu. Předešlé noci se Erin a Cole utábořili na neznámém místě pod akáciemi. Probudili se do vedra a ticha, protože byli daleko od zdroje vody, kolem něhož by se shromažďovali ptáci.

Ticho přerušil hluk motoru rovera, kterého Cole po chvilce nastartoval.

„Kam pojedeme z Dog Čtyři?“ zeptala se Erin.

Cole jí věnoval postranní pohled a pak zase sledoval silnici, mizející občas mezi termitišti a vysokou trávou.

„Dvacet kilometrů za Dog Čtyři je místo, kde je plno pozemků pro těžbu. Nikdy jsem tam nebyl. Podle mne tam nebyl nikdo. Podle satelitních fotografií je tady vysočina a něco jako krasová říční síť. Možná že tam je i Bridget’s Hill.“

„Co je to krasová říční síť?“

„Oblast, kde voda teče spíš pod zemí než po povrchu. Tento jev je

běžný v oblastech silně erodovaného vápence.“

„Jsou tam jeskyně?“

„Někdy.“

Zatímco Cole mluvil, kontroloval zaprášenou přístrojovou desku. Paliva měl ještě do tří čtvrtin nádrže. Navíc s sebou vezl ještě náhradní kanystr s benzinem. Určitě jim vyjde aspoň k sousední farmě v případě, že by začalo pršet a povrch by se stal nesjízdným.

Cole se spíš obával o Erinin život. Jason Street přijede proto, že Američané měli rozdílné názory na to, jak naložit s jejím dědictvím. Nebo se zbytek kartelu spiknul a přinutil Streeta, aby šel Faulknerové po krku? Možná obojí. Ať je tomu jakkoli, Erin je v nebezpečí, kterému ani nemůže porozumět. Je příliš nezkušená.

Jako spojenci vydržíme, nechámeli se rozdělit, podlehneme.

Teď podléhají.

„Je trochu horko, ne?“ zeptala se Erin, která si všimla, že se Cole mračí.

„Není divu, vždyť na slunci je pětačtyřicet stupňů. Čím blíž jsi motoru, tím je ti tepleji. Ale o auto se neboj, to musí vydržet i v Africe.“

„Ale já ne.“ Zatahala si za triko, jako by je chtěla strhnout.

„Líbí se mi, jak jsi stavěná. Jsi štíhlá a souměrná. Jak dlouho mě ještě míníš trestat za něco, co se stalo roky předtím, než jsem tě potkal?“

Erin na chvíli nevěřila svým uším. Pak se začervenala a rozbušilo se jí srdce.

„Kdybys byl ty svědkem podobné něžné scénky, která by se odehrála mezi mnou a mým bývalým milencem,“ řekla nakonec, „co by sis myslel?“

Následovalo dlouhé ticho a pak přišla prostá odpověď: „Snaž se mi věřit.“

„Kdybych ti nevěřila, neseděla bych s tebou v téhle troubě na kolečkách.“

Cole chvíli přemýšlel a pak se zeptal: „Tak proč ta odtažitost?“

„Nazývejme to období zvykání.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že nemám tolik zkušeností jako jiné ženy v mém věku,“ odpověděla prostě Erin. „Když přijde na to, co bych měla a neměla očekávat od svého milence, chovám se jako devatenáctiletá a v očích mám hvězdy. Předpokládám, že muž, který je mým milencem, by se o mě měl zajímat stejně intenzivně jako já o něho. Je to dětinské, já vím, ale je to tak.“

Bylo to poprvé za dlouhou dobu, co Erin svolila k osobnímu rozhovoru. Cole na ni rychle pohlédl, ale nepromluvil. Chtěl, aby pokračovala.

„Až doženu svoji generaci,“ mluvila dál Erin, „budu schopná spát s atraktivní mužem a zároveň krotit svoji duši. Ale do té doby, když tě uvidím s Lai, budu mít před očima emocionální vztah, se kterým nemůžu soutěžit.“

„Jsi blázínek,“ řekl Cole. „Já ji nemiluju.“

„Neřekla jsem, že ji miluješ. Nenávist svazuje lidi stejně jako láska. Ať už je to nenávist nebo láska, Lai je k tobě připoutaná.“

„Hovno!“ Cole si sundal klobouk, otřel si z čela pot a zase si klobouk narazil. „Neuvědomuješ si, jak snadno s tebou může Chenova rodina manipulovat. Jsi jako jehňátko mezi vlky. Kdybych chtěl Lai, vrhl bych se na ni hned. Ale já ji nechci. Chci tebe. A vím, že tě můžu přinutit, abys mě chtěla.“

Erin začala prudce oddechovat. „Už jednou jsme byli na tomhle rozcestí. Neznásilníš mě a oba to víme.“

„Stejně mi ale na poli sexu zůstává devadesát devět procent dalších možností. Přemýšlej o tom, Erin.“

Dále pokračovali v cestě mlčky, překonávali úporné vedro, které stoupalo ve vysokých chvějivých sloupech ze země do nebe. Čekání na déšť přímo viselo ve vzduchu, na vzdáleném horizontu prokmitávaly na pozadí mračen blesky, připomínající drobné žilky. Nastalo období, kdy se trhají přátelské i manželské svazky, období, v němž lidé šílí a zabíjejí.

Rozděleni podlehneme.

Cole nemohl udělat nic jiného, než vzít Erin do nehostinné a parné buše.

V místě, kde se cesta odkláněla od oblasti termitišť, Cole zabrzdil. Vyskočil z vozu, popadl velké kladivo a začal odlupovat vrcholek nejbližšího termitiště. Pod bílým povrchem se skrývala rezavá masa, perforovaná chodbičkami. Erin si vzala fotoaparát, zamračila se proti slunci a odměřenými kroky se vydala mezi termitiště. Za chvíli za objektivem fotoaparátu zapomněla na šílené vedro, protože upřela svoji pozornost na svět malých tvorečků, kteří pilně a bez ohledu na počasí budovali svoje vysoké metropole.

Když Cole skončil s divokým sekáním do staveb termitů, začal se rozhlížet po Erin. „Erin, kde jsi?“

„Za chvíli!“ odpověděla mu.

„Musíme jet,“ volal Cole. Nedostal žádnou odpověď.

„Erin!“

„Už jdu! Ještě minutku!“

O deset minut později se Cole vydal mezi termitiště. Našel Erin schoulenou za fotoaparátem, s ukazováčkem na spoušti. Klobouk se válel vedle ní na zemi. Cole k němu přistoupil a zvedl ho.

Polekaná Erin vzhlédla. „Nos ten pitomý klobouk. Když fotíš, nemyslíš na nic jiného. Kdybych tady nebyl, chytla bys úpal ještě dřív, než bys byla schopna uvědomit si, že něco není v pořádku. Tady nejsi na Aljašce. Slunce je tvůj nepřítel. Slyšíš?“

„Jo.“ Erin zaváhala a pak se zeptala: „Jak dlouho jsi tady stál?“

„Sedm minut,“ řekl, když se podíval na hodinky.

„Ale nepřerušil jsi mě. Proč?“

„Nehrozilo ti nebezpečí. Raději počkám, než abych zničil další

‚Nejisté jaro‘.“

Erin si chvíli myslela, že Cole žertuje. Když si uvědomila, že tomu tak není, projel jí blažený pocit. „Pochybuju, že z toho bude další ‚Nejisté jaro‘, ale díky.“

„Mohla bys mi příště říct předem, až někam půjdeš?“

Erin zakroutila odmítavě hlavou. „Proto si ty filmy tak chráním.

Každý snímek je unikátní a neopakovatelný.

Mohla bych strávit na Aljašce zbytek života, a už by se mi nikdy nemuselo podařit další ‚Nejisté jaro‘. Stejně tak bych mohla strávit zbytek života v Kimberley, a nemusela bych získat stejné snímky, jako mám teď.“

„To právě mám na mysli.“ Cole se na Erin podíval napůl obdivně a napůl rozzlobeně. „Jestli tě ještě jednou nachytám bez klobouku, nebudu čekat, až si přetočíš film.“ Bez varování přitlačil prst na horní část Erininy paže a pozoroval, jak dlouho vydrží otlak světlý.

„Kdy jsi byla naposledy na slunci?“

„Když ses za mě postavil za svítání,“ řekla suše.

„Takže jsi už těsně před spálením. Dokonce i v autě…“

„… můžou odražené paprsky spálit moji bledou kůži,“ dokončila Erin jeho myšlenku. Když si všimla jeho protaženého obličeje, řekla:

„Vím, že nežertuješ. Zase jsem zapomněla.“

Cole prudce vydechl a řekl napjatě: „Omlouvám se, většinou nebývám tak protivný. Máš talent připravovat mě o trpělivost. Pojďme.“

„Škoda že nemůžeme hledat za tmy,“ řekla Erin, když se vraceli k vozu.

„To bych si taky přál.“

„Mimochodem, co jsi to před chvílí prováděl? Mstil ses na bezbranných malých tvorech?“

Cole se sehnul a sbíral kousky termitiště, které odprýskaly po úderech kladivem. Pak je položil na dlaň a ukázal Erin.

„Smetí,“ řekla.

„Potřebné.“

„K čemu?“

„Teď vím, že prvních dvacet metrů ze sta do hloubky je tvořeno homogenní vrstvou jemně stlačené půdy. Není na tom nic zajímavého, ale ještě ji musím prozkoumat pod mikroskopem.“

„Ti mravenci se dostanou do takové hloubky?“

„Je to jediná možnost, jak tady přežít.“

„To si zapamatuju. Co chceš najít?“

„Minerály, které signalizují pravděpodobnost výskytu diamantů, nebo zaoblená zrna silice, která by označovala staré pláže nebo říční tok.“

„Je tenhle způsob hledání diamantů efektivní?“

„Lamont takhle našel důl Orapa v Botswaně.“

„Seš si jistý, že nezkoumal vnitřnosti kuřete za svitu měsíce?“ Cole se usmál a nasedl do rovera. „To je věda, a ne voodoo.“

Podívala se na něho a usmála se. „Věda, jo?“ a otevřela dveře auta. „A já jsem pohádková víla.“

„Můžeš mi nechávat pod polštářem pěkné sny, kdykoli budeš mít dobrou náladu.“

Rozjeli se. Cesta teď vedla mezi vyvýšeninami, a když se Erin otočila, všimla si, že povrch pomalu stoupá. Před nimi se začaly objevovat gumovníky, akácie a sem tam i groteskní baobaby. Tráva rostla v hustších chomáčích.

„Za chvíli zastavíme,“ řekl Cole. „V oficiální mapě to nenajdeš, ale povrch stoupá až do sto padesáti metrů. Je tam roklina, kterou bych chtěl prověřit. Je na hraničním pásmu mezi pískovcovou a vápencovou oblastí.“

„Je to krasová oblast?“

„Ne, ta je dál.“

„Nejsou tam jeskyně?“

„O žádných nevím, ale nikdy jsem to neprošel celé. Když jsem byl naposledy v Dog Čtyři, přišel jsem jinudy.“

Erin se na něho zvědavě podívala. „Kdy jsi byl naposledy v Kimberley?“

„Pěkně dávno.“

„Kdy?“

„Jsem prospektor.“

„Našel jsi někdy něco?“

„Našel jsem si svůj podíl,“ odpověděl vyhýbavě a sledoval cestu.

„I diamanty?“ zeptala se Erin.

„Něco jo.“

„A zlato?“

„Tu a tam.“

„Vždycky když přijde řeč na tvoje působení v Kimberley, buď změníš téma, nebo mlčíš.“

„Podívej, musím řídit a ještě se snažím odhadnout, jaký nerost může být pod povrchem. Chceš vědět něco určitého o mně a Kimberley, nebo se jen nudíš?“

Erin vytáhla zpod sedadla jeho košili, otřela si obličej a pokračovala: „Jak ses dostal k Abeho diamantům a k jeho poslední vůli?“

„Není trochu pozdě na to, abys mě začala podezřívat?“

„Raději pozdě než…“

„… nikdy,“ dodal Cole. Objal oběma rukama volant a pomyslel na krk strýčka Li. „Každý, kdo si kolíkoval zábory v západní Austrálii, strávil nějaký čas na Abbeho farmě. Byl to renesanční muž horník, učenec, pastevec, špión.“

„Špión?“ zeptala se Erin nevěřícně.

„Musel být.“

„Jestliže jsi o něm věděl tohle, musel jsi ho znát dobře.“

„To je otázka nebo podezření?“

„Vyber si.“

Chvíli bylo napjaté ticho. Pak Cole promluvil: „Jednou jsme spolu strávili období dešťů.“

„Proč jsi mi o tom neřekl?“

„Neptala ses.“ Cole se na Erin rychle podíval. „Abe je mrtvý. Co jsem udělal nebo neudělal, neovlivňuje to, co dělám teď. Nic, co jsem udělal v minulosti, nás teď neovlivní. Takže místo abys podezřívala člověka, který je na tvojí straně, měj se na pozoru před chlapem z kartelu před Jasonem Streetem.“

„Ty si s ním děláš starosti?“

„Byl bych blázen, kdybych si je nedělal.“

„Proto jsme odjeli z farmy?“

„Byl to jeden z důvodů.“ Cole pokrčil rameny. „Ale chtěl jsem pro nás získat jeden dva dny. Street zná Kimberley líp než kterýkoli

jiný běloch. Domorodci k němu cítí něco podobného jako k Abemu. Uctívají ho ze strachu, ne z lásky.“

Erin se rozhlédla po otevřené krajině. „Máme tady pěkný kus země, kde se můžeme schovat.“

„Je tady jen několik zdrojů vody a Street je všechny zná. Co neví, to se dozví od domorodců. Dřív nebo později nás najde.“

„Tak proč se motáme v téhle sauně?“

„Tady je každý, kdo se objeví, náš nepřítel. Na farmě si nejsem tak jistý. Každé zaváhání může být osudné.“ Otočil se k Erin. „Za čtrnáct hodin bys mohla sedět v letadle. Máš pořád ještě chuť hledat diamanty?“

„Co myslíš?“

„Myslím, že tvoje chladicí skříňka s filmy je na slunci.“

Erin vyjekla a otočila se. Ochranný hadřík sklouzl a vystavil skříňku slunečním paprskům. Erin položila stříbřitou pokrývku na své místo.

„Led se stejně jednou rozpustí,“ řekl nakonec Cole. „Co se pak stane s filmy?“

„Nic. Jsem opatrná. Emulze je stabilní i v horku. Jen přímé slunce je nebezpečné. Taška, kde nosím filmy, je izolovaná.“

„Kolik jsi tady už vyfotila filmů?“

„Moc ne.“

Mírně se usmál. „Kolik je podle tebe ‚moc ne‘?“

„Míň, než jsem chtěla. Když pracuju, spotřebuju každých pět minut jeden film.“

„Musíš mít s sebou aspoň deset kilo filmů.“

„A ty zase deset kilo nábojů.“

„Až mi dojdou, použiju tvůj film.“

„Skoda že to nemůžu říct o tvých nábojích. Jak dlouho tady budeme?“

„Do deště.“

„Jak dlouho to je?“

„Než začne pršet.“

„Díky. Snažím se filmy šetřit, ale když fotím, zapomenu na všechno. Každý pohled je pro mě tak nový. Bojím se, že když ten určitý pohled nezachytím teď, už nikdy nebudu mít podobnou příležitost.“

Cole ji jemně pohladil po tváři. „Jsem stejný, když dělám svoji práci. V každém místečku vidím poklad, který na mě čeká.“

Dřív než mohla Erin zareagovat na jeho něžnost, Cole položil ruku zpět na volant a věnoval pozornost obtížnému terénu. Erin sevřela rty a snažila se nemyslet na svůj zvýšený pulz.

„Podívej se! Klokani!“ vykřikla náhle.

Cole se podíval doprava. „To nejsou klokani. Každý Australan by ti řekl, že to jsou jejich menší příbuzní. Klokani se vyskytují spíš východněji.“

Erin pocítila k Colemu vzrůstající přátelství. Říkala si: Nebuď blázen, Erin Shane Windsorová.

Ale neměla žádný argument proti.

O deset minut později zastavil rover ve stínu skalní vyvýšeniny. Cole vyskočil z auta a začal kontrolovat nádrž na brzdovou kapalinu.

„Problém?“ zeptala se Erin.

„Trochu ztrácíme brzdovou kapalinu, ale neboj se, není to nijak vážné. Mám ještě zásobu.“

Otřel si čelo a podíval se na oblohu. Zatím ještě nebylo po dešti ani potuchy.

„Chtěl bych se podívat na stěny té rokle. Jestli mi slíbíš, že nebudeš fotit, můžeš zůstat ve stínu rovera. Jinak musíš jít se mnou.“

„Proč?“

„Nemíním strávit půl hodiny tím, že tě budu hledat.“

„Půjdu s tebou. I můj foťák.“

Cole prohlížel stěny rokle a Erin krajinu. Postupně jí začala přirůstat k srdci a okouzlovala ji stejně jako arktická příroda. Jak se tak kochala už známými liniemi, barvami, tajemností a krásou neobydlené Kimberley Plateau, cítila, jak jí proniká pod kůži. Nádherný byl ten všudypřítomný klid a ticho. To ji okouzlovalo nejvíc.

Pomalu si uvědomovala přítomnost Colea, který stál vedle ní a pozoroval ji.

„Už tě chytá za srdce, viď?“ zeptal se.

„Co?“

„Ta země.“

„Je neobyčejně nádherná,“ řekla prostě. „I přes to šílené podnebí.“

„Jako severské kraje v zimě.“

Erin pomalu přikývla.

„Dej si pozor,“ řekl Cole tiše. „Jestli si tu zemi zamiluješ, nenajdeš za ni náhradu. Polární kruh je široký, ale Kimberley Plateau je jen jedna. Nikde na zemi nenajdeš nic podobného. Kimberley tě chytí a už tě nepustí, ať jsi kdekoli.“

Erin se podívala Coleovi do očí. „Ty to místo miluješ, že?“

„S výjimkou jara. Ale někdy dokonce i na jaře.“

„Proč jsi odešel?“

„Hledal jsem diamanty zelené jako tvoje oči. Před několika týdny jsem si myslel, že je najdu v Brazílii.“

„Jsou diamanty tady?“ zeptala se Erin.

Cole se shovívavě usmál. „V téhle roklině není nic jiného než smetí. Jestli jsou tady vrstvy prehistorických pláží nebo koryt, jsou skryté.“

Vydali se zpět k vozu. Cole se obrátil k Erin a zeptal se: „Chtěla bys řídit?“

„Jasně. Nebude mi vadit, když si zdřímneš. Ráda řídím.“

„Dobře. Brzdový pedál jde moc lehce, takže brzdi dřív a sešlápni ho raději dvakrát.“

Erin usedla za volant a rozjela se po mírně stoupající cestě. Převodovka jí dělala trochu potíže, ale nebylo to nic, co by nemohla zvládnout. Vesele zvyšovala rychlost a užívala si vanoucího větru.

„Nejedu moc rychle?“ zeptala se.

„Jeď, jak chceš. Nevidím nic jiného než pískovec.“

Cesta dál stoupala, a když vyjeli na další hřeben, otevřelo se před nimi klesání a pak další, ještě prudší stoupání.

„Můj Bože,“ řekla Erin a rychle přeřadila na dvojku. „Šplháme se na nějakou horu.“

„Asi jsme se už dostali na území menších pohoří. Na Aljašce by to byly jen nízké kopečky.“

Erin pohlédla na cestu vinoucí se v ostrých zatáčkách a sešlápla pravou nohou pedál brzdy. „Je třeba zpomalit.“ Brzdy však nereagovaly.

„Nebrzdí to,“ řekla napjatě. „Zkusím jedničku.“

Jela však příliš rychle na to, aby přeřadila na jedničku, a oba to

věděli. Ale bylo jasné, že to je jediná šance, jak snížit rychlost. Erin

se pokusila zařadit jedničku. Z rychlostní skříně se ozval kovový skřípot. Erin dvakrát sešlápla. Zase se ozval stejný kovový zvuk.

„Zpátky na dvojku!“ řekl Cole.

Erin napadlo totéž. Než dopověděl, zařadila dvojku. Motor zavyl, rover se prudce naklonil a pak se vyrovnal. Ale stále jel po prudce klesající silnici velice rychle.

Po čtvrt kilometru se silnice prudce stáčela do úzké zatáčky. Erin a Cole si současně uvědomili, že rover může zatáčku minout a zřítit se do rokle.

Cole se vrhl na volant, ale Erin už ho prudce strhla doprava. Rover v ostré zatáčce vyhodil do vzduchu spoustu drobného kamení. Zlomili gumovník, který vyletěl do výšky, další přeletěl Erin kolem hlavy. Třetí byl naštěstí větší, takže vůz do něho narazil a zastavil se. Erin zařadila zpátečku a Cole zatáhl ruční brzdu.

Najednou bylo úplné ticho. Erin se podívala na Colea.

„Nějaké připomínky k ženě za volantem?“ zeptala se plaše.

„S tebou pojedu kdykoli a kamkoli,“ odpověděl. „Chceš za tím sedět dál, nebo mě pustíš?“

„Je to tvoje.“

Vyměnili si místa a Cole sjel do rokliny. Erin se pomalu uklidňovala. Cítila se vyčerpaná. Když Cole našel vhodné místo a zastavil, Erin si konečně oddychla. Cole vystoupil z vozu a chvíli kramařil pod sedadlem. Vytáhl nějaké nářadí, baterku a několik metrů dlouhou černou trubici.

„Neopovažuj se vystupovat a fotit.“

Erin provinile vrátila fotoaparát do kabely. Pak si vzala sluneční brýle a vyšplhala se na střechu rovera, kde se uvelebila mezi náhradními pneumatikami a kanystry s benzinem. Narazila si klobouk víc do čela a začala sledovat krajinu.

Všude bylo prázdno, nikde žádní klokani, dobytek nebo ptáci.

Kolem nebylo nic než skály a stromy.

Erin si posunula brýle a najednou koutkem oka zachytila na zemi

nějaký pohyb. Zadívala se na místo vzdálené asi sedm metrů od vozu.

„Cole?“

Místo odpovědi se ozvalo zamručení.

„Jak vypadají australští jedovatí hadi?“

Coleova hlava se vynořila zpod vozu. Za ní se vysoukalo jeho zaprášené tělo. Kolem pravé ruky měl Cole obtočenou trubici. Díval se na Erin, která zírala do trávy. Sledoval její pohled a v prachu uviděl vlnícího se hada. Měl světle hnědé tělo a na bocích se mu táhla tenká modrá čára. Had se při svých elegantních pohybech leskl jako nalakovaný.

„Někteří vypadají jako tenhle,“ řekl Cole.

„Je nebezpečný?“

„Smrtelně.“

„Sakra. Chtěla bych být blíž, abych ho mohla vyfotit.“

„Proč?“

„Ten kontrast mezi jasnou oblohou a prachem, ty perfektní smyčky jeho těla, život v místě, kde není nic než skály a prach…,“ pokrčila rameny. „Je to krásné.“

„To je jeden z nejnebezpečnějších hadů na Zemi. Drž se od něho zpátky,“ řekl Cole.

Erin se podívala na Coleovu ruku omotanou hadicí. „Myslím, že jsme na tom zle, je to tak?“

„Mohlo by být hůř,“ odpověděl Cole a protáhl se. „Když jsem zastavil u termitišť, všiml jsem si, že nám trochu prosakuje brzdová kapalina. Uvolnila se trubka.“

„A co teď?“ zeptala se Erin. „Pomalejší jízda a rychlé modlení?“

„Nic se neděje. Oblast Kimberley je náročná pro každé auto. Náhradní trubky a brzdová kapalina patří mezi standardní vybavení vozu. Vyměnil jsem špatné trubky a nenašel jsem žádné další vadné místo. Ještě doplním nádrž a můžeme jet.“

„Díky Bohu. Nechtěla bych odtud putovat pěšky.“

„Teď na jaře? Ani náhodou. Ušla bys nanejvýš dva kilometry a pak bys padla.“

Cole se vrátil k opravě roveru. Po chvíli otevřel kufr a vyndal z něho plechovku s brzdovou kapalinou a zatřásl s ní. Byla skoro plná. Vzpomněl si na znečištěné palivo do helikoptéry a kápl si trochu tekutiny na prst. Necítil žádnou zrnitost.

Ale po chvilce ho začal prst silně pálit. Cole přičichl k plechovce.

„Krucifix,“ vydechl.

Okamžitě si otřel prsty o písčitou půdu a vylil obsah nádoby vedle vozu.

„Co se děje?“

„Někdo nám přidal do brzdové kapaliny žíravinu. Kdybych to tam nalil, už by mi nepomohly ani všechny ty metry trubek, co mám s sebou.“

Erin se podívala na prázdnou plechovku. „Jak daleko dojedeme bez brzd?“

„Ne tak daleko jako s nimi.“

Začal hledat mezi krabicemi zásob. Vyházel pár lahví a pak narazil na velký plastikový kanystr s tekutým mýdlem.

Erin se nevěřícně dívala, jak Cole nalévá tekuté mýdlo do prázdné nádrže. Když skončil, zašrouboval nádrž a usmál se na ni.

„Kapalina je kapalina. Tahle je trochu hustší, ale půjde to.“ Chraptivě se zasmál. „Podívej se na to takhle. Budeme mít nejčistší brzdy v Kimberley.“

„Jak dlouho to vydrží?“ Pokrčil rameny. „To uvidíme.“

Kapitola třicátá

Následující den zamířili za hranice pozemku Dog Čtyři, kde se teoreticky mohly nacházet krasové říční sítě. Blížilo se poledne. Na obloze se stahovaly mraky a věstily bouři, která však nepřicházela. Erin se s nadějí dívala na oblohu a myslela na spásný déšť, který by ukončil to strašné vedro.

„Sakra, ať už začne pršet,“ mumlala.

„Dnes ještě pršet nebude,“ řekl Cole. „Asi si počkáš ještě tak týden.“

Erin vzdychla. „Přála bych si, aby pršelo a pršelo a pršelo.“

„Popovídáme si o tom v lednu. Jednou začalo pršet a vydrželo to nepřetržitě čtyři měsíce.“

„Sliby, sliby.“ Erin si několikrát nadzvedla tričko, aby se ochladila. „Nedivím se, že lidi tady blázní. Ty Abeho doly jsou hrozné, jeden lepší než druhý, ale žádný nestojí za nic.“

Cole se přinutil dívat se jinam. Toužil po ní, a to ho rozčilovalo víc než počasí.

„Aspoň jsme v krasové oblasti.“

„Našel jsi něco?“ zeptala se Erin.

„Musím se jít podívat nahoru. Nesmíme zapomenout na láhve s vodou.“

„Jak bych na ně mohla zapomenout. Váží víc než kabela s fotoaparáty.“

„Jistě, když s sebou taháš tolik filmů,“ řekl Cole.

„A to jsem vypotřebovala jen tři. Když mi budou chybět, zajdu si do roveru pro další,“ vzdychla. „Nevím, jak daleko dojdu.“

„To je narážka?“

Erin se usmála a zavrtěla hlavou. Zase si provětrala tričko a přehodila si přes rameno polní láhev. Cole jí řekl, že ji musí mít pokaždé, když se vzdálí od vozu. On sám si vzal mnohem větší láhev a ještě velký ruksak se spoustou věcí potřebných pro geologický průzkum.

Erin s hrůzou pozorovala, jak si chystá pušku a několik krabic s náboji.

„Napij se,“ poručil jí. „Voda v žaludku váží míň, než když ji máš na popruhu.“

Erin poslechla. Voda byla zatuchlá a teplá a Erin s povzdechem pomyslela na jiskřivé ledovce.

„Budeš ještě fotit?“ zeptal se Cole.

„Dýchám?“

Podíval se na ni a zasmál se. „Hloupá otázka, viď?“

Kontrast mezi Coleovým pobaveným úsměvem a jeho silným svalnatým tělem bral Erin dech. Pocítila silnou touhu po jeho objetí.

„Tak jdeme nahoru,“ vyzval ji Cole. Erin přikývla. „Kdo půjde první?“

„Ty. Půjdu hned za tebou a budu provádět předběžný průzkum.“ Coleův nedočkavý hlas ji zarazil. „Myslíš, že něco objevíš?“

„Nahoře musí být nějaká prehistorická pláž nebo koryto,“ řekl a zvednutým palcem přeměřoval výšku dvou kopců oddělených vyschlým korytem, kterým stoupali. „Tyhle kameny tady jsou mnohem zakulacenější než na jiných místech. Mohly být naneseny právě z říčního koryta nebo z pláže.“

„Myslíš na diamanty?“

„Ne. Ale jsme v oblasti vápence, takže musím sledovat otvory, kterými mohly proudit podzemní proudy a prořezat se do podložních hornin. Mohou tam být jeskyně.“

„Opravdu?“

„Všude, kde je vápenec a voda, je šance najít jeskyně,“ poučil ji Cole. „Mnoho jeskyní bylo objeveno tak, že někdo našel úzký řez způsobený vodou, za nímž se jeskyně skrývala.“

Erin zasvítily oči. Chtěla něco říct, ale musela odhánět dotěrné mouchy, takže raději zavřela pusu.

„Musíš se namazat,“ ponoukl ji Cole a sáhl do ruksaku.

Erin se zašklebila a odšroubovala víčko kulaté krabičky. Začala se natírat nepříjemnou emulzí. Snažila se nanést ji na každé nekryté místečko.

„Dávej pozor na hady,“ varoval ji Cole. „Většinou se schovávají ve stínu. Pokud uvidíš ptáky nebo netopýry, upozorni mě. To znamená, že někde poblíž je voda.“

„Budeme ji potřebovat?“

„Máme vodu na pár dní, ale kdyby se nám podařilo najít pramen, který není na mapě, ztížili bychom Streetovi jeho úkol.“

Erin podala krabičku s emulzí Coleovi. „Možná že Street je opravdu vládním pověřencem, který má dohled nad Dog Čtyři.“

„Možná. Vsadila bys na to život?“

Erin chtěla odpovědět, ale Cole ji zarazil prudkým gestem ruky.

Zůstal bez hnutí a naslouchal.

„Co…,“ začala Erin.

Cole ji zastavil dalším gestem a Erin ztichla a zaposlouchala se.

Po chvíli uslyšela vzdálený zvuk motoru helikoptéry.

Cole se dotkl jejího ramene a ukázal na oblohu. Erin uviděla v dálce na nebi malou temnou skvrnu. Helikoptéra byla dost vysoko a několik kilometrů daleko. Budeli pokračovat ve stejném směru, mine je bez povšimnutí.

„Myslíš, že někdo hledá Dog Čtyři?“ zeptala se Erin.

„Jestli ano, tak je právě nad ním.“

Najednou helikoptéra změnila směr. Cole popadl Erin za ruku a běžel ke skupince gumovníků, rostoucích podél zátoěiny vyschlého potoka.

„Skrč se a zůstaň tady!“ přikázal jí.

Erin musela poslechnout. Cole ji strhl k zemi a paží ji objal kolem pasu. Otevřela ústa a chtěla žádat vysvětlení, ale vtom se nad nimi ozval hřmot helikoptéry. Byla dostatečně blízko, aby viděli jednotlivé listy vrtule, prorážející vzduch nad nimi. Po minutě se zvuk začal vzdalovat.

„Ne,“ řekl Cole, když Erin chtěla vstát. „Zůstanem tady aspoň pět minut.“

Erin ležela napjatá a necítila píchání kamenů ani kořenů pod sebou. Děsilo ji nastalé ticho i napětí muže, ležícího vedle ní. Kovové cvaknutí nabíjené pušky zaznělo jejím napnutým nervům, jako by jí u hlavy vybuchl granát.

„Dog Čtyři je určitě mimo nás?“

„Ano.“

„Možná se ten člověk ztratil.“

Zvuk motoru se zase začal přibližovat.

„A možná ležíme v bazénu s chladnou vodou,“ řekl Cole ironicky.

„Pěkně tady křižuje. Až ti řeknu, ať skloníš hlavu a nehýbeš se, tak to udělej.“

Erin naskočila z Coleova chladného hlasu husí kůže. „Co když uvidí rover?“

Cole neodpověděl a sledoval úhel dopadu slunečních paprsků. Večer byl ještě daleko. Cole mohl jen doufat, že stromy vůz zastíní. Věděl, že listy gumovníků a akácií poskytují svému okolí dobrou ochranu proti slunci, protože jejich zvláštní postavení vytváří dokonalý kryt.

Zvuk motoru se blížil a vápencové stěny ho násobily ozvěnou. Erin nepotřebovala Coleův pokyn. Sama sklonila hlavu a přitiskla tvář k horké zemi.

Řev motoru dosáhl nejvyšší hladiny a pak pomalu slábl.

Helikoptéra nabrala jiný směr.

„Letí přímo k místu, kde jsme nechali rover,“ řekl Cole. „Jestli přistane, poběžím tam. Kdybych se nevrátil a někdo jiný by na tebe volal, ozvi se mu.“

„Ale…“

„Ale nic,“ přerušil ji rychle. „Tvoje šance na přežití v téhle pustině je stejná, jako bych já chtěl nahý přežít arktickou bouři. Street může mít důvod, proč tě nechat žít, ale ta země by ti nedala na vybranou.“

Cole si strhl klobouk a setřel si z čela pot. Pak si prohlédl terén. Koryto bylo úzké a klikaté. Po obou stranách se tyčily příkré svahy. Najednou oba zaregistrovali, že helikoptéra zase změnila směr.

„Proč se pořád motá nad námi?“ zamumlala Erin.

„Protože to je jediné místo široko daleko, kde je dost porostu na schování auta. Může mít i zařízení, jímž najde kovový rám roveru.“

„Nebo reaguje na nějaké čidlo ukryté v roveru?“

„O tom pochybuju. Všechno jsem zkontroloval. Zatím jen hledá, nechystá se k přistání.“

Zvuk helikoptéry se změnil. Stroj zase změnil směr a blížil se k nim. Ve chvilce byl nad nimi a zvířil horký vzduch, který Erin vdechovala s pocitem tlaku a bolesti v plicích. Zavřela oči a přála si, aby helikoptéra zmizela.

Zvuk brzy utichl. Erin si ulehčené vydechla. Než však mohla promluvit, zvuk se opět přiblížil a prudce se zvýšil.

„Zpozoroval rover,“ utrousil Cole.

Vyskočil, popadl pušku a pozdro s náboji a rozběhl se k vozu. Vedro a hromady písku mu znesnadňovaly pohyb. Rover byl od nich vzdálen asi kilometr a půl. Takovou vzdálenost by Cole v běžných podmínkách překonal za deset minut. Takhle musel počítat nejmíň s dvaceti.

Když byl asi čtyři sta metrů od vozu, helikoptéra se vznesla a začala opisovat spirály. Najednou se ocitla Coleovi přímo nad hlavou. Cole se otočil a sprintoval ke skupině gumovníků. Za nimi u paty prudkého svahu byly velké vápencové balvany. Doběhl k balvanům v okamžiku, kdy se helikoptéra vznášela asi sto metrů od něho. Rychle hledal úkryt. Vtom uviděl u jednoho z balvanů prohlubeň.

Cole se do prohlubně vtiskl právě ve chvíli, kdy se helikoptéra snesla níž a zaútočila na něho jako rozzuřený býk. Zvuk motoru byl hlasitý, ale Cole přesto uslyšel staccato automatické zbraně. Kulky se zaryly do písku a zastavily se o balvan,. Cole se přitiskl zády k jednomu z balvanů a zvedl pušku. Zazněl výstřel. Cole znovu natáhl kohoutek a vystřelil, natáhl a vystřelil. Nezatěžoval se mířením, protože helikoptéra byla velmi blízko.

Stroj najednou vzlétl a prudce poskočil. Cole vysypal náboje z pouzdra a nacpal jeden po druhém do komor zásobníku. Opřel si pušku o rameno a zamířil.

„Pojď blíž, ty parchantě,“ mumlal si. „Jen kousek blíž. To je ono… to je ono. Pojď a dostaneš to.“

Helikoptéra se nervózně kymácela a kolébala. Cole čekal jako dravec u napajedla a pozoroval opatrného protivníka, který se snažil vyhnout strmému úbočí.

Pilot buď podcenil vzdálenost, nebo ji špatně odhadl. V okamžiku, kdy byl v dosahu, začal Cole střílet tak blízko pilota, že jeho nervy nevydržely. Helikoptéra se vznesla do výšky a za chvíli zmizela.

Cole automaticky znovu nabil pušku. Zvuk motoru helikoptéry se vzdaloval, až už Cole neslyšel nic než zvonění v uších. Opatrně se vysoukal z úkrytu a rozhlédl se. V okolí se nic nehýbalo. Raději by ještě dvacet minut počkal, protože vrah se mohl vrátit, ale pochyboval, že by Erin vydržela tak dlouho čekat.

Využívaje stínu stromů, vydal se k ní. Našel ji přesně tam, kde ji zanechal. Když ho uviděla, vyskočila a vrhla se mu do náruče. Na chvilku se k němu divoce přitiskla, pak se nadechla a pustila ho.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se a prohlížela si ho. „Zdálo se mi, že slyším výstřely.“

„Nikdo nebyl zraněn.“

„Kdo to byl?“

„Nevím, neviděl jsem dobře. Ale byla to helikoptéra z farmy.“

Erin se už na nic neptala a následovala Colea na místo, kde nechali rover. Když uviděla vůz, oddechla si. Jeho rozehřátý interiér jí připadal mnohem přijatelnější než přímé a ostré sluneční paprsky.

Cole si první všiml tmavých skvrn na roveru. Přestože očekával sabotáž, pohled na důkaz o ní ho rozčílil.

„Cole?“

„Je to přesně tak, jak to vypadá,“ řekl vztekle. „Děravý chladič.“

Erin ho tiše sledovala, jak kontroluje motor, přístrojovou desku a další součásti.

„Ten hajzl byl důkladný,“ řekl Cole. „Nenechal tady ani kousek hadice a ani trochu vody.“

„Vzal nám vodu?“

„Ne. Vzal jídlo. Vodu vylil na zem.“ Erin se zajíkla. „A co rádio?“

„Je pryč. I s mapami.“

Erin se odvrátila, aby Cole neviděl strach v její tváři. „Dobře. Co teď?“

„Vypij všechno, co máš v láhvi, miláčku.“

„Neměla bych vodou šetřit?“

„Divila by ses, kolik lidí už bylo nalezeno s plnou polní lahví. Dehydratace je jako přehřátí. Nejdřív tě připraví o rozum a pak tě zabije. Vypij, kolik můžeš. Žízeň přijde brzy.“

Kapitola třicátá první

Erin si prohlížela obsah ruksaku, který Cole rozprostřel jako nouzovou pokrývku. Vytáhl kladivo, které měl za opaskem, a bez váhání je položil vedle ocelové pánvičky a pytlíků se vzorky. Vedle ležela Erinina termokabela s filmy. Kompas ležel vedle polní láhve, stejně jako zápalky, lopata, tři krabice nábojů, puška, nůž a několik složených plastikových fólií. Cole vyndával z ruksaku další věci a třídil je na dvě hromádky podle jejich nezbytnosti.

„Kolik ledu zůstalo v bedničce?“ zeptal se, aniž zvedl hlavu.

„Žádný. Rozpustil se. Ten chlap se tam asi podíval, a když uviděl filmy, věnoval se důležitějším věcem.“

Cole se zeptal: „Jsou filmy v pořádku?“

„Měly by být. Tuby jsou uzavřené.“

Erin rychle protřídila použité a nové filmy. Když byla hotová, začala si zasunovat roličky vyfocených filmů do pásu na patrony, který si chtěla dát kolem pasu.

„Nebudeš se vláčet s pásem,“ řekl Cole. „Zbytečná zátěž. To si nemůžeme dovolit. Bereme jen absolutně nezbytné věci.“

„Za jak dlouho se sem dostaneme?“ zeptala se Erin a smutně se dívala na filmy.

„Možná vůbec,“ řekl Cole. „Jsme sto třicet kilometrů od Gibb Road. Vzdušnou čarou. Po zemi je to mnohem dál.“

„Jak daleko je Windsorova farma?“

„Nejmíň sedmdesát pět kilometrů, pokud půjdeme po cestě. Pokud ne, je to kratší. Ale mezi tímto místem a farmou je kromě těch dvou vápencových kopců jílovitá rovina, kde není mimo období dešťů ani kapka vody.“ Začal balit ruksak. „I kdyby se nám podařilo dojít na farmu, ten parchant z helikoptéry tam na nás bude čekat. Nebylo by kam se schovat. Směrem na Gibb Road máme větší šanci, že najdeme vodu. A taky pomoc.“

Cole jí však neřekl, že jejich šance na přežití jsou minimální. Bez jídla a vody se nemohou dostat daleko v krajině, která jim nabízí jen nebezpečí a smrtelné vedro.

Erin se podívala na Colea. Beze slova se otočila zády k filmům, které zachycovaly její první a nenahraditelné vjemy z podivné krajiny jménem Kimberley Plateau.

„Zůstala v bedničce na led nějaká voda?“ zeptal se Cole.

„Ano.“

„Nalej ji do prázdné láhve, která je pod předním sedadlem. Jestli máš strach, že ji rozleješ, raději ti pomůžu.“

Ale Erin si poradila sama a všechnu vodu zručně nalila do láhve. Cole přistoupil k roveru s těžkým ruksakem v jedné a s puškou v druhé ruce. Natáhl si khaki košili a druhou nacpal do ruksaku. Erin uzavřela láhev a podala mu ji.

„Skoro půl litru,“ podivil se Cole, když ji potěžkal.

Ale neřekl, jak mizivá část jejich denní spotřeby to je. Připnul si láhev k opasku. Na druhé straně měl svoji větší láhev, v níž bylo taky asi jen půl litru vody.

„Sundej svoji láhev a pás,“ nařídil Erin.

„Já to unesu.“

„Sundej to.“

„Cole…“

„Ne,“ přerušil ji ostře. „Jsem třikrát silnější než ty. Dej mi to.“

Erin pohlédla do jeho šedých očí a věděla, že její protesty jsou zbytečné. Zbytečně by plýtvali energií. Podala Colemu láhev a pás upustila na zem. Pak se automaticky natáhla pro kabelu s fotografickými aparáty. Hned si však uvědomila, že si ji nemůže vzít s sebou, a nechala její dlouhé ucho proklouznout mezi prsty. Otočila se ke Coleovi.

„Mrzí mě to,“ řekl a letmo se dotkl její tváře.

„Je to jen zvyk. Pokud něco nemůžeme jíst, pít nebo tím zabíjet, nepotřebujeme to, že?“

„Ne. Wing ti všechno vynahradí.“

Přikývla. I když přežije a Wing jí zaplatí fotoaparáty a další potřebné přístroje, nikdo jí nenahradí pořízené snímky. Erin tu myšlenku raději zaplašila.

Cole zaměřil kompas a vydal se lehkým krokem nahoru korytem. Erin ho následovala a snažila se ignorovat potůčky potu, stékající jí po zádech, a vedro, sálající ze země. Ušli asi tři kilometry, když se Cole otočil a zamířil do sametově černého stínu pod skalním výběžkem. Byl odtud dobrý výhled na dno rokliny. Na stěnách skály pod převisem uviděli vybledlé piktogramy a všimli si zarostlých ohnišť.

„Domorodci,“ řekl Cole, když se rozhlédl kolem. „Museli tady pobývat během dešťů.“

Erin zapomněla na vedro a přemýšlela, z jakých úhlů by kresby vyfotila, kdyby u sebe měla fotoaparát.

„Tady nás nikdo shora neuvidí. Budeme až do tmy v bezpečí,“

řekl Cole. Otočil se k Erin a všiml si jejího toužebného výrazu.

„Takových obrázků tady najdeš spoustu, neboj. Tohle není tvoje poslední příležitost vyfotit si tábořiště domorodců.“

Erin přikývla. Ráda by věděla, jak dalece Cole věří svým slovům o přežití. Ale raději se na nic neptala. Jejich vyhlídky by se tím nezlepšily.

„Pohled na ty kresby je až děsivý,“ řekla Erin.

„Je to posvátné místo.“

„Opravdu?“ Erin se na piktogramy podívala s novým zájmem.

„Pro domorodce je posvátný každý kousíček odlišné krajiny. Každá skála zvláštního tvaru, každý vrcholek, který se liší od roviny porostlé trávou, je pro ně svatý.“ Cole shodil ruksak a protáhl se. „Ale my se nemusíme obávat, že bychom byli nevítanými hosty. Tohle místo je opuštěné od doby, kdy sem přišli běloši.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Nejsou tady žádné pomačkané plechovky a rozbité láhve.“ Cole ukázal na ruksak. „Můžeš ho použít jako polštář. Jestli chceš, můžeš se prospat. Čeká nás dlouhý noční pochod.“

„Půjdeme celou noc? Tak moc se bojíš, že by nás někdo sledoval shora?“

„Když půjdeme v noci a ve dne budeme spát, spotřebujeme méně vody.“

Erin chvíli váhala, ale pak mu položila otázku, kterou stále odkládala. „Jak daleko je to ke Gibb Road?“

„Čtyři dny, když budeme mít štěstí. Spíš šest dní. Krajina bude

čím dál nehostinnější a my unavenější.“

„Kolik máme času?“

„S naší zásobou vody budeme zítra touhle dobou už na suchu. Další den budeme vysílení.“ Cole se posadil, opřel se o kámen a klobouk si posunul na obličej. „Když budeme mít štěstí, najdeme nějaký neznámý pramen. Když ne, jsou ještě jiné možnosti.“

Než se Erin stačila zeptat, co tím míní, Cole usnul. Erin měla pocit, že neusne, ale i těch pár kilometrů, které ušli, ji zmohlo. Než upadla do tvrdého spánku, pomyslela si, jak je krásné schovat se před neodbytnými a krutými slunečními paprsky.

Probudila se, až když s ní Cole zatřásl. Podle slunce poznala, že je pozdní odpoledne. Bledé, téměř neviditelné blesky křižovaly temně šedou oblohu. Řeka mraků vytvořila nad zemí jakési těžké víčko, z jehož štěrbiny se z posledních sil linulo sálání slunce.

„Máš jistotu, že tady vůbec někdy prší?“ zeptala se Erin, která se snažila žvýkáním na prázdno odstranit protivné sucho v ústech.

„Určitě. Ale ne dnes. Za pár hodin těch mračen přibude.“ Cole se postavil a podal jí ruku. Erin vyskočila. „Vyrazíme. Dokud je ještě světlo, dostaneme se dál.“

Cole si nasadil ruksak na záda a vykročil. Erin ho následovala z příjemného a chladného skalního stínu do otevřené horké krajiny. Když slunce konečně zmizelo rekordní rychlostí za obzorem, což bylo pro Erin, zvyklou na dlouhý západ slunce na Aljašce, nezvyklé, ještě dlouho na ni z vyhřáté země dorážely vlny horka. Vlhkost ovzduší byla dusivá, ale přitom nedokázala zadržet vodu v jejím těle. Ta se z ní řinula všemi póry v podobě lepkavého potu.

Cole šel kupředu stále stejným tempem, a kdykoli se protrhla obloha a objevily se hvězdy, sledoval při světle baterky ručičku kompasu. Na třetině oblohy se jako nejasná světelná šmouha rozprostírala Mléčná dráha. Za horizontem se občas objevil blesk, který byl mnohem jasnější než hvězdy. Měsíc ozařoval krajinu bledě stříbrným světlem.

Erin šla v Coleových stopách trávou a kamenitým terénem. Jediný odpočinek si dovolili ve chvílích, kdy Cole kontroloval směr pochodu podle kompasu. Cole vybíral raději vyschlá koryta, protože ta byla oproti otevřené krajině ve větší tmě. Tím snižoval pravděpodobnost, že by je někdo zpozoroval.

Během chladných nočních hodin vypili po menších dávkách zbytek svých vodních zásob.

Než začalo svítat, byla Erin pořádně unavená. Krajina kolem nich se během noci změnila. Kopce byly strmější a navzájem oddělené, netáhly se už v dlouhých řetězech.

Cole využil rozbřesku a zrychlil. Ostré tempo přerušil, až když teplota neúnosně stoupla. Na úpatí kopce vyhledal rokli zastíněnou stromy s drobným listím. Z ruksaku vytáhl pokrývku, rozprostřel ji mezi dvěma stromy a přivázal ji k jejich kmenům. Vytvořil tak ochranný kryt proti ostrým slunečním paprskům.

„Lehni si do stínu,“ vyzval Erin. „Nedělej zbytečné pohyby, ať se ne vysiluješ.“

Upravil ruksak jako polštář, vzal lopatu a poodešel ven ze stínu. Pak vyhloubil jámu širokou tři čtvrtě metru a asi půl metru hlubokou a vystlal ji listím, které strhl z akácií a gumovníků. Do středu jámy položil velký ešus, místo přikryl plastikovou fólií a tu zatížil po stranách kameny. Poslední kámen položil doprostřed fólie přímo nad ešus.

Pak se vrátil pod přístřešek, vzal další plastikové fólie a znovu se dal do práce. Fóliemi obmotal konce větví a okraje pečlivě sbalil tak, aby fólie tvořily na koncích větví jakési pytle naplněné listy. Okraje pytlíků utáhl pevně motouzem a vrátil se k Erin.

Ta se na něho tázavě podívala a zeptala se: „K čemu to je?“

„To je destilační přístroj. Necháme slunce, aby pracovalo pro nás místo proti nám. Teď se vyspi.“

Erin si olízla rty a divila se, jak se může cítit tak vysušená, když vzduch kolem je tak vlhký. Podivovala se jen chvilku, protože v příštím okamžiku ji přepadl spánek. Byl stejně rychlý jako tropický západ slunce. Ještě vzdáleně cítila, že ji Cole potírá ochranným krémem. Chtěla mu poděkovat, ale už neměla dost sil, aby otevřela ústa.

Další věc, kterou si uvědomila, byl pocit, že s ní někdo třese.

„Erin. Vstávej, miláčku. Máš tady snídani.“ Myšlenka na jídlo způsobila, že slinné žlázy se jí bolestivě stáhly. Posadila se a s námahou otevřela oči slepené prachem.

„Snídaně?“ zeptala se malátně.

„Budeš pro ni muset něco udělat.“

„Co?“

Cole pomohl Erin na nohy. „Vidíš to?“ zeptal se a ukázal na místo asi tři a půl metru od nich.

„Co je tam?“

V kamení pod gumovníkem se svíjel had, který byl buď na lovu, nebo jen hledal stinné místo k odpočinku.

Erin překvapeně vyjekla. „Snídaně? Brr.“

„Pokud budeme mít štěstí.“ Cole jí podal olistěnou větev, dlouhou jako její paže. „Vezmi si tohle a zadrž ho. Já ho obejdu zezadu. Nemusíš na něho útočit, jen na sebe upozorni. Jestli mi uteče do skal, tak ho nechytím.“

„Je nebezpečný?“ zeptala se Erin.

„Jen do té doby, než ho zabiju. Pak už bude naše snídaně.“

Erin se už dokonale probrala. Vyšla ze stínu přístřešku a postavila se proti plazovi. Ačkoli už bylo odpoledne, slunce bilo do země s obrovskou intenzitou. Erin zašustila listy větve po kamenitém povrchu. Had se okamžitě otočil po zvuku.

„Už se na mě dívá,“ ohlásila Erin.

Had na ni upíral pichlavá očka plná nenávisti. Nebyl z její přítomnosti nervózní. Tento druh hada byl neomezeným pánem buše. Lidská bytost byla pro něho novinkou, nikoli hrozbou.

„Nechoď k němu moc blízko,“ varoval ji Cole.

„Dívá se, kdo to mluví.“

Cole se odmlčel. Přibližoval se k ocasu plaza, zatímco Erin pilně hýbala větvičkou.

Najednou Cole rychle natáhl ruku a chňapl hada za ocas. Zvedl ruku a bleskurychle zlomil hadovi páteř. Pak mu hranou ruky uštědřil ještě poslední ránu jistoty a chvíli počkal. Metrová snídaně mu ochable visela přes ruku.

Erin si s odporem říkala, že protein je protein. Její mysl bude sice vnímat rozdíl mezi masem hada a křehkou Čínou, ale žaludku to bude jedno. Hadí maso nemůže chutnat hůř než tulení.

„V hadím mase je hodně vody,“ řekl Cole a vytáhl z pouzdra na zápěstí nůž. „Jestli mi nevěříš, podívej se, jak ho budu stahovat.“

„Ne, díky.“

„Neboj, Až to upravíme, uvidíš, že maso bude bílé a bude chutnat jako…“

„Kuře,“ přerušila ho šklebící se Erin.

Překvapeně se na ni podíval. „Ty jsi na Aljašce jedla hady?“

„Ne, ale stejné řeči se vedou o chuti žabích stehýnek, všelijakých housenek a jiných havětí, kterým se říká delikatesy. Je to lež. Kuře je jediné jídlo na světě, které chutná jako kuře.“

„Had je lepší než ještěrka.“

„Pokud není horší než tuleň, nebudu si stěžovat.“

Colemu cuknul koutek úst. „Řekl jsem ti už, že jsi dobrý společník?“

Nečekal na odpověď a začal rychlými a zkušenými pohyby hada stahovat. Erin ho pozorovala přivřenýma očima a říkala si, že je to podobná práce jako stahování a kuchání ryby.

„Rozdělej zatím oheň,“ řekl Cole. „Můžeš opékat maso a já vyprázdním ty pytlíky. Jestli nechceš jíst teď, schováš si svůj díl na cestu. Po nočním pochodu budeš mít žaludek přilepený k páteři a had ti bude chutnat víc než uzený losos.“

Erin Colemu nevěřila, ale neodporovala. Budeli muset jíst, tak bude jíst, protože to je jediný způsob, jak si udržet sílu.

Erin dopekla maso nad ohněm z eukalyptových větví a Cole opatrně vyprázdnil pytlíky do polních lahví. Získali asi půl litru vody.

„Tahle je tvoje,“ řekl a podal jí láhev. „Napij se.“

Voda chutnala exoticky, stejně jako had. Obojí mělo příchuť eukalyptů a akácií. Přestože měla Erin žízeň, vypila jen třetinu vody. Vzala malý hrníček, který měl Cole u pasu, a nalila do něho polovinu vody ze své láhve.

„To je tvoje,“ řekla. „Pij.“

„Neblázni.“

„Jsi dvakrát těžší než já. Takže potřebuješ dvakrát víc vody.“

„Erin…“

„Ne,“ přerušila ho rázně. „Pokud chceš nést dvakrát tolik nákladu, musíš taky dvakrát víc jíst a pít.“

Cole se dlouho díval do Erininých krásných zelených očí. „Byl bych raději, kdybys to vypila ty,“ řekl nakonec.

„Raději řídím sama svůj osud, ale tentokrát musím být rozumná. Je ve tvých rukou. Jestli máme oba přežít, musíme být oba rozumní, ne?“

Cole chvíli váhal, ale pak vypil vodu z eukalyptů a uhasil žízeň, která ho už dost trápila. Když dopil, dotkl se mokrými rty Erininých v něžném polibku.

„Jsi správná ženská, Erin Shaneová Windsorová.“

„A ty jsi správný mužský,“ zašeptala Erin. „Jestli musím zemřít, aspoň jsem měla chvíli šanci žít naplno. Díky tobě, Cole.“

Jeho prsty ji pohladily po tváři, pak se otočil a začal metodicky balit ruksak. Když skončil, seřídil kompas s mapou, kterou nosil v hlavě. Pak vztáhl ruku k Erin.

„Připravena?“ zeptal se.

Smutně se usmála. „To je jako ‚jsili připraven nebo ne, já

přicházím.‘“

„Trochu jo. Vím, že jsi unavená, ale za světla se dostaneme dál.“

Erin chytila Colea za ruku a společně vyrazili do rozžhavené prázdnoty Kimberley Plateau. Cole ji vedl obezřetně oblastí, kde ráno našel čerstvé lidské stopy. Nepokládal za rozumné informovat Erin o tom, že je někdo sleduje. Kdyby to věděla, určitě by jí vrtalo hlavou, proč si s nimi někdo takhle zahrává, místo aby je hned zabil.

Sám by to taky rád věděl.

Kapitola třicátá druhá

Čtvrtého dne se žízeň stala jejich velmi nepříjemným partnerem. Byla pronikavější než tma, úmornější než vedro a nekonečnější než hvězdná obloha. Erin se snažila nemyslet na vodu. Místo toho se soustředila na nutnost jít stále kupředu. Cole šel před ní zdánlivě nedotčen únavou a zoufalou žízní.

Ale Erin věděla, že tomu tak není. Viděla, jak se mu třesou ruce, když stahoval ještěrku, kterou cestou zastřelil. Navzdory nekonečné vlhkosti ovzduší a denním přídělům exoticky páchnoucí vody byla jejich těla čím dál vysušenější.

Mezi černými obrysy mraků probleskovalo chladné světlo hvězd. Sem tam se objevil oslnivý blesk. Přestože svítily hvězdy, měsíc a blesky, zdála se Erin tato noc černější než kterákoli jiná a delší než zima za polárním kruhem.

Oblohu nad horizontem rozřízl obrovský klikatý blesk. V jeho jasném světle uviděla Erin celý obrys Coleovy postavy. Otočil se a vztáhl k ní ruku. Jeho výraz byl stejně temný jako mraky na obloze. Když mu podala ruku, přitáhl si ji blíž k sobě. Věděl, že kdyby si teď sedli, usnuli by na dlouhé hodiny. Proto jen stáli vedle sebe a odpočívali jediným možným způsobem.

Objevil se další velký blesk. Vzdálený hřmot hromu spíše vytušili, než slyšeli.

„Jestli budeme mít štěstí,“ promluvil Cole nakřáplým hlasem,

„začne pršet už do dvou dnů.“

Erin přikývla, protože už neměla sil promluvit.

Po chvíli přitiskl Cole svoji tvář na Erininu a pustil její ruku. Zkontroloval kompas, obhlédl terén a zamířil k nejbližšímu hřebenu. Bylo mu jedno, jeli nízký nebo vysoký, tyčil se jim prostě v cestě a dělil je od Gibb Road.

Když se obloha na východě začala rozjasňovat, zjistil, že hřeben je ještě dost daleko. Zastavil se a počkal, až Erin k němu dojde. Odepnul si z opasku láhev s vodou, přiložil si ji k ústům a dvakrát polkl. Pak podal láhev Erin.

„Poslední je pro tebe, řekl.

„Ne. Pro tebe.“

Cole si tedy nalil zbytek vody do úst, přitáhl si Erin k sobě, jako by ji chtěl políbit, a jemně jí pustil vodu do pootevřených rtů. Překvapené Erin nezbylo než vodu polknout. Cole se tiše zasmál a políbil ji. Na několik sladkých okamžiků zapomněli na žízeň a na svoji zoufalou situaci. Cole ji držel, jako by spolu byli naposledy.

Dívali se, jak svítá. Najednou se nad obzor vyhouplo slunce. Během neuvěřitelně krátkého okamžiku se šedivá země proměnila v plastickou krajinu hýřící všemi barvami.

„Do pekla s diamanty,“ zašeptala Erin a uchváceně pozorovala krásu kolem sebe. „Všechno bych dala za foťák a nový film.“

Cole se mírně usmál. „To ti věřím.“ Oběma dlaněmi jí shrnul z tváří mahagonové vlasy. „Pro mě jsou diamanty stejně důležité, jako je pro tebe fotografování. Je to klíč do jiného světa. Ale kdybych měl teď Abeho důl, vyměnil bych ho za film pro tebe.“

Podívala se na něho s překvapeným výrazem ve tváři.

„Myslíš to vážně?“ zašeptala.

„Všechno, co říkám, myslím vážně.“ Cole si přitáhl Erin blíž a zastínil jí oči před sluncem. „Když jsem objevil Severskou odyseu, cítil jsem se podobně, jako kdybych našel diamantový důl. Chvěl jsem se po celém těle a měl jsem husí kůži.“

Na chvíli ji sevřel v náručí. Pak ji pustil a řekl: „Vyhlížej ptáky nebo čerstvě zelenou vegetaci. Tohle je krasová oblast. Voda se musí hromadit v puklinách nebo v krasových propastech a jeskyních. Musíme ji najít a modlit se, aby ji neobjevil nikdo před námi.“

Oba naposledy pili dvě hodiny po svítání. Teď leželi ve stínu plachty natažené mezi stromy a pozorovali vlny horka, které stoupaly ze země. Voda v polních lahvích byla skoro horká. Chutnala silně po listech gumovníku, z nichž ji Cole získal. Přesto měla Erin nádherný pocit, když ji polykala. Cole zatím sledoval temná mračna, proudící od Indického oceánu.

„Jsou tak blízko, a přesto proklatě daleko,“ postěžoval si Cole, pozorující jejich šedivou řeku.

Po několika minutách odvrátil pohled od příslibů deště a zaměřil se na krajinu, rozprostírající se před nimi. Na rezavém povrchu se sem tam zelenaly gumovníky. Nad prašným povrchem se vlnil horký vzduch. Roztroušené chomáče tuhé australské trávy soutěžily o místo s vápencovými balvany. Rovinu obklopovaly osamocené kopce. V

dálce se tyčil hřeben, z jedné strany ohraničující pánev, v níž se v období sucha musí držet voda. V okolí nebyla žádná rokle nebo průrva, kterou by se voda mohla dostat pryč.

Ať se Cole rozhlížel jakkoli pozorně, neviděl ani známku toho, že by se z pánve stávalo v období dešťů dočasné jezero. Když si plně uvědomil, co to znamená, pocítil v útrobách silné mrazení. Okamžitě zapomněl na hlad a žízeň.

„Na co se díváš?“ zeptala se Erin, která si taky prohlížela krajinu.

„Hledám nějaké místo, odkud z pánve vytéká v období dešťů voda.“

Erin se několik minut rozhlížela. Pak se zamračila a natáhla krk.

„Nešli jsme tamtudy včera?“

Cole se na Erin zkoumavě podíval, jestli jí nedostatek jídla a vody už nezatemnil mozek. „Ne.“

„Zdá se mi to… známé.“

„Tahle krajina je stejná odtud až po Velký australský záliv.“

„Určitě?“ zeptala se Erin, která si byla každou chvíli jistější, že to místo už někdy viděla.

„Určitě. Ještě na tom nejsem tak špatně, abych chodil dokola.

Raději se vyspi,“ dodal a vstal. „Brzy budeme muset zase vyrazit.“

„Kam jdeš?“

„Tam nahoru.“ Ukázal prstem na blízký kopec, z něhož právě slezli.

„Proč?“

„Chci se podívat shora. Možná uvidím nějaké ptáky nebo zeleň.“

Cole si připravil pušku a do kapsy nacpal náboje. Erin se na něho ostře zadívala.

„Tys mi něco neřekl?“

„Vyspi se, než přijdu. Nebudu tam dlouho.“

„Cole?“

„Všechno je v pořádku. Uvidím na tebe z vrcholku.“ Než Erin stačila vyslovit další otázku, byl Cole pryč.

S povzdechem si lehla na záda. Mračna zatím houstla a poněkud zmírňovala účinky slunečních paprsků. Vzduch byl taky hustý příliš hustý ke vdechování, ale příliš řídký k pití. Skupiny mraků nabíraly slibnou indigovou barvu. Jedna z takových předzvěstí deště visela

Erin přímo nad hlavou. Neklidně v ní bouřil hrom a sem tam ji rozťal klikatý blesk.

Na přístřešek hlasitě dopadlo pár kapek. Erin vyskočila na nohy, vyběhla pod otevřené nebe a vztáhla ruce k obloze, jako by chtěla zachytit co nejvíc kapek pro sebe. Po chvíli jednu ucítila na horním rtu. Olízla se. Kapka měla sladkou a čistou chuť, přestože byla smíšená s prachem, stále se vznášejícím nad Kimberley.

Spadlo asi deset kapek. Objevil se blesk a za chvíli hlasitě zahřmělo. Spadlo pár dalších kapek. Byly velké a těžké, naplněné poselstvím života. Každá z nich zanechala na prašné zemi tmavou skvrnku, která rychle zmizela.

„Pojďte,“ šeptala Erin vzrušeně a snažila se přivolat z mraku nad sebou další kapky. „Pojďte už konečně!“

Ale jak rychle déšť začal, tak rychle skončil. Bouřkový mrak odplul a nahradily ho vražedné sluneční paprsky. Erin vyčerpaně klesla na kolena. Pomalu zvedla hlavu ke stříbřitě šedivé obloze.

Ani si neuvědomila, že se Cole vrátil. Zaregistrovala ho, až ji zvedl na nohy.

„Jdi zpátky do stínu,“ řekl. „Na pořádný déšť je ještě moc horko.

Tyhle kapky se vypaří dřív, než spadnou na zem.“

Erin odevzdaně přikývla a lehla si pod přístřešek. Už si nevšímala tvrdých a ostrých kamenů.

„Našel jsi něco?“ zeptala se znaveně Colea, který se natáhl vedle

ní.

„Je tady podzemní voda.“

„Jak daleko?“

„To je otázka za milión dolarů. Odpověď neznám.“

Podrážděnost v jeho hlase odpovídala jeho zasmušilému výrazu.

Erin se třesoucí rukou dotkla jeho úst, aby zastavila další slova.

„Není to tvoje vina,“ zašeptala.

Jeho ruka našla její a pevněji chytila. Upadli do neklidného spánku, rušeného žízní, hladem a zvuky vzdáleného hřmění.

Když se Erin probudila, byla sama. Na místě, kde předtím usnul Cole, byla jen puška, náboje a jeden prázdný pytlík. Ostatní byly ještě přivázané na větvích stromů a zadržovaly vzácné kapičky vody z listů. Zavírající se těžké víčko mračen Erin napovědělo, že slunce za několik hodin zapadne. Posadila se a čekala.

V prachu vedle pušky si přečetla vzkaz: Jsem na lovu. Erin vzala pušku, zkontrolovala, jeli nabitá, a zase ji položila. Pak se protáhla a přemýšlela, co mohlo Colea přimět k tomu, že vypil obsah jednoho pytlíku a odešel na lov.

Odpovědi se dočkala až těsně před západem slunce. Zaslechla nějaký šramot v suchém křoví vlevo od přístřešku. Popadla pušku, zamířila a čekala.

„To jsem já, miláčku.“

Hlas přicházel z pravé strany. Erin se otočila a uviděla Colea stojícího kousek od ní. S mrazením si uvědomila, jak nebezpečným nepřítelem může být muž jako on. Zajistila zbraň a pomalu se postavila.

„Máš štěstí, že jsem tě nezastřelila,“ řekla.

„Proto jsem hodil do křoví kámen. Kdybys vystřelila, nenapálila bys to do mě, ale do skály.“

Erin se podívala na jeho prázdné ruce a nůž v pouzdře na jeho zápěstí. „Můžu vědět, co jsi ulovil?“

Cole si nevzrušeně stíral prach z rukou. „Jo.“

„Co?“

„Domorodce. Je asi čtyři sta metrů za námi.“

„Teď?“

Cole přikývl. „Není to nějaký mladý černý chlapec, který si jen tak vyšel do buše. Sleduje nás od té doby, kdy se nám pokazil rover. Snažil jsem se ho chytit už jednou, když jsi spala, ale je moc dobrý.“

Erin potřásla hlavou a snažila se to pochopit. „Proč nás sleduje?

Chce nás zabít?“

„Ne. Bude nás sledovat, dokud nezemřeme. Pak přivolá helikoptéru a naše těla budou nalezena stejně jako Abeho mrtvola,“ řekl Cole bezbarvým hlasem. „Jak smutné, dva Yankeyové zemřeli v buši, když jim auto vypovědělo službu. Žádné kulky. Žádné známky násilí. Nic než dehydratace, hladovění a přehřátí. Žádné otázky, vyšetřování na mezinárodní úrovni, žádní agenti CIA.“

„Nikdo neuvěří, že jsme jen tak šli a zemřeli. Jsme oběti sabotáže!“

Coleův úsměv byl stejně zachmuřený jako jeho pohled.

„Opravdu? Nebo nám jen došla voda, vypili jsme všechno, co bylo v chladiči, a museli se vydat dál pěšky?“

Pokýval hlavou, protože viděl, že Erin chápe, co chce naznačit.

„Odstraní vyměněné trubky, přetrhají dráty rádia, aby vysvětlili naše mlčení, a budou mít čisté ruce,“ pokračoval Cole. „Všechno jim vyjde podle plánu, až na jednu malou výjimku. Nevědí, že já si na každou výpravu do divočiny beru svoje destilační plastikové pytlíky. Vydržím dvakrát tak dlouho, než předpokládali. Ten malý divoch, kterého za námi poslali, bude mít za chvíli taky málo vody. Bude se teď štvát za vodou stejně jako my.“

„A co teda podnikneme?“

„Budeme se modlit k Bohu, aby nám ji našel.“

Kapitola třicátá třetí

Ve tmě nebylo možné domorodce sledovat. Po západu slunce Cole stáhl přístřešek ze stromů a rozprostřel pokrývku na zem. Erin se svinula do klubíčka vedle něho a klimbala. Noc minula v útrapách z žízně, kterou už nedokázaly zahnat malé doušky aromatické vody ze solárních pytlíků.

Oproti předešlým nocím mraky nezeslábly. Mohutné blesky křižovaly oblohu a zalévaly ji bílým světlem. Každou chvíli burácel hrom. Ještě nedozněla poslední ozvěna a už se oblohou klikatil další hadovitý blesk.

Trápeni žízní a beznadějí spali Cole s Erin přerušovaným spánkem. Cole se po jednom silném zablesknutí porozhlédl po domorodci. V okruhu tábořiště nenašel nic jiného než stopy bosých nohou, vedoucí do buše.

Těsně po svítání se objevily první kapky. Byly těžké a velké, ale tento příslib deště dlouho nevydržel. Realita byla stejná jako předchozí dny kruté zářící slunce se rychle vyhouplo nad obzor.

„Pospěš si,“ vyzval Erin Cole. „Tohle první denní světlo se brzo změní v tropické vedro.“

První paprsky světla ozářily jako neonová svítilna stopy domorodého chlapce. Cole u nich poklekl.

„Tady je jeden možný konec našich životů,“ řekl a vyryl v prachu před stopami čáru. „Druhý konec je někde tam u neznámého pramene nebo nějaké louže.“

Jasné stopy si Cole označil tak, že je dal do kroužku, a pak pozoroval další, méně zřetelné. Když stopu ztratil, vrátil se a začal znovu. Stopování bylo pro Erin nové, takže na nějakou dobu zapomněla na protivnou žízeň.

Ale po chvíli se slunce vyšplhalo výš a začalo do nich bušit jako kladivo. Erin cítila, že jí rychle ubývá sil. Cole šel stále stejným tempem kupředu a orlím zrakem pozoroval stopy domorodce.

Když se dostali na větrnou planinku, stopy zmizely.

„Zůstaň tady,“ řekl Cole a ukázal na poslední otisk bosé nohy.

Erin stála pod paprsky krutého slunce a Cole zatím pozorně prohlížel plošinu, dokud nenašel další stopu.

„Už to mám. Jdeme.“

Erin přešla po kamenném povrchu a v duchu si říkala, že by se na něm snad dala usmažit vaječina. I přes podrážky bot cítila sálavé teplo kamene.

V místech, kde se domorodec mohl vydat několika různými směry, Cole poklekl a dlouho si prohlížel povrch, aby našel drobné důkazy o směru jeho pohybu.

„Jak daleko půjde pro vodu?“ zeptala se unaveně Erin.

„Jak daleko bude muset. Ale jde směrem, který zná. Nevrací se, ani netápe kolem. Taky nešplhá na kopce, aby se rozhlédl po krajině.“

„Je to dobré znamení?“

„Znamená to, že ví, kam jde. Stačí, když půjdeme v jeho stopách.“ Najednou Cole přivřel oči. Uviděl na povrchu malou pravidelnou geologickou poruchu. Okamžitě klesl na všechny čtyři, aby si ji prohlédl zblízka, ale vzor se po pár decimetrech ztrácel. Cole se posadil na paty a sledoval směr stop. Před sebou uviděl malou

vyvýšeninu.

Když se znovu postavil, držel v ruce dva malé oblázky. Očistil je o kalhoty a jeden nabídl Erin. Druhý si vložil do úst.

„Mysli si, že máš v puse kousek citrónu,“ poradil jí. Erininy slinné žlázy na tuhle fintu okamžitě zareagovaly. Poprvé za dva dny měla vlhko v ústech.

„Funguje to jen chvilku,“ řekl Cole. Když si všiml Erinina překvapeného pohledu, musel se usmát. „Až to přestane fungovat, nechej si kamínek v puse. Jazyk aspoň nebude cítit, jak je vysušený.“

„Dobrý trik,“ houkla Erin.

„Celý život je trik,“ odpověděl jí Cole, „trik, kterým se snažíme obelstít smrt.“

Erin následovala Colea dál a vedro i vlhkost stoupaly. Monzunová mračna houstla a chystala se k dešti. Erin už skoro nevěřila, že přijde. Stopy byly stále nezřetelnější a nutily Colea čím dál častěji hledat v okolí. Najednou se s Erin zatočil svět a pak všechno potemnělo. Ruce a nohy jí ztěžkly a Erin klesla na všechny čtyři a bezvládně svěsila hlavu.

Pomalu si uvědomovala, že Cole stojí nad ní a stíní jí svým tělem košilí, kterou nad ní rozprostřel jako plachtu. Pokusila se postavit, ale on jí položil ruce na ramena.

„Odpočiň si. Slabost tě za chvíli přejde.“

Už je to tady.

Ale nahlas neřekl nic. Čekal, že Erin dojdou síly o den dva dřív. Její odolnost ve zdejším extrémním klimatu byla překvapivá a utvrdila ho v přesvědčení, že Erin by mohla cestu přežít.

„Je ti líp?“ zeptal se něžně ochraptělým hlasem. Erin přikývla.

„Zkusíš se postavit?“

„Ano,“ zašeptala.

S Coleovou pomocí se Erin postavila na nohy. Zavedl ji pod akácii a vyrobil na jejích větvích přístřešek z pokrývky.

„Ne,“ řekla chraptivě. „Musíme jít dál.“

„Ještě ne. Musíš si chvilku odpočinout.“

Cole si oblékl košili a prohlížel si krajinu. Kolem nich se prostírala rovina, která tvořila dno pánve s neviditelným odtokem vody. Jediným vyšším bodem v okolí mezi hřebeny, které obklopovaly pánev, byl menší kopec s plochým vrcholem, který jakoby před nimi stále ustupoval. Byla to kamenná stolová hora, kterou vytvořil vítr ve spolupráci s vodou a jež se tyčila nad okolní vegetací.

„Cole?“

Cole obrátil pohled od hory k ženě, která byla odhodlána přežít, stejně jako on.

„Víš jistě, že jsme tady už jednou nebyli?“

„Ano.“

Erin si zastínila oči a přivřela je. Snažila se vidět proti rozzářené obloze. Slabým hlasem se zeptala:

„Kde jsme?“

„V Kimberley,“ odpověděl mírně Cole.

„Ano, ale kde? Nejsme někde poblíž Abeho pozemků?“

Cole chvíli přemýšlel a v duchu procházel známé mapy, nad nimiž v minulosti strávil mnoho hodin. Zkontroloval kompas, podíval se na hodinky, propočítal si nějaké údaje a podíval se na Erin.

„Můžeme být na hranici jednoho z nich. Proč?“

Erin chvíli neodpovídala. Cítila se jako náměsíčná, jako by se probudila v jiném světě.

„Byl jsi tady někdy?“

„Ne. Je to malý pozemek. Hledači zlata ho před čtyřiceti lety převrátili vzhůru nohama. Našli jen prach, takže se pak vzdali. Je tu moc sucho.“

„Slyšel jsi někdy Abeho mluvit o tom pozemku?“

„Jenom když byl opilý, ale v opilosti mluvil o mnoha místech.

Tomuhle nevěnoval žádnou větší pozornost. Proč?“

„Myslím, že to může být Bridget’s Hill,“ řekla prostě Erin.

„Nejsem si jista, protože to vidím v jiném úhlu. Jestli je to ten kopec, byly ty fotografie pořízeny někde zleva, víc na sever.“

Cole zaostřil pohled a srovnal si obrázek, který měl v paměti, s realitou.

„Sakra, to může být pravda,“ vydechl. „Možná máš pravdu. Jestli jo, měla by tady někde být voda. To by vysvětlovalo, kam mířily stopy.“

Erin se postavila.

„Pomalu,“ řekl Cole a podepřel ji. „Není třeba spěchat. Ta hromada vápence je tady už hodně dlouho. Pár hodin tady ještě vydrží.“

„Ale vydržím já?“ zašeptala Erin, které se před očima roztančily barevné kruhy.

Cole ji sevřel pevněji. „Jsi silnější, než si myslíš.“

V dálce se ozval rachot hromu. Ze stejného směru přišel slabý náznak vánku. Cole vzhlédl k obloze a uviděl, že mraky zhoustly a ztmavly, čímž trochu ztlumily palčivost slunečních paprsků. Najednou přišel poryv horkého větru a ohnul trávu i drobnější gumovníky k zemi. Cole intenzivně nasál vzduch jako divoké zvíře. V rozšířených nosních dírkách ucítil nezaměnitelnou vůni deště.

„Cole?“ zašeptala Erin a pohlédla na oblohu.

„Už to přichází, miláčku.“

„Kdy to bude u nás?“

Mohutný blesk vytvořil mezi mraky ohnivou cestičku. Znovu zarachotil hrom. Byl blíž a byl hlasitější.

„To nevím. Už jsem to viděl takhle přicházet několik dní. A taky jsem viděl, jak se během chvilky z nebe vylil oceán.“ Cole se podíval na Erininu utrápenou tvář a do očí, jejichž krásu nezměnilo ani utrpení. „Určitě najdeme na Bridget’s Hill stín i úkryt.“

„A vodu?“

Cole neodpověděl. Nikdy jí nelhal. A nechtěl s tím začít ani teď.

Erin se dívala na horu před sebou, která byla jejich osudem. Zdálo se jí, že je příliš daleko. Erin se přinutila k prvním krokům.

Cole ji zpočátku podpíral a byl připraven zachytit ji, kdyby padala. Pohled na její úpornou snahu ho mučil, ale věděl, že ji nemůže podpírat dál, protože jemu taky docházely síly, špatně viděl a byl dehydrovaný.

Slibné nápory větru poháněly Erin kupředu. Pomalu se přibližovala k hoře, kterou znala z fotografie. Tam byl Abe ještě mladý a věřil v lásku ženy. Připadalo jí však, že Bridget’s Hill se s každým jejím krokem spíš vzdaluje.

„Pohybuje se to?“ zeptala se nakonec slabým hlasem. „Vůbec se k tomu nepřibližujeme.“

„Jsme na polovině,“ řekl Cole. „Rovný povrch pánve a vlnění horkého vzduchu tě klamou.“

Ušli další kilometr, pak další. Najednou se povrch začal postupně svažovat. Hora se teď zdála vyšší. Tyčila se před nimi z horkého vzduchu jako démon.

Erin se zakymácela. Cole ji zachytil, její paži si položil na ramena, jednou rukou ji držel za zápěstí a druhou ji objal kolem pasu.

„Nech mě… tady,“ řekla.

Cole se nevysiloval s odpovědí.

„Sakra… nech mě…“

„Nemluv a jdi.“

Cole se pomalu pohyboval po skalnatém vápencovém povrchu a napůl nesl a napůl vlekl Erin. Hromy burácely přímo nad jejich hlavami, ale oni si jich nevšímali. Oba upírali svoji pozornost k nejtemnějšímu kusu země před nimi, zvedajícímu se nad okolní rovinu. Čím víc se blížili, tím byl Cole přesvědčenější, že Erin měla pravdu.

Před nimi se vypínala Bridget’s Hill.

Erin se znovu zapotácela a byla by spadla, kdyby ji Cole nezachytil. Zastavili se. Oba těžce oddechovali. Po chvilce se Erin opět dala do pohybu.

Minuli zbytky ohniště domorodců, které bylo asi dvě stě metrů od úpatí hory. Spálené konce větví napůl pohřbil červený písek. Mohutnost ohniště Colemu prozradila, že se zde scházely velké

skupiny domorodců. Zmačkané plechovky od piva značky Černá labuť tvořily kruh kolem ohniště. Nebyl však schopen určit, kdy se tady domorodci pohybovali naposledy. Věděl jen, že to nebylo během minulého období dešťů.

Obloha se rozzářila rozvětveným bleskem, který dosáhl až k vrcholu Bridget’s Hill. Vzápětí následovalo zaburácení hromu, které Erin probralo z letargie. Vzduch kolem nich se zatetelil, jako by ho rozrušila světelná síla blesku. Erin pokrčila rameny a nasucho polkla.

„To je posvátná… země,“ vypravila ze sebe.

„Pro ně je všechno posvátné.“

„Pro ně?“

Erin se rozhlédla kolem sebe. Uvědomila si, že stojí uprostřed velkého kruhu spáleného dřeva. Kolem tohoto černého kruhu se prostíral další, tvořený plechovkami a rozbitými láhvemi.

Cole s Erin se pomalu přemístili od ohniště k vápencovým balvanům, které se shromáždily u úpatí Bridget’s Hill. Prudce stoupající úbočí připomínalo spíš skálu než kopec. Byl to rif masivní konglomerát stlačených porézních kamenů, který byl pohřben mezi mladšími horninami Kimberley Plateau. Nyní tyhle vápencové kosti mrtvého moře pomalu nahlodávala eroze.

Cole si prohlížel prudce stoupající erodovaný vápencový útvar a věděl, že jen divokou bílou dívku a stejně nespoutaného bílého muže by mohlo napadnout vyšplhat na jeho vrchol, aby se tam vyfotografovali. Vápenec byl starý a narušený nepředvídatelným způsobem. Nahoře bude síť hlubokých prasklin a prohlubní, děr a kanálů. V takovém prostředí mohou žít jen ještěrky a ptáci. Cole teď neměl možnost zjistit, jeli Bridget’s Hill zbytkem obrovského masivu, nebo jen špičkou kamenného ledovce, který se kdysi dávno vynořil z měkčího podloží.

Ať se Cole rozhlížel jakkoli pozorně, nikde neviděl porušenou stěnu, z níž by mohl vyvěrat pramen.

Oblohu neustále křižovaly blesky a tančily zejména nad useknutým vrcholkem hory. Vítr ofukoval vápencové stěny a ze suché země zvedal mračna prachu.

„Voda?“ zachraptěla Erin.

Cole jen mlčky ukázal na proláklinu těsně u nejstrmější stěny hory. To bylo jediné místo, kde by se mohla skrývat voda.

Přístup k proláklině jim ztěžovaly velké balvany, jejichž povrch byl zbrázděný prohlubněmi, děrami a mělkými dutinami, v nichž se v období dešťů určitě drží voda. Ale ta se už dávno vypařila. Stopy po vyschlém vodním pramínku se táhly mezi kameny jako suchý rozvětvený jazyk až ke stěně hory. Nad kamenným obrem se znovu roztančil blesk a hned následoval dutý zvuk hromu.

Erin následovala Colea ke skalní stěně, kde byl stín. Někdo tam došel už před nimi. V písku viděli stejné otisky bosých nohou, které sledovali cestou sem. Cole chodil od jedné prohlubně ke druhé, ale místo vody v nich nacházel jen prach.

„Ten parchant zatím taky neměl štěstí,“ řekl ponuře Cole.

Stopy vedly ke skalní stěně a na kamenném povrchu se ztrácely. Bylo zřejmé, že domorodec nebral v úvahu nebezpečí představované bleskem a šplhal nahoru, aby tam v některé prohlubni našel trochu vody, která se mohla zachovat z předešlého období dešťů.

Cole věděl, že mu nezbývá nic jiného, než aby domorodce následoval. Beze slova shodil ruksak a začal si vybírat nejvhodnější cestu nahoru.

„Ne,“ zašeptala Erin. „Blesky.“

Sotva její slova dozněla, rozprostřel se po celé délce horizontu bohatě rozvětvený blesk doprovázený ohlušující explozí hromu, která otřásla nebem i zemí. Colemu i Erin se vztyčily chloupky po celém těle, protože vzduch byl plný elektřiny.

V následujícím okamžiku obloha potemněla, jako by náhle zašlo slunce. Svět se zachvěl v křeči, v níž se vzduch změnil ve vodu. Déšť se spustil tak prudce, jako by se obloha změnila v oceán.

Erin s Colem se drželi v objetí a se smíchem nastavovali obličeje životodárné tekutině.

Kapitola třicátá čtvrtá

Hodinu po svítání pozorovala Erin ohniště lesknoucí se pod šedou oblohou. Těsně před svítáním začal vanout větřík, přinášející s sebou zvuk tekoucí vody. Řinula se z každé dutiny a štěrbiny Bridget’s Hill. Přestože Cole vytvořil z plastických fólií přístřešek a přestože si oblékla ještě jednu košili, třásla se Erin chladem. Bylo to pro ni překvapující stejně jako fakt, že se opravdu těšila na zbytky hada, kterého Cole zabil. Najednou z trhliny ve skále vyrazil silný proud vody. Erin se začala hlasitě smát a sáhla po láhvi s vodou. Napila se

dosyta plnými doušky.

Cole se na ni podíval a usmál se: „Už je ti líp?“

„Je mi výborně,“ řekla Erin a odložila láhev. „Zítra nebo pozítří můžeme zemřít, ale to mi vůbec nevadí, protože teď je mi konečně zima a těším se na snídani z pečeného hada.“

Cole se rozesmál radostným a spokojeným smíchem. „Je lepší než tuleň, co?“

„Nesrovnatelně.“ Erin se protáhla, otřásla se zimou a posadila se.

„Jaké proměny dokáže s člověkem udělat voda! Ale musím přiznat, chvíli jsem se bála, že se utopím.“

Cole se pousmál. „Já taky. Pořád nemůžu věřit, že nás ta masa vody nespláchla až do Velkého australského zálivu.“ Podíval se na Erin, která se choulila zimou s rukama zkříženýma na prsou. „Pojď si sednout k ohni a najíst se,“ vyzval ji. „Za hodinu nebudeš věřit, že jsi sem chtěla.“

„Najíst se?“

„Ne. Zahřát se. Dnes bude stejné vedro jako včera, dokonce větší.

Po dešti je vyšší vlhkost vzduchu.“

Erin potřásla hlavou. „To je podnebí. Divím se, že ti domorodci tady přežívají.“

„Hodně jich nepřežije,“ řekl Cole a podal jí plátek opečeného masa.

„Myslíš, že ten náš přežil?“

„Náš pronásledovatel?“

Erin jen přikývla, protože měla plnou pusu.

Cole pokrčil rameny a zakousl se do svého plátku. „Po dešti jsem nenašel žádné nové stopy. Jestli sešel z kopce, tak jedině na druhé straně.“

Než dojedli, vlhkost ze země se začala pod prudkými slunečními paprsky odpařovat. Cole vstal a začal si prohlížet Bridget’s Hill.

„Cole?“

„Hm?“

„Co hledáš? Toho domorodce?“

Cole pomalu zavrtěl hlavou, protože jeho pozornost byla zaměřena na kamennou horu.

Erin vyskočila a přistoupila k němu. Zadívala se stejným směrem jako Cole, ale kromě menšího vodopádu neviděla nic zvláštního.

„Sakra, sakra,“ zamumlal nakonec Cole.

„Co?“

„Vidíš ten vodopád?“ Erin přikývla.

„Podívej se, kde končí, v chomáči trávy a mezi kořeny těch stromů. Vidíš tu hromadu kamení?“

„Ano,“ řekla Erin a naklonila se dopředu.

„Vidíš, že by odtud vytékala voda?“ Erin se ještě víc předklonila. „Ne.“

„Já taky ne.“

Cole se sehnul, vzal ruksak a pušku a vykročil směrem k vodopádu. Erin běžela za ním, ale sotva mu stačila.

Odpověď na tohle malé tajemství se jim naskytla až ve chvíli, kdy přistoupili těsně k hromadě kamenů. Vodopád mizel mezi balvany a křovinatým porostem. Nikde nebylo ani stopy po nějakém potůčku, který by vodu odváděl do krajiny.

„Co…,“ začala Erin, ale Cole ji umlčel rázným gestem ruky.

„Slyšíš něco?“ zeptal se.

Erin se napjatě zaposlouchala. „Slyším jen ten vodopád,“ odpověděla po chvíli.

Cole shodil ruksak a podal Erin pušku. „Půjdu se podívat blíž.

Podívej se, jestli ještě někde nestéká z hory voda.“

Čím déle Erin zkoumala Bridget’s Hill, tím byla zvědavější. Po vápencových stěnách stékalo velice málo úzkých praménků. Přestože věděla, že pod kořeny stromů, chomáči tvrdé australské trávy a

trhlinami je ve vápencovém masívu množství prohlubní a skulinek, nemohla pochopit, kam se poděla všechna voda z rovné plošiny na vrcholu hory. V proláklině u ohnivě domorodců se drželo velmi málo vody, kterou sem dovedly nemnohé slabé praménky.

Cole seskočil z hromady kamenů a zamířil rychle k Erin.

„Něco tady nehraje,“ řekla.

„Stéká tu strašně málo vody,“ shrnul výsledky průzkumu Cole.

„Je to projev vápence, fungujícího jako ‚houba‘?“

Cole se zasmál, ale v očích mu planulo vzrušení. „Tak to není, miláčku. Aby vápenec fungoval jako houba, je zapotřebí spousty času a velkého tlaku.“

„Tak kam se ztrácí ta voda z hory? Vždyť tam nahoře musí být plošina o rozloze aspoň čtyř arů.“

„Spíš deseti. A vody steklo minimum.“

„Mohla odtud nějak uniknout během noci?“

„Kdyby tomu tak bylo, pořádně bychom se v ní vymáchali. Vsadil bych se, že ta voda mizí někde v hlubinách a na světlo se už nedostane.“

„Stejně jako ten vodopád?“

Cole přikývl. „Každá kapka vody, která spadla na vrchol hory, se snaží dostat dolů. Vsadím se, že ta hora je protkaná spoustou kanálů.“

„Myslíš, že jsou tu i jeskyně?“ zeptala se vzrušeně Erin.

„Boží klenotnice, uzamčená kamenným zámkem.“ Colemu zasvítily zuby v úsměvu. „Pojď, zlato. Podíváme se po nějaké díře do té klenotnice.“

Erinino prvotní nadšení trochu vyvanulo, protože hledání otvoru, který by mohl vést do jeskyně, trvalo dost dlouho. Narazili na množství puklin, jimiž protékala voda. Viděli dutiny a prohlubně, ale žádný otvor, kterým by aspoň prostrčili paži.

Začalo znovu pršet, ale byl to drobný, vytrvalý a teplý déšť, který

připomínal mírnou sprchu.

Po dvou hodinách sundala Erin promočený klobouk, otřela si jím obličej a posadila se na strmý svah do stínu stromu. Teplota dosahovala až padesáti stupňů Celsia. Vlhkost vzduchu byla stoprocentní.

„Aspoň máš co potit,“ smál se Cole.

„Nestěžuju si.“

Cole ji polechtal na tváři. „Já vím. Ty si nikdy nestěžuješ.“

„S výjimkou toho hadího menu.“

„Říkalas, že je lepší než tuleň.“

„To dělá hlad,“ odpověděla s úsměvem Erin. Povzdechla si, pak vztáhla ruce nad hlavu a překvapeně zvolala: „Zázrak.“

„Co?“

„Chladný větřík.“

„Už jsi asi zešílela,“ prohodil Cole a setřel si z čela pot. „Tady nemůže foukat chladný větřík ani náhodou.“

„Ale ano, tady.“ Zvedla ruku a podržela ji nad hlavou.

Cole najednou taky ucítil chladný vzduch. Vyškrábal se k Erin a rozhrnul chomáče vysoké tuhé trávy a větvičky křoví. Zůstal jako přimražený. Tam, ukryt za bujnou vegetací, zel úzký a tmavý otvor vedoucí do nitra skály.

„Cole? Je to to, co si myslím, že to je?“ hlesla udivená Erin.

„Je to malý otvor.“

„Jak vysoký byl Abe?“

„Menší než já.“

„Jako většina mužů,“ řekla suše.

Cole rychle strhl z ramene pušku a odhodil ji stranou. Za ní následoval ruksak.

„Vlezu dovnitř. Zůstaň tady.“

„Ani za nic.“

„Jeskyně jsou nebezpečné,“ varoval ji.

„Všechny zajímavé věci v životě jsou nebezpečné.“ Cole se na okamžik zahleděl na Erin a pak se zasmál.

„Aspoň mě nech zkontrolovat, jestli tu nejsou nějaké nástrahy.“

„Starý dobrý Abe, král lží,“ zamumlala Erin.

„Jo, přesně tak. Ale nemáme jistotu, že je to právě jeho jeskyně.

Jak jsem řekl, celý kopec je prožraný děrami a jeskyněmi.“

„Ale tohle je zvláštní otvor,“ řekla Erin s kamennou tváří, „dost

připomíná ‚mapu Tasmánie‘.“

Cole byl chvíli překvapený, ale pak se hlasitě rozesmál, popadl Erin a políbil ji.

„Pro štěstí,“ pustil ji a zmizel v otvoru.

Otvor nebyl tak úzký, jak se zdálo. Zprava doleva se mírně rozšiřoval. Cole se během několika okamžiků dostal z prudkého

tropického slunce do studené tmy. Zastavil se a škrtl sirkou. Zastínil plamínek dlaní a rozhlédl se. První, co uviděl, byla hromada silných svíček. Pak si všiml, že na zemi vedle nich je řada acetylenových hornických lamp a rezervních náplní.

Třetí věc, kterou spatřil, byla rezavá plechovka od bonbónů.

Cole se pro ni shýbl a chvějící se rukou ji zvedl ze země. Něco v ní zachrastilo. Dívala se na plechovku a zápalka zatím dohořela. Cole zaklel a sáhl pro další.

„Cole?“ zavolala Erin. „Jsi v pořádku?“

Cole se dlouze nadechl a odpověděl: „Jo, je to dobrý. Zatáhni ruksak a pušku k otvoru.“

Erin provedla, co po ní žádal. Váha ruksaku ji překvapila. Pomyslela na to, že chudák Cole se s ním vláčel ve vražedném vedru, zatímco ona se ploužila za ním bez jakékoli zátěže. Rozhrnula křoví u ústí jeskyně a nakoukla dovnitř.

Cole zapaloval svíčky jednu po druhé. Mírně se třesoucí rukou jí jednu podal.

Nejprve neviděla Erin nic než průchod. Tma před ní absorbovala světlo a vysílala je zpět v neočekávaných odrazech na mokrém kameni. Z dálky se ozýval šum tekoucí vody. Poblíž se ozývaly dopadající kapky, jejichž ťukání vracela ozvěna jako rozechvělé vzdechy nekonečné temnoty jeskyně.

Vápenec byl oživlý vodou.

„Co je to?“ zeptala se Erin, když si všimla plechové krabičky.

„Něco, co tu nechal Abe.“

„Je prázdná?“

„Ne.“

„Jsou tam diamanty?“ zeptala se nedočkavě.

Cole nadzvedl víčko plechovky. „Ne. Ale je tam něco, co má v jeskyni daleko větší cenu zápalky.“

Uvnitř byl složený papír a v něm několik zápalek a pak ještě voděvzdorné pouzdro s dalšími zápalkami. Erin jemně vytáhla papír a rozložila ho. V mihotavém světle svíčky uviděla Abeho starosvětský elegantní rukopis.

Vnučko,

jestli ses dostala až sem, jsi spíš po mně než po Bridget. Ta Kimberley nenáviděla. Říkala, že je to místo pro blázny a domorodce.

Ale milovala mě, ne mého bratra. Porodila moje dítě. Milenka lží.

Proklínám ji.

Pij zbožně, dítě mých snů. Věz, kam jde černá labuť. Dosáhneš klenotnice Boha.

Pocítíš chladný zámek kamene.

Na shledanou, vnouče zrady, krvi mé krve, kosti mých kostí.

Nezůstávej příliš dlouho, jinak se napolykáš černé vody a utopíš se.

„Vypadá to, že máš pravdu,“ řekla Erin. „Bridget čekala Abeho dítě a vzala si mého dědečka.“

Cole zamručel. „Královna lží.“ Chvíli něco kutil ve tmě a pak se sehnul a hledal v ruksaku. Vytáhl malou baterku.

„Proklínám jejich horký řev,“ řekla tiše Erin. Složila papír a vložila ho zpět do plechovky. „On neuměl odpouštět, že?“

„A ty umíš?“

„Záleží na okolnostech,“ pokrčila rameny Erin. Vyndala voděvzdorné pouzdro se zápalkami, prohlédla jeho obsah a zasunula je do kapsy šortek.

„Znamená to, že jsi odpustila Hansovi?“ zeptal se Cole a opřel pušku o skálu u vchodu.

„To znamená, že jsem odpustila sobě, že jsem byla hloupá a věřila špatnému člověku.“ Zavřela plechovku a položila ji na zem.

„Nemyslím, že Abe došel tak daleko. Asi raději pil moře piva, než by rozebíral svoje chování.“

Coleovy oči se zaleskly ve svitu svíček. „A co já? Odpustilas mi, že jsem nesevřel Laino hrdlo a neudusil ji?“

„Ptáš se nesprávné osoby.“ Erin sebrala pár tlustých svíček a nacpala si je do druhé kapsy. „Co to znamená?“

„Měl by ses zeptat sebe, a ne mě.“ Chvíli bylo ticho. Slyšeli jen vzdálené hučení vody.

Pak si Cole nasadil ruksak a otočil se. Zvuk jeho kroků splýval se vzdáleným šuměním vodního proudu. Přistoupil k acetylenovým lampám a pokusil se jednu z nich zapálit. K jeho překvapení se mu to podařilo. Lampa vzplanula jasným plamenem, mnohokrát odráženým miskovitým zrcátkem. Cole přiklopil plamen skleněným chránítkem.

Pak vyzkoušel další lampy. Dvě nefungovaly, podařilo se mu zapálit až čtvrtou. Vzal svůj klobouk a nasadil na něho první lampu i s helmou, na niž lampu předtím připevnil. Otočil se k Erin a její klobouk upravil stejným způsobem.

„Jdi nejmíň tři metry za mnou,“ řekl. „Nemusíme spadnout oba do stejné díry.“

Erin zpozorněla. Než zhasla svíčku, zaváhala. „Chceš mě strašit?“

„Ne. Prostě ti říkám pravdu. Můžeme vstoupit na vápenec, který je silný jako hora, nebo naopak tenký jako podzimní led,“ vysvětloval jí Cole. „Nedá se zjistit, jestli tě počva unese nebo ne.“

Erin se znepokojeně podívala na zem. Zdála se jí pevná.

„Možná bychom měli ten průzkum odložit a opatřit si provazy a další potřebné věci,“ navrhla.

Cole jen řekl: „Počkej na mě u vchodu. Tam budeš v bezpečí.“

„Ne.“

„Tak pojď za mnou a stoupej tam, kam já. Co unese mě, unese i tebe.“

Erin zhasla svíčku a vydala se v třímetrové vzdálenosti za Colem. Cestička rychle klesala a strop se snížil, takže museli v chůzi přidřepnout. Aby Erin nemyslela na tmu a horninový masiv, který ji dělil od slunce, přemýšlela o Bláznivém Abem Windsorovi.

„Jak starý byl Abe?“ zeptala se Colea, ztěžka oddechujíc.

„Dost starý, aby mohl být tvým dědou, proč?“ zeptal se Cole.

„Možná mám k pivu a ztvrdlým játrům blíž, než jsem kdy myslela.“

Cole se zasmál, ale vzápětí zaklel, protože strop se snížil natolik, že musel klesnout na všechny čtyři. Ze všech spár kapala voda, takže povrch byl mokrý a kluzký. Po celé délce hladkých stěn se táhly dlouhé horizontální skvrny. Podlaha pomalu klesala a skvrny se rozrůstaly.

„Něco se mi tady nezdá,“ promluvila po chvíli Erin. „Ta jeskyně je tak úzká a ošklivá. Jeskyně přece bývají velké, prostorné a krásné.“

249

„Jen ty, které znáš. Většina jeskyní jsou úzké blátivé chodbičky, které nikdy nikdo nevyzdobil malbami.“

„Proč?“

Cole se uhodil do kolena. Znovu zuřivě zaklel a zamumlal: „Není to tady dobré.“

„Proč?“

„Protože jsem to řekl,“ odsekl.

Erin se odmlčela. Otočila pomalu hlavu, aby si posvítila do úzké chodby. Snažila se překonat svíravý strach, že celá Bridget’s Hill se na ni zřítí a rozdrtí ji. Po pravici viděla nějaké stíny. Světlo se neodrazilo o jejich stěny, takže poznala, že jde o otvory. Byly dost velké, aby jimi prolezl člověk. Z jejich hlubin přicházely zvuky tekoucí vody.

Erin se otřásla a mechanicky postupovala dopředu. Voda kapala všude kolem ní, byla studená a tajuplná, a buď se sbíhala do malých praménků a stékala po stěnách tunelu, nebo klouzala do černých prohlubní a trhlin. Skvrny na stěnách zmizely. Dolní část chodby vypadala, jako by ji lemovaly potůčky tekoucí vody.

Najednou začal tunel ostře klesat. Erin pomyslela na otvory ve stěnách, kterých si všimla, když se před chvílí zvědavě rozhlížela kolem sebe.

„Jak můžeme vědět, že jsme ve správné chodbě?“ zeptala se.

„Šipky.“

Podlaha se skláněla ještě strměji. Erin se uhodila do kolena.

Nohou jí projela ostrá bolest.

„Kolik jsme ušli?“ zeptala se.

„Maximálně čtyřicet metrů.“ Erin něco zasyčela.

„To nejsou sračky, miláčku. To je jeskynní bahno. Trvá to pěkně dlouho, než se ho tolik nahromadí. Vlastně… nehýbej se!“

Erin ztuhla. „Co se stalo?“

„Není tu pevná zem,“ odpověděl úsečně Cole.

Pomalu pohnul hlavou, aby si posvítil na kruhový stín několik centimetrů před ním. Z neviditelného místa ve stropě stékaly praménky vody a mizely v otvoru kamenné počvy. Cole se centimetr po centimetru posouval k vertikálnímu tunelu, aby si mohl posvítit do jeho temného jícnu.

250

Voda padala do temnoty. Asi o pět metrů níž se světlo odrazilo od kamenného povrchu. Cole si všiml, že kousek dál se něco zablesklo. Při bližším pohledu zjistil, že na hromadě kamenů je stočený řetězový aluminiový žebřík. Cole ho spustil do otvoru. Praménky vody začaly stékat po jeho postranních řetězech. Horní část žebříku byla upevněna pevnými šrouby do kamenné stěny půl metru od otvoru.

Cole si posvítil na šrouby a delší dobu si je prohlížel. Byly trochu opotřebované, ale ne příliš.

„Je to bezpečné?“ zeptala se Erin.

„Právě o tom přemýšlím.“

Erin myslela, že jí už nic neřekne, ale Cole pokračoval: „Abe byl dobrý horník. Jeho výztuže v dolech Sleeping Dog jsou pořád pevné a dobře ustavené.“

„Takže?“

„Takže asi připevnil žebřík tak dobře, aby unesl i mě. Kromě toho, tyhle šrouby by unesly i Brooklynský most.“

„A co ten žebřík?“

„Je trochu z módy.“

Cole ještě něco zamručel a strčil do hlubiny pravou nohu. Položil ji na příčku a zároveň se pevně zapřel silnými pažemi.

„Sviť někam jinam, oslňuješ mě,“ napomenul Erin.

„Promiň,“ omluvila se Erin a pootočila hlavu stranou.

Cole pomalu uvolňoval napětí paží a přenášel váhu na nohu, až stanul celou vahou na příčce. Ignoroval vodu, stékající mu po pažích, obličeji a ramenou. Najednou mu noha uklouzla, ale duchapřítomně sevřel rukama držadla žebříku.

„Cole!“

„Je to dobrý. Ale příčky jsou mokré.“

Zapřel se nohou do příčky proti stěně. Kovový žebřík spolehlivě vydržel působení jeho síly a nezdeformoval se. Také šrouby držely pevně. Cole na příčce poskočil, ale šrouby i žebřík vydržely.

„Ten starý brach nebyl tak úplně blázen,“ mudroval Cole. Podíval se na Erin. „Vsadím se, že tohle jsi ještě nezkoušela, miláčku.“

„Všechno se musí vyzkoušet.“

Cole zaklonil hlavu a prohlížel si černý otvor ve stropě, z něhož vytékala voda. Zdálo se mu, že proud vody zesiluje. „To může být problém.“

Erin sledovala světelný kužel jeho světla. Proud vody se zdál spíš

černý než čirý.

„Teče to čím dál víc, to mě znepokojuje,“ řekl Cole. „Za pár hodin z toho bude pěkný vodopád. Záleží na tom, kolik vody odvádí tenhle kanál z povrchu.“

„Když Abe hovoří o polykání černé vody a utopení, nemá na mysli klaustrofobii?“

„Pochybuju. Čím hlubší důl, tím víc ho přitahoval. Kromě toho, nevyjadřoval se jenom v metaforách. Když mluví o utopení, má na mysli právě utopení. Ve vodě.“

„V černé vodě.“

„V jeskyni jiná voda není.“ Cole položil na žebřík i levou nohu.

„Teď jsme pod znakem hladiny vody.“

„Cože?“

„Horizontální skvrny na stěnách jsou značky, které ukazují, kam stoupá voda.“

„Velmi uklidňující.“

„Jestli se chceš uklidnit, tak se vrať zpátky ke vchodu.“ Erin se jen nadechla a neodpověděla.

„Ty značky na stěnách jsou důkazem, že potud sahala kdysi voda a zase by tam v určitém, nám neznámém okamžiku mohla dosáhnout.“

„Mohla by dosáhnout, nebo dosáhne?“

„Až se vápenec dostatečně nasytí vodou, zaplaví se i takové jeskyně, v jaké teď jsme. Jestli bude hladina stoupat pomalu, podaří se nám dostat se zpátky. Nebo v případě, že dole jsou ještě další pukliny, jimiž voda uniká hlouběji.“

„A pokud tam nejsou?“

„Pak zjistíme, kolik černé vody spolykáme, než se utopíme.“

Kapitola třicátá pátá

Cole pomalu mizel v otvoru. Všiml si, že v některých místech vyryl Abe v kameni úchyty na prsty.

„Cole? Neměli bychom raději počkat?“

„Jsem si jist, že v období dešťů se to tady celé zaplaví. Myslím, že šance přežít na tomhle žebříku je mnohem větší než přežít tam nahoře dalších šest měsíců bez možnosti použít jako zbraň nový diamantový důl.“

„Buď opatrný,“ zašeptala.

Cole něco zamumlal a zmizel úplně. Žebřík se pod ním prohýbal a kymácel se s ním, dokud se nezapřel o skálu. Ruksak se odíral o stěny a pak se zachytil o skalní výstupek.

Cole zaklel a vyvlékl se z popruhů. Jeden z nich si pak přehodil

přes rameno. Opět začal pomalu a obtížně sestupovat.

„Jsi moc velký,“ řekla Erin. „Nechej mě sestoupit dolů. Půjde mi to líp.“

„Já jsem doufal, že dolů nepůjdeš vůbec,“ odpověděl Cole. Ale vyšplhal zpět nahoru a podal Erin ruksak. „Obleč si moji rezervní košili, aby ti nebyla zima.“

„Jak dlouho bude trvat, než se vápenec nacucá?“ zeptala se Erin a oblékla si košili.

„To nevím. Možná že k tomu nedošlo už několik tisíc let. Možná se naplní za chvíli.“ Pohlédl na Erin a zachytil její jiskřivě zelený pohled. „Ale něco ti řeknu, zlato. Do příštích dešťů už neplánuju víc než jeden takový výlet.“

Erin se kousla do spodního rtu a Cole se začal znovu spouštět do hlubiny. Erin slyšela tření jeho šatů o kamenné stěny.

„Dokážeš to?“ zeptala se.

„Sotva.“ Znovu zaklel. „Abe měl mnohem užší ramena než já.“

Cole už byl několik decimetrů pod okružím otvoru. Voda zasyčela, kdykoli dopadla na ochranný kryt jeho lampy.

„Šplhala jsi někdy po takovém žebříku?“ volal Cole.

„Pokaždé, když jsem slézala z lodi do člunu.“

„Přesto je to namáhavé. Ta díra je trochu nakloněná.“

Když Cole skočil na dno, Erin si nasadila ruksak, nadechla se a odhodlaně vstoupila na první příčku žebříku.

Cole tiše pozoroval, jak šikovně sestupuje dolů. Za chvíli stála vedle něho, po kotníky ve vodě. Bylo zde dost prostoru pro dva dospělé, kteří stáli těsně vedle sebe. Vedla odtud úzká chodbička s ohlazenými stěnami.

„Doufám, že nepůjdeme ještě hlouběji.“

„Já taky.“

Cole se sklonil a namířil světlo své lampy na zem. V místě, kam pravděpodobně dopadal v období dešťů vodopád, byla vápencová vrstva vyhlodaná a tvořila nepravidelnou prohlubeň. Stékaly do ní malé praménky vody.

„Mohla bys ses na chvilku kousek vyšplhat?“ zeptala se Cole. Erin se vyšplhala o pár příček nahoru. „Stačí?“

„Ještě o jednu.“

Cole si nevšímal proudu studené vody, který mu padal za krk, sedl si na paty pod Erin stojící na žebříku a začal z vody vyhrabávat hrsti kamenů. Když to udělal asi po osmé, vykřikl: „Bingo!“

„Co?“

Cole se bez odpovědi postavil a ukázal Erin, co držel v ruce. Mezi palcem a ukazováčkem se mu blýskal zakulacený kámen.

„Diamant?“ vydechla Erin, která mohla stěží uvěřit takovému štěstí.

„To se spolehni. Abe jich musel najít určitě víc.“

„Ano?“

„Tohle je první prohlubeň, kterou jsem prohlédl. Abe jich prohledal určitě mnohem víc.“

Diamant Erin zastudil v ruce. Srdce jí rychle bilo a tělem Zběsile proudil adrenalin. Sevřela kámen v ruce tak křečovitě, až pocítila bolest. Cole ještě pátral na dně prohlubně. Objevil malou trhlinu, ale pro jeho prsty byla příliš úzká.

„No dobrá. V trhlině nejsou žádné diamanty, takže budou jinde.“

„Jak můžeš být tak klidný?“ divila se Erin.

Cole se rozesmál. „Klidný? Zlato, ruce se mi třesou stejně, jako když jsem se s tebou poprvé miloval.“

Erin chvíli vypadala překvapeně a pak se rychle odvrátila, aby schovala úsměv.

Cole stál a otíral si ruce do kalhot. „Tady nebudeme ztrácet čas.“

„Ztrácet čas? Vždyť jsme našli diamant!“

Ale Cole si klekl a po čtyřech se vydal k otvoru, který se černal těsně nad dnem jámy, do níž se spustili. Spodní část chodbičky nebyla rozrušená působením padající vody. Byla spíš ohlazená.

Cole ji prohledal a našel jeden malý diamant. Vsunul si ho pod jazyk a hledal dál. Namáhavě se plazil dopředu a uvědomoval si, že postupně klesá níž a níž. Voda prosakovala stropem i stěnami a sbírala se do kanálků po obou stranách chodby, nebo si hledala malé pukliny a jimi prosakovala ještě hlouběji do rozrušeného vápence. Cole by rád věděl, jak vysoká je tahle stolová hora a jak dlouho bude trvat, než se zcela zaplní vodou.

„Ten strop je taky ohlazený,“ upozornila Erin. „Znamená to, že tenhle tunel je většinu času plný vody?“

Cole jen něco nesrozumitelně zahučel.

Najednou zaslechl zvuk valící se vody. Zpomalil a začal bedlivě zkoumat dno chodby. Hledal v něm nějaký otvor.

Ze stropu proudila voda z mnoha puklin. Když Cole zvedl hlavu a posvítil si před sebe, zjistil, že tunel se rozšiřuje. Dno tady bylo hrbolaté a plné děr, vzniklých pravidelným dopadáním vodní masy. Některé byly hluboké jako vany, jiné drobné jako pěst. Kolem se kupily malé hromádky kamenné drti, získané z prohlubní a nahrnuté ke stěnám tunelu.

Cole s Erin se plazili kupředu a za krk jim stékaly chladné pramínky vody. Erin se třásla zimou, ale přesto prohledávala prohlubně plné vody. Dokonce její chladem necitlivé ruce poznávaly rozdíl mezi povrchem vápencových kamenů a vodou ohlazených diamantů.

„Mám!“ vykřikla.

„Dobře. Dej si ho pod jazyk a postupuj dál.“

„Ale našla jsem…“

„Abeho odpad,“ přerušil ji Cole. „Vidíš tu drť po stranách? Už tady hledal.“

„Tak jak to, že jsem našla diamant?“

„Myslím, že našel něco mnohem lepšího a ve srovnání s tím byly tyhle prohlubně jen ztráta času.“

Cole postupoval stále dál k blížícímu se hřmění podzemního vodopádu. Ovládalo ho vzrušení, takže ani nevnímal bolest z drobných oděrek, které si způsoboval třením o kameny. Strop se

pomalu zvyšoval a Cole se mohl pohybovat v podřepu. Postupně se narovnával, až se nakonec napřímil. Stál po kotníky ve vodě. Za chvíli uviděl světlo z Erininy svítilny, a když se Erin objevila, pomohl jí na nohy. Vydechla ulehčením.

„Takhle si představuju jeskyni,“ řekla, když se rozhlédla kolem.

„Nízká, ale aspoň široká a s mnoha kalužemi.“

Cole vyplivl diamant a zastrčil si ho do kapsy ruksaku. Erin si vyndala z úst svůj diamant a podala ho Coleovi. Ten ho taky zastrčil do ruksaku. K jejímu překvapení zůstal Cole stát a svítil kolem sebe, aby si ujasnil svoji pozici v otvoru vedoucím z tunelu. Pak se otočil a prohlížel i tunel.

Nad výstupem z něho byl vyrytý znak s číslem jedna. Když se Cole otočil, kužel světla z jeho helmy dopadl na stejný znak s číslem dvě.

„Vidíš ještě někde nějaké podobné znaky?“ zeptal se Cole. Erin se otočila opačným směrem a rozhlížela se. Cítila jen studený závan vlhka.

„Nevidím žádné znaky, cítím vzduch.“

„Možná proto, že někde teče hodně vody a ta ho vytlačuje.“

„Cože?“

„Poslouchej,“ řekl Cole. „To není dunění hromu. Někde vpředu nahoře je nejmíň jeden vodopád, který se řítí někam dolů.“

Erin se roztřásla.

„Tobě je zima,“ řekl Cole.

„Už víckrát mi byla zima a přežila jsem.“

Cole chvíli váhal a pak pokrčil rameny. „Měli bychom si pospíšit.

Nevím, jak daleko můžeme jít.“

„Jak to?“

Cole ukázal na stěnu. „Vidíš tu šipku? Jdeme opačným směrem.“

„Proč?“

„V jeskyních a dolech míří všechny šipky směrem ven.“

Erin přistoupila k šipce a vyjekla překvapením. „Vypadá to, jako by ji někdo udělal před chvilkou.“

„Deset nebo dvacet let není pro skálu žádný věk.“

Cole se otočil a vydal se v opačném směru, než ukazovala šipka. Po deseti metrech mu bylo jasné, že někde před ním vtéká do hlubin

voda mnohem rychleji, než může vytékat. Na zemi se objevila mírná prohlubeň. O kousek dál už voda sahala Coleovi po kotníky.

„Opatrně,“ varoval Erin. „Můžou tady být tak hluboké prohlubně, že by ses v nich mohla utopit.“ Zastavil se a otočil se k ní. „Umíš plavat?“

„Ano, ale tady si netoužím zaplavat. Tahle voda je moc studená.“

„Chceš…“

„Ne,“ skočila mu do řeči. „Nepůjdu zpátky. Chci vidět Abeho klenotnici.“

„Možná se v ní teď procházíme.“

Erin okamžitě namířila svoje světlo na zatopené dno tunelu.

„Myslíš to vážně?“

„Možná, ale není to pravděpodobné. Nevidím tady žádné hromady drti. Těžba je proces, který provází plno marastu.“

Erin s Colem se s cákáním přebrodili širokou mělkou prohlubní. Cole dával pozor, aby se držel v dohledu značek a šipek. Představa plazení chodbou s označením a dvojkou ho nijak nelákala. Otvor do chodby byl malý a rychle jím proudila voda.

„No?“ kývla hlavou Erin, když se postavila vedle Colea.

„Teče směrem od nás.“

„Takže?“

Pokrčil rameny. „Myslím, že míří k té šumící vodě.“

Klesl na kolena a na ruce a začal se za mocného klení plazit do chodby. Erin ho následovala. O několik minut později pochopila, proč Cole nadává. Strop se najednou rapidně přiblížil k zemi a chodba se zároveň hodně zúžila. Cole se zastavil.

„Nemůžeš dál?“ zavolala Erin.

Uslyšela jen bručení a kletby, následované cákáním. Tunel se ostře stáčel doleva. Cole se s námahou protáhl zatáčkou a dostal se do poněkud širší části chodby. Po pár decimetrech se strop zvýšil. Cole se mohl postavit, ale musel postupovat bokem, protože pro jeho ramena byla chodba příliš úzká. Zvuk vodopádu teď vyplňoval celý prostor, ale Cole viděl ve světle lampy jen pár praménků vody. O tři metry dál objevil další žebřík. Vedl nahoru další dlouhou úzkou šachtou, která byla v jednom místě rozšířena působením tekoucí vody. Žebřík byl mokrý.

„Počkej tady, já se vyšplhám nahoru,“ řekl Cole.

Bez zaváhání stoupl na první příčku. Šachta byla tak úzká, že žebřík se s ním ani nezakymácel. Otvorem nahoře sem vtékal proud vody, který neustále zkrápěl žebřík.

Po čtrnácti příčkách osvítila Coleova lampa v silně narušeném vápenci otvor. Cole vyšplhal ze šachty a zavolal na Erin: „Pojď za mnou.“

Erin už byla v polovině šachty, když jí náhle zhaslo světlo. Cole okamžitě posvítil do šachty. Za chvíli se Erin vynořila i s ruksakem a Cole jí pomohl nahoru. Vzal jí helmu a zapálil vyhaslou lampu. Erin si oddychla.

„Bála jsem se, že už nebude fungovat,“ řekla třesoucím se hlasem.

„To by se mohlo stát, miláčku. Je tu moc vody.“ Cole zaváhal.

„Měli bychom se vrátit.“

„Máme přece ještě dost zápalek a svíček.“

Cole se zahleděl na Erin. Rysy v obličeji měla napjaté. Milovala světlo, které se stalo základem její profese. Pobyt v tmavé vhlké jeskyni pro ni musel být velmi nepříjemný.

„Tobě se tady moc nelíbí, že?“ zeptal se.

„Líbilo se mi tu, když jsem našla ten diamant. Kvůli těm dalším jsem tady ochotna zůstat trochu déle.“

Ve svitu své lampy uviděla jeho úsměv. „Ještě patnáct minut. Jestli do té doby nic nenajdem, půjdeme zpátky. Je to pro tebe nebezpečné.“

„A pro tebe ne?“

„Já znám rizika. Ty ne.“

„Tak jaká rizika nám hrozí?“

„Jestli to přežijem, bude mě ten zážitek strašit ve snech jako noční

můra,“ řekl ponuře. „Jsme pěkně praštění, že jsme sem lezli.“

„Abe to přežil.“

„Bůh bdí nad blázny a opilci.“

„Tak to jsme napůl ochraňováni,“ řekla Erin. Cole se zasmál. „Zavři oči, miláčku.“

„Proč?“ zeptala se Erin a zavřela oči.

„Aby tě neoslnilo moje světlo.“

Erin ucítila na tváři jeho vousy a pak jeho teplé rty na svých. Polibek byl prudký a rychlý a Erin se po něm zachvěla nejen zimou.

Po chvíli ji jemně zabalil do své khaki košile a tu jí zapnul až ke krku. Na její protesty nebral ohled.

„Stejně bych ji v další úzké chodbě roztrhal,“ řekl klidně Cole.

„Vždyť bez ní zmrzneš.“ Ale zvedla ruksak.

„Jsem dvakrát tak velký jako ty. Dokážu si uchovat víc tepla.

Zeptej se kteréhokoli biologa.“

Než mohla Erin odpovědět, Cole se otočil a zmizel v úzké průrvě. Musel se otočit bokem a postupovat jako krab. Tady taky viděl na stěnách známky vysoké hladiny vody a u každého nového otvoru šipky.

Všude kolem se rozléhal zvuk tekoucí vody, který Erin připomínal šumění vzduchových bublin ve vodopádech. Byla zvědavá, jak jsou asi hluboko, ale rozhodla se, že nebude Colea obtěžovat otázkami. Vlastně ani nechtěla vědět, kolik tun vápence má nad hlavou. Bylo dost obtížné zorientovat se v jejich dosavadním kličkování za zvukem tekoucí vody. Kdyby cesta nebyla značená šipkami a Erin by tady byla sama, určitě by zabloudila.

Když se Cole protáhl kolem mohutného sloupu ve stěně, ucítil, že sevření kolem něho povoluje. Udělal další tři kroky a pomalu se otočil.

Byl to dosud největší prostor, který v jeskyni objevili. Všude kolem se rozléhal zvuk vodopádu, který proudil neviditelnými kanály ve vápenci. Strop byl tak vysoko, že když si posvítil nahoru, ani ho v kuželi světla neviděl. Stejně tak neviděl kolem sebe žádné stěny, až na jednu přímo před sebou. Jemně sem proudil vzduch, smíšený s bezpočtem pramínků vody, proudících sem po tisíce let.

„Máme čtyři minuty,“ řekl Cole a podíval se na hodinky.

Erin se nezmohla na odpor. Úchvatný pohled na okolní prostor jí připadal děsivý a krásný zároveň. Naslouchala šepotu, bublání proudění, kapání a řevu vody. Všude kolem tekla voda a stříbřité kapky a praménky uváděly Erin v úžas. Před ní se rozkládala obrovská prohlubeň, končící někde v neznámé tmě.

Erinina první myšlenka patřila fotoaparátu. Tak ráda by zvěčnila krásu, která jí připadala srovnatelná s prvním dojmem z třpytivé arktické noci.

Světlo její lampy dopadlo na hromady vápencových kamenů. Tyčily se z vodní hladiny jako temné mohyly. Erin zatahala Colea za rukáv.

„Podívej!“

Jeho světlo se namířilo na hromady kamenů v jezírku. Přistoupil k jeho okraji. Bylo absolutně čisté, a kdyby světlo nezachycovalo každé zachvění hladiny, bylo by téměř neviditelné.

Cole se pomalu otočil a zkoumal stěnu před sebou. Abe tenhle tunel neoznačil číslem.

„Nevidím tady žádné šipky,“ řekla Erin.

Cole neodpověděl. Přistoupil k okraji chvějící se vody a pak ho začal zkoumat. Hledal nějakou značku, která by mu podala důkaz, že Abe tady někdy byl.

„Tady. Pod vodou,“ řekl po chvíli.

Musel svoje slova opakovat hlasitěji, protože vodní hladina je pohlcovala. Erin přišla k němu a za chvíli taky uviděla šipku vydlabanou na vápencové počvě.

„Znamená to, že když tady Abe byl, nebyla voda tak vysoko?“

„Asi jo,“ odpověděl Cole. „Nebyl z vody moc nadšený. Spíš ji nenáviděl. Neuměl plavat.“

„Muselo pro něho být nepříjemné pohybovat se v jeskyních.“

„V období sucha ne. Ta voda, co se sem hrne, je čerstvá.“

Erin se zajíkla, když pomyslela na nepřetržité deště a kilometry čtvereční vápence, pokrytého spoustou vody, a na všechny ty další padající kapky, které se slučují do malých a větších a stále mohutnějících proudů, zaplavujících dutiny a vyhlodávajících kanály, tunely a jeskyně v nitru vápencové hory. Tuny a tuny vody prosakují stále níž a níž. Až se všechny dutiny zaplní, nezbude nic než tma, voda a kámen.

Nezůstávej moc dlouho. Napiješ se černé vody a utopíš se.

Erin se přinutila nemyslet na masu vody a kamene, kterou má nad sebou. Sklonila hlavu a raději se vydala za Colem. Pozorovala stříbrné vlnky vody kolem svých nohou.

„Mezi těmi hromadami jsou větší prohlubně,“ řekl Cole. „Taky kanály. Touhle jeskyní čas od času protékají mohutné vodní proudy.“

„Třeba v minulém období dešťů?“ Cole neodpověděl.

Soustředil se na vodu, kterou měl teď po kotníky. Poklekl a rukama zkoumal malou prohlubeň. Erin najednou zahlédla něco, co ji zaujalo.

Kužel světla z její helmy zamířil do vody kousek dál. Její pozornost upoutal kruhový stín. Nejdřív si pomyslela, že se jedná o vodou zakulacený kámen. Pak si uvědomila, že jeho tvar je příliš dokonalý a vedle něho jsou další kulaté předměty. Postoupila dál do vody a najednou vykřikla, protože uklouzla a zapotácela se. Vztáhla ruce před sebe a padla na všechny čtyři. Prsty ucítila něco plechového. Byla to plechovka od bonbónů. A vedle další a další.

„Erin?“ zavolal Cole s rukama plnýma drobného štěrku. „Jsi v pořádku?“

Chtěla mu odpovědět, ale nemohla ze sebe vypravit ani slovo. Do každé ruky popadla jednu plechovku a zvedla je do paprsků Coleovy svítilny. Po rukou jí stékala voda a odrážela světlo v bezpočtu barevných třpytivých pablesků.

Vtom si Erin uvědomila skutečnost. Z rezavých plechovek nevytékala voda, ale kutálely se z nich vzácné kameny. Stála po kolena v klenotnici Boha a z rukou jí padaly diamanty.

Kapitola třicátá šestá

„Připoutám si to ke kotníku a potáhnu to za sebou,“ řekl hlasitě Cole.

První žebřík byl teď uprostřed vodopádu dvakrát silnějšího, než když poprvé vstoupili na jeho příčky.

„Neblázni,“ řekla Erin. „Ten žebřík se s tebou bude houpat. Nemůžeš lézt s ruksakem přivázaným k noze. Kromě toho, já jsem nosila mnohem těžší ruksaky. Tenhle zas tolik neváží.“

Cole se na ni varovně podíval. Erin se třásla zimou a taky strachem z toho, co ji čeká. Hladina vody rychle stoupala a hrozilo, že když zůstanou v podzemí příliš dlouho, už se nedostanou na povrch.

„Půjdu první,“ řekl Cole. „Zase ti zhasla lampa. Posvítím ti. Nesmí ti to trvat moc dlouho, protože by ses v tom proudu mohla utopit. Jestli tam uvízneš, skrč ramena k sobě. Pokud to nepomůže, vydechni a znovu je skrč. Pokud nepomůže ani to, slez níž, shoď ruksak a já ho pak přinesu. Rozumíš?“

Erin přikývla.

Cole natočil tvář bokem, aby mohl dýchat, a vstoupil na první kluzkou příčku. Voda se mu hrnula po těle, ale on ji ignoroval a stoupal po žebříku k otvoru. Za chvíli se vyhoupl na vápencové dno horního tunelu.

Erin se zhluboka nadechla a otočila hlavu bokem jako před chvílí Cole. Proud vody se řítil proti ní, jako by ji chtěl každou chvíli spláchnout zpět do hlubin jeskyně. Erininy studené a zkřehlé ruce sevřely kovové řetězy žebříku. Ten se chvěl a třásl pod náporem proudu. Erin pomalu stoupala nahoru. Postoupila o pár příček a dostala se do nejužšího místa šachty. Vtom se zaklínila. Sáhla za sebe a přes látku ruksaku smáčkla plechovky, aby se tak uvolnila z kamenného sevření šachty.

Pod tlakem její ruky jedna rezavá plechovka praskla a diamanty se vysypaly na dno ruksaku. Erin zápasila, aby se dostala nahoru. Snažila se vyvléct se z popruhů, ale marně. Shora na ni útočila voda a znemožňovala jí dýchání.

V Erin se začal zvedat strach stejně jako voda v jeskyni pod ní. Šachta kolem ní se plnila vodou, protože její tělo s ruksakem ji zacpalo jako špunt. Jestli se nehne z místa, utopí se.

Zapřela se nohama o stěnu šachty a zády tlačila proti tvrdému kameni. Praskly další plechovky, ale nestačilo to.

Skrč se.

V hlavě se jí rozbřesklo a vzpomněla si Coleovu radu. Skrčila se, co nejvíc mohla, ale nepomohlo to. Zkusila tedy vydechnout a ještě víc se skrčila. Nic. Přitiskla se co nejvíc k jedné straně, pak ke druhé. Najednou ucítila, že sevření povolilo. Bez dechu překonala pár dalších příček a vtom už nahmatala Coleovy ruce. Chytila se jich a nechala se táhnout nahoru. Když se dostala nad okraj šachty, zalapala po dechu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Cole.

Erin přikývla. Cole zkusil rozsvítit její lampu, ale nepodařilo se mu to. Sundal si svoji.

„Vezmi si to,“ pobídl ji. „K východu je to už jen kousek.“

Průchod byl velmi úzký, takže Cole musel jít první. Zase se otočil bokem a s obtížemi se protahoval k východu. Erin za ním svítila, a jeho postava tím pádem vrhala na vápencové stěny dlouhý mihotavý stín.

Byl to právě ten neurčitý stín, který mu zachránil život. Zmátl Jasona Streeta, který si špatně vypočítal okamžik, kdy se Cole vynoří z chodby, a udeřil ho zezadu do hlavy s menší silou, než původně zamýšlel. Colemu zůstalo ještě tolik vědomí, že se tiše sesul k zemi a levé zápěstí s nožem přilehl tělem.

„Cole?“ zavolala Erin, která viděla, jak její druh padá. „Co se

děje?“

„Nemějte obavy, slečno Windsorová. Teď jste v bezpečí. Našla jste Abeho důl?“

Erin oslepilo silné světlo elektrické lampy a zároveň ji chytil za paži cizí muž.

„Nechte mě! Cole je raněný!“

„O toho parchanta se nestarejte. Najali ho, aby vás zabil.“

„Jste blázen!“

„Já? Přečtěte si tohle, miláčku. Je to od vašeho otce.“

Erin uviděla v jeho ruce žlutý balíček. Chvěla se zimou a strachem, takže sotva popadala dech.

„Nebudu nic číst, dokud neošetřím Colea.“

Street se usmál, přestože se třásl nedočkavostí na Abeho poklad. Jestli důl neobjevili, bude Erin potřebovat k další spolupráci. Dokázala, že umí Abeho tajemství luštit mnohem lépe než kdokoli jiný.

„Prohlédněte si Blackburna, jestli musíte,“ houkl na Erin, „ale až si přečtete otcův dopis, budete se divit sama sobě.“

Erin si ho už nevšímala a poklekla u Colea. Rychlým pohledem zjistila, že pravidelně dýchá. Krvácel z rány v zadní části hlavy.

Erin si oddechla. Jemně pohladila Colea po čele a shrnula mu vlasy z obličeje. Vyrušil ji rychlý pohyb muže za ní. Otočila se a uviděla v jeho ruce pistoli. Mířila na Colea.

„No, slečno Windsorová, jak je mu?“

„Nevím. Kdo sakra jste?“

„Jason Street. Váš otec se o mně nezmínil?“

„Ne.“

„Přečtěte si to, drahoušku. Jsem na vaší straně.“ Erin se postavila a pohlédla na balíček ve Streetově ruce. Koutkem oka zahlédla, že pistole stále míří na Colea. Shodila ruksak a posadila se na něho.

Váhavě se dívala na žlutý balíček, který jí Street podával. Opravdu se nechtěla podívat dovnitř. Nechtěla se znovu přesvědčit ó tom, že se stala vějičkou v další mezinárodní hře o moc.

Teď ji aspoň nikdo neohrožuje nožem. Zatím. Erin mlčky vztáhla ruku. Street se usmál a upustil jí balíček do dlaně.

„Čtěte, zlato. Teď jste v bezpečí.“ Erin odvázala motouz a vytáhla z balíčku obálku s razítkem Ústřední zpravodajské služby a s jejím logem. Otřela si umazané ruce do kahot a sáhla do obálky. Vytáhla složený list nažloutlého papíru. Rozevřela ho a poznala kulatý rukopis svého otce. Dopis byl krátký:

Erin,

omlouvám se, dítě. Byl jsem blázen, že jsem tě nechal jít s Colem Blackburnem. Zjistil jsem, že ho najala čínská rodina Chen, která představuje nejmocnější klan jihovýchodní Asie.

Muž, který ti předá tento dopis, se jmenuje Jason Street a můžeš mu důvěřovat. Pracuje pro Australskou větev naší organizace. Jednej podle jeho pokynů. Hlavně nevěř Blackburnovi. Je to tvůj vrah, ne ochránce.

Opatruj se. Miluji tě.

Dopis byl podepsán stejně jako vždycky s velkým, zdůrazněným písmenem „O“ ve slově otec.

Erin zavřela oči a cítila, jak jí všemi údy proniká chlad. Když se podívala na Streeta, viděla, že ji pozoruje, ale stále míří pistolí na Colea. Ten se nehýbal. Ležel na břiše a levou ruku měl pod sebou. Obličejem byl obrácený od Erin.

Erin se otočila k Jasonu Streetovi. „Jak jste mě našel?“

„Bylo to těžký. Ti Číňani, pro který Blackburn dělá, vás pěkně kryli. Kdyby nebylo toho černýho kluka, kterej mi vysílal, ještě bych vás hledal. Ale tak jsem vás objevil snadno.“

„Čínani?“

„Rodina Chen, zlatíčko. Blackburn je s nima po léta dobrej kámoš.“

„To vy jste dal mému otci tuhle informaci?“

„Je to v dopise?“ kontroval Street.

„Jak jste získal ten dopis?“ zeptala se Erin.

„Pracuju pro australskou vládu, ale tajně,“ vysvětloval Street s rostoucí netrpělivostí. „Jsem něco jako váš otec. Děláme stejnou práci. Proto jsem tady.“

„Udělal jste chybu, pane Streete. Tuším, že tentokrát se jí dopustil i můj otec. Cole Blackburn není můj vrah.“

„Ale je,“ řekl Street chladně. „Že s váma byl v posteli, ještě neznamená, že vás nezabije. Jeho žena číslo jedna je Chen Lai. Šukal ji už v době, kdy vy jste se kamarádila s tučňákama. Vás má jen na to, abyste ho dovedla k dolu Bláznivýho Abeho. Pak vás odhodí jako hadr a důl schlamstne Chenova rodina. Ale já mám dohlídnout na to, aby se tak nestalo. Takže, našla jste ten pitoměj důl?“

„Já, já nevím.“

„Co tím chcete říct?“ nechápal Street.

Erin se vymrštila a popadla ruksak. Street ji sledoval, ale ústí pistole stále mířilo na Colea. Erin přistoupila blíž ke Streetovi.

„Nejsem geolog,“ řekla a odepjala spony ruksaku. Rozvázala

šňůrku a ruksak rozevřela. „Tady. Podívejte se sám.“

Erin držela ruksak za jeho dno a ustupovala dozadu. Z jeho útrob se sypaly jako nádherný vodopád zářivé diamanty.

„Pro všechny svatý!“

Street na okamžik sklonil pistoli a zíral na diamantovou záplavu před sebou. V tom okamžiku se Cole vymrštil a zarazil Streetovi dýku do boku a v následující vteřině do srdce.

Pak mu sebral pistoli a vytrhl z rány nůž. Street se zhroutil a padl obličejem na diamanty. Cole automaticky otřel krvavé ostří a zajistil pistoli. Pak sáhl po elektrické lampě.

Erin těžce polkla a zachraptěla: „Je mrtvý?“

„Ne. Počítá diamanty,“ řekl klidně.

Odtáhl Streeta stranou a položil ho obličejem do tmavého stínu. Pohyboval se dost nejistě, jako by nevěřil vlastnímu tělu. Vrátil se k Erin.

„Umíš střílet?“

„Otec mě naučil,“ odpověděla Erin.

„Moudrý muž.“

Erin slyšela Coleova slova jakoby z dálky, přestože stál vedle ní. Nejasně si uvědomovala, že je jí zima, je unavená, hladová a vyčerpaná. Byla u konce se silami a musela věřit někomu, kdo zabil před jejíma očima Jasona Streeta.

Muže, kterého poslal otec, aby ji chránil.

„Takže tys mu věřila,“ řekl drsně Cole. „Jsi blázen, Erin ShaneováWindsorová. Zabil jsem několik lidí, ale nejsem nájemný vrah.“

Nejprve mu nerozuměla. Všimla si, že pistole v jejích rukou míří

přímo na Colea… a odjistila ji. Pak ale vydechla a spustila zbraň.

„Máš pravdu,“ řekla unaveně. „Kdybys mě měl zabít po nalezení dolu, ležela bych teď tváří dolů v tom podzemním jezírku.“

Coleovy oči metaly blesky. „To je důvěra z rozumu, ne od srdce.“

„To je tvůj způsob důvěry!“ obořila se na něho Erin. „A je to způsob, jakým důvěřuje můj otec. Je to asi nemoc celého světa. Já se učím pomalu, ale nakonec se naučím všechno. A už jsem unavená z toho, jak mě muži zneužívají k plnění svých veledůležitých úkolů!“

Cole se otočil k Erin. „Jestli chceš ty pitomé diamanty, seber si je a pojď ke vchodu. Podívám se, jestli tam venku nečeká nějaké další překvapení.“

Erin beze slova zajistila pistoli a schovala ji do ruksaku. Pak si klekla a začala shrabávat diamanty, rozházené po vápencovém dně jeskyně. Kameny vydávaly tajemné, téměř melodické zvuky.

Erin ignorovala kameny, které se zakutálely ke Streetově mrtvole. Ani za nic by pro ně nešla. Street po nich toužil tolik, že za ně zaplatil nejvyšší cenu.

Když Erin skončila, vrátil se Cole k ní. V ruce držel svoji pušku.

„Nech to už být. Musíme rychle odtud, než sem dorazí někdo další.“

„Ale já moc daleko nedojdu,“ řekla vážně Erin.

„Já taky ne. Street přiletěl helikoptérou z farmy.“ Cole se trochu zakymácel, zachytil se stěny a pak pokračoval v chůzi. „Pojď, Erin. Už jsem všechno naložil.“

„Kam poletíme?“

„Na Windsorovu farmu. Teď, když je Street mrtvý, budeme tam v bezpečí. V každém případě je to poslední místo, kde by nás někdo hledal.“

Erin z posledních sil zvedla ruksak a následovala Colea ven z jeskyně. Několik prvních minut na slunci si připadala jako v nebi. Než však došla k helikoptéře, byla zase celá zpocená. Ale Cole se nepotil. Když jí pomáhal nastoupit, všimla si, že jeho ruce jsou studené.

Letěli asi deset minut, když si Erin uvědomila, že Cole se snaží ze všech sil neztratit vědomí.

Kapitola třicátá sedmá

Z oblohy visely doslova vodní clony. Déšť bubnoval na střechu helikoptéry a stékal po předním skle, čímž znesnadňoval viditelnost. Erin podávala Coleovi instrukce. Měla sevřené hrdlo, protože ji ovládal strach a vyčerpání.

Věděla, že Coleovi je ještě hůř. Viděla na něm stopy obrovské únavy. Měl špatnou koordinaci pohybů a špatně viděl. Potil se, ale pokožku měl chladnou. Helikoptéra se čas od času zakolébala ve větru a Cole zareagoval velice pomalu. Řídil mechanicky, z posledních sil.

„Raději přistaň,“ navrhla Erin.

„Pěšky je to moc daleko. To bychom nezvládli.“

Erin neodporovala. Měl pravdu. Tak tak jí stačily síly na nastoupení do helikoptéry.

„Máš otřes mozku,“ řekla Erin.

„Ale ne. Podívej se na kompas.“ Erin vzala kompas.

Nebe rozťal blesk a ve sluchátkách jim nepříjemně zapraskalo.

Cole ztlumil hlasitost.

Z bouře vyletěli tak rychle, jak se do ní dostali. Vítr vyhlodal v černých mracích mezery, kterými se začalo prodírat neodbytné slunce. Ze země začala stoupat hustá pára. Najednou si Erin všimla plechové střechy.

„Podívej,“ ukázala tím směrem. „Není to farma?“

„Aleluja!“

Cole ta slova jen zachroptěl. Obličej měl strnulý úpornou snahou udržet helikoptéru ve správném směru. Zase vletěli do bouřky. Helikoptéra poskočila jako splašený kůň. Cole zaklel, protože stroj nereagoval tak rychle, jak by si přál. Proklouzli deštěm a větrem a najednou přímo pod nimi zablikala světla farmy.

„Podívej se, jestli tam nestojí nějaké cizí auto,“ řekl Cole.

Zakroužil širokým obloukem nad budovami farmy. Erin se naklonila a přes závoje deště se snažila dohlédnout dolů. Uviděla velký stan Číňanů, ozářený lampami. Na dvoře nikdo nebyl. Muži seděli uvnitř a čekali, až přejde bouřka.

Erininu pozornost upoutal světlý bod. „Za domem parkuje nějaké bílé auto.“

„To je Streetovo. Je tam ještě nějaké?“

„Ne.“

Cole chraptivě vydechl. „Dobře.“

Když kroužili nad přední částí domu, otevřely se dveře a v nich se objevila drobná postava.

„To je Lai,“ řekla Erin.

„Je sama?“

„Pokud vidím, je.“

Lai vyšla před dům, zastínila si oči a vzhlédla k obloze. Cole se rychle otočil a vyštěkl: „Pušku. Rychle.“

Erin se natáhla za sebe, vzala zbraň a podala mu ji.

„Je nabitá?“ zeptal se.

Erin zkontrolovala zásobník pušky. „Ano.“

„Dej mi ji na klín. A vytáhni si z ruksaku pistoli. Jestli na nás nalíčili past, překvapíš je.“

Erin si beze slova položila ruksak na klín, vytáhla z postranní kapsy pistoli a prověřila zásobník. Pak ji vložila zpět. Bude ji mít po ruce.

Cole přistál na rozbahněném dvoře farmy. Nebylo to snadné, protože jedna ližina se zabořila příliš hluboko do bahna a druhá ji o vteřinu později následovala. Cole zastavil motor a znaveně se opřel o přístrojovou desku. Erin vyskočila a pod ještě se točícími listy vrtule přeběhla ke Coleovým dveřím, aby mu pomohla vystoupit.

„Pojď,“ řekla a chytila ho za paži. „Tady nemůžeš zůstat.“ Cole se nehýbal.

„Vystup!“ zakřičela Erin. „Já tě sama nedostanu do domu. Pojď, pomoz mi, Cole!“

Cole pomalu zvedl hlavu. Vypotácel se z helikoptéry s puškou v ruce. Erin svírající v jedné ruce ruksak ho podpírala. Pomalu se blížili k Lai.

„Jsem tak ráda, že vás pan Street našel,“ řekla Lai a krásnýma černýma očima pozorovala Colea. „Měli jsme o vás starost. Byl tady i Wing.“ Lai se naklonila na stranu a podívala se za Erin a Colea. „Kde je pan Street?“

„Je mrtvý,“ řekla odměřeně Erin.

„Mrtvý? Nerozumím.“

„Street se pokusil zabít Colea. Nevyšlo mu to. Coleemu ano.“ Lai se zrychlil dech.

Erin se protáhla kolem ní a vedla Colea do domu. „Cole je raněný. Přineste nějaké pokrývky, lékárničku a led.“ Dívala se na Lai, která stála na místě jako přibitá. „Rychle!“

„Ale nejdřív,“ promluvil slabým hlasem Cole, „zavolej strýčka Li a řekni mu, že jsme našli důl.“

Lai chvíli hleděla nehnutě na Colea. Ten sotva stál na nohou, ale pohled měl ostrý a prst na spoušti. Když ho Erin vedla k pohovce, pohyboval se s grácií silného muže, který pomalu ztrácí síly vlivem zranění a vyčerpání.

Lai se otočila a rozběhla se do zadní části domu. Erin zatím usadila Colea na pohovku. Cole se s nadávkami zvrátil na opěradlo a snažil se udržet oči otevřené. Po chvíli si položil pušku na kolena. Erin položila ruksak najeden konec pohovky a klekla si k Coleovi, aby zkontrolovala jeho zranění.

„Máš na hlavě podlitinu jako polovina mojí pěsti,“ řekla Erin. Cole jen zabručel.

„Už nekrvácíš,“ pokračovala. „Ani to nenapuchá. Díky Bohu, že máš na krku tak vyvinuté svaly. Jinak bys teď ležel v jeskyni.“

„Mrtvý.“

„Jak se cítíš?“ zeptala se.

„Přichází to a zase odchází.“

„Co?“

„Nevolnost, závratě, dvojité vidění.“

Erin se otočila. Přitom zavadila kolenem o pušku. „Počkej, dám to pryč,“ řekla a natáhla se po zbrani. „Tady jsme v bezpečí.“

„Ne tak docela, slečno Windsorová,“ řekla Lai. „Ale vy brzo budete. Jděte od něho.“

Vyděšená Erin zvedla hlavu a uviděla Lai s automatickou pistolí v ruce. Mířila Colemu na srdce. Nic na jejím chování nenasvědčovalo tomu, že by váhala se zmáčknutím spoušti. V druhé ruce držela malý nahrávací přístroj.

„Jděte od něho,“ řekla Lai tiše. „I raněný může být velmi nebezpečný.“

Erin se posunula k ruksaku.

„Odhoď pušku na zem a odsuň ji nohou,“ vyzvala Lai Colea.

„Pohybuj se pomalu, jinak tě budu muset zabít.“

Cole se pomalu sehnul, položil pušku na podlahu a odkopl ji. Černé oči a ústí automatické pistole sledovaly každý jeho pohyb. Laina pozornost byla zcela zaměřená na Colea, takže Číňanka si nevšimla, že Erinina ruka se ponořila do ruksaku.

„Odhoď zbraň, Lai,“ řekla Erin. „Jsem tak unavená, že mi nebude vadit, když tě zabiju.“

Lai zahlédla koutkem oka, že Erin má v ruce pistoli.

„Nebuďte hloupá,“ řekla Lai rychle. „Snažím se zachránit vám život!“

„Už mě nebaví poslouchat, jak jsem bláznivá. Kdyby mě Cole chtěl zabít, mohl to udělat už tisíckrát.“

„Vy nevíte, co je v sázce.“ Lai mluvila klidným a tichým hlasem a její pozornost se stále upínala k Coleovi. Velmi dobře znala jeho sílu, schopnost koncentrace a inteligenci. Street ho zřejmě podcenil. To Lai neudělá.

„Street zastupoval Chenovu rodinu proti Con Min,“ pokračovala Lai. „Doufal, že ovládne australské doly. Australská vláda nenařídila vaši smrt, slečno Windsorová, ale kdybyste vy dva zemřeli v buši a Street ohlásil nadřízeným objevení dolu, vláda by ho zaregistrovala a vydala by prohlášení, že jste přišla o život následkem nehody nebo Coelovou rukou. Tím by umlčela protest ze strany CIA.“

„Ale já žiju,“ řekla Erin, „a mám v plánu tady ještě chvíli pobýt.

Odhoďte zbraň, Lai.“

„Jestli to udělám, Cole vás zabije. Poslouchejte mě, Erin. Závisí na tom váš život. Cole má Abeho úpis, podle kterého mu patří polovina dolů Sleeping Dog.“

„Jak to víte?“

„Viděla jsem kopii,“ odpověděla Lai. „Cole teď vlastní polovinu starých dolů plus polovinu vaší půlky. Že, Cole?“

„To víš, že jo,“ řekl Cole. „Pravdu má vždycky ten, kdo má v ruce zbraň.“

Erin šlehla pohledem po Coleovi. Ten sledoval Lai s pozorností dravce, čekajícího na nejnepatrnější zaváhání protivníka.

„To je úžasné,“ řekla Erin. „Cole mi ale nikdy nelhal.“

Lai stáhla ústa. „Nemusel vám lhát. Měl proti vám lepší zbraň: svoje tělo. Je zkušený a dobrý milenec a vy máte málo zkušeností. To bylo snadné vítězství. Už vám asi nabídl sňatek. Pokud ne, pak s tím přijde co nevidět. A když za pár měsíců zemřete a na to vemte jed bude mít Cole takové bohatství, jaké nemá žádný člověk ani stát. Nechcete mi věřit,“ řekla rychle Lai, „ale uvěříte. Poslouchejte mě pozorně, Erin Windsorová. Závisí na tom váš život.“

„Cole?“

„Udělej, co ti říká. Slyšela bys to dřív nebo později. Rozděl a panuj. Nejstarší hra na světě. Ale ať uděláš cokoli, Erin, nepřestávej mířit na Lai. Jakmile přestaneš, budeš mrtvá.“

Lai stiskla tlačítko nahrávacího přístroje. Pásek se rozběhl.

„Nejprve mluví můj bratr Wing,“ řekla Lai. „Druhého muže poznáte. Je to Cole Blackburn. Rozhovor se odehrál den předtím, než vás Cole vyhledal v Los Angeles.“

Po chvilce ticha se ozval Wingův hlas.

„Chenova rodina tě nenajala jen proto, že jsi vynikající hledač, a to jsi. Chceme tě i proto, že jsi měl od Abelarda Windsora ústní slib, že ti dluží padesát procent ze Sleeping Dog Mineš, Ltd. Je to dluh, který ti musí splatit za jednu noční prohru v Two Up.“

„Máš úpis?“

„Starý Abe nebyl blázen.“

„Tohle se našlo na farmě.“

„Wing mluví o úpisu,“ promluvila Lai do ticha. „V úpise je psáno:

‚Dlužím Colemu Blackburnovi polovinu dolů Sleeping Dog, protože jsem mnohokrát prohrál v Two Up.‘“

Po chvilce se zase ozval Wingův hlas.

„Chenova rodina má svědectví dvou expertů na písmoznalství, takže o pravosti dokumentu nepochybuji. Dokonce i bez jejich posudku je to legitimní dlužní úpis. S jejich vyjádřením vláda okamžitě uzná tvůj nárok, pokud ho vzneseš.“

Přístroj se odmlčel.

„Je toho víc,“ prohodila Lai.

Stále pozorovala Colea stejně bedlivě jako on ji. Po několika vteřinách ticha zase promluvil Wing.

„Pokud mezi tebou a Boží klenotnicí stojí žena, co s tím?“

„Už dávno jsem se poučil, že diamanty mají větší cenu než láska ženy.“

„Jsou taky svůdnější?“ Nastala delší pauza, pak Wing pokračoval.

„Jestli ji svedeš nebo ne, to je tvoje věc. Tvým úkolem bude ochránit ji, aby ji nezabili dřív, než objeví tajemství Bláznivého Abeho, nebo dokud se nenajde důl. Pak už na ní nebude záležet. Důležitý je jedině ten důl. Ten musíme za každou cenu ochránit.“

„I za cenu jejího života?“

„Ve srovnání s tím dolem není důležité nic.“

Nastala pauza. Pak se ozvalo: „Dobře, Wingu. Řekni strýčkovi Li, že našel muže do hry.“

Ticho přerušovalo syčení prázdného pásku. Lai čekala a nespouštěla oči z Colea.

„Ráda bych si to poslechla ještě jednou,“ promluvila zastřeným hlasem Erin.

Lai se jednou rukou snažila zapnout tlačítko převíjení pásku. Musela se podívat na přehrávač. Vtom Cole vymrštil nohu a kopl Lai do zápěstí. Pistole jí vyletěla z ruky a spadla na zem. Cole ji chytil za hrdlo a palec přitlačil na pulzující tepnu.

„Servíruješ jedno překvapení za druhým,“ promluvil Cole k Lai.

„Jak dlouho pracuješ jako špión pro Streeta? Proti vlastní rodině?“

Erin se zachvěla, když uslyšela Coleův hlas. Nebyla v něm nenávist, ani vztek, prostě žádná emoce. Zaznívala v něm podivná trpělivost, která neměla nic společného s civilizací nebo s humanitou. Stejný dojem měla z jeho očí, ledových a jasných.

„Od té chvíle, kdy jsem se musela zbavit tvého dítěte a vzít si třikrát staršího muže, jsem začala pracovat na pomstě,“ promluvila Lai. Její hlas byl tichý, jemný a hezký. Byl to hlas ženy, promlouvající k milenci. „Já jsem kontaktovala Jasona Streeta. Taky jsem poškodila helikoptéru a rover. Já jsem Jasonovi poradila, aby najal domorodce, který vás bude sledovat a pak podá zprávu o vaší smrti. Pak bychom s Jasonem našli rover a objevili váš tragický konec.“

Erin pomalu nahmatala těžkou zbraň. Lai si ničeho nevšimla. Její pozornost patřila Coleovi. Mluvila dál svým melodickým hlasem, jako by mluvila o lásce, a ne o úkladech a smrti.

„Jednou bych vlastnila důl a Chenova rodina by mě nemohla dál používat jako šachovou figurku,“ řekla Lai. „Jsem královna, a ne figurka. Muž, který mi bude stát po boku, bude král.“

Coleovy silné prsty přejížděly po Laině krku. „Královna lží.“ Podíval se na Erin. Byla bledá a oči měla temné. „Nepředpokládám, že si nějak polepším, když ti řeknu, že jsem se do tebe zamiloval dřív, než jsem tě potkal. Stačily tvoje fotografie.“

„Milovat? Ty?“ Erin vydala zvuk, který mohl být smíchem i povzdechem. „Dobrý Bože, Cole, myslela jsem, že budeš mít víc rozumu, až přijde déšť.“

„Jo, už chápu, jak se na to díváš. Gratuluju, miláčku. Konečně ses naučila, jak přežít. Teď máš stejný problém jako já. Musíš si najít něco, co ti bude stát za přežití.“

Erin zavřela oči, protože nemohla snést Coleův pohled.

„Půjdu zavolat Chena Winga a řeknu mu, ať si přijede pro milující sestřičku,“ řekl Cole. „Jestli se ti ta myšlenka nelíbí, máš zbraň. Můžeš ji klidně použít.“

Erin musela přemáhat chvění, které se zmocnilo jejího těla.

„Zachránils mi život,“ řekla a spustila zbraň. „Já jsem tě zachránila před Lai. Jsme vyrovnáni.“

Coleův smích Erin přímo zamrazil. „Lai mě nechtěla zabít. Chtěla mi nabídnout manželskou smlouvu hned poté, co by zabila tebe.“

Laina hlava se něžně sklonila k Coleovým prstům, které ještě svíraly její hrdlo.

„Kdyby naše dítě byl chlapec,“ promluvila Lai, „nenechala bych se o něho připravit. Ale bylo to jen děvče a ty jsi byl v Brazílii. Miláčku, ještě není pozdě. Ona tě nezastřelí, vezmi jí tu pistoli. Můžeme společně ovládnout diamantového tygra.“

V nastalém tichu bylo slyšet jen Erinin hlasitý dech. Cole jen pozoroval, jak se hlaveň pistole zvedá k Laině hlavě. Erin napjala prst na spoušti. Cole se ani nepohnul, čekal, co Erin udělá.

„Umíš se líp než já vypořádat s hady,“ řekla nakonec tiše a spustila zbraň. „Zabij ji, nebo si ji nechej jako mazlíčka, je mi to jedno.“

Erin vyšla z místnosti bez ohlédnutí.

Kapitola třicátá osmá

„Je dobře, že jste za mnou přišli,“ řekl Chen Wing.

Zavřel dveře své losangelské kanceláře a otočil se k Erin a Matthewu Windsorovým. Jeho pronikavý pohled se zastavil na Erin. Vypadala jinak než na fotografii. Zdála se mu starší a rezervovanější. Vlasy měla stažené do hladkého uzlu a byla oblečená do nákladného modelu.

Ale nejvíc se změnily její oči. Bylo v nich chladné hodnocení.

„Prosím, posaďte se,“ řekl Wing.

Mírně se usmál a nabídl oběma hostům židli. Sám se posadil za stůl, na jehož desce se vypínala hromada papíru do tiskárny počítače. Erininy oči sklouzly po hromadě papíru a pak se zaměřily na Winga. Hodně připomínal svoji sestru. Stejně dokonalý vzhled. Stejná inteligence a stejné černé oči.

„Jak se má vaše sestra?“ zeptal se Windsor a posadil se.

„Psychiatři doufají, že se jí podaří vyléčit,“ odpověděl Wing. „Do té doby musí zůstat hospitalizována.“

„Proč?“ zeptala se odměřeně Erin. „Cole jí přece zlomil jen zápěstí, nerozbil jí lebku.“

„Mám pocit, že Lai nikdy nebyla příliš silná. Musíme dohlížet na její život.“

„Opravdu?“ zeptala se suše Erin. „Vaši dohližitelé mají asi pevnou lavici a bič s ocelovými háčky, ne?“

Windsor se podíval na hodinky. „Musíme se držet plánu, Wingu.“

„Samozřejmě.“ Wing se podíval zpříma na Erin. „Cole trvá na tom, že vlastní jen polovinu dolů Black Dog, kterou jste mu dala jako nálezné.“

„Dala jsem mu polovinu toho, co jsem zdědila. Jestli jsem zdědila všechno nebo polovinu Black Dog, to záleží na tom, jak hodnotíte podpis na úpisu, o němž se zmínila Lai. A jestli uznáte, že vaše sestra je vyšinutá.“

„Cole odmítá uznat dluh Abelarda Windsora, ale není pochyb o tom, že dluh existuje,“ řekl Wing opatrně. „Cole také odmítá dohodu s Oddělením prodeje na víc než na polovinu výnosu z Black Dog, který vlastní Black Wing. Členové diamantového kartelu jsou pochopitelně… neklidní. Polovina není monopol.“

Erin pokrčila rameny. „Tak vydělají trochu méně. Co na tom?“ Wing se podíval na Windsora. „Vy jste jí to neřekl?“

„Mému otci nepatří z toho dolu jediný kámen,“ řekla Erin

zřetelně. „Mluvte prosím se mnou.“

„Jestliže se kartel zhroutí, průmyslové diamanty získají obrovskou cenu, která bude mimo dosah zemí třetího světa, třeba Číny.“

„To nedává smysl. Jestli se zhroutí diamantový monopol, měla by se cena diamantů snížit.“

„Jistě, cena vzácných kamenů klesne, ale nikoli cena nečistých diamantů.“

„Proč?“

„Financování těžby vzácných kamenů z ložisek je velmi náročné,“ vysvětloval Wing. „Diamantová drť nemůže pokrýt náklady na těžbu. Proto se musí cenné velké diamanty prodat pod cenou.“

„Tak vyrobte umělé diamanty,“ navrhla Erin.

Wing vrhl prosebný pohled na Windsora. Ten si povzdychl a začal hovořit.

„To není tak jednoduché, dítě. Laboratorní výroba ještě není tak levná jako těžba diamantové drti. Kromě toho, i kdyby laboratoře dokázaly vyrobit levné diamanty, nejlépe to dovedou Japonci. Nikdo si nepřeje, aby získali větší ekonomický vliv, než mají dosud.“

Erin chvíli mlčela a uvažovala, co by měla říct a co ne. „Chcete mi říct, že pro země třetího světa by bylo obtížné industrializovat se bez průmyslových diamantů nízké ceny.“

Wing odpověděl: „Bylo by to skoro nemožné. Diamanty jsou mnohem důležitější, než si většina lidí dokáže představit, zejména typ výroby, který je dosažitelný.“ Wing rozhodil ruce. „Není lepší, aby trh s luxusními kameny ve vyspělých zemích podporoval náklady na těžbu průmyslových diamantů v zemích druhého a třetího světa?“

„Industrializace znamená, že Chenova rodina bude ovládat Čínu, v níž žije víc než pětina populace celé planety a která je tradičním centrem moci v Asii,“ řekla přímo Erin. „Kdo ovládá Čínu, bude brzy ovládat všechny země pacifické oblasti, kromě USA a Japonska. Můžete se taky spojit s Japonci. V tom případě budou Spojené státy nuceny uzavřít silnější ekonomické svazky s Evropou. Dokonce i s japonskou pomocí nemůžete očekávat úspěch.“

Wing mlčel. Uvědomil si, že Erin je opravdu tak chytrá, jak mu

říkal Cole. A taky tak nepřátelská.

„Nechci tady hovořit o zájmech Chenovy rodiny v oblasti strategických minerálů, které jsou zajišťovány mnoha společnostmi patřícími pod křídla Con Min,“ pokračovala Erin. „Taky se nechci zabývat faktem, že pokud kartel ztratí svoji moc, hodnota dolu Black Dog půjde dolů a s ní taky polovina nároků Black Wing v lukrativních nemovitostech.“

Wing se podíval na Windsora. Erinin otec si ho nevšímal. Hleděl s novým respektem na svoji dceru.

„Dobře jsi splnila svůj domácí úkol, dítě.“

„Tím, že se mi konečně otevřely oči?“ zasmála se chladně Erin.

„Jak jsem řekla Coleovi, učím se pomalu, ale naučím se všechno.“

„Chenova rodina je už dost bohatá,“ řekl neutrálně Wing.

„Nejsme závislí na Con Min.“ Erin se tázavě otočila k otci.

„Mluví pravdu,“ odpověděl Windsor. „Chenova rodina nestojí proti van Luikovi a Oddělení prodeje jen kvůli penězům. Chtějí moc.“

„Jak se na to dívá Nan Faulknerová?“ zeptala se Erin.

„Raději by dala moc Chenově rodině, než aby se potopil diamantový kartel. Sověti ho potřebují. Kromě toho, kartel je ďábel, kterého známe, a čtyřicet let jsme se učili s ním bojovat. Došli jsmek určitému stupni kontroly a rovnováhy. V současnosti nemá převahu žádná země. Ani naše.“

Erin čekala, ale otec se odmlčel. „Neuslyším žádnou radu?“ zeptala se. „To je novinka.“

„Jsi příliš zaměstnaná vyhlížením oběti, než abys poslouchala.“ Windsor se pousmál. „Kromě toho moji radu nepotřebuješ. Změnila ses, dítě.“

„To je tím, že jsem byla lovnou zvěří.“

„Nevadí mi ta změna,“ řekl Windsor s úsměvem. „Nemohla bys vlastnit půlku Black Dog a zůstat naivní a důvěřivá. A asi neplánuješ vzdát se své poloviny dolu, že?“

„Ještě jsem se nerozhodla.“

„Máš tři možnosti,“ řekl Windsor. „Svěřit kontrolu dolu jiné osobě a nestarat se. Vzít kontrolu do svých rukou a nasednout na

diamantového tygra. Za třetí, zabít tygra tím, že bys přiměla Colea, aby si vzal zpět svoji polovinu.“

Erin přikývla. „Jak jsem řekla. Ještě jsem se nerozhodla.“ Wing si odkašlal. „Třetí řešení není moc pravděpodobné.“

„Chcete říct, že drahý strýček Li nenechá Colea, aby zničil kartel,“ konstatovala Erin.

Wing věnoval Erin úsměv, který připomínal ostří žiletky. „Colea Blackburna naneštěstí nikdo nekontroluje, ani můj velmi chytrý strýček. Ale Cole není hloupý. Ví, že není obtížné nechat u vstupu do jeskyně vybuchnout bombu, nebo diamanty zničit působením radioaktivního záření.“

Erin pozvedla mahagonové řasy. „To zní děsuplně.“

„Zanechte honu na toho muže,“ řekl Windsor a zívnul. „Ať je to, jak chce, skoro každá země světa má v kartelu svoje želízka v ohni. Nikdo mu nemůže ublížit. Všichni raději nechají zničit Black Dog a vás s ním, než aby připustili zničení kartelu.“

„Cole zná nebezpečí,“ řekl Wing a obrátil se k Erin. „Nechtěl vám ublížit. Byl velmi nepříjemně otevřený ke strýčkovi Li a popsal, co by se stalo Chenově rodině, kdybyste se, ehm, stala obětí nějaké nehody.“

Windsorovi se zúžily oči. „Cole není jediný, kdo by s vámi zatočil, kdyby se Erin něco stalo.“

Wing přikývl. „Ano, ale my se bojíme Colea Blackburna.“

Erin se úporně snažila, aby výraz jejího obličeje neprozradil, co cítí. „Vstoupil jste do stínu, pane Chene. Cole Blackbum by mě vyhandloval za hrst diamantů. Ve skutečnosti to udělal.“

„Ale houby, dítě,“ vyhrkl Windsor.

„Mluvil jsem s ním,“ pokračoval otec, „takže vím víc než ty.“

„Kdy?“ zeptala se nedočkavě Erin. „Je v pořádku?“

„Lebku má v pořádku a mozek mu funguje bezvadně. Hned, jakmile se dal do pořádku, mi zavolal a položil mi dvě otázky. První z nich se týkala současného pobytu Hanse Schmidta.“

Erin nemohla zakrýt svůj údiv. „Proč chtěl vědět, kde je Hans?“

„Aby ho mohl zabít,“ řekl Windsor netrpělivě. „Pro co jiného?“

„Já… to… je…,“ Erin jen zakroutila hlavou, protože ze sebe v tu chvíli nemohla vypravit ani slovo.

„Řekl jsem Coleovi, kde je. Informoval jsem ho o jeho jménu, hodnosti a číselném označení. Taky jsem mu dal přesnou adresu nemocnice, kde je napojený na respirátor a umělou výživu.“

Erin otevřela ústa, ale nevydala ani hlásek.

„Ten čubčí syn měl před sedmi lety automobilovou nehodu,“ řekl Windsor s ledovým zadostiučiněním. „Jedna z nástrah osudu. Sklo bylo všude kolem i v něm.“

„Nehoda,“ opakovala dutě Erin.

„Je docela nehybný,“ pokračoval Windsor tichým hlasem. „No, ne tak docela. Mohl by ještě otevřít oči, kdyby měl víčka. Mohl by vidět, kdyby měl oči, a mohl by taky mluvit, kdyby měl jazyk. Mohl by taky souložit, kdyby měl čím. Ale on nemá. Jeho mozek pracuje normálně. Šťastný Hans.“

Wing něco rychle zabreptal v čínštině.

„Cole si jeho situaci pěkně promyslel,“ pokračoval Windsor klidně.

„Zjistil, že smrt by byla pro Hanse vysvobozením. Je tak šlechetný, že mu přeje dlouhý, předlouhý život. A já taky, dítě, já taky.“

„Nehoda,“ řekl anglicky Wing. „Jak… běžné.“

Windsor se na něho podíval. „Nebylo v tom nic osobního, opravdu.“ Pak se otočil k Erin. „Druhá věc, kterou chtěl Cole vědět, se týkala dopisu, který ti předal Jason Street. Chtěl vědět, zda můj podpis byl

podvržený.“

„Proč?“ zeptala se Erin tiše.

„Patrně ze stejného důvodu, z jakého chtěl vědět, kde je Hans,“ řekl Windsor suše. „Můžeš utíkat před Colem, ale uvědom si, že on neutíká před tebou. Říkám ti pravdu, dítě. Jsem strašně rád, že můj podpis byl falešný. Našla sis skvělého muže.“

„Cole není můj muž. Chce jen ten důl.“

„Nevěřil jsem tomu a nevěřím ani teď.“

„Uvěřil bys, kdybys slyšel ten záznam.“

„Slyšel jsem několik verzí,“ řekl rázně Windsor. „Všechny byly do jisté míry pravdivé. Lidé stále zapomínají, že Cole Blackburn je ve všech směrech nezávislý. Nebude panáčkovat před Chenovou rodinou a prosit o diamantový obojek.“

„Jak to víš?“

„Je to jednoduché. Zašel jsem za ním ještě před naším společným setkáním s Nan Faulknerovou. Zeptal jsem se ho, proč jde do téhle hry.

Odpověděl mi, že žena, která dokáže dělat svoji práci jako ty, se nedá vyvážit diamanty.“

Erin se na něho překvapeně podívala.

„Vsadil bych se, že si vzal ten úpis od Winga a šel do hry proto, aby zabránil falšování dalšího úpisu Chenovou rodinou a najmutí někoho, kdo by se nestaral o tvůj život. Tak bych se zachoval i já, kdybych tě chtěl zachránit.“

Wing se usmál. „Strýček Li došel ke stejnému závěru. Máte s Colem dost podobné uvažování, že?“

„V něčem se shodneme,“ souhlasil Windsor. „Ale v jedné věci ne. Já bych raději zemřel, než abych se hrabal v té temné díře v období dešťů a hledal tam diamanty s obavou, že se každou chvíli můžu utopit.“

Erin chytila otce za zápěstí.

„Co to říkáš?“

„Slyšela jsi.“

„Ale Cole ví, jak je to nebezpečné! Neriskoval by život pro diamanty.“

„Proč ne? Co jiného mu zbylo? Žena, pro kterou by byl ochoten zemřít, ho nechce. Pak mu zbývá druhá cena stát se nejbohatším mužem na světě.“

„To není možné,“ šeptala Erin a hrdlo se jí svíralo při pomyšlení na chladné spousty černé podzemní vody. „Pro Colea jsem nic neznamenala. Byla jsem jen malé dobrodružství na jeho cestě za velkým bohatstvím.“

„Proboha, Erin…“

„Je to všechno, pane Wingu?“ zeptala se Erin.

„Kromě toho, že vám musím vrátit váš majetek.“

„Jaký? Vždyť jste mi zaplatil všechny zničené fotografické přístroje.

Všechno ostatní, co jsem měla na farmě, jsem si vzala.“

„Všechno ne.“

Wing rychle sáhl do otevřené krabice, která stála na stole, a vysypal

před Erin několik fotografií.

„Negativy jsou dva. Jeden soubor je ve vládním kasinu v Darwinu.

Druhý je tady. Cole nechtěl, aby se cokoli ztratilo.“

Před Erin se objevil kaleidoskop snímků, které už dávno pohřbila. Byla tady vysoká termitiště, podivně zkroucené akácie, vyrůstající ze

spár mezi kameny, rovinatá země táhnoucí se až k horizontu, pustá a osamělá a zejména slunce, shlížející z nebe jako všemocný Bůh.

Snímky byly vyrobeny z Erininých filmů, které měly být zničeny se zaplaveným roverem.

„Jsou opravdu dobré,“ poznamenal Windsor. „Je to neuvěřitelné.

Zdá se mi, že je to to nejlepší, cos kdy nafotila. Co myslíš, dítě?“

„Myslím…“ Erin selhal hlas. „Proč jste mi lhal, pane Wingu, že rover zničila voda? Vždyť ty filmy jsem nechala ve voze.“

„Rover je zničený a taky všechno, co v něm bylo,“ konstatoval Wing. „Cole nesl filmy celou dobu v ruksaku.“

„Ale proč?“ zašeptala Erin. Prohlížela si jednotlivé fotografie, jako by v nich chtěla najít odpověď. „Byli jsme zoufalí, brali jsme jen nejdůležitější věci, nutné k přežití. Ty filmy vážily kila. Přece nemohl ztrácet sílu tím, že je s sebou tahal. To je bláznivé.“

„Taky jsem mu to řekl,“ odpověděl Wing. „Řekl mi, že jste ho naučila, že jsou důležitější věci než přežití.“

Erin si prohlížela jednu fotografii za druhou. Byly jich stovky. U jedné se zastavila. Byl na ní Cole, jak si prohlíží hrst kamenů při průzkumu vyschlého koryta. Erin se k němu přiblížila právě ve chvíli, kdy zvedl hlavu. Zachytila jeho jasný pohled, který patřil jen jí. Byla v něm téměř hmatatelná láska, kterou nedokázal ukrýt.

Erin zavřela oči a vzpomněla si na jeho slova: „Kdybych měl Abeho důl, vyměnil bych ho za tvoje filmy.“ Erin nebyla schopna podívat se na obrázek znovu. Cole nesl její filmy navzdory slabosti, žízni a hladu a nevzdal se ani na konci cesty.

„Vy jste to nevěděla, že?“ zeptal se Wing.

„Za celou dobu se mi o tom nezmínil,“ zašeptala.

„Nemyslím ty filmy. On vás miluje.“

Erin se viditelně zachvěla. V následujícím tichu slyšela ozvěnu svých vlastní slov a Coleovu odpověď:

„Ty jsi stejný jako Abe. Jednou zklamaný a navždy nedůvěřivý.“

„Měla bys to znát, miláčku. Každý se spálí jen jednou.“

Zavřela oči, aby zadržela slzy a ptala se sama sebe, máli uvěřit.

„Promiňte, slečno Windsorová, ale musím se znovu zeptat. Co budete dělat se svou polovinou dolu?“

Erin beze slova vstala a vyšla z Wingovy pracovny.

Kapitola třicátá devátá

Na leštěném konferenčním stole Oddělení prodeje ležely neobyčejně krásné kameny. Jako by do nich vstoupila duha. Živá růžová, průzračná modř a křišťálová zelená stoupaly jako jemná zářivá pěna k očím všech přítomných.

Cole vysypal z ruksaku poslední kámen a přešel podél dlouhého stolu s křišťálovými popelníky a propiskami a pery s reklamní značkou diamantového kartelu. Mírně pokývl na Chena Winga, který měl předložit svoji „modlitbu“ za Black Wing.

Cole nepromluvil a posadil se na židli u stěny, kterou mu tam přistavili na jeho žádost. Lidí u stolu se zmocnilo vzrušení. Pan Feinerg vzal růžový diamant velikosti svého palce a z kapsy vytáhl lupu. Bedlivě kámen zkoumal a mumlal si něco v rodné holandštině.

Nan Faulknerová vrhla na Colea pronikavý pohled a napila se perlivé stolní vody. Pak k němu přistoupila.

„Nevěděla jsem, že Street byl zrádce,“ řekla bez úvodu.

Mluvila tichým hlasem, aby ji nikdo z ostatních členů kartelu neslyšel.

Cole se na ni chvíli díval a jeho oči neprozrazovaly žádné emoce.

„Matt mi to říkal,“ odpověděl jí. „Jestli vám věří on, myslím, že mohu i já.“

„Znamená to, že prodloužíte svoji smlouvu s Oddělením prodeje?“ zeptala se rychle Faulknerová. „Tři roky nejsou v naší branži nic moc a vy to víte.“

„To záleží na mém partnerovi.“

„Bože můj,“ zamumlala Faulknerová. „Erin se zamkla v hotelovém pokoji. Odmítá mluvit se mnou i s kýmkoli jiným z kartelu.“

„Divíte se jí? Vždyť kvůli vám málem přišla o život.“ Faulknerová se otočila.

„Faulknerová!“

Rychle se obrátila, varována Coleovým hlasem.

„Už se Erin nepleťte do cesty.“

„Jasně, zlato.“ Faulknerová se zatvářila protivně. „Oba s Mattem uděláte nejlíp, když Erin dostanete co nejdál od toho proklatého dolu.“

Se špatně skrývanou nechutí se Faulknerová posadila do čela stolu a zapálila si cigáro. V místnosti nastalo ticho a přítomní k ní přisunuli svoje požadavky. Faulknerová vyfoukla kouř, položila cigáro na okraj popelníku a začala sbírat jednotlivé listy.

„Než přejdeme k našemu obvyklému programu, chci vám vyjádřit poděkování jménem paní van Luikové. Je vám vděčna za projevy účasti nad smrtí jejího manžela. V takových okamžicích si člověk uvědomí cenu přátelství.“

Cole si nevšiml rychlého postranního pohledu, který na něho vrhla, protože si prohlížel zelený diamant, který mu Erin věnovala na důkaz potvrzení jejich dohody. Kámen nádherně zářil i v surovém stavu, kdy ještě nebyl opracovaný. Ale teď, broušený, vyleštěný a zasazený do platinové mističky na kroužku ze stejného kovu byl ještě krásnější. Jeho jasná zeleň hořela jako největší sen, nejskrytější tajemství a nejsvětlejší naděje člověka.

Cole sevřel prsten do dlaně a ucítil, jak ho kámen tlačí do ruky.

„Budete určitě potěšeni zprávou, že jsme zřídili nadaci pod jménem pana van Luika,“ pokračovala Faulknerová.

„Peníze použijeme na vzdělání nadějných studentů geologie, kteří se chtějí specializovat na hledání a využití diamantových dolů. Využívání takových dolů racionálním způsobem je velmi důležité pro stanovení pevných cen na diamantovém trhu,“ řekla Faulknerová klidně. „V době, kdy se ekonomiky jednotlivých zemí hroutí rychleji, než jsme si dokázali před několika lety představit, je stabilita diamantového trhu důležitým předpokladem pro zdárný vývoj ekonomik mnoha států.“

Faulknerová zamáčkla cigáro do křišťálového popelníku a začala si prohlížet jednotlivé požadavky. Pak se napila ledové vody a postavila sklenici stranou. V sále bylo ticho.

„Con Min není neprůstřelný,“ řekla. „Teď stojíme na křižovatce. Důvod je na desce stolu před vámi. Mluvila jsem soukromě s každým z vás. Chce někdo něco dodat?“

Nikdo se nepřihlásil.

„Pak bych chtěla oficiálně přivítat nového člena poradního výboru, pana Chena Winga. Pan Chen zastupuje zájmy společnosti Black Wing Incorporated, zdroje diamantů, které právě obdivujete.

Díky dohodě pana Chena s jeho partnerem budeme mít k dispozici padesát procent těžby z dolů Black Dog.“

„Jak dlouho?“ ozval se Jarakov.

„Tři roky,“ odpověděla Faulknerová.

Kolem stolu se ozvalo nešťastné mudrování v několika jazycích.

„To je moc krátké období, zejména pro krátkodobé plánování,“

řekl Jarakov.

Najednou se ozval intercom. Faulknerová rozčileně zvedla sluchátko.

„Je to lepší než nic,“ vyštěkla.

„Je tady nějaká slečna Windsorová.“

„To je v pořádku, pošlete ji sem.“

Velké dveře se otevřely a vešla Erin. Nevšímala si obdivu přítomných. Dívala se jen na velkého muže, sedícího u stěny, jehož oči naráz potemněly. Měl na sobě stejné černé sako, šedé kalhoty a bílou košili, jako když se setkali poprvé. Ona byla taky oblečená stejně, do černé košile a černých kalhot.

„Ano?“ ozvala se Faulknerová, protože Erin nepromluvila ani slovo.

„Co říkal Cole?“ zeptala se Erin a zastavila se před Colem.

„Zkušební dohoda. Tři roky, padesát procent.“

„Jeden rok, sto procent.“

„Dva roky, sto procent,“ navrhl Cole.

„Dva roky, sto procent,“ souhlasila Erin.

„Mazel und broche,“ řekla Faulknerová rychle, aby potvrdila dohodu.

Ozval se chór hlasů, který svým mazel potvrdil stanovisko celého poradního výboru.

Erin vzala Colea za ruku a vyvedla ho z místnosti.

Ten s nadějí v očích sledoval ženu, jejíž oči byly daleko krásnější než diamant, který svíral v ruce.

„Dva roky, ano?“ zeptal se svým drsným hlubokým hlasem.

„To nebyla nabídka pro tebe.“ Erin zvedla levou ruku a prstem mu lehce přejela po rtech. „Ty se z toho nedostaneš tak lehce. Nebude žádná zkušební dohoda, ale závazek na celý život. Všechny roky tvého života. Sto procent.“

Cole beze slova rozevřel dlaň a nechal zazářit diamantový prsten.

„A co ty?“

„Stejné podmínky. Sto procent. Všechny roky mého života.“

Cole navlékl prsten na Erinin štíhlý prst a vzal ji do náruče. Než ji políbil, zašeptal: „Vítej na hřbetě diamantového tygra.“