Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Donovanovi 1 Jantarová pláž

SLOVO KE ČTENÁŘI

Vždycky jsem milovala příběhy o ženách v ohrožení, nebezpečně působících mužích a pátrání po neobyčejných drahokamech nebo nádherných uměleckých dílech. Velkolepá carská Jantarová komnata, která vystupuje v této knize, je obojím, uměním i pokladem, který však během druhé světové války zmizel.

Honor Donovanová, návrhářka jantarových šperků, je jedním ze šesti dětí, které vyrůstaly v hlučné a srdečné rodině plné smíchu a škádlení dohánějícího až k šílenství, ale vždy ochotné podat pomocnou ruku.

Jake Mallory je velice nebezpečný muž. Je odborník na jantar, který musel opustit východní Evropu. Zasloužila se o to společnost Donovan International – podnik patřící Honořině rodině. Jake touží po pomstě.

Jenže Honor to všechno netuší. Ví pouze to, že Jake má bystrý postřeh a úsměv, jemuž Honor nedokáže odolat. Navíc Jaka potřebuje k tomu, aby jí pomohl najít bratra Kyla, který před měsícem zmizel i s ukradeným jantarem v hodnotě milion dolarů, aniž by zanechal zpáteční adresu.

Jake s Honor nejsou jediní, kdo Kyla hledají. Všichni, od legitimní ruské vlády až po nelegitimní kriminálníky, touží dostat Kyla do rukou. Nejde však o jantar ze současné doby, co ti lidé chtějí. Pátrají po zmizelé Jantarové komnatě. Pro toto tajemství jsou ochotni zabíjet i umírat.

V Jantarové pláži je všechno – poklad, žena v ohrožení i nebezpečný muž, jemuž tato žena musí důvěřovat víc než sobě.

1

HONOR DONOVANOVÉ STAČIL jediný pohled a věděla, že ten muž znamená problém. Na druhé straně už stejně byla v potížích, které nedokázala zvládnout ani obchodní společnost její rodiny, Donovan International.

„Jestli jste od policie, vypadněte a zavřete za sebou dveře,“ řekla. „Pokud jste novinář, tak jděte k čertu.“

„Byl jsem. Už nejsem.“

„Máte to napsané na tričku?“

Sáhl na knoflík špinavého saka z denimu.

„To je jedno,“ ozvala se rychle. „Jste novinář?“

„Ne. Rybářský průvodce,“

„Těch, co loví piraně?“

„Jste slečna Honor Donovanová, která hledá člověka s všeobecnými zkušenostmi v severozápadních vodách Pacifiku a zejména s námořními sportovními čluny?“

Vzdychla a smířila se s nevyhnutelným. Statný chlapík s černým strništěm, světlýma očima, jizvou na levém obočí a čistými nehty nevstoupil do chaty u Puget Soundu, která patřila jejímu zmizelému bratrovi, jen tak náhodou. Instinkt jí říkal, že přes nikterak změkčilý vzhled je tento muž rozhodně lepším uchazečem než ti předchozí.

Jeden z nich byl policista, který si potřeboval udělat rybářskou zkoušku. Po něm se objevil nedávný přistěhovalec, jehož angličtina znemožňovala jakoukoliv domluvu. Třetí byl přesvědčený, že Honor chce pouze jeho tělo, na které byl patřičné pyšný. Angličtina čtvrtého uchazeče sice ušla, ale jeho oči ji nutily myslet na tvory, kteří žijí v bažinách.

Teď už se tři dny nikdo o práci neucházel. Počítala jako šílená minuty a doufala, že najednou stane ve dveřích Kyle s tím svým darebáckým úsměvem a rozumným vysvětlením, proč si policie myslí, že ukradl milion dolarů v jantaru. Odmítala zvažovat jakékoliv důvody pro jeho zmizení, zejména ten, kvůli kterému nemohla spát, ten, při němž se jí svíralo hrdlo a do očí se tlačily slzy.

Kyle musí být naživu. Musí

„Slečno Donovanová?“

Teprve nyní si Honor uvědomila, že nejnovější uchazeč o práci stále čeká na odpověď, že je to skutečně ona, kdo umístil inzertní vývěsky na sloupy po celém městečku Anacortes.

„Ano, to jsem já.“

„Vzala jste mi ta slova přímo z úst.“

Podívala se na jeho ústa a konečné pochopila, jak se cítila malá Červená karkulka, když poprvé uviděla „babiččiny“ zuby.

„Prosím?“ zeptala se.

„Váš inzerát, jako by vznikl v mé mysli,“ vysvětlil muž.

„Máte nějaká doporučení?“

„Myslíte řidičský průkaz? Rybářskou licenci? Legitimaci pilota motorových člunů Seasport? Potvrzení o očkování proti tetanu?“

„A co proti vzteklině?“ vyklouzlo Honor z úst. Zvykla si na rychlé reakce během vyrůstání vedle starších bratrů.

„Promiňte, pane…“

„Mallory.“

„Pane Mallory.“

„Zkuste Jaka. Šetří to čas.“

„Hm, Jaku. Měla jsem na mysli doporučení lidí, pro které jste pracoval.“

„O rybářských průvodcích asi toho moc nevíte, že ne?“

„Kdybych věděla, nemusela bych si nějakého najímat, ne?“

Usmál se.

Znovu pomyslela na Červenou karkulku. „Měl byste pracovat na svém úsměvu. Není zrovna moc přesvědčivý.“

Jake se snažil dívat do země, což nebylo o nic průkaznější než jeho úsměv.

„Pokud máte ruce zpola tak hbité jako jazyk,“ poznamenal, „udělám z vás rybáře na počkání.“

„Takže chcete tu práci?“

„Jasně že chci,“ odpověděl.

„Kdy můžete nastoupit?“

„Máte rybářský lístek?“

„Ne.“

„Takže zatím začít nemůžeme. To je zlé. Svítí slunce a nefouká vítr. Několik hodin bude jen nepatrný příliv. Lepší to na ostrovech San Juan ani nemůže být.“

„A co bychom teď lovili?“

„Cokoliv, co by se chytilo. Tak je následné zklamání menší.“

„To je vaše životní filozofie?“

„Teprve od chvíle, kdy jsem dospěl.“

Zvedla hlavu a upřené se na něho zadívala.

„Co je?“ zeptal se Jake. „Odstávají mi uši?“

„Jenom jsem se snažila představit si vás jako dítě, které potřebuje dospět.“

„Zvláštní. Já si vás tak dokážu představit snadno. Umíte plavat?“

„Jako ryba.“

„S ohledem na moji profesi a vůbec, od tohoto přirovnání byste měla raději upustit.“

„Z jakého důvodu?“

„Abyste se neocitla na obchodním konci udice, na tom s háčkem. První lekce rybaření.“

Zaskočená Jakovým příjemným úsměvem a schopností žertovat s kamennou tváří se téměř bezmocně rozesmála. Okamžitě musela zápasit se slzami, které ji štípaly v očích.

Za několik posledních týdnů probděla příliš mnoho nocí, takže dvě minuty s Jakem Mallorym stačily, aby se cítila jako sražená náklaďákem. Jeho neobvyklá kombinace drsné skořápky, mužného tepla a sarkastické inteligence by ji zlákala za jakýchkoliv okolností. A nyní, když její obranyschopnost klesla na bod mrazu a nahradily ji emoce, připadal jí tento muž přímo smrtelně přitažlivý.

Nevhodná volba slov, pomyslela si. Naprosto špatná. Jestli začne přemýšlet o smrti, zmocní se jí chmury a na Kylův neuklizený stůl potečou řeky slz.

Honor usilovně zamrkala a podívala se jedním z mnoha malých oken chaty ven. Jedlemi porostlé skalnaté svahy klesaly ke studeným modrozeleným vodám Puget Soundu. Takzvanou Jantarovou pláž, tvořenou pruhem žlutohnědého písku, lemovala tmavá skaliska a naplavené kusy dřeva vyběleného mořem. U plovoucího přístaviště, které si Kyle sám postavil, se leskl bratrův bílý osmimetrový seasport. Pojmenoval ho Zítřek, protože „dnes“ měl na rybaření čas jen zřídkakdy. Nyní se Honor obávala, že už ho možná nebude mít nikdy.

Odkašlala si, soustředila myšlenky a ochraptěle poznamenala: „Obchodní konec udice. Precizní, Musím si to uložit do paměti.“

„Raději ho mít v paměti než v palci. Jak rychle si dokážete rybářský lístek opatřit?“

„Myslím, že kdykoliv. Kde se získává?“

„Všude tam, kde prodávají potřeby pro lov ryb.“

„Ryb…“ Slizké, kluzké, páchnoucí, odporné ryby. Vzdychla. „Nemohu se dočkat.“

Jakový oči se zúžily do zářících šedivých štěrbin mezi černými řasami. Nevěděl sice, jakou sestru Kyla Donovana má očekávat, ale bylo mu jasné, že Honor to určitě nebyla.

„Měla byste pracovat na lepším vyjádření svého nadšení,“ popíchl ji.

„Mám za sebou těžký měsíc, jak jistě víte, pokud čtete noviny.“

„Ztráta manžela –“ začal Jake, jako by nevěděl, kým Honor je.

„Bratra,“ opravila ho.

„Tak bratra?“

„A neztratil se. Ne tak docela.“

„Bratr, který se neztratil, ne tak docela. To proto policie čeká, až se tady ukáže?“

„Co tím míníte?“

Jake pokrčil rameny a rychle přemítal. V tom byl nepochybně velmi dobrý. Přesto první myšlenka ho zrovna neuklidnila: pokud si ta dáma smutnými sexy ústy, tvrdošíjnou bradou a ve vytahané teplákové soupravě nevšimla policajta v civilu postávajícího u odbočky k chatě, tak je buď příliš pitomá, nebo příliš nevinná pro jakoukoliv hru, do níž se Kyle postil.

Anebo to předstírá. Zmizelý může být jen jiný způsob vyjádření mrtvý.

„Jméno na poštovní schránce zní Kyle Donovan,“ řekl Jake. „To on zmizel, je to tak?“

Honor přikývla. Pohybem hlavy se v jejích oříškové hnědých vlasech zatřpytily sluneční paprsky. Honořiny obvykle jantarově zelené oči se leskly stejnými slzami, jaké slyšel v jejím hlase. Mírně potřásl hlavou. Na sestru lháře, zloděje a vraha vypadala neuvěřitelně zranitelně.

Jenže život Jaka naučil, že vzhled je mizerný ukazatel charakteru. Počítá se jednání. Honor Donovanová je jenom pomocnice a spolupachatelka dalšího Donovana. Třebaže vypadá jako nevinná skautka prodávající cukroví, tak inzerováním potřeby rybářského průvodce oznámila svůj vstup do mezinárodní honičky po pokladu s jediným pravidlem: vítěz bere všechno.

A tím se hodlal stát Jake.

„Můžete mi vyprávět o svých problémech, zatímco mi ukážete člun,“ navrhl jí.

„To není nutné. Hledám rybářského průvodce, ne otcovského rádce.“

„To patří k sobě,“ prohlásil a zamířil ke dveřím. „Stejně jako u majitelů barů.“

„Nechcete probrat výši mzdy?“

„Sto dolarů na den.“

„To nepřichází v úvahu.“

Otočil se zpátky k ní. „Dvě stě.“

„Tak tedy sto.“

„Dohodnuto. Pojďme se podívat na člun.“

Honor se zvedala od bratrova psacího stolu s myšlenkou, jestli neudělala chybu. Náhlý pohyb otřásl jednou z malých kartonových krabiček na stole. Krabička poskočila a převrátila se na bok. Vypadl z ní krásný průhledné žlutý valoun a hrozilo, že se rozbije na holé podlaze.

Než si stačila uvědomit, co se děje, Jake vyrazil a valoun zachytil,

„Můj bože, vy jste ale rychlý,“ vyhrkla překvapeně. „Děkuju. Kyle mi říkal, že jantar se tříští jako sklo.“

Jake nepotřeboval slyšet Honořina slova, aby věděl, že drží jantar. Nic na světě není na dotek tak teplé, lehké a sametově hladké. Nastavil valoun do slunečního paprsku pronikajícího oknem. Pokud se nemýlí, pomyslel si, drží mimořádně krásný kousek baltského jantaru.

„To je část zásilky, kterou jsme se sestrou právě obdržely,“ vysvětlila Honor. „Až dosud jsem s jantarem nepracovala, ale je to opravdu fascinující. Tak starý, tak trvalý, a přesto tak nesmírné křehký.“

Jake na ní vrhnul postranní pohled. „Jste obchodnice?“

„Ne, návrhářka. Donovanovi muži by ženám nedovolili vstupovat do velkého zlého světa a nakupovat surové drahokamy,“

„To je od nich moudré.“

„Věc názoru.“

„Váš bratr nezmizel někde v Disneylandu.“

Honor stiskla rty.

Zazvonil telefon. Natáhla se po něm s jistou úlevou. Jestli volá další reportér, s potěšením práskne sluchátkem do vidlice.

„Prosím.“

„Ahoj, Honor. Jak se máš?“

Ze sluchátka se ozval hluboký a netrpělivý hlas nejstaršího Honořina bratra, který zněl, jako by procházel vrstvou mokrého písku.

„Odkud voláš? Slyším tě jako z jiné planety,“ řekla Honor.

„Petropavlovsk – Kamčatská autonomní oblast.“

„Můžeš to opakovat?“

„Pro lidí, kteří tady nežijí, východní Rusko, poloostrov Kamčatka.“

Honor zbělely klouby prstů, jak se snažila, aby v jejím hlase nezazněla naděje nebo strach. „Našel jsi Kyla?“

„Ne.“

„Policie taky ne.“

„Policie! Zakázal jsem ti, abys jim volala –“

„Nevolala jsem,“ skočila mu do řeči. „Policisté trčeli v Kylově chatě tři dny jako nevyvětratelný smrad. Co se děje?“

Slyšela statické praskání a téměř i usilovné Archerovo přemýšlení.

„Co chtěli?“

„Podobně jako ty, ani oni neodpovídali na otázky, jenom je kladli.“

„Jaké otázky?“

„Kdo jsem, co tady dělám, kdy jsem naposled viděla Kyla, kdy jsem o něm naposledy slyšela, jestli mi přišly nějaké balíčky –“

Jake opatrně odložil kousek jantaru do krabičky na stole.

„– jestli znám nějakého muže se dvěma chybějícími prsty na levé ruce a zubními opravami z třetího světa –“ Honor to odříkávala do telefonu jako naučený text přednášky.

Jake měl chuť nahlas zaklít. Každé její slovo mu říkalo o Kylovi, Honor a jantaru víc, než chtěl vědět…, a přitom ne dost. Buď byla skvělá herečka skrývající vědomost o místě, kam Kyle jantar uložil, nebo neviňátko vtažené do hry, jakou dokážou hrát jenom profíci.

Doufal, že je herečka. Ale tak či onak, stejně byla jeho jedinou šancí jak ztracený jantar najít.

„– jenže já ho ani neviděla, ani neslyšela,“ pokračovala Honor. „Když se vrátil, tak proč mě po přistání v Seattlu nekontaktoval –“

„Cože?“ zvolal Archer. „Kdy Kyle –“

„Zeptej se policajtů,“ přerušila ho. „To je jejich verze, ne moje. Jestliže čtu mezi řádky, tak letištěm Sea Tac prošel jeho pas. Předpokládají, že i s Kylem.“

Její bratr spustil výlev afghánských nadávek. „Určitě bych souhlasila, kdybych ten jazyk ovládala,“ poznamenala Honor. „Co se děje?“

„Prohlédla sis Kylův poštovní box?“

Stiskla sluchátko. „Opakuju, co se děje?“

„A co záznamník?“ Ticho a praskání.

Jako vždycky, Archer mladší sestře neustoupil.

„Ano a ano,“ procedila přes zuby.

„No a?“

„Ne a ne.“

„Pokračuj v tom.“

„Pomohlo by mi, kdybych věděla, co mám hledat.“

„Svého bratra. Pamatuješ si ho, že ano? Kyle s okouzlujícím úsměvem a uhrančivýma očima.“

„Nezapomínej na ukradený jantar.“

„Cože?“

„Ukradený. Jantar. Připomíná ti to něco?“

„Já bych něco připomněl tobě, kdybych tě měl po ruce. Jaký jantar?“

„Zeptej se policie.“

„Tak to že řekli? Ukradený jantar?“ zeptal se Archer.

„Ano.“

„Surový, nebo opracovaný?“

„Tak podrobní nebyli. Ten jantar byl součástí lodního nákladu, který zmizel i s Kylem?“

„Kdo mluví o zmizelém nákladu?“

„Policajti.“

Archer zabručel. „Někdo vykládá pohádky.“

„Nesnaž se to hodit na mě. Neřekl jsi mi nic, než abych šla sem a čekala. Je to tak?“

„Cože?“

„Zmizel Kyle s pohádkovým bohatstvím ze ztracené Jantarové komnaty?“

„Já nevím. Tohle taky říkala policie?“

„Naznačovala. A co Lawe? Kde je?“

„Naposled byl v Litvě.“

„A Justin?“

„V Kaliningradu. Faith je s tebou?“

„Ne. Je na cestě z Tokia do San Franciska. Cestou chce strávit pár týdnů na Havaji.“

„Bože, jak jsem vděčný aspoň za jednu drobnou radost.“

„Jak to myslíš?“

„Tak, že když ty a tvoje drahé dvojče nejste spolu, dostanete se do méně problémů.“

„Totéž bych mohla říct o Lawovi a Justinovi,“ odsekla Honor. „Dívej se na to z lepší stránky.“

„Tak mi ji ukaž.“

„Matka mohla mít tři dcery. Faith, Honor a ještě Chastitu.“

Archer se zasmál, čímž je překvapil oba. „Díky, přesně to jsem potřeboval.“

„Co?“

„Smích.“

Honořin úsměv byl stejné smutný jako její oči. „Archere?“

„Ano?“

„Myslíš si, že ještě žije, viď že ano?“

Statické praskání jí ještě nikdy tak nerozčilovalo. Čekala se zatajeným dechem.

„Dokud neuvidím tělo…“ Archerův hlas se vytratil.

„Ano, Kyle není zloděj ani vrah!“

Ticho se protahovalo. Honor zamrazilo.

„Archere?“

„Kyle přemýšlel skrze svoje hormony.“

„Chceš tím říct, že by Kyle pro nějakou ženskou i kradl?“

Čekala na Archerovu odpověď se zavřenýma očima. Po delším klení jí konečně odpověděl: „Nevíme, co se stalo. Ale všechno svědčí proti Kylovi. Téměř jako…“

„Jaks na to přišel?“

„Dívala ses i do jeho seasportu?“ odpověděl jí Archer otázkou.

„Po něčem menším než je můj sto osmdesát pět centimetrů vysoký bratříček?“ zeptala se mile.

„To je jedno. Chci, aby ses vrátila domů.“

„Cože? Vždyť jsem teprve přijela.“

„Sbal se.“

„A co Kyleho seasport?“

„Nech ho přivázaný u přístaviště. Vrať se domů, Vosičko, a navrhuj pro Faith jantarové šperky.“

Honor tuto přezdívku nenáviděla. Stejně tak nenáviděla, když s ní zacházel jako s batoletem.

„Archere –“

„Jestli tě budou policajti před odjezdem otravovat, odkaz je na právníky naší společnosti,“ radil jí Archer.

„A co novináři?“

„Bez komentáře.“

„To není problém, protože stejně nic nevím.“

„Takže se začni balit.“

„Ale –“

Hovořila do hluchého telefonu. Znechuceně odložila sluchátko. Dřív bude mrznout v pekle, než aby se sbalila a odjela. Není školačka, aby s ní takhle jednal.

„Potíže?“ zeptal se Jake.

Honor vyskočila. Úplně zapomněla, že není sama. Jake stál opodál s místními novinami v ruce.

„Rodina,“ poznamenala trpce. „Člověk s ní nemůže žít a ona mu nedovolí, aby žil bez ní.“

Jake jenom něco zabručel Možná to byl výraz pochopení, čemuž ráda uvěřila. Moc to potřebovala.

„Jste připravená k prohlídce člunu?“ zeptal se Jake.

„Proč ne? Všechno ostatní stojí za starou belu.“

„Přetékáte nadšením jako ucpaná toaletní mísa.“

Zhluboka se nadechla. „Promiňte. Jsem jen trochu unavená.“

„Zdá se, že by vám bodlo kafe,“ souhlasil Jake. „Je kuchyňka na člunu v provozu?“

„Myslím, že ano.“

„Myslíte,“ zavrtěl Jake hlavou. „Máte ten seasport dlouho?“

„Ne. Nechal mi ho… bratr.“

Honor cítila, že je v koncích. Bála se malých člunů a nenáviděla rybolov, což Jake brzy zjistí. Potom se bude divit, proč se to chce naučit.

Možná se spokojí s výmluvou na masochismus.

„Já…“ Polkla a zkusila to znovu. „Je to pořád bolestné, raději bych o tom nemluvila.“

Jaka to nepřekvapilo. Bez ohledu na Honořinu zdánlivou nevinnost nepochyboval, že je hodně věcí, které tají.

Ale to koneckonců on taky.

„Jdeme,“ vyzval ji. „Zkontrolujeme váš seasport.“

2

NA JIHOZÁPADĚ NAD HORAMI na poloostrově Olympic visela mračna připomínající péřovou přikrývku. Nad jejich hlavami stále zářilo slunce. Hladina byla sametově modrá a klidná, čeřená pouze silnými spodními proudy.

Na počátku štěrkové stezky vedoucí dolů po strmém skalnatém svahu k pláži Honor na okamžik zaváhala. Vzduch byl chladný a svěží, provoněný jedlemi. Ticho působilo na její neuspořádané myšlenky jako balzám. Neměla chuť rušit tento chvilkový klid nějakým rybařením. Na druhé straně nebylo dobré jenom sedět a strachovat se o Kyla. A tak se nakonec vydala rozhodným krokem k přístavišti.

Jake si jejího zaváhání nevšiml. Sešel dolů a vstoupil na záď Zítřku. Otevřel malou komoru v boku člunu a zapnul baterie.

Když se narovnal, uvědomil si, že je na palubě stále sám. Honor stála na prkenném molu a hleděla na Zítřek opatrnýma očima kočky před naplněnou vanou.

„Něco není v pořádku?“ zeptal se.

„Hýbe se.“

Rychle se rozhlédl. Příď i záď člunu byly pevně upoutané lany k uvazovacím kůlům.

„Jak to myslíte? Člun je dobře zajištěný na obou koncích.“

„Tak proč se kymácí?“

Jake se podíval na palubu Zítřka. Člun se lehounce pohupoval, jak odpovídalo jeho váze a jemnému šplouchám slané vody.

„Kymácí?“ poznamenal neutrálním hlasem. „Honor, stála jste někdy na člunu?“

„Samozřejmě.“

„Kdy?“

„Naposled na převozní lodi na ostrov Vancouver.“

„To se nepočítá. Převozní lodě jsou skoro tak velké jako letadlové.“

„Právě proto je mám ráda. Nekymácejí se.“

„To byste byla překvapená, co to s nimi dělá, když fouká pořádný vítr.“ Nevšímala si ho.

„Byla jste vůbec někdy na malém člunu?“ zeptal se znovu. „Jednou.“

Pohled na její tvář mu řekl, že se jí ta zkušenost nesporně nelíbila. „Co se stalo?“

„Lawe s Justinem – dva z mých čtyř bratří – mě vzali na rybolov. Zvedl se vítr a člun skákal jako rodeový býk. Musela jsem ležet na dně s rybami, abych nepřepadla do vody.“

„Kolik vám bylo?“

„Třináct.“

„A od té doby jste ještě někdy rybařila?“

„Vypadám snad jako masochistka?“

„Vidím až sem, že pod těmi plandavými tepláky máte husí kůži.“

Vyhrnula si černou bundu a ukázala velmi přiléhavý zelený svetřík.

„Pravá bavlna. A moje tepláky nejsou plandavé, jenom pohodlné.“

Jake rychle odvrátil pohled od Honořina štíhlého těla. Pod sportovní soupravou, která by padla urostlému chlapovi, byla jeho zaměstnavatelka stavěná přesně tak, jak se mu u žen líbilo. Ani moc hubená, ani moc udělaná. Ňadra ani velká, ani malá, tak akorát do jeho dlaní. A do jeho úst. Vlastně kamkoliv.

Škoda že je Donovanová. Etapu začínám si se ženami, kterým nedůvěřoval, měl Jake dávno za sebou.

Naneštěstí si nemohl vzpomenout, kdy ho naposled nějaká žena zajímala tolik jako tato. A rozhodně se jí hodlal držet nablízku, dokud nenajde Kyla a ukradený jantar.

Jake se usmál.

„Tak pohodlné, ano? Jestli se promočím, pak vím, kde najdu suché tepláky.“

„Šetřte dechem. Je mnohem pravděpodobnější, že mokrá budu já.“

„Stáním na přístavišti?“

Vzdychla a podívala se na něho. Potom s tichou modlitbou udělala dlouhý krok – a zachytila patou běžeckých tenisek o nějakou vyčnívající část okraje člunu.

Jake ji zachytil a podíval se do jejích zděšených očí. Pousmál se a pustil ji mnohem pomaleji, než když ji chytal.

„Díky,“ zamumlala.

„Buďte vítána. Ve městě je obchod, kde prodávají boty určené na palubu.“

„Dobře jim tak.“

„Raději si je kupte. Až bude paluba mokrá, bude vám bez nich připadat jako kluziště.“

„Mokrá! Paluba nemá být mokrá. Právě proto jsem si vás najala.“

„Voda je mokrá. Čluny plují na vodě. Čluny jsou mokré.“

„Přidám vám spropitné.“

Jake se zasmál a zavrtěl hlavou. Bez ohledu na špatné sourozence, Honor Donovanová se mu velice líbila.

Ale okamžitě vystřízlivěl. Nechat se okouzlit Kylovou sestrou bylo to poslední, co potřeboval. Kyle byl taky bezvadný společník a přitom se z něho vyklubal gauner. Jakova společnost se bude ze škody způsobené Kylem vzpamatovávat celé roky, pokud to vůbec bude možné.

„Obejdu se bez něho. Až si budete vyřizovat rybářský lístek, kupte si i ty boty na palubu.“ Honor na něho překvapeně zírala. Přinutil se k úsměvu a pomyslel si, že ať je Kylova sestra jakákoliv, rozhodně není hloupá. Natáhl k ní dlaň.

„Myslela jsem, že spropitné nechcete,“ vyhrkla. „Klíčky.“

Beze slova sáhla do kapsy a vytáhla řetízek se dvěma klíčky.

„Nevím, jak se člun startuje,“ poznamenala. „Já ano. Právě proto jste si mě najala.“ Vsunul jeden z klíčů do dveří kabiny a otevřel je. Ve slunci se zaleskl velký čelní panel z kouřového skla.

„Co kdybyste se posadila na sedadlo lodivoda?“ navrhl jí.

„Aha, jistě. Které to je?“

„Vpředu,“ odpověděl, „přes uličku na opačné straně, než je sedadlo u kormidla. Kormidlo je to, co vypadá jako volant.“

„Jedno takové je i za vašimi zády.“

„To je stanoviště na zádi. Já chci, abyste byla v kabině.“

Honor se nepohnula. „Máte mě učit řídit člun. Když budu sedět uvnitř a vy budete tady, tak se nejspíš nic nenaučím.“

„Myslíte to vážně?“

„Naprosto.“

Jake se jí podíval do zlatozelených očí a pochopil, že Honor je opravdu rozhodnutá. Rybaření ji nezajímá, chce se naučit řídit bratrův člun.

„Tak dobrá. Jste připravená na lekci číslo jedna?“

Honor přikývla.

„První věc, když vstoupíte na palubu, je zdvižení krytu a kontrola motoru.“

„To je ta malá komora na zádi?“

„Ne. Ta velká,“ ukázal Jake na velký hranatý hrb, který zabíral polovinu zádě.

„Ale vy jste nejdřív otevřel tu malou,“ namítla Honor, „a potom jste odemkl kabinu.“

„Chtěl jsem se ujistit, že vás budu mít stranou, než začnu kontrolovat motor.“

„Proč?“

„Kryt ukousává prsty na nohou.“

„Nespokojil by se se sýrovým sendvičem?“

Snažil se nesmát, ale nedokázal to. Byla ženskou, dokonce ještě víc ohromující verzí Kyla.

Kyla, pod jehož kouzlem měkla i ocel.

„Postavte se tady,“ přesunul Honor na svoji pravici, tedy dál od přístaviště. „A dávejte pozor na prsty u nohou.“

Sehnul se, vsunul prsty levé ruky pod kryt motoru a zvedl ho na závěsech vzhůru. Na zádi se otevřela velká komora.

Honor hvízdla, když spatřila lesknoucí se černou nádheru v jejím nitru. „To je tedy motor!“

„Sedm tisíc pět set kubických centimetrů. Šlehá z něj modrý plamen, pokud nezapomenete koupit palivo.“

Vytáhl měřicí tyč a ukázal ji Honor.

„Vypadá to jako olej,“ poznamenala.

„Dobrá zpráva. Slaná voda v oleji znamená totéž, co kostka cukru v benzinu. Takže první, co při nástupu na palubu uděláte, je kontrola, jestli se během kotvení nedostala do motoru voda.“

Zasunul tyč zpátky, podřepí a začal kontrolovat různé hadičky, svorky a armatury.

„Co hledáte?“ zeptala se.

„Známky nedostatečné údržby.“

„Kyle je sice ztřeštěný, ale smysl pro pořádek mu nechybí.“

Jake jenom něco zabručel a pokračoval v prohlídce. Po jisté době prohlásil, že všechno je zřejmě v naprostém pořádku, a vrátil kryt na místo.

„Co dál?“ ptala se Honor.

„Odvětrání motoru. Jděte dovnitř a posaďte se na sedadlo řidiče.“

„Řidiče? Neříká se člověku, který řídí člun, kapitán, lodivod nebo podobně důležitě?“

„Záleží na tom. Já osobně říkám, že řídím, a nepoužívám víc námořnických pojmů, než je nezbytné.“

Honor vstoupila do kabiny, prošla úzkou a krátkou uličkou a posadila se na sedačku podobnou lavičce, z níž viděla na celou příď. Kormidlo bylo na rozdíl od volantu v automobilu na pravé straně člunu.

Za chvilku vešel dovnitř i Jake. Stanul v úzké uličce a celou ji zaplnil. Cítila vůni mýdla, tělesné teplo a něco nedefinovatelně mužného. Vousy na bradě měl buď čerstvě narostlé nebo zastřižené. Lesklé černé vlasy nosil sčesané dozadu a knírek byl o trochu delší než vousy na bradě. Zvýrazňoval ostrou linii rtů.

Lákala ji možnost přejet po těchto rtech špičkami prstů, ale okamžitě se vyděsila. Takovou zvědavost vůči nějakému muži pocítila naposled v pubertě.

„Tohle je ovladač vývěvy,“ poznamenal.

Nejistě se zadívala na konzolu před kormidlem. Jake ukazoval na jednu v řadě černých páček.

„Ovladač vývěvy,“ opakovala.

„Vývěva odsává vzduch z motoru. Nikdy nestartujte, dokud vývěva neběžela několik minut.“

„Proč?“

„Nahromaděné plyny. Jeli jich hodně a vy spustíte zapalování, výbuch vás vynese na oběžnou dráhu.“

Její oči se rozšířily. „Smůla.“

„Ta nejhorší.“

Přehodil páčku. Někde v motorové části na zádi to začalo hučet.

Jake nadzvedl dolní část sedačky a naklonil ji směrem ke kormidlu. Skrývalo se pod ní malé umyvadlo. Zapnul vodní pumpu a hledal konvici. Spokojil se s pánvičkou, napustil do ní trochu vody a postavil ji na malý sporáček.

Pak se pustil do další kontroly člunu. Prověřil všechny kontrolky a elektroniku a vyslechl si zprávy o počasí z třicet kilometrů vzdálené stanice v Kanadě. Jak se postupně dotýkal jednotlivých zařízení, vysvětloval Honor stručně jejich funkci.

Pozorně naslouchala. Za normálních okolností by ji to všechno ani trochu nezajímalo. Jenže od chvíle Kylova zmizení už nic nebylo normální.

Zítřek znamenal jedinou šanci, jak Kylovi pomoct. Konečně má průvodce. Teď stačí, aby se soustředila na studené přístroje místo na upravené ruce a sexy křivku úst tohoto neznámého muže. Vzhledem k únavě z mužů, kteří se domnívají, že sex je stejně povinný – a vzrušující – jako dýchání, by to neměl být problém.

Ale byl.

Napadlo ji, jestli by Jake nemohl na chvíli přestat dýchat, aspoň v okamžicích, kdy je jí nejblíž. Vůně kávy a smetany z jeho dechu ji znervózňovala.

„Dvourozměrný souřadnicový zobrazovač,“ poznamenala a snažila se koncentrovat myšlenky.

„Co s ním?“

Zamračila se na malou počítačovou obrazovku nalevo od kormidelního kola. Obrazovka a příslušné elektronické vybavení byly umístěny na pohyblivém rameni, které se mohlo během kotvení zasunout do volného prostoru pod palubní deskou. Obrazovku lemovalo množství tlačítek se zkratkovitými popisy. Pod obrazovkou byl další blok kláves s číslicemi. Ale celé zařízení se ani trochu nepodobalo počítačům, jaké až dosud viděla. Spousta drátků navíc svědčila o tom, že Kyle provedl na počítači další úpravy, o jejichž účelu neměla ani tušeni Ale pokud použil pro přístup k údajům heslo, určitě bylo stejné jako na jeho ostatních počítačích. Takže stačí, aby se naučila ovládat základní operace nezbytné k ovládání člunu. Speciální údaje skryté pod heslem, které mohou být cestou ke Kylovi, zjistí později. Potom vyrazí s člunem na cestu a zachrání bratra.

Jednoduché.

Jakékoliv pochybnosti a díry ve svém plánu velkoryse přehlížela. Úspěch spočíval především v tom, že bude dělat jednu věc po druhé. Právě nyní to bude pochopení funkce elektronického vybavení Zítřka.

„Jak se s ním naviguje? Je funkční?“ zeptala se.

„Doufám. Pokud ne, vždycky existují staré metody.“

„To je co?“

„Kompas, tužka a pravítko.“

„Vysvětlete mi raději ten elektronický způsob.“

Jake lehce povytáhl obočí. Příkaz v jejím hlase byl zdvořilý, ale neústupný. Honor nemá ráda čluny a moře, ale nemůže se dočkat zjištění, jak se určuje kurz. Pokud má policie pravdu a Kyle se vrátil do Spojených států, tak klíč k ukradenému jantaru se může skrývat na Zítřku.

Ta dáma musí myslet na jantar. To byla nejlepší zpráva, jakou Jake slyšel od chvíle, kdy jantar zmizel a úřady v Litvě, Kaliningradu a Rusku rozhodly, že J. Jacob Mallory není u nich vítán. Ani žádný jiný zástupce Jakovy společnosti Emerging Resources.

„Jsem zvyklý na jinou elektroniku,“ poznamenal, což byla pravda. „Musím si to napřed sám prostudovat, než vás začnu učit.“ Což už pravda nebyla, protože Honor je přece Donovanová.

„Budeme se to učit společně,“ navrhla Honor.

Jake by rád vydoloval pravdu z počítače bez přítomnosti svědka z Donovanova klanu. „Jestli se nemůžete dočkat, pusťte se do toho sama.“

„Jak?“

„Přečtěte si přiložené příručky.“

„Žádné jsem nenašla.“

„Takže to uděláme podle mě, ano?“

„Jděte k čertu.“

Usmál se. „Jednou z ctností je trpělivost.“

„A taky skromnost. Nevšimla jsem si, že by se muži za ní řadili do čtyřstupů.“

„Ani ženy.“

„To je rovnost pohlaví. Není to skvělé?“

Jake se podíval na bělostné zuby v Honořině úsměvu a v duchu se zeptal, jestli se jí líbí náhodné známosti, jaké jsou v městech běžné. Jeho osobně přibývající čárky na výsledkové listině už dávno nezajímaly.

„Ano, jistě,“ odpověděl chladně. „Bílé tlačítko je klakson. Tady jsou páky dávkování paliva a řazení.“

„Která je která?“

„S černou koulí je řazení. Červená je palivo. Teď už můžete vývěvu vypnout.“

Aby dosáhla na páčku, musela se naklonit do uličky před Jaka. Kromě klaksonu vypadaly všechny páčky naprosto stejné. Černé.

Naklonila se ještě víc, aby si mohla přečíst drobné bílé nápisy pod nimi a zjistila, že Jakovo tělo je ještě teplejší než jeho hlas.

Uvažuj námořnicky, okřikla se v duchu. Mysli na rybolov. Mysli na zatracené moře bez potřeby anestetika.

Přitiskla ukazováček na páčku. Hluk v zadní části člunu utichl.

„Domnívám se, že je to stejné jako u motorů volvo, které jsem používal,“ poznamenal Jake.

„To znamená?“

Sevřel velkou dlaní páku s červenou koulí. Několikerým pohybem páky napumpoval do motoru palivo. „Takhle motor dřív naskočí.“

Vsunul klíček do zapalování a otočil jím. Motor se probudil k životu. Upravil přísun paliva a motor spokojeně předl.

„Necháme ho několik minut zahřát, aby –“

„Neříkejte mi to, nechte mě hádat. Další přednáška o škodlivosti slané vody na motor?“

„Olej musí cirkulovat, jinak by se motor zadřel.“

„Nežertujte. Zajímá vás informace, že Kyle a já jsme často závodili na silnicích?“

„Pak nebudu ztrácet čas vysvětlováním, co je to kontrola množství paliva.“

„Bezva.“

„Ano, máme víc času na zajímavější témata.“

„Elektroniku.“

„Rybaření.“

Honor se snažila nevypadat jako ucpaná toaleta přetékající nadšením.

„Kde má váš bratr potřebné doklady?“ zeptal se Jake.

„Jaké doklady myslíte?“

„Registraci, doklad o vlastnictví člunu, pojištění, pokyny výrobce a podobně.“

„Za vámi ve druhé zásuvce.“.

Otočil se. Za sedadlem byla malá kuchyňka. Kromě propanbutanového sporáčku tam stála skříňka se čtyřmi zásuvkami. Zkontroloval stav vody na kávu a zjistil, že se ještě nevaří. Otevřel druhou zásuvku. Uvnitř ležely dvě vodotěsné obálky. První obsahovala dokumenty a certifikace, které hledal. V druhé byly záruční listy a příručky ke všemu kromě elektroniky.

„Udělám kávu, než si to projdete,“ ozvala se Honor.

Nepřítomně přikývl a usedl k malému stolku s očima upřenýma do papírů.

Podala mu hrnek s kávou.

„Díky,“ řekl, aniž by se na ni podíval. Usrkl a udiveně zvedl zrak. „Jak víte, že mám rád kávu se smetanou a bez cukru?“

„Cítila jsem smetanu z vašeho dechu. Máte štěstí, protože mám ráda vločky s mlékem.“

Otočila se a vrátila mléko do malé chladničky pod jídelní židlí.

Jake se s úsměvem vrátil k dokumentům. Po podrobném prověření je vrátil do obálek a zavřel do zásuvky.

„Tak co?“ zeptala se.

„Všechno v pořádku.“

Nesdělil jí, že v obálce je víc záručních listů a příruček, než jaký je současný stav vybavení člunu. Doklady vypovídaly o dvou vnějších přídavných motorech, jednom na zádi člunu, který se používá při rybolovu, a druhém menším, pravděpodobně pro doplňkový člun zodiac, jehož papíry byly v obálce taky.

Pak to byla příruční jednotka družicového navigačního systému GPS, jejíž záruční list a návod zůstaly v obálce, jako by Kyle spěchal a nestačil doklady vytřídit. Datum na záručním listu bylo třináct dní staré.

Kyle zmizel z Kaliningradu před čtyřmi týdny. Pak se objevil v druhé polovině světa na severozápadě Pacifiku, aby znovu zmizel. Menší motor, přístroj GPS a zodiac zřejmě zmizely s ním.

Jake si vryl do paměti, aby si dnes večer nezapomněl vzít GPS ze svého seasportu.

„Měl váš bratr zodiac?“ zeptal se.

Honor se na něho dívala nechápavě. „Nerozumím.“

„Malý člun pro zásobování a podobně.“

„To jako další seasport?“

„Ne, jenom malou loďku, například skif nebo nafukovací člun, kterým by se dostal na břeh, když kotví se seasportem v místě bez přístaviště.“

Nevěděla, co si o tom má myslet, proto raději mlčela.

„Kde má uloženou OZV?“

„Co?“

„Osobní záchrannou výstroj.“

„Aha. Tak to nevím.“

Pohled, který ji Jake věnoval, říkal, že ho to nepřekvapuje. Sklonil se a rychle si prohlédl úložný prostor pod palubní deskou. Nenašel nic, co by naznačovalo, že seasport absolvoval prohlídku pobřežní stráže.

Tušil, že jednou takovou brzy projdou.

„Je tam něco?“ zeptala se.

„Nic. Jenom šaty na převlečení, udice, podběrák a dvě vlečné sítě.“

„Ty sítě asi nejsou záchranná výstroj, že ne?“

„To těžko. Plavou stejně jako kotvy.“

„K čemu jsou tedy dobré?“

„Pro rybaření.“ Ustoupil o krok zpátky a otočil se k ní, aniž by se napřímil. „Uhněte kousek s nohou.“

Zrychlil se jí dech, když vsunul ruku mezi její lýtka. Ten dotek byl krátký, ale přesto ji rozechvěl. Rychle nohu odtáhla, aby mohl sáhnout pod sedačku.

Jake v duchu zaklel, nespokojený s neobvyklou přitažlivostí sestry zloděje – a možná i vraha. Přinutil se soustředit na prostor pod sedadlem A tam konečně našel, co hledal.

„Tady to je,“ oznámil, když sáhl dovnitř. „Přesně podle požadavků pobřežní stráže.“

Honor se dívala na jasně oranžový plášť, který Jake vytáhl.

„Připomíná mi spíš Halloween,“ poznamenala.

„Výborně se odráží proti moři. I když budete mít hlavu pod vodou, pořád budete plavat na hladině a koroner bude radostí bez sebe.“

„Koroner? Myslela jsem, že smyslem záchrany je zůstat naživu.“

„Tak to raději nelezte do vody. V létě nebo v zimě, je dost studená, aby vás do třiceti minut zabila.“

Honor se podívala oknem na modrobílé vody v zátoce. Saténová hladina se čeřila mírným vánkem. Oceán vypadal stejně nebezpečně jako cukrová vata.

Jenže dobře věděla, jak se moře dokáže změnit, když vítr zesílí. Nikdy by do malého člunu nesedla, nebýt jejího rozhodnutí. Najít Kyla bylo důležitější než vzpomínka na hrůzu prožitou v dětství.

Jake strčil kabát zpátky pod sedadlo a podíval se na dvě levnější vesty, které byly zastrčené ve vzdálenějším koutě prostoru pod sedadlem. Na všech bylo razítko pobřežní stráže.

Zvolna se narovnal a otočil se k ženě, která ho tolik přitahovala. Nezapomínej na Kyla, připomněl si v duchu, i ten se ti moc líbil. A pěkně s tebou vyběhl.

„Předpokládám, že váš bratr si vedl deník?“ zeptal se netrpělivě.

„Ano. Podal byste mi moji tašku? Prohlížela jsem si ho s nadějí, že zjistím, kde… ehm, rybařil.“

Jake se ohlédl tam, kam ukázala. K malému jídelnímu stolu vsunutému mezi dvě sedadla naproti kuchyňské skříňce a sporáku. Mohli na nich sedět čtyři lidé, pokud si byli dostatečně blízcí.

„Tohle má být ta taška?“ zeptal se a zvedl ze stolu černý kožený batůžek.

„Mně vyhovuje.“

Podal jí batoh jednou rukou. „Našla jste něco?“

„Jako co?“

„Dobrá místa k rybolovu.“

„No, to ne.“

„Takže jste se rozhodla pro průvodce.“

„No, ano.“

Jake usoudil, že Honor musí lhaní ještě hodně cvičit. Pokud není výborná herečka a nepředstírá nevinnou sestru zlodějského bratra.

„Takže v lodním deníku jste neobjevila nic zajímavého.“

„Jenom řadu dat, spotřeby paliva, záznamy o údržbě a podobné věci.“

Jake cítil zvýšenou hladinu adrenalinu. Doufal, že Kyle je typ kapitána, který si vede podrobné záznamy. Deník spolu s počítačem by mu mohly hodně napovědět, kde se člun v nedávné době pohyboval.

Jake vzal deník do rukou a zběžně ho prolistoval. Mračil se jako usilovně pracující člověk. Potom se podíval na Honor.

„Nemohu potvrdit, jestli je seasport schopný plavby, dokud si ten deník nepročtu podrobněji. Co kdybych si ho prohlédl, až si půjdete koupit boty a vyřídit rybářský lístek? I když možná spěcháte, stejně musíme počkat na změnu příboje.“

Na okamžik zaváhala, než odpověděla: „No tak dobrá.“

„Setkáme se tady znovu za devadesát minut,“ oznámil a sklouzl ze sedadla.

„Počkejte! Co mám do té doby dělat se seasportem?“

Vrhl na ni zvláštní pohled. „Jak to myslíte?“

„Běží motor,“ vyhrkla.

Jake otočil klíčkem zapalování, vytáhl ho a pustil do Honořina klína.

„Je to jenom motor,“ prohlásil s nevyčerpatelnou trpělivostí. „Nezaútočí na vás. Chovejte se k člunu jako k automobilu.“

Říct mu Polibte mi, velký hochu! jí zabránil pouze strach, že by to zřejmě udělal.

3

JAKE ODBOČIL s otřískaným náklaďákem s pohonem všech čtyř kol na blátivou cestu ke své chatě. Malý domek obklopený větrem ohnutými jedlemi se krčil na útesu nad Puget Soundem. Bylo to jeho malé útočiště z kanceláří společnosti v Seattlu, jeho dům mimo domov, místo, jehož adresu a telefonní číslo nikdo neznal.

Právě to byl důvod, proč pořádně zaklel, když uviděl na příjezdové cestě zaparkovanou dodávku. A když z ní vystoupila žena v křiklavě červeném saku a černé sukni a zamávala na něho, věděl, že sladkost dne se proměnila v černidlo na boty.

Ellen Lazarusová pro něho představovala starou záležitost z dob, kdy věřil, že spasí svět. V současné době měl mnohem méně grandiózní cíle. Jediné co chtěl, bylo nestat se pozemní nulou, když ta skvělá kadibudka tam nahoře na obloze ještě není vyprázdněná.

Zastavil a vysedl. Opřel se o dveře auta a čekal, kolik mu toho svinstva spadne na hlavu.

„No ne, žádný úsměv ani radostné uvítání?“ prohlásila Ellen, když došla až k němu.

Jake ji pozoroval se směsicí cynismu a mužského obdivu. Nemusela se namáhat, aby kroutila boky a zadkem. Ta se s tím speciálním pohybem už narodila, stejně jako s velkýma modrýma očima, černými vlasy a věcným mozkem, který činil z Machiavelliho ubohého zpěváčka na kůru. Nepřekvapovalo, že když se rozhodla hrát ve špionážních příbězích, stala se navíc výjimečně inteligentní analytičkou.

„Rád bych se zeptal, jak jsi mě našla,“ odpověděl Jake. „Chlapíci, kterými jsi ověšená, nic nezjistili. A proč jsi mě vyhledala?“

„Páni, takže máme špatnou náladu, viď? A přitom je tak nádherný den.“ Mávla elegantní rukou ke sluncem zalitému lesu. „Slyšela jsem, že na severozápadě Pacifiku pořád prší.“

Jenom něco zabručel.

„Znamená to, že se mnou nechceš zavzpomínat na staré dobré časy?“ zeptala se.

Pozvedl zjizvené obočí. „Staré dobré časy? Tak ty trvaly maximálně tři sekundy. Sbohem, Ellen. Nevolej mi, zavolám ti. Tvoje tři sekundy uplynuly.“

Její úsměv se náhle vytratil a zůstala neklidná, stravující osobnost, kterou nikdy nic neuspokojilo, muže nevyjímaje.

„Ale no tak, Jaku,“ poznamenala tiše. „Bylo to dobré a ty to víš.“

„Odkdy mrháš čas ohlížením se na spáleniště?“

„Jsi rozhodnutý to co nejvíc znesnadnit, viď?“

„První věc, kterou se každý kluk naučí, je, že je těžké být hodný.“

Udělala netrpělivé gesto. „Ať je po tvém.“

„Nic jiného nechci. Sbohem. Strýčka Sama ode mě nepozdravuj.“

Jake už začal Ellen obcházet, ale vstoupila mu do cesty.

„Byl bys ochotnější spolupracovat, kdybychom za tebou poslali někoho jiného?“ zeptala se.

„Ne.“

„Vždyť vůbec nevíš, co chceme.“

„A tak se mi to líbí.“

„Říkala jsem jim, že starý vztah tady nezabere,“ oznámila klidně. „Celé roky ses mě vůbec nepokusil kontaktovat. Když ty řekneš sbohem, myslíš to vážně.“

Jake čekal, protože věděl, že se jí tak snadno nezbaví. Vlastně se bál, že se jí nezbaví vůbec. Lidé z vládní zpravodajské služby, bez ohledu na to, pod jakou zkratkou agentury pracují, neobtěžují slušné občany, pokud nevězí až po krk ve sračkách a ďábel se neblíží na rychlostním člunu.

„Ocenila bych tvoje vlastenectví,“ poznamenala Ellen.

Usmál se.

„Svatá panno,“ zamumlala. „Reformovaní idealisté jsou nejhorší. Jakmile jím spadnou růžové brýle, nevěří už ničemu.“

„To jsme dávno probrali.“

Poklepala pečlivě nalakovaným nehtem na koženou kabelku a podívala se ke stromům za Jakovým náklaďákem. „Tak dobrá,“ rozhodla se. „Chceš najít Kyla Donovana. My taky. Můžeme si vzájemně pomoct.“

Jakův lhostejný výraz se nezměnil. Něco podobného očekával, už když uviděl Ellen vystupovat z auta.

„Proč?“ zeptal se.

„Proč co?“

„Proč jdete po Kylovi?“

„Ty to víš. Ukradl milion dolarů v jantaru.“

Jake věděl, že ten jantar měl cenu jenom půl milionu. Ale jestli to tak Donovanové nahlásili pojišťovně, stejné by ho nikdo neposlouchal. Donovanové jsou bohatí a mají přátele na nejvyšších místech.

„Takže Kyle ukradl nějaký jantar,“ poznamenal. „No a co? Lidé ukradou desetkrát víc a náš drahý strýček Sam ani nemrkne.“

„Kyle to ukradl jiné zemi.“

„Žertuješ, ne?“

„Omyl.“

„Vraťme se do reality. Jsem to já, s kým mluvíš, ne nějaký čerstvý politik, který doufá, že se ti dostane do kalhotek. Musíš přijít s lepším důvodem, proč hledat Kyla. Mnohem lepším.“

Ellen se na okamžik zamyslela, než řekla: „Kyle se zapletl s litevskými separatisty. Bojíme se, že chce tím jantarem financovat nějaké provinční teroristy.“

Jake doufal, že se Ellen mýlí, ale nebyl si tím jistý. Jenže ani to nevysvětlovalo, proč se strýček Sam tolik stará.

„To nestačí,“ namítl. „Když to vezmeme geopoliticky, tak Litva je jen malé pivo. Jak by to mohlo strýčkovi Samovi ublížit?“

Nechtěla odpovědět, ale neubránila se. „Říkala jsem jim, že půjdeš rovnou k jádru věci.“

Jake čekal.

„Kylův řidič předtím, než byl zavražděný, přidal k lodnímu nákladu ještě něco.“

„Co?“

„Bez odpovědi.“

„Nevíš to, nebo to nechceš říct?“

„Žádný rozdíl. Bez odpovědi.“

Jake to zkusil jinak. „To neberu. Kyle nebyl tak hloupý, aby se zapletl do nukleárních zbraní.“

„Kdyby to byly nukleární zbraně, pak bychom se na ochotu ke spolupráci neptali. Vyžádali bychom si jí.“

S tím musel souhlasit. „Takže je to něco víc než surový jantar a míň než nukleární zbraně, ale pořád to stačí vzbuzovat zájem strýčka Sama. Musí to být zatraceně cenné. Nemyslím si, že by Kyle byl takový pitomec.“

„Idealismus, růžové brýle a děvka,“ prohlásila Ellen stroze. „To vždycky udělá z člověka pitomce.“

„Mluvíš o Marje?“ zeptal se Jake.

Ellen přikývla. „Je to vnučka jednoho tvrdohlavce, který přežil druhou světovou válku. Bojoval s Němci. Bojoval s Rusy. Bojoval se Sověty. Bojoval s vlastními rodáky, když chtěli mír.“

Jake spolkl palčivá slova. Dobře věděl, jak žena dokáže snížit mužovo IQ. „Říkal jsem Kylovi, že Marja mu přinese víc potíží než užitku, jenže on se do ní zamiloval. Chtěl se stát jejím odvážným rytířem v třpytné zbroji.“

„Nevím v jak třpytné, ale je to odvážný čubčí syn. Zabil litevského řidiče, sebral náklaďák s jantarem a ujel do noci.“

„Pověz mi něco, co nevím.“

„Pověz mi, co víš, a já tě nebudu unavovat opakováním,“ odsekla Ellen.

„Kde jste Kyla ztratili?“

„Nikdy jsme ho neztratili. Neměli jsme ho.“

Jake uvažoval, jestli jí má věřit, ale usoudil, že na tom nesejde. „Podařilo se mi Kyla vystopovat v Kaliningradu a zjistit jeho cestu přes Litvu. Ztratil jsem ho, když vstoupil do Ruska.“

„Tam jsme ho ztratili i my,“ přikývla Ellen.

„A pokud řeknu, že jsem ho vystopoval až k Talinu…?“ zeptal se Jake jízlivě.

„Tak okamžitě zvedám telefon. My jsme prověřili všechny směry úniku a nic. A ty?“

„Jestli jsem ho sledoval do Estonska? Ne. Zamířil na východ, ne na sever. Ztratil jsem ho zhruba tři sta kilometrů za ruskou hranicí. Než jsem stačil najít další stopu, narazil jsem na byrokratické překážky a nebyrokratické týpky s nebezpečnými zbraněmi. Oficiálně mě vyzvali k opuštění země bez možnosti návratu.“

„A neoficiálně?“

„Neoficiálně mi nabídli trvalý pobyt v metr krát dva velké jámě v matičce Rusi.“

„Takže ses vrátil, aby sis olízal rány. Potom sis všiml těch vývěsek, kterými H. Donovanová hledala rybářského průvodce.“

Neodpověděl, jenom se na ni díval.

„Využil jsi svůdného úsměvu Jaka Malloryho a nechal ses najmout,“ pokračovala. „Oznámila ti, že hledá bratra?“

„Tohle téma nepadlo.“

„Nebudeme se ti plést do cesty,“ poznamenala rychle. „Ale informuj nás.“

„Takže už se mi pleteš.“

„Zvykni si na to, jinak se ta malá princeznička dozví, kdo ve skutečnosti jsi.“

Jake několik sekund jenom zíral. Potom potřásl hlavou. „To si nemyslím.“

„Cože?“

„Právě jsem pronikl za zdi Donovanova klanu. Nejsi tak hloupá, abys mě odhalila.“

„Tak dobře,“ odpověděla. „Máme něco, co bys chtěl vědět?“

„Prošel Kyle před dvěma týdny letištěm v Seattlu?“

„Prošel jeho pas. Chlapík z imigračního prohlásil, že ten muž se podobal tomu na fotografii Pamatoval si, že se údajně vracel z dvoutýdenního rybolovu u Kamčatského poloostrova.“

„Co si o tom myslíte?“

„Že to nebyl Kyle Donovan.“

Jake přimhouřil oči „Špatná zpráva.“

„Pro Donovany určitě. Možná dostal ten kousek matky Rusi, který slibovali tobě. Ale špatné pro nás? To nevíme.“

„Víš –“

„Řada na mně,“ přerušila ho. „Má někdo z tvé společností zprávy o nabídce pravého baltského jantaru z neznámého zdroje?“

„Surového, nebo opracovaného?“

„Obojí.“

„Jako vždycky. Šikovné propašování z dolu je běžné a neznamená žádné větší spiknutí. Všichni ti malí zlodějíčci jsou napojeni na vládní kruhy. Krucinál, většinou jsou přímo z vládních kruhů.“

„Vítejte v bývalém Sovětském svazu,“ poznamenala trpce Ellen, „kde střet zájmů je vaší jedinou nadějí na zbohatnutí. Nenarazil nikdo z tvých lidí na něco specificky ruského?“

„Obyčejné kousky ze zpracovatelských podniků. Několik starožitností, pravděpodobně ukradených během druhé světové války. Například docela hezká napodobenina rohového stolku z legendární carské Jantarové komnaty.“

Jen někdo, kdo se kdysi zapojil do hry, mohl poznat napětí v Elleniných rysech. Jake si všiml zostřeného pohledu a v žaludku se mu objevil studený kámen.

Víc než surový jantar a míň než nukleární zbraně.

Jantarová komnata.

Jake slyšel zvěsti o tom, že se Jantarová komnata našla…, ale ty se ozývaly už od druhé světové války. V roce 1941 rozebrali nacisté jednu mimořádnou carskou palácovou místnost, jejíž stropy, dveře, obložení stěn, nábytek – stolky, židle, lampy, ozdoby, svícny, vázy, nože, vidličky, lžíce, krabičky se šňupacím tabákem, umělecká díla – prostě všechno bylo vyřezané z jednoho kusu jantaru nebo poskládané z jantarové mozaiky.

Jedinou výjimkou bylo vysoké zrcadlo ve zlatém rámu, které zdvojnásobovalo hru světla. V šedivé ruské zimě musel tento pokoj představovat zlatý ráj.

Němci odvezli cenný lup lodí ze Sankt Petěrburgu do Kaliningradu. A tam poklad zmizel Od té doby nepřestal hon po nalezení Jantarové komnaty, který potrvá, dokud lidstvo nepřijde o představivost a chtivost, nebo dokud nebude Jantarová komnata nalezena.

„Ten stolek je napodobenina?“ zeptala se Ellen.

„Mozaiková intarzie je z pravého jantaru. Stolek je dokonalý výrobek, ale nikdy nebyl součástí carské Jantarové komnaty.“

„Jak si tím můžeš být jistý?“

„Je to moje profese.“

„Přesvědč mě.“

„Baltský jantar je těžké sehnat, pokud nemáš dobré spojení s vládami pobaltských států nebo místními mafiemi. K získání jantaru z Mexika a Kostariky ti stačí peníze. Ať ten stolek zhotovil kdokoliv, musel použít čistý jantar z Nového světa.“

„Jak to poznáš?“

„Zeptej se odborníků.“

„Ty jsi tady, oni ne.“

Smutně se podíval k obloze. Mraky nad horami Olympicu houstly, ale i tak bude na vyzkoušení Zítřka dost času, než se zhorší počasí.

„Baltský jantar se nazývá succinit, protože obsahuje vysoké procento jantarové kyseliny. Tím je jedinečný. Vlastně někteří puristé tvrdí, že succinit je jediný pravý jantar. Ostatní jsou něco jiného.“

„Takový je všechen baltský jantar bez výjimky?“ zeptala se Ellen.

„Ne tak docela.“

„Vysvětli mi to.“

Jake se znovu podíval na hodinky. Raději by fotografoval listy z Kylova deníku, než poučoval Ellen o něčem, co jí mohl vysvětlit kterýkoliv obchodník s jantarem. Doufal, že mu to později vynese nějaké dividendy.

„Kyselinu jantarovou neobsahuje asi deset procent baltského jantaru, ale ten určitě neskončil v carské komnatě.“

„Proč ne?“

„Je příliš měkký, příliš křehký nebo nehezký, takže se nehodí k dekorativním účelům. Využívá se k výrobě laků, lékařských preparátů nebo jako kadidlo. Jantar na tom stolku byl čistý a zářivý jako sluneční paprsek. Prvotřídní jantar z Nového světa. Starý svět stále dává přednost hybridnímu jantaru.“

„Hybridnímu?“

„Neprůzračnému a poloprůzračnému. Záleží na jeho barvě a pocitu na dotek. Neprůzračný jantar se nazývá máslo, kost, slonovina, mastný, kalný, polyhybrid –“

„Už chápu,“ skočila mu do řeči. „Mnoho názvů. Je barva a průzračnost jediným způsobem určení původu jantaru z Baltu?“

„Ne. Zatím jsem ti popisoval pouze povrch. Každý stupeň průzračnosti a zbarvení má vlastní vášnivé zastánce a celou mytologii.“

„Carové obchodovali s celým světem,“ poznamenala Ellen. „Nemohli využít pro výzdobu Jantarové komnaty i surovinu z jiné oblasti?“

„Všechno je možné.“

„A je to pravděpodobné?“

„Myslím, že ne. Nálezy jantaru v Mexiku a Kostarice jsou nedávné. Jantarová komnata vznikla v dobách pruského nadvládí na počátku osmnáctého století. Kromě toho, proč by draze kupovali z druhé půlky světa něco, co měli doma?“

„No, i tak je to jen teorie,“ zamračila se Ellen. „Co –“

„Řada na mně,“ přerušil ji. „Máš důkaz, že Donovanova rodina je součástí Kylova plánu?“

„Nic, co by je dostalo před soud. Je to naše pracovní hypotéza. Máš něco lepšího?“

„Ne. Hledáte celou Jantarovou komnatu?“

„Kdo řekl, že vůbec něco hledáme? Ale odpovím ti. V tuto chvíli se rozhlížíme po jednom panelu, který Kyle ukradl.“

„Má celou komnatu?“

„To nevíme.“

„Čí bylo to tělo, které našla policie ve vodách San Juanu, to s dentistickou prací třetího světa?“ zeptal se Jake.

„Bývalého příslušníka KGB.“

„A co dělal tady?“

„Lidi.“

„Někoho speciálního, nebo byl jen příležitostný zabiják?“

„Pracoval pro jednoho moskevského mafiána a potom byl na volné noze.“

„Šel po Kylovi?“

„Bez odpovědi.“

„Co máte na Marju?“

„Je to běžná oddaná dcera pošlapané a pokořené pobaltské země. Ti lidé pořád žijí ve feudalismu a válkách. Umějí hluboce nenávidět. Účastní se obvyklých tajných mítinků, o nichž litevští udavači informují za tepla ruské úřady.“

To věděl i Jake. „Jejich nejvýraznějším požadavkem je samostatná měna. Ale vraťme se ke zmizelému jantaru,“ navrhla Ellen. „Slyšel jsi nějaké řeči o Jantarové komnatě?“

„Samozřejmě.“

„Pověz mi je.“

„Ale to tu strávíš celý den,“ namítl Jake.

„Jestli budu muset, co se dá dělat.“

Jake to vzdal. „Někteří lidé tvrdí, že Jantarová komnata nikdy neopustila Sankt Petěrburg a zmizela, když bomby srovnaly na konci války město se zemí. Ale mnohem víc lidí věří, že nacisté demontovali komnatu pomocí pilek na železo a páčidel, většinu zabalili a poslali lodí do Kaliningradu.“

„A potom?“

„Tak tady začíná největší legrace. Bedny s Jantarovou komnatou zmizely někdy v roce 1945. Od té doby je nikdo neviděl. Některé chytré hlavičky prohlašují, že se celá proměnila v kouř, když jsme to zatracené město bombardovali.“

Ellen se ušklíbla. „A co říká zbytek lidí?“

„Slyšela jsi o Eriku Kochovi, bývalém východopruském nacistovi?“

„Měla bych?“

„Tvrdil, že Jantarová komnata je stále pohřbená v Konigsbergu, který pak Rusové přejmenovali na Kaliningrad. Měl by to vědět. To on ji zakopával.“

„Tak proč ji nevykopal?“

„Po pádu nacismu strávil zbytek života ve vězení. Mnoho lidí ho prosilo o prozrazení tajemství a slibovalo mu za to svobodu, ale neřekl to ani na smrtelné posteli.“

„Další teorie,“ poznamenala Ellen chladně.

„Pak je tu doktor Alfred Rohde, který prohlásil, že zamkl části Jantarové komnaty do nějakého podzemního sklepení. Stejné město jako u Kocha, ale jiný druh pohřbu. Samozřejmě se to stalo předtím, než spojenecká vojska udělala z města ruiny. Pak tam přišli Rusové a postavili na nich nové město.“

Ellenin výraz se nezměnil.

„Jeden z lidí, kteří dodnes Jantarovou komnatu hledají, si myslí, že komnata je pod kaliningradským pivovarem.“

„Co si o tom myslíš ty?“

„Domnívám se, že kopám pod ruinami starých budov je nejlepší cesta ke smrti. Leží tam padesát let nevybuchlá munice zasypaná zbořenými zdmi a podobně. Nebezpečné.“

Ellen vydala zvuk, kterým naznačila, že poslouchá.

„Taky existuje teorie o zásilce do Ameriky. Nějaký bohatý anonymní sběratel zaplatil megadolary a skrývá Jantarovou komnatu v novodobém americkém zámku. Druhá varianta této historky zní, že komnata se dostala do Jižní Ameriky – do Urugvaye nebo Argentiny – spolu s nacisty prchajícími z Třetí říše. Zmínil jsem se o Stasi?“

„Ne.“

„Tak tu nemohu vynechat. Bývalá východoněmecká státní bezpečnost známá jako Stasi promrhala hledáním komnaty léta a miliony. Bezúspěšně, pochopitelně.“

„Proč říkáš pochopitelně? Jsi přesvědčený, že Jantarová komnata se nikdy nenajde?“

„Myslím, že se vykouřila do vzduchu při spojeneckém bombardování Konigsbergu. Jantar hoří jako to, z čeho vznikl – pryskyřice, základní součást starodávných pochodní. Silná vůně, hodně sazí a rychlé hoření.“

„Ale Boris Jelcin řekl Němcům, že Jantarová komnata je ukrytá někde na území dřívějšího východního Německa,“ namítla Ellen.

„Jelcin taky prohlásil, že je možné zavést volnou ekonomiku na bázi zkorumpovaného sebezničujícího komunismu, a to během jednoho roku.“ Jake se znovu podíval na hodinky. Uplynulo pouze několik minut, i když se mu zdálo, že to trvá mnohem déle.

„Takže ty Jantarovou komnatu nehledáš,“ poznamenala Ellen a pozorně se na něho zadívala.

„Jak jsi sama řekla, na pohádky už nevěřím.“

„Pokud uslyšíš něco užitečného, zavoláš mi?“

„Nemám tvoje číslo.“

„My máme tvoje. Budu ti nablízku.“

Jake se nepokoušel o šťastný výraz nad takovou vyhlídkou. „Neobtěžuj se.“

„Neobtěžuje mě to.“

„Ježíši,“ vyhrkl znechuceně, „ty vážně věříš, že Kyle má část Jantarové komnaty?“

Zaváhala a pak řekla: „Musíme postupovat tak, jako bychom tomu věřili.“

„Proč?“

„Druhou možností je být přistiženi s holým zadkem nad cirkulárkou. Máš dvaasedmdesát hodin, než ti proštípnu jízdenku k Honor Donovanové. U telefonu leží moje vizitka. Jestli máš štěstí a jsi dost chytrý, ozveš se. Ty pomůžeš nám, my pomůžeme tobě. Tak to nezvorej, Jaku.“

„Sbohem,“ řekl a otočil se k odchodu.

„Myslím to vážně.“

„Já taky.“

Než za sebou zavřel dveře, Ellen nastartovala. Ve chvíli, kdy zvedal sluchátko, mizela v zatáčce klikaté cesty. Číslo, které vytáčel, nemusel hledat. Zatímco telefon dlouze vyzváněl, otevřel Kylův deník a pročítal si záznamy.

„Společnost Emerging Resources. Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal se příjemný hlas.

„To doufám, Frede. Je tam moje číslo dvě?“

„Ahoj, Jaku. Právě mluví s Kaliningradem.“

„Trvá jí to zatraceně dlouho.“

„Ten kontakt zřejmě ochutnával místní vodku až do začátku naší pracovní doby. Právě jí zavolal zpátky. Ale počkej, už má volnou linku. Spojím tě.“

Jake listoval v deníku s očima přimhouřenýma hlubokým soustředěním. Za několik okamžiků uslyšel hlas Charlotty Fitzroyové, viceprezidentky společnosti Emerging Resources a jedné z Jakových nejstarších přátel.

„Ahoj, říďo. Pokročil jsi?“ zeptala se.

„Pracuju na tom. Vrhly se na tebe úřady?“

„Jako sršni. Snažila jsem se spolupracovat –“

Jake se zasmál a dál listoval deníkem.

„– ale neřekli přesně, co chtějí vědět, takže jsem jim nemohla pomoct.“

„Chtějí Jantarovou komnatu.“

„To chce každý, kdo o ní někdy slyšel.“

„Jasně. A jinak?“

„Obchody obecně, nebo speciálně Kyle Donovan?“

„Obojí.“

„Všechno se to zapotácelo společně s tebou, ale posílám ti několik smluv k podpisu. Pokud jde o Kyla, nic nového. Žádná těla se západním chrupem.“

„Na něčem ale sedíš,“ poznamenal Jake.

„Na svém malém zadečku.“

„No tak, Char. Nezapomínej, kdo platí účty.“

„Chci počkat, dokud nebudu mít něco jistějšího.“

„Já ne.“

„No tak dobře. Jeden z našich kontaktů v Kaliningradu navrhuje, abychom se porozhlédli na druhém konci bývalého Sovětského svazu.“

„Kde?“

„Na Kamčatce.“

Jake přestal otáčet stránky. Kamčatka byla z Aljašky jen malý skok. „Proč?“

„Kyle tam několikrát telefonoval. Vyhledávaná rekreační rybářská oblast, spravovaná Rusy. Majitelem je Vlado Kirov.“

„Pokračuj.“

„Moc toho není. Znají Kyla. On a další Donovanové tam několikrát rybařili. Konec příběhu.“

Jake se opět vrátil k listování. „Máme někoho na Kamčatce?“

„Eda Burlse, ale ten nemluví rusky.“

„Pošli mu Kylovu fotku. Může používat elektronický překladač.“

„Je to geolog, a ne soukromé očko.“

„Jestli neprokážeme, že Emerging Resources nemají se zmizením jantaru nic společného, Ed přijde o práci.“

„Dobré zdůvodnění. Povím mu ho, až začne ječet.“

„Přikaž Zackovi, aby se poptal v okolních nemocnicích typu bezodkladné péče.“

„Kde?“

„Od letiště Sea Tac po Anacortes.“

„Kyle je ve Státech?“ zeptala se překvapená Charlotta.

„Jeho pas, aspoň podle Ellen Lazarusové.“

„Té! Co s tím má společného?“

„Hledá Jantarovou komnatu.“

„Ach. Panebože.“

„Jo. Život je plný zázraků.“

„Říkala jsem ti, že komnata není zničená! Dlužíš mi tisíc doláčů!“

„Řekl jsem, že ji hledá, ne že ji našla.“

„Detail,“ odsekla Charlotta. „Je tam ještě?“

„Ne.“

„Co se stalo?“

„Nabídla mi spojenectví.“

„A?“

Jake se podíval na vizitku vedle telefonu. „Ellen Lazarusová, konzultantka.“ Telefonní číslo začínalo známým 800, z něhož nepoznáte uzlový obvod.

„Přemýš1ím o tom podobně jako vepřová kotleta, která přemítá, jak se spolčí s hladovým vlkem“

Charlotta se zasmála. „Využij ji, jestli můžeš, ale natáhni si gumové rukavice. Myslíš, že mají Kyla?“

„To by neštěkali pod mým stromem.“

„Myslíš, že to přitáhl do Států?“

„Nevím. Ale všichni se chovají, jako by se sem jantar dostal, ať s ním, nebo bez něho. Policie hlídá Kylovu chatu.“

„Proč?“

„Protože může,“ odpověděl Jake jizlivě. „A protože se chce Kyla zeptat na toho chlapa s chrupem z třetího světa, kterého našli na pláži.“

„Objevil jsi náklaďák, který Kyle ukradl v Kaliningradu?“

„Ještě ne a ani na tom nezáleží. Až ho najdeme, stejně bude prázdný.“

„Tvůj hlas zní nějak nesoustředěně,“ poznamenala Charlotta.

„Taky jsem. Prohlížím si Kylův lodní deník.“

„Něco zajímavého?“

„To nejzajímavější tady chybí.“

„A to?“

„Hodiny, které automaticky zaznamenávají dobu chodu motoru, nesouhlasí a hodinami, které Kyle zapsal.“

„Výklad?“

„Buď přestal vést deník předtím, než odjel na poslední cestu do Kaliningradu, nebo se vrátil a používal člun bez záznamů v deníku.“

„Takže žije?“

„Nebo žil. Ellen říkala, že mrtvola s chybějícími prsty byl ruský zabiják. Ti obvykle pracují ve dvojici.“

„Milé.“

„Čeká mě schůzka s Kylovou sestrou. Máš ještě něco?“

„S jeho sestrou? Oč jde?“

„Učím ji, jak rybařit na Kylově seasportu.“

Chvíli bylo ticho, než zaznělo: „Příhodné.“

„Jedno z mnoha vhodných slov. Jestli mi budeš nechávat vzkazy na záznamníku, buď opatrná. Asi nebudu jediný, kdo si je poslechne.“

„Jasně. Myslíš, že slečna Donovanová ví, kde jantar je? A že je někde na ostrovech San Juan?“

„Počítám s tím. Očistit své jméno je jediná možnost, jak získat povolení k návratu do Ruské federace.“

„Jaká ta jeho sestra je?“

Jake mlčel.

„No jo, ženská verze Kyleho?“

„Velmi ženská.“ Jake zavěsil dřív, než mohla Charlotta v dotěrném vyptávání pokračovat. Zapnul kopírku a pustil se do práce.

4

„JAKO NA POHLEDNICI, viďte?“ poznamenal Jake.

Honor při zvuku jeho hlasu vyskočila a neklidně vyhlédla oknem Zítřka. Modrozelené vody Růžové úžiny opravdu vypadaly jako na pohlednici. Přála si, aby to byla skutečnost. Od chvíle, kdy opustili přístaviště, intenzivně vnímala nedostatek pevné půdy pod nohama. Olízla si suché rty.

„Jenže pohlednice neposkakuje člověku pod nohama,“ namítla.

„Poskakuje? Vždyť je naprostý klid.“

Raději mlčela.

Jake si všiml Honořina narůstajícího nepokoje a věděl, co to znamená. Honor měla strach. A čelit takové hrůze vyžadovalo velmi silnou motivaci. Rád by věděl, jestli ji do toho žene láska k bratrovi, nebo touha po pohádkové Jantarové komnatě.

Když se podíval na klidnou hladinu moře, uvažoval, co to s ní udělá, až se zhorší počasí Myšlenka na zachraňování zhroucené Honor ho rozhodně neodpuzovala. Teď by ale nebylo špatné využít příznivých podmínek a trochu si toto první prověřování Zítřka zpestřit, například hodit udici a zkusit ulovit lososa. Jeden místní pramen mu poradil, že nejlepším místem je Skrytý přístav. Normálně by ho lov lososů nesmírně lákal, ale za daných okolností se rozhodl zamířit na volné moře a zjistit, jestli Kylův člun opravdu splňuje jeho očekávám.

Jake změnil kurz o pětačtyřicet stupňů a současně přidal plyn.

„Co to provádíte?“ zeptala se Honor.

Věděla, že má přiškrcený hlas, ale nemohla s tím nic dělat. Ukázalo se, že vyjížďka na malém člunu je mnohem horší, než očekávala.

„Napadlo mě, že bychom mohli zkusit něco ulovit, ale –“

„Výborně.“

Jake se na ni překvapeně podíval. „Vážně?“

„Jistě. Myšlenka na úspěšný lov je lákavá.“

Zavrtěl hlavou. „Stále musíte pracovat na vyjádření svého nadšení.“

„Věřte mi, že ho cítím.“

„Děsivá představa.“

Neodpověděla. Rukama pevně svírala sedačku, jako by čekala, že se zpod ní vyškubne.

Jake jenom zabručel. Využít Honor byla jedna věc, ale mučit ji, to bylo něco jiného. Neměl na to žaludek. Právě proto opustil Elleniny pavoučí hry bez jediného ohlédnutí. Nechtěl pozorovat bytosti třepotající se v lepkavé síti, kterou jim nastražil.

Prudce otočil kormidlem a namířil člun zpátky k přístavišti.

„Co to děláte?“ zeptala se rychle Honor.

„Vracím se.“

„Proč? Něco není v pořádku?“ Její hlas byl stejně tenký jako linie rtů.

„Jasně.“

„A co?“

„Vy.“

Prudce otočila hlavu k němu.

„O čem to mluvíte?“ procedila skrz zaťaté zuby. „Nic mi není.“

„A já jsem velikonoční zajíček.“

„Špatně volená pohádka. Vhodnější by byla ta s holčičkou v červené čepičce.“

Pousmál se. Ani strach nezmenšil břitkost jejího myšlení a jazyka.

„Otočte,“ přikázala. „Jedeme na lov.“

Mířil dál do přístavu, který byl nyní vzdálený asi pět minut. Vrhla na něho postranní pohled.

„Myslím to vážně. Otočte.“

„Trochu strachu je prospěšná věc,“ řekl Jake věcně. „Udržuje člověka v bdělosti. Ale hodně strachu není k ničemu. Brání dělat věci, které jsou nezbytné.“

„Jako rybolov?“ odsekla.

„Jako přežití.“

Honor se mu podívala do očí. „Co ví muž jako vy o strachu a přežití?“

„Víc, než bych chtěl.“ Bezbarvý tón jeho hlasu nepřipouštěl otázku.

Ale Honor nezaváhala. „Co se stalo?“

„Obyčejné slepé násilí.“

„Aha, náplň ranních zpráv.“

„Baroví hrdinové se do titulků nedostávají.“

„Tak baroví? Snad jste –“

„Ne,“ nenechal ji dokončit.

„Jak víte, na co jsem se chtěla zeptat?“

„Nevím to.“

„Už chápu, nic mi do toho není, že?“

„Přesně tak. A pusťte tu sedačku, než vám odumřou prsty.“

Opatrně uvolnila křečovité sevření. Krevní oběh se obnovil a bílá kůže opět zrůžověla. Vzdychla, polkla a olízla si rty.

Jake se tvářil naprosto uvolněně. Levou rukou držel kormidlo a pravou měl klidně položenou blízko ovládacího panelu.

„Vy a strach?“ popíchla ho. „Taháte mě za nos. Musel byste potáhnout za něco lepšího.“

„Přestaňte mě provokovat.“

„Nevím jak.“

Jake na ni vrhl nevěřícný pohled a bez varování stáhl plyn. Člun se zastavil. Honor poděšeně vykřikla a chytla se palubní desky. Za několik okamžiků zpětná vlna zhoupla člun, který se zakymácel. Jestli si toho Jake všiml, neobtěžovalo ho to. Honor ano.

„Co to zase děláte?“ zeptala se vyděšeně. „Vyložíme si několik základních pravidel, číslo jedna: jste zatraceně atraktivní a jste si toho vědoma. Takže jestli chcete pokračovat s těmi postranními pohledy a olizováním rtů, schovejte si to pro mladíky, kteří mají zájem.“ Honor se rozšířily oči. „O čem to mluvíte –“

„Pravidlo číslo dvě,“ pokračoval bez přerušení. „Odvolává se na pravidlo číslo jedna. Chápete, zlato?“

„Ten problém existuje pouze ve vaší hlavě,“ odsekla. „Pokud si olizuju rty, tak proto, že jsem nervózní. Totéž platí pro postranní pohledy. Chápete, zlato?“

Jake obdivoval její zlostně planoucí oči. Hněvem jí zrůžověly tváře. Usmál se. „Je toho ještě víc,“ poznamenal.

Honor poklesla čelist. „Hej! To má být hádka?“

„Diskuze.“

Honor si uvědomila, že má překvapením otevřená ústa. Zavřela je. „Diskuze?“ zeptala se opatrně.

„Správně. Diskutujeme o tom, jak odstranit váš strach z vody. Jednoduše. Dám vám k přemýšlení jiný námět.“

Honor zasáhla směsice hněvu, smíchu a zklamání. První dva pocity chápala, třetí ignorovala.

„Připravená?“ zeptal se.

„Uškrtit vás? Kdykoliv.“

Tiše se zasmál. „Takže v pořádku?“

Přikývla. „Vaše metody jsou drsné, ale účinné.“

Jake pomalu otočil seasport na moře a přidal plyn. Člun se okamžitě začal vznášet a poskakovat na vlnách. Řídil ho naprosto automaticky, všechny ovládací prvky byly pro něho stejně samozřejmé jako dýchání.

Jakmile Zítřek zamířil ven z úžiny, pustily se za ním tři čluny. Dva z nich se objevily krátce potom, co vypluli ze svého malého přístaviště. Třetí byl nový velký oranžový zodiac pobřežní stráže. Když se dostatečně přiblížil k jejich seasportu, čtyři muži na palubě začali Jakovi signalizovat pokyn k zastavení.

„Takže rybolov už do změny příboje nestihneme,“ poznamenal Jake.

„Proč?“

„Vidíte ten oranžový zodiac?“

Na moři byl pouze jeden oranžový člun, takže identifikace nebyla těžká.

„To je spíš vor než člun,“ prohlásila Honor.

„Dostane se ke břehu bez přístaviště a je rychlejší než jiné čluny.“

Tentokrát zastavoval Jake seasport pomalu, aby Honor nevyděsil.

„Je s naším seasportem něco v nepořádku?“ zeptala se ustrašeně.

„Doufám, že ne,“ odpověděl. „Jenom nás čeká náhodná kontrola pobřežní hlídky.“

Zodiac se rychle blížil.

„Kontrolují všechny čluny?“ zeptala se Honor.

„To určitě ne.“

„Většinu?“

„Taky ne.“

„Čtvrtinu?“

„Ne.“

„Jeden z deseti?“

„Pochybuju, jestli zastavují jeden ze sta.“

„Tak proč nás otravují?“

„Snad jde jenom o štěstí.“

Cynický tón se zobrazil v jejím úsměvu.

„Policajti na pevnině a policajti na moři,“ poznamenala, „sakra, cítím se tak bezpečně.“

„Jistě. Cítíte se příjemně jako v teplém blátíčku, co?“

„Přímo jako v plenkách.“

Smějící se Jake vytáhl papíry ze zásuvky a vyšel na záď, aby vyjádřil pobřežní stráži „svolení“ vstupu na palubu.

Podle dokladů si Kyle sám vyžádal podrobnou kontrolu seasportu teprve před šesti měsíci. Prošel bez jakýchkoliv závad. Normálně by se měl člun podrobit další kontrole až za půl roku. Na palubu Zítřka vystoupil první ze dvou mužů stráže.

„Dobré odpoledne, pánové,“ pozdravil Jake. „Co byste si přáli?“

„Běžná bezpečnostní kontrola,“ odpověděl mladší muž.

„Tak to ještě stihneme rybolov,“ odpověděl Jake. „Tento seasport prošel kontrolou před šesti měsíci. Bez závad. Tady mám potvrzení. Pokud to nestačí, zavolejte na základnu a ověřte si to.“

Mladý muž zaváhal a ohlédl se přes rameno.

Stejně tak Jake. Potlačil nadávku a usmál se na druhého policistu tím typem úsměvu, který lidi znervózňoval.

„Ahoj, Bille,“ uvítal ho. „Koho jsi tak naštval, že ti poskytli potěšení ze služby na inspekčním plavidle?“

Druhý muž zamrkal. „Jaku? Co tu děláš? Člun je registrovaný na Kyla Donovana.“

„Učím Honor Donovanovou, jak ho používat.“

„Aha. No, ehm, jistě jí nebude vadit, když se tady porozhlédneme.“

Jake se otočil a podíval se ke kabině. Honor stála v otevřených dveřích.

„Co říkáte?“ zeptal se jí. „Nebude vám to vadit?“

„Mělo by?“

„Máte právo říct kapitánovi Conroyovi, aby si sbalil fidlátka.“

„To je vaše doporučení?“

Jake pokrčil rameny. „Kontrola nyní nás uchrání před zastavením v mnohem nevhodnější dobu.“ Podíval se na Conroye. „Je to tak, kapitáne?“

„Pokud k tomu mám vůbec co říct, pak ano.“

Jake přimhouřil oči. „Zpráva přijata. Podstrčili ti pěknou prácičku.“

„Je to ještě horší.“ Conroy pokývl svému společníkovi. „Zkontroluj to jako obvykle.“

„Ano, pane!“ Mladík se svižně otočil a zamířil ke kabině.

„Ukažte mu, že vývěva funguje,“ zavolal Jake na Honor.

Vešla s mladíkem do kabiny. Vývěva se roztočila a za třicet sekund zmlkla.

„Nový rekrut?“ zeptal se Jake a podal Conroyovi papíry.

„Někdo ho musí zacvičit.“

Zatímco zbylí dva muži na zodiacu udržovali plavidlo těsně u člunu, Conroy listoval v dokladech. Aniž by to kohokoliv překvapilo, všechno bylo v pořádku. Vrátil papíry Jakovi.

„Po čem se tu uvnitř rozhlíží?“ zeptala se Honor ze dveří kabiny.

„Jestli zařízení odpovídá předpisům,“ vysvětlil Jake.

„Například?“

„Hasicí přístroje, schvalovací razítko stráže na všem, co je na palubě, byrokratické opatření, které nám připomíná, že do moře se nesmí vhazovat nic kromě rybářského náčiní, a podobně.“

„Aha, tak proto má Kyle ten efektní červený znak na sporáku.“

„Chceš se podívat taky na motor?“ zeptal se Jake Conroye.

„Počkám, Jimmy tak velké volvo ještě neviděl. Vyrazí mu dech.“

„Vždycky jsem ráda, když mohu pomoct při vzdělávání naší mládeže,“ ozvala se Honor s nevinně rozšířenýma očima. Jake se ušklíbl.

Conroy se tvářil vyrovnaně. Jak sám řekl, existuje i horší práce.

Když nastala chvíle otevřít kryt motoru, byla to Honor, kdo si dopřál detailní výklad s nadšením profesora diskutujícího využití příčestí minulého v Shakespearových sonetech.

Jake zakročil ve chvíli, kdy se chystala rozebrat motor, aby mladičký inspektor viděl všechny pohyblivé i nepohyblivé součástky.

„To by mohlo stačit,“ zadržel ji, „Jinak se k rybolovu nedostaneme.“

Na okamžik by přísahal, že se Honor zatvářila zklamaně.

„Jste spokojeni?“ zeptala se s pohledem na oba členy pobřežní stráže. „Je to opravdu nádherný kousek techniky.“

Conroy se usmál. „Děkujeme za pohostinnost, slečno Donovanová. Můj pohled na motory je teď zcela jiný.“

„Pokud toho nemáš dost,“ vmísil se Jake, „tak tamhle jsou dva civilní čluny. Nebo patří k vám?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Hodláš je prověřit?“

„Dnes ne.“

„Zítra?“

Conroy stiskl rty. Bylo zřejmé, že s tímto posláním není tak docela spokojený. „Kdy se vracíš do města?“ zeptal se Jaka. „Za chvíli. Máš večer volno?“

„Ano.“

„Zvu tě na pivo.“

Conroy se uvolnil. „Bezva. Co u Slané klády? Osmnáct nula nula.“

Jake se podíval na hodinky. Bylo skoro pět odpoledne, tedy pro vojácké chlapíky sedmnáct nula nula. Se seasportem už toho moc nenadělá. Ale nestěžoval si. Zjistit, kdo vyvíjí nátlak na pobřežní stráž, bylo mnohem důležitější než všechno, co by mohl dělat na moři. „Přijdu. Přiveď i Janet, jestli chceš.“

„Tentokrát ne,“ odpověděl Conroy tiše. „Nechci, aby o tomhle zmatku něco věděla.“

To nebyla dobrá zpráva, ale Jake se přesto usmál. „Prima. Uvidíme se v osmnáct nula nula.“

Honor závistivě sledovala, jak Conroy vystupuje na kryt motoru a s lehkostí tanečníka seskakuje na zodiac.

„Jak by to udělal na rozbouřené vodě?“ zeptala se Jaka.

„Opatrně.“

Otočil se a zamířil do kabiny. Honor zůstala chvíli na zádi a se smíšenými pocity zděšení a obdivu pozorovala otevřený zodiac. Čtyři muži na něm neměli žádnou kabinu, do které by se ukryli před větrem a deštěm.

Napadlo ji, jestli dno zodiacu páchne po rybách. Zachvěla se a spěchala za Jakem. Proti malému zodiacu pobřežní stráže jí připadal bratrův člun jako zosobnění pohodlí a bezpečí.

Jaké seděl u kormidla a pozoroval moře a okolní čluny. Posadila se na vedlejší sedačku, na kterou by se pohodlně vešli dva dospělí nebo tři děti.

„Proč nosí pobřežní stráž oranžové uniformy?“ chtěla vědět.

„Oblek pro přežití.“

„Očekávají, že se potopí?“

„To jsou předpisy. Otevřené čluny a studené vody vyžadují odpovídající záchranné obleky.“

„Zářivě oranžová pro koronera. Hezké.“

„Mají pod tím vodotěsné obleky. Mohou plavat na hladině několik dní a zůstanou naživu.“

„Mluvme o plenkách…“

Jake se smíchem přidal plyn. Motor šťastně zaburácel. Honor zavřela oči a naslouchala basovým tónům mocného, dobře vyladěného motoru. Slyšela, že ještě stále má rezervy. Teď pracovaly pouze dva ze čtyř válců,

„Vsadím se, že to zní nádherně, když motor jede naplno,“ poznamenala.

Jake zahlédl koutkem oka její požitkářský úsměv a pomyslel si, jak by se asi tvářila v posteli. Okamžitě se okřikl. Tady jde pouze o obchod, o nic jiného. Jenže se nedokázal těchto představ zbavit. Představ, při nichž mu byly s každým tepem srdce kalhoty čím dál těsnější.

„Poslouchejte,“ vyzval ji, „teď poběží tři ze čtyř,“ a přidal plyn.

Člun vyrazil kupředu. Zvuk motoru se změnil, byl ještě hlubší a výraznější a protékal Honořinou krví jako alkohol. Zasmála se nahlas.

„Nádhera,“ zvolala nadšeně. „Bere to za srdce jako Beethoven.“

Jake se taky usmál, zejména ve chvíli, kdy se ohlédl. Tři čluny, které je sledovaly, se snažily udržet krok. Znovu upřel oči dopředu a pozorně si prohlížel hladinu, jestli na ní neplavou nějaké klády, prkna, řasy nebo jiné nebezpečné předměty. V dohledu byla pouze čistá voda.

„Můžeme zjistit, co tahle hračka dokáže,“ pronesl.

Raději teď než později, kdy na tom mohou záviset jejich životy. Ale nahlas to neřekl. Příliš se mu líbil Honořin úsměv, než aby ji děsil.

Napadlo ho, že je možná skutečně nevinná, když si nebezpečí vůbec neuvědomuje. Vždyť si nevšimla ani toho, že policie hlídá Kylovu chatu. Přitom rozhodně není hloupá nebo nepozorná. Takže zůstává nevinnost.

Současně si řekl, že je pořádný blázen, když ho něco takového napadá. Ať čestná nebo podlá, Honor je jeho jízdenkou do uzavřeného světa Donovan International. Nemusí cítit lásku, úctu, ani nechuť, aby dosáhl cíle. Stačí, když zatne zuby a využije ji.

Zítřek letěl po klidné hladině Puget Soundu a za jeho zádí se rozevíral široký vějíř zpěněné vody. Jeden z pronásledujících člunů brzy odpadl. Druhý se držel, stejně tak zodiac pobřežní stráže.

Jake znovu přidal. Člun s radostným hrdelním řevem dosáhl rychlosti čtyřiatřiceti uzlů.

„Věděla jsem, že existuje důvod, proč je Kyle mým nejoblíbenějším bratrem,“ překřičela Honor řev motoru.

Jake se na ni podíval. Šťastně se usmívala. Potěšení z výkonu silného motoru přehlušilo její strach z malých člunů a velké vody. Nemohl si pomoct, musel se na ni usmát.

Pozorně sledoval měřicí přístroje a ještě trochu přidal. A znovu. Ovládal člun lehkým dotekem a zjišťoval, co potřeboval vědět: jaké má člun rezervy a jaké může mít slabiny.

Všechno klapalo, žádné nedostatky. O dvacet minut později spokojeně dokončoval velký oblouk kolem ostrova. Ohlédl se, aby se podíval, kdo se ho ještě drží.

O kus dál viděl oranžovou skvrnku zodiacu pobřežní stráže. Jake věděl, že je to spíš Conroyova volba než mechanická nutnost. Obří motor lehkého zodiacu by se snadno dokázal udržet v závěsu. Jeden z civilních člunů už nebyl vidět. Druhý daleko vzadu se klopotně snažil ze všech sil. Prudce skákal, narážel na vodu a vytvářel gejzíry vodní tříště.

Jake uvažoval, jestli jeho řidič má ledvinový pás. Určitě ho potřebuje. „Tak co?“ zeptala se Honor.

„Skvělý člun.“

„Hmm. Začínám chápat, co je na rybolovu tak přitažlivého.“

„Na rybolovu? Tak na to zapomeňte. V rychlosti, jakou jsme se řítili, bychom ulovili leda tak létající ryby.“

„Čím dál lepší.“

„Máte ráda ryby?“

„A jak!“

„Čerstvé ryby?“

„Jiné bych ani nejedla.“

„Takže teď z vás musím udělat rybářku.“

„To není třeba. Mám svého místního rybáře. Ten má zaručeně čerstvé ryby.“

„Nic není tak čerstvé, pokud si to neulovíte sama.“ Honor věnovala Jakovi pohled, který jasně říkal, že mu nevěří ani slovo. „Raději se naučím řídit člun.“

Jakův úsměv by přiměl Červenou karkulku k úprku. „Tak dobrá. Ze všeho nejdřív musíte vědět, že palivo vždycky kupuje majitel člunu.“

„Mám se o to postarat?“

Ručička ukazatele paliva naznačovala poloprázdné nádrže. „Jistě. Ale do té doby si něco poslechněte. Za dobrých plavebních podmínek je u tohoto člunu nejúspornější rychlost kolem tří tisíc čtyř set otáček za minutu. Při této rychlosti člun reaguje…“

Jake mířil pomalu k přístavišti a celou dobu vysvětloval technické detaily, při nichž se Honor protáčely panenky, protože si uvědomovala, kolik toho Jake o člunu ví a jak málo toho ví ona.

Z Jakový strany to byl mizerný způsob výuky, jak řídit člun. Ale skvělý způsob, jak přivést i tuto zatvrzelou Donovanovou k poznání, že se bez J. Jacoba Malloryho rozhodně neobejde.

5

SLANÁ KLÁDA BYLA stará putyka dřevorubců, rybářů a všech možných mrzoutů z Anacortes. Její osud plně závisel na úspěšnosti rybolovu, výskytu bachyní a četnosti povstání indiánských rybářů, kteří pracovali spíš podle kmenových pravidel než podle federálních nebo státních regulací. Bez ohledu na nedostatek hvězdiček ve štítu, Slaná kláda měla to, čemu se říká „atmosféra“.

Když Jake vešel dovnitř, atmosféru tvořily vytrvalý kouř a věčné stížnosti na nevědomost byrokratů, na v městě narozené dřevařské vydřiduchy a nenasytné indiány. Jake slýchal stejné argumenty už odedávna, Kdysi tu a tam některým věřil, ale nyní pohlížel na všechny stejně skepticky,

Conroy čekal u malého stolu ve vzdálenějším rohu, stranou trasy vedoucí k záchodům, Mimo službu měl na sobě šedé kalhoty a flanelovou košili se stejné omšelými barvami jako tento bar. Vypadal unaveně a podrážděně. Piva před sebou se ještě nedotkl.

Jake si vzal z pultu pivo a šel se posadit. Nikdo si ho nevšímal, kromě lhostejných pohledů stálých hostů na člověka, který vypadá jako místní, ale není součástí pijáckého bratrstva od Slané klády.

„Říkal jsem ti, že platím já,“ poznamenal Jake, když si sedal.

Žádný z mužů neseděl zády do místností. Bar mohl mít staré zuby, ale pořád byly ostré. Bitky tu nebyly žádnou vzácností, surové a ponechávané místním zákonem bez povšimnutí, pokud se v nich neobjevily střelné zbraně nebo rybářské kudly.

Conroy zvedl pivo k ironickému přípitku: „Brý večer, kámo. Koupím si sám, díky. Z toho, co jsem viděl, soudím, že pluješ od břehu v děravém skifu a za tebou výstražně krouží pár menších člunů.“

„Mohlo by být hůř.“

„Jak?“

„Zatím je to jenom varování.“

„Co jsi krucinál provedl?“ zeptal se Conroy na rovinu.

„Nic.“

„Kecy. Dostal jsem příkaz mít Zítřek na dohled.“

„To není můj člun, nepamatuješ se?“

„Tak se drž od něho dál.“

„To je oficiální rozkaz?“ zeptal se Jake,

„Ne. To je pozůstatek z časů, kdy jsme společně rybařili a pročesávali bary,“

„Takže všechno, co řekneme, je neoficiální?“

„Máš moje slovo,“

Jake přikývl, sedl si pohodlněji a napil se piva. „Zmínili se tvoji nadřízení o Kylu Donovanovi?“ zeptal se tiše, aby ho neslyšel někdo nepovolaný.

„Jenom jako o majiteli Zítřka.“

„Řekli ti vůbec, proč máš zjišťovat, kdo je na jeho palubě?“

„Nic konkrétního, takže soudím, že Donovan buď pašuje cigarety na sever Kanady, Číňany na jih Spojených států, drogy na obě strany nebo všechno dohromady. Možná něco ještě horšího. V Anacortes je nějak hodně nevyřešených vražd, zejména když jde o tak malé město.“

„Vražda? Tak to líčí místní noviny?“

„Mrtvý chlap plovoucí obličejem dolů s hrdlem promáčklým loktem nebo nějakým karatistickým úderem, nezvěstný Kyle Donovan, zmizelá hromada ruského jantaru a ruská vláda žádající o pomoc nového spojence, Spojené státy americké, při jejím hledání. Zbytek je jen taková ta typická informační omáčka prodejních inzerátů – náznaky, že by místní hoch Kyle Donovan mohl být obětí vraha, vrahem, případně obojí, špitání o pohádkovém bohatství, které čeká, až se ho někdo zmocní, drobné narážky a takové ty ó, taková hrůza atd.“

Jaké se pousmál Conroyovu očividnému znechucení. „Jsi cyničtější, než bys měl být.“

„Vedl jsem jednu pátrací a zachraňovací akci, kterou jsem druhý den v novinách nepoznal. Tím začneš myslet na to ostatní, na takzvaná fakta mezi řádky.“

„Vždycky jsem věděl, že ti to pálí. Až tě práce u pobřežní stráže unaví, můžeš pracovat pro mě.“ Jakův úsměv zmizel. „Pokud ještě budu podnikat.“

„Drž se dál od Zítřka. Ať udělal Kyle Donovan cokoliv, nedostane se z toho. Je to největší místní událost od doby, kdy dřevařská společnost zavřela místní továrnu.“

„Rád bych se držel stranou. Ale nejde to.“

„Zkus se víc snažit.“

Jake se napil piva a rozhodl se povědět Conroyovi pravdu. Riziko převažovala naděje, že v něm najde spojence.

„Jantar, který Kyle ukradl, pochází ze státních dolů v bývalém Sovětském svazu. Obchod zprostředkovala moje firma Emerging Resources. Jantar byl předán kupujícímu – Donovan International. Spojené státy – a zřejmě i ruská vláda – jsou přesvědčeny, že součástí lodní zásilky bylo i určité umělecké dílo. Rusové ho chtějí zpátky.“

„A proč jdou po tobě?“

„Ukradl to buď Kyle, nebo já,“ odpověděl Jake prostě. „Donovan International ukazuje prstem na mě. Já vím pouze to, že jsem předal zásilku Kylu Donovanovi. To bylo naposled, kdy jsem ho viděl. Donovan International tvrdí, že předání neproběhlo.“

Conroy přimhouřil oči.

„Donovanové mají mnohem lepší styky než já,“ pokračoval Jake. „Moje firma je obviněna z odcizení surového jantaru a bůhví čeho, co k němu bylo přiloženo. Pokud neprokážu svoji nevinu, Emerging Resources se potopí a já taky.“

Conroy tiše hvízdl.

„Donovanové mi zabouchli dveře před nosem po celém světě,“ řekl Jake chraptivě. „Právě mě vykopli z pobaltských států i Ruska. Nejsem ochotný dělat Kylu Donovanovi osla.“

„Myslíš, že je pořád naživu?“

„Byl jsem si docela jistý, že není. Ale sázím na opačnou možnost. Doufám, že žije. Vážné bych si s nim moc rád promluvil.“

„Tak to nejsi jediný.“

„Neříkej mi, že znesvětil předpisy pobřežní stráže,“ poznamenal Jake suše.

Conroy chvíli váhal, než dospěl k rozhodnutí. „Kéž by to bylo tak jednoduché. Celá ta záležitost smrdí politikou, tou mezinárodní, kdy nikdo nezvítězí a všichni na tom ztratí.“

Jake se zašklebil a znovu se napil. „Poslouchám.“

„Určitě z toho nemůžeš vypadnout?“

„Já ani nechci.“

„Krucinál.“

Conroy se napil, vytáhl cigaretu a zapálil si ji starým zapalovačem zippo.

„Myslel jsem, že jsi přestal.“

„Čtyřikrát a knokaut.“

„Zkus si kupovat lehké cigarety. Slyšel jsem, že obsahují víc nikotinu než ty obyčejné.“

Conroy se podíval na cigaretu s nechutí, ale bez překvapení. „Zkusím to.“ Potáhl a vyfoukl kouř. „Jestli se o našem rozhovoru dozví moji nadřízení, budu potřebovat práci, kterou jsi mi nabídl.“

„Odkdy je dát si pivo se starým kamarádem zločin?“

„Od chvíle, kdy jsem se podíval na registrační čísla člunů, které si s tebou hrály na honěnou.“

Jakový oči zazářily v přítmí baru jako křišťál. „Nic jiného jsi mi říkat nemusel.“

„Snažil jsem se to trochu uspořádat. Jakmile začne bezejmenný chlap v civilu dávat přímé rozkazy mužům v uniformách, začínám být dost nervózní.“

„Politici.“

Conroy se zabručením oklepl cigaretu do popelníku vedle svého piva. „Takový ten washingtonský týpek – a myslím tím D. C., ne stát – seděl u rádia a čekal, až mu zavolám každou změnu tvého kurzu.“

Jake se napil, aniž by spustil z Conroye oči. Výraz znechucení na jeho tváři mohlo vyvolat zteplalé pivo, ale tímto nebylo. Myslel na růžové brýle a Jantarovou komnatu.

„Nevypadáš překvapeně,“ poznamenal Conroy.

„Vypadám tak, jak se opravdu cítím – naštvaně a zvědavě. Dá se z jeho obleku soudit, k jakému vládnímu resortu patří?“

„Ne. Nesdělil mi jméno, hodnost, služební číslo, nic, jenom krycí jméno operace, které nepotřebuješ znát. Může to být voják. Sedmimetrový bayliner pověšený za brázdou vašeho člunu – ten s modrou plachtou – patří námořnímu kapitánovi se sídlem ve Whidbey.“

„To on ho řídil?“

„Nemohu říct. Chlap u kormidla vypadal příliš mladě na to, aby už byl kapitán.“

„No, možná jsme zestárli jenom my dva.“

Conroy vyfoukl dým. „Zatracená myšlenka.“

„Nebo si člun vypůjčila brigáda toho chlapa v obleku,“ poznamenal Jake, „včetně nějakého brance z řad rybářů.“

Conroy náhle uhasil cigaretu, jako by ho otravovala. „Druhý člun, otlučený malý bayliner řízený nějakým amatérem, je ze zdejší půjčovny. Jméno nájemce jsem nezjišťoval, ale mohu to udělat.“

„Nenastavuj krk. Zítra ho pustím blíž a prohlédnu si ho. Možná ho poznám.“

„Někdo místní?“

„Doufám, ale nevsadil bych nato ani rubl.“

Conroy jenom něco zabručel a díval se podrážděně a současně lítostivě na uhašenou cigaretu.

„Pokud bys musel vylézt na palubu toho námořního a nenámořního baylineru,“ dodal Jake mírně, „nedělej žádné závěry předem. Mrtvola se zuby z třetího světa byl ruský zabiják. Kde je jeden, vyskytují se obvykle dva další.“

„Milý národ, se kterým obchoduješ.“

„Je to tam odvážný nový svět. Pracuješ s těmi, co dokázali přežít. Ostatní nic nekupují a nic neprodávají.“

Conroy potřásl hlavou. „Nemohu se dočkat, až zjistím, kdo řídil ten třetí člun…“

Jake se napřímil. „Jaký třetí člun?“

„Olympic s velkou černou kruhovou sítí zavěšenou těsně vedle radaru a s nápisem Příboj, na lodním boku. Mohl to být jenom zvědavý rybář, zjišťující, kdo loví lososy, ale sledoval tě velmi kvalitním dalekohledem. Prohlížel si i oba baylinery.“

„Na koho je ten člun zaregistrovaný?“

„Asi se ti to nebude líbit.“

„Zkus to.“

„Jednomu z ruských imigrantů, který se tu usadil před dvěma roky. Vasilij Baskov. Už jsem ho jednou kontroloval. Vím, jak vypadá. Ten olympic neřídil.“

„Máš pravdu. Nelíbí se mi to.“

Conroy zvedl zpola vykouřenou cigaretu a znovu si ji zapálil. Zašklebil se nad její chutí, ale i tak potahoval dál.

„Jak ten řidič olympicu vypadal?“ zeptal se Jake.

„Muž zhruba stejně vysoký a těžký jako já, ale víc světlovlasý. Měl ve vodě udici, ale ani jednou ji nezkontroloval.“

„Tak to nebyl rybář. Ještě něco?“

„V kabině byla nejméně jedna další osoba. Ale drželi se dost opodál, takže jsem je dobře neviděl. Mimoto jsem měl rozkaz držet se u tebe.“

„A dál?“

„Ten chlap je dobrý řidič, ale nic extra. Ještě nezjistil, jak se dostat do Puget Soundu kratší cestou.“

„Budu si to pamatovat.“

„Chceš otřást jeho sebevědomím, co?“ usmál se Conroy jedním koutkem úst.

Ani Jakův úsměv nebyl ten, který uklidňuje. „Viděl jsi ještě někoho, kdo by se o mě zajímal?“

„Jenom tu hezkou dámu. Opravdu je to sestra Kyla Donovana?“

„To tedy je.“

„Ví, že se zajímáš o jejího bratra?“

„Ne.“

Conroy zavrtěl hlavou. „No, stává se všelicos. Vypadá docela slušně.“

„Taky je tvrdohlavá.“

„Líbíš se jí.“

Jake hleděl do piva. „Z toho se rychle dostane, jen co zjistí, proč jí pomáhám.“

„Ano, vsadím se, že ano. Je temperamentní?“

„Amen.“

„To by mohlo být zajímavé.“

„Pro mě ne.“

Conroy dopil pivo. „Jestli se doslechnu něco, co by ti pomohlo, zavolám ti.“

„Neříkej do telefonu nic, co bys nechtěl, aby věděli tvoji šéfové.“

Conroy se poprvé za celou dobu zatvářil vyděšeně. „To je to tak zlé?“

„Pokud není, tak brzy bude.“

„Zdá se to být dost problémů kvůli jantaru za milion dolarů.“

„Půl milionu plus výměna měny, přesně to jsem předal zástupci Donovan International – Kylu Donovanovi.“

„Vešel by se ten jantar na Zítřek?“

„Dost nepohodlně. Proč?“

„Mám příkaz nastoupit na palubu jednou denně nebo kdykoliv si to umane ten panák v obleku. To mi připadá, jako by čekali, že něco naložíš.“

„Někdo z těch nahoře je posedlý myšlenkou na ukradený poklad.“

„Jaký poklad?“

„Víš, co je to Jantarová komnata?“

„Ne.“

„S trochou štěstí to tak možná zůstane. Sbohem, Bille. A díky. Odteďka se raději drž od tohohle bordelu, co nejdál můžeš.“

„Hej, k čemu jsou kámoši?“

„Aby drželi pohromadě,“ odpověděl Jake tiše. „Jestli se tě ten panák zeptá, o čem jsme si povídali, řekni mu to, co už stejně vědí.“

„To je co?“

„Že jsme staří kamarádi a ty jsi slušný chlap s rovnou páteří, který se nevykašle na kámoše jenom proto, že mu to poručí nějaký chlap v obleku. Takže jsme se sešli a dali si pivo. Řekl jsem ti domněnku, že Kyle by se mohl skrývat na některém z ostrovů San Juan, ale že nemám stopu ani po něm, ani po jantaru. Když se objevila Honor Donovanová, dal jsem se do jejích služeb s nadějí, že s ní by hledání Kyla – mrtvého nebo živého – mohlo být snazší. Vyslechl jsi mě a usoudil, že ať dělám cokoliv, ty by ses na ničem nechtěl podílet. A tak jsi šel po svých. Konec.“

„Co se stane, když jim povím, že jsi stejně slušný chlap s rovnou páteří jako já?“

„Ušetř nás oba problémů. Neříkej jim to. A nepodávej mi ruku, až budeš odcházet.“

Conroy se zadíval do prázdné sklenice a pak zvedl hlavu. „Rád bych ti pomohl.“

„Už se stalo,“ odpověděl Jake. „Teď pomoz sobě. Drž se dál, dokud se všechno neuklidní.“

Conroy na okamžik zaváhal, ale pak vstal a odcházel. Neohlédl se.

Jake se přinutil ještě chvíli sedět a spolknout několik hltů piva, než se taky zvedl a vyšel z baru. Rychle zašel za roh, zastavil se a zavazoval si tkaničku. Nikdo ho nesledoval.

Honor, opět sama v Kylově chatě, si protřela oči, vzdychla a přála si, aby měla na tolik nových informací ještě náhradní mozek. Nespokojeně zabručela a vrátila se očima k velké Chapmanově knize o rybolovu, kterou si chtěla pročíst dřív, než zítra za svítání vyplují z přístavu.

Chatu halila letní mlha jako hladová kočka čekající na jídlo. Honor si toho nevšímala. Soustředila se na kapitoly s názvy: Řízení člunu. Ovládání malých námořních člunů. Stránka, kterou zrovna četla, popisovala „nebezpečné oblasti“ – jak je najít, jak zjistit, jestli nedojde ke kolizi s jiným plavidlem, a kdo má za povinnost uvolnit cestu.

„Dělám to jenom pro tebe. Kyle,“ pronesla do ticha. Vzdychla a promnula si čelo. Co byla v této chatě, pořádně se nevyspala. Vlastně nespala dohře od chvíle kdy dospěla k třicítce a uvědomila si, že muži, s nimiž se scházela, se nakonec vždycky ukázali jako příliš… poklidní. Sama pocházela z veselé, hlučné, srdečné a neustále se smějící rodiny.

Když vyrůstala, Donovanovi muži ji často přiváděli k šílenství. Velcí, silní, rychlí, namyšlení jako zdravá zvířata, pevně věřili, že „oni dělají všechno správně“. Po nesčetných prohrách se zapřísáhla, že si nikdy nevybere muže, který by jí připomínal ty velké, sebevědomé a panovačné chlapíky z jejího dětství.

Svůj slib dodržela, ale nyní přemítala, jestli udělala dobře.

Dvakrát si chybně zvolila hladce oholené, tiché a rezervované džentlmeny. Prvního její bratři opili tak, že nenašel podlahu ničím jiným než obličejem. S druhým vetřelcem se vypořádal Kyle. Klidně a neúnavně špičkoval tak dlouho, až ten zmatený chudák raději utekl.

Honor neutekla. Zůstala a strhávala z Kyla kůži od hlavy k patám. On se jenom smál a smál, až měla chuť ho praštit pekáčem. Potom jí řekl něco, co nechtěla vědět.

Zničila bys tu onuci při první příležitosti, kdy by ses neovládla. Zkus si najít někoho z rodu obratlovců. Budete tím potěšeni oba.

Milý neznamená bezpáteřný!

Kruci, sestřičko, já to vím. Kdy si to uvědomíš i ty?

S těmito slovy ji Kyle zvedl, pevně objal a řekl, jaká je skvělá sestra – a jestli by mu nepomohla nastavit ventily na jeho sporťáku?

Hněv, smích, slzy, láska. Tolik vzpomínek na Kyla. Honor netušila, jak je k němu připoutaná, dokud ho neztratila.

Okamžitě se opravila. Neztratila ho. Hodlá ho najít za každou cenu.

Zamračeně se vrátila ke knize. Vzpomínky jí nepomohou. Musí hledat. A aby mohla hledat, musí se naučit řídit člun.

Bylo by snazší najmout si člun i s řidičem, ale to by nikam nevedlo. Pokud se Kyle skrývá – ať už z jakéhokoliv důvodu – může se k němu přiblížit pouze s jeho vlastním člunem.

Vtom zazvonil telefon a zahnal její nešťastné úvahy. Zvedla sluchátko a vyhrkla: „Archere?“

„Jake.“

„Aha. Ahoj.“

„Jak jsem říkal, musíte pracovat na vyjadřování nadšení.“

Usmála se. Jeho slova do ní nalila energii. „Tak mi něco nabídněte, abych cítila nadšení,“ vyzvala ho.

„Už jste večeřela?“

Podívala se na hodinky. Bylo něco po sedmé. Není divu, že jí kručí v břiše. „Nejedla jsem od oběda, pokud se tak dá nazvat sendvič se sýrem.“

„Máte ráda kraby?“

„Ne. Zbožňuju je. Uctívám je na malém krabím oltáři. Zabila bych –“

„To není nutné,“ přerušil ji Jake. „Už jsem to udělal. Po večeři bych vám ukázal rybářské náčiní, které budeme používat.“

„Právě mě přešla chuť.“

„Vrátí se vám.“

„Opravdu máte čerstvé kraby?“ zeptala se Honor podezíravě.

„Opravdu. Dva dvaceticentimetrové na šířku, dnes ráno vytažené z vody vaším osobním rybářem, uvařené a uložené do večeře na ledu.“

„Máte pravdu. Mám hlad.“

„V mojí chatě, nebo u vás?“

„Kde je vaše chata?“

„Nedaleko Deception Pass,“ odpověděl.

„Ach, předpokládala jsem, že bydlíte v Anacortes.“

„Už ne. Ostrovy San Juan jsou oblast, kam se utíkám, ne můj domov.“

Zaváhala jen na okamžik. „Raději bych zůstala na dosah svého telefonu.“

„Dobře. Budu tam za půl hodiny. Máte chléb a salát?“

„Něco se tu najde.“

„Víno?“

„Taky.“

„Už jste zjistila, jak se máte vyhýbat kolizi na moři?“

„Zůstanu na zemi.“

„Špatná odpověď. Podívejte se na heslo nebezpečné oblasti.“

„Proč vyhledávat potíže?“

„Protože si vás stejně najdou. Ve třiceti už byste to mohla vědět.“

Honor s úsměvem zavěsila a vyskočila. Napadlo ji, že by se měla osprchovat a převléknout, ale pak to zavrhla. Černá tepláková souprava a nové bílé palubní boty se hodí ke každé příležitosti. Jake je její učitel, ne nápadník.

Smutně se usmála a zamířila do kuchyně. Dala láhev bílého vína do mrazáku a vrátila se ke knize.

Zazvonil telefon.

„Zatraceně,“ zamumlala. „Zrovna jsem to začínala chápat“

Telefon zazvonil podruhé.

Ignorovala ho a snažila si představit v knize popisovanou situaci na rozhoupaných vlnách.

Třetí zazvonění. Zvedla sluchátko.

„Haló?“

Ticho.

„Haló?“

Tiché cvaknutí. Někdo na druhém konci zavěsil.

Dívala se na telefon a říkala si, že nemá proč být neklidná. Omyly v číslech se dějí pořád. Zejména tady, „na konci sítě“, jak to označil Kyle.

Jenže v poslední době se to stávalo každý večer. Někdy dokonce dvakrát.

Honor si nemohla pomoct, musela myslet na toho podivného uchazeče o práci průvodce. Měl takové chtivé oči. Jako plaz. Typ člověka, kterého nechcete potkat za tmy.

Ačkoliv si říkala, že je hloupá, vstala a zkontrolovala přední i zadní dveře chaty. Obojí byly zamčené. Zatáhla závěsy na oknech.

„Kyle by se usmál k smrti, kdyby tě viděl. Bát se tmy! Možná by ses měla podívat i pod postel. A nezapomeň na skříně.“

Její jízlivá slova se hlasitě rozléhala. Zadržela dech. Bylo takové ticho, že slyšela mlhu stékající z větví na střechu.

„Kyle, kde je tvoje pistole dvaadvacítka, když ji potřebuju?“ zašeptala.

Nikdo jí neodpověděl.

Věděla, že Kyle má zbraň, protože našla povolení. Ale i když prohledala celou chatu, pistoli neobjevila. Nebyla ani ve člunu.

Jedinou odpovědí byla Archerova slova, když jeho mladší sestry odjížděly na kolej: Všechno může posloužit jako zbraň, když to budete potřebovat. Ale vaší nejlepší zbraní je váš mozek. Tak ho laskavě používejte.

Navíc je Archer naučil několik brutálních zásahů proti příliš dotěrným nápadníkům. Ale nikdy nezapomněl zdůraznit, že nejlepší je nikdy se v takové situaci neocitnout.

Honor se zachvěla zimou, která byla spíš v její mysli než v chatě. Prošla všemi pokoji – ložnicí, kuchyní s jídelním koutem, obývacím pokojem, kuchyní, ložnicí a zase zpátky. Pak zvedla skicář, tužku a kus jantaru, který Jake zachránil před pádem na podlahu.

Brzy na všechno zapomněla. Když ji Kyle před několika měsíci s jantarem seznámil, okamžitě zjistila, jak ji tento materiál s jedinečnými vlastnostmi přímo fascinuje. Jantar představoval jediný drahý kámen, který byl současně i zkamenělina.

Kousek, který měla v ruce, připomínal dávné moře a velmi čistou fosilní pryskyřici. Valoun velký jako pěst byl oknem do minulosti.

Držela jantar v levé a tužku v pravé ruce. Prohlížela si linie světel a stínů, které se otáčely, kroutily a spojovaly téměř jako…

Zaklepání na dveře ji vyděsilo a rozbušilo se jí srdce. V hrdle měla sucho. Musela polknout, než se dokázala ochraptěle zeptat: „Kdo je tam?“

6

„JAKE MALLORY.“

Honor s povzdechem odložila jantarový valoun a zavřela skicář. Z Jakový přítomnosti by neměla cítit úlevu. Jeho mužná prezentace ji uklidňovala způsobem, který nedokázala vyjádřit slovy. Instinkt, předtucha, něco takového. Jednoduše věděla, že se ho nemusí bát, že není ten, kdo děsí ženy jednostrannými telefonními hovory.

Rychle šla ke dveřmi, odemkla a pozvala Jaka dál.

„Obchodník s rybami, dodávající až do domu,“ usmála se příliš zářivým úsměvem. „Jsem v sedmém nebi.“

„Jen počkejte, až ty krasavce ochutnáte.“ Sáhl do papírového sáčku a vytáhl jednoho „krasavce“ aby ho mohla ocenit. Zírala na obrovského rezavě červeného kraba visícího z jeho prstů. Vlastně na půlku kraba. „Co se s ním stalo?“ zeptala se.

„Jak to myslíte?“

„Krabi se dávají na stůl celí včetně nohou a krunýře. To, co držíte, vypadá jako poraženec v nějakém sebezničujícím krabím derby.“

„To proto, že jsem je před vařením očistil.“

„A jaký je v tom rozdíl?“

„Obrovský. Žádná střevní pachuť.“

„Střevní?“

„Ano. Já dávám přednost zabití kraba a odstranění obsahu jeho břišní dutiny před vařením zaživa, jak to dělá většina lidí. Vždyť před úpravou vyvrhujeme všechna zvířata, tak proč ne i kraby?“

„Aha. Promiňte, že jsem se ptala“

„Lovkyně v supermarketech, viďte?“

„Hluboce oddaná.“

Usmál se. „Máte nějaké talíře?“

„Přinesu je.“

„Kam mám odložit toho Chapmana?“ zeptal se Jake.

Honor pohlédla na velkou otevřenou knihu zabírající půlku stolu. „Mohla by posloužit místo ubrusu.“

„Tak ta má jistě lepší využiti Mnohokrát mi zachránila kůži. Kromě toho, tenhle stůl žádný ubrus nepotřebuje. Podívejte na ty škrábance. Na něm se odehrály války, o jakých se vám ani nesnilo.“

Podívala se na jizvy v Jakově obočí a na horním rtu, kterou skrýval knír. „Podobně jako u vás?“

Vrhnul na ni postranní pohled a napadlo ho, jestli jí Archer nezavolal a neuslyšel nějaké poznámky o „rybářském průvodci“. Kyle mu sice vždycky říkal Jay místo Jake, ale co když si Archer dá dvě a dvě dohromady a vzpomene si na J. Jacoba Malloryho.

Ellenina lhůta byla dost tvrdá, ale možná ji přemluví k prodloužení, zejména jestli se dostane blíž k pravdě o Kylovi.

Jake nenápadně pozoroval Honor, která zvedla obrovskou příručku a odložila ji na kuchyňský pult Líbilo se mu, jak se pohybuje, beze spěchu, rozpaků nebo vzrušení. Líbila se mu o to víc, že odložila nadměrně velkou teplákovou bundu a zůstala v těsném modrozeleném tričku. Její křivky mu potvrdily to, co už tušil. S Honor by muž přistál měkce a velmi příjemně.

Sakra, pomyslel si rozzlobeně a odvrátil pohled, aby uklidnil hladové tělo.

Honor přinesla talíře a příbory. „Nachystejte kraby, já jdu pro chléb.“

Připravoval stůl a koutkem oka ji dál pozoroval. Překvapilo ho, když si namočila ruce do vody a přejela jimi po bílém francouzském chlebu.

„Trpíte nějakou přecitlivělou čistotností, nebo jste tak trochu mýval?“ zeptal se.

Vyslala k němu nechápavý pohled.

„Neexistuje mnoho lidí, kteří by chléb před použitím napřed umyli.“

„Takhle je potom křupavější.“

„Umytím? Vážně? Tak to je pro mě novinka. Budeme potřebovat něco na rozlomení krabího krunýře,“ dodal, když si prohlédl připravené příbory.

„Mám dva drtiče, hned je přinesu.“ Začala se prohrabovat v zásuvce. „Aspoň doufám.“

„Zvládl bych to i bez nich. U tohohle druhu kraba nejsou krunýře tak tvrdé. To u červených skalních krabů je to horší. Na ty potřebujete kladivo.“

„Určitě tu nějaké budou, Kyle má kraby rád stejně jako já.“

Jake při vyslovení Kylova jména stiskl rty, ale řekl: „Otevřu víno.“

„Je v mrazničce.“

„Pochopitelně. Umýt chléb a zmrazit víno. Jak je možné, že mě to ještě nenapadlo.“

„Možná jste příliš konvenční,“ odsekla.

„Ano, to je ono. Jsem příliš konvenční.“

Vytáhl víno z mrazničky, odhalil staniol a otevřel láhev tak, že několikrát udeřil dlaní do dna, až zátka povylezla, a potom ji vytáhl rychlým otočením prstů.

Honor zírala. „Předpokládám, že umíte taky chytat kulky do zubů.“

„Nechytám žádné kulky, pokud se jim mohu vyhnout.“

„Naučíte mě to?“

„Vyhýbat se kulkám?“ pohlédl na ni překvapeně. „Otevírat láhev bez použití vývrtky,“ odpověděla s přehnanou trpělivostí.

„Proč? S vývrtkou je to snazší. Jenom jsem nevěděl, kde nějaká je.“

„S chutí bych viděla, jak Kylovi padá čelist Archerovi taky. Možná dokonce samotnému Donovanovi.“

„Komu?“

„Otci,“ řekla a podala Jakoví skleničky. „Zní to, jako byste pocházela z velké rodiny.“

„To tedy ano. Pět velkých a nesnesitelných mužských. Faith a já jsme musely opustit dům dřív, než jsme je zaškrtily ve spaní.“

Jake jenom potřásl hlavou. Dobře věděl, jaké to je, když člověk s rodinou nevychází, když rodiče a sourozence spíš jenom toleruje, než miluje. Jenže v Honořině hlase současně zněla něha.

Jaka to nepřekvapilo. Poznal na vlastní kůži, jak umí Donovanové držet spolu jako smečka vlků. Bezbranným jehnětem určeným k zabití byl J. Jacob Mallory.

„Žádná matka?“ poznamenal a nalil víno. Jako vždycky lovil všechny dostupné informace. Poznat nepřítele je jedno z nejstarších pravidel přežití.

„Matka je neuvěřitelná. Sahá mi sotva po ramena, ale dosáhne všeho, čeho chce, aniž by dráždila jejich mužská ega.“

„Používá zřejmě výborné metody.“

„Zkoušela jsem je, ale u mě to nefungovalo. Matka je takový ten typ s nezničitelnou nonšalancí. Bez ohledu na překážky, jaké ji muži postaví do cesty, jednoduše je políbí na tvář, prohrábne jim vlasy a v klidu pokračuje ve své cestě.“ Honor pokrčila rameny. „Možná to pramení z toho, že je umělkyně.“

„Umělkyně?“ zeptal se Jake a zvedl skleničku.

„Malířka.“

„Jakého druhu?“

„Dobrá.“

Tiše se zasmál. Přiťukli si a Jake pronesl: „Na výuku rybolovu.“

Zašklebila se. „Na výuku, tečka.“

Jake se napil a překvapeně poznamenal: „Nevěděl jsem, že Austrálie produkuje tak výborné bílé víno.“

„Řekl mi o něm Kyle. Ať se vyhnu čistému chardonnay a přejdu rovnou ke směsím.“

Pro Jaka to nebyla novinka. Kyle dokázal sehnat slušné víno i v těch nejzpustošenějších krysích dírách v Kaliningradu. Vrátili se pak do hotelu, otevřeli konzervu nevybranějšího kaviáru a diskutovali o sexu, politice, víře, osamělosti a urychlení obchodních jednání v zemi, která byla mladší než víno, jež pili.

Škoda, že se Kyle ukázal jako zloděj a vrah. Kdyby to udělal nějaký hlupák, Jake by to snad dokázal pochopit. Ale Kyle rozhodně žádný hlupák nebyl. Takže musel být křivák.

„Kdy bude ten chléb suchý?“ zeptal se.

„Suchý? Aha, horký. Během několika minut. Co byste chtěl ke krabovi?“

„Svoje ústa.“

„Tak pán je hladový.“

„Pán je připravený zhltnout ho i s krunýřem.“

„Chcete citron, nebo mořskou omáčku?“

„Obojí. Omáčku připravím sám.“

Než Honor nachystala salát, měl omáčku hotovou. Posadili se a pustili se do jídla, které na ni zapůsobilo svou neformálností. Je těžké zachovávat si k někomu odstup, když společně olizujete kousky krabího masa z prstů.

„Není to ten nejlepší krab, jakého jste kdy jedla?“ zeptal se Jake.

Jenom horlivě přikývla, protože měla plná ústa.

„Příště vám ukážu, jak kraba zabít a vyčistit ještě před vařením.“

Prudce zavrtěla hlavou.

Tiše se zasmál, ulomil krabí nohy a menším klepýtkem začal vydloubávat krabí maso z krunýře. Na jeho talíři rostla lákavá hromádka.

„Myslela jsem, že máte velký hlad,“ poznamenala Honor.

„To mám.“

„Tak proč si nevšímáte toho lákavého masíčka?“

Jakův úsměv probudil všechny Honořiny smysly.

„To není nevšímavost, ale vyčkávání. Teprve potom si na něm pochutnám. Je to trojnásobné vyšší požitek.“

Všiml si jejího pohledu na hromádku.

„Tak to ať vás ani nenapadne.“

„Copak?“

„Ukrást mi něco z mého kraba.“

„Nebude to krádež, když mi sám kousek dáte.“

S úsměvem zamířil vidličkou k hromádce, aby jí vyhověl. Vtom si uvědomil, co dělá. Zase ta přitažlivost Donovanů. Lidé by se kvůli nim přetrhli.

„Možná že vaše dokořán otevřené oči jsou pro jiné muže svůdné, ale na mě to nepůsobí,“ prohlásil a strčil si maso do úst.

Zírala na něho nevěřícným pohledem. „Svůdné?“

Zamručel a žvýkal.

Myšlenka, že by byla svůdná, umlčela Honor mnohem účinněji, než kdyby jí přitiskl dlaň na ústa. Tak z toho ji dosud žádný muž neobvinil. Zatvrzelá, impulzivní, přemoudřelá víc, než je dobré, to ano. Ale svůdná?

Nikdy.

„Děkuju,“ odpověděla.

Prudce zvedl hlavu. Ale než se mohl zeptat, proč na jeho hrubost odpovídá poděkováním, zazvonil telefon.

Honor poskočila, jako by dostala žihadlo. Vstala tak rychle, že Jake musel zachytit židli, aby se nepřevrhla. Ještě nedoznělo druhé zvonění a už držela sluchátko u ucha.

„Archere?“ zeptala se bez dechu.

Nikdo neodpověděl.

„Haló!“

Ticho.

Praštila sluchátkem do vidlice. Jake přimhouřil oči. Začínal chápat, proč je Honor tak napjatá. Zbledla a ústa měla sevřená hněvem nebo strachem. Musela pevně sepnout ruce, aby se jí netřásly.

Strach, žádný hněv. Něco okouzlující slečnu Donovanovou děsí.

Cítil silné nutkání obejmout ji kolem ramen, uklidnit jí a ochránit. Nelítostně je potlačil a soustředil se na to, co ho dovedlo na Jantarovou pláž. Vražda, loupež, zrada a Kyle Donovan.

„Nějaký problém?“ zeptal se.

„Může policie obtěžovat lidi takovým způsobem?“ zeptala se Honor napjatě.

„Jakým způsobem?“

„Jednostrannými telefonáty.“

Pod klidným zevnějškem Jaka se zvedl adrenalin. Přemítal, jestli je jediným člověkem mimo zákon, který má o slečnu Donovanovou zájem.

„Těžký dech?“

„Ne. Jenom ticho, ze kterého se vám ježí chlupy.“

Odsunul nohou její židli. Pochopila a posadila se. I když ztratila chuť k jídlu, víno jí určitě udělá dobře. Sáhla pro sklenici a napila se.

„Možná volá nějaká žena,“ poznamenal Jake.

„Proč myslíte?“

„Je to chata vašeho bratra, je to tak?“

„Ano.“

„Vašeho zmizelého bratra, ano?“ pokračoval a snažil se zachovat neutrální tón hlasu, jako kdyby četl noviny. Honor přikývla.

„Potom existuje prosté vysvětlení. Každý, kdo vypadá jako Kyle, má kolem sebe hodně žen. Když některá z nich uslyší v jeho telefonu ženský hlas, může být v šoku.“

„Jsem taky žena a nemyslím si, že by Kyle byl sexy.“

„Sourozenci se nepočítají. Ti to nevidí tak, jako ostatní lidé.“

U Kyla tomu nebylo jinak, přemýšlel trpce. Zmínil se o svých sestrách dvojčatech, ale neřekl, že Honor má nádherné tělo a dívá se na muže pohledem, kterým mu dává pocit, že je o třicet centimetrů vyšší a pevný jako skála.

„Mimochodem, jak víte, jak Kyle vypadá?“ Jake zaváhal jenom na zlomek sekundy a vynadal si, že nemyslí dopředu. Pak si vzpomněl na snímek v novinách. Zřejmě fotografie z pasu. „Z novin, zveřejnili jeho fotku.“

„Ne zrovna nejlepší.“

Měla pravdu, ale nemohl souhlasit. „Opět sourozenci,“ namítl. „Ti nic nevidí.“

Honor se už neusmívala. Řekl by, že jeho výklad tajemných telefonátů nepřijala. „Už se vám to stalo víckrát?“ zeptal se po chvilce. „No, asi pět nebo šestkrát,“ odpověděla. „Denně?“

„Ne. Za uplynulý týden.“

„Telefonní systém dost často selhává.“

„Možná.“ Ale neznělo to přesvědčeně. Strach skrývající se za jejím opatrným úsměvem probouzel v Jakovi touhu, aby tu nebyl kvůli ničemu jinému než k její ochraně. Zatracené kouzlo Donovanů.

„Na co myslíte?“ zeptal se, aniž by chtěl.

„Na muže, který právě volal. Dnes večer je to podruhé.“

„Jestliže nic neřekl, jak víte, že je to muž, a navíc tentýž?“

Honor přemýšlela, jak se vyhnout odpovědi. Nic ji nenapadalo, pokud nechtěla vypadat jako potrhlá zastánkyně hnutí new age.

„Honor?“

Vzdychla a přestala si pohrávat s krabím klepetem. „Taky jste ten mužný typ, který se cítí nadřazeně, když žena začne vykládat o nedefinovatelných způsobech vycítění nějaké informace?“

Jakovi chvílí trvalo, než pochopil, co mu chce říct. Ani tak si nebyl docela jistý, dokud si nevzpomněl na Kylovy pověstné předtuchy, něco jako hráčské štěstí, o nichž Kyle se smíchem tvrdil, že pocházejí z druidských předků jeho matky.

„Nedefinovatelné způsoby vycítění,“ poznamenal bez jakéhokoliv výrazu. „Je to komplikovanější vyjádření ženské intuice?“

„Já tomu raději říkám předtucha. O té muži tolik nevtipkují.“

„Tak dobrá. Myslíte, že vám dnes večer volal dvakrát tentýž muž a neměl co říct. Co ještě?“

„Budete to brát jako fantazii.“

„To jsou krabi taky. A nepřestal jsem je jíst.“

Smutně se usmála.

„Z jednoho z mužů, který reagoval na moje vývěsky, mi naskakovala husí kůže,“ přiznala se Honor.

„Dotkl se vás?“

„Ne,“ zašeptala. „Dokonce jsem ho nepustila ani dovnitř.“

„Proč?“

„Kvůli jeho očím.“ Zachvěla se. „Hadí pohled je vedle jeho přátelský.“

„To platí ve většině případů.“

„Vy a Faith. Ta tvrdí, že jediný druh hadů, kterého má smysl se bát, má dvě nohy.“

„Napijte se ještě vína,“ vybídl ji a dolil její skleničku. „Vypadáte napjatěji než struna na kytaře.“

Několikrát usrkla a pak se zhluboka napila. Posadila se uvolněněji a její oči zabloudily s obnoveným zájmem ke krabovi.

„Kromě očí,“ ozval se Jake, „bylo na něm ještě něco zvláštního?“

Zaváhala, zvedla vidličku a vzpomínala na krátký okamžik, kdy ten muž stál před jejími dveřmi.

„Byl to kavkazský typ,“ popisovala ho, „přes třicet, střední výška, střední váha, středně hnědé vlasy, střední všechno kromě hlasu. Měl podivný přízvuk.“

„Evropský?“

„Možná, ale ne francouzský, italský ani německý.“

„Jste si jistá?“

„Poměrně dost. Faith a já spolupracujeme s mnoha Evropany.“

„V Anacortes je skupina nedávno přistěhovalých Rusů,“ poznamenal Jake. „Většinou pracují za denní mzdu. Potom tu žijí Finové a Chorvati, ale ti jsou tady už dlouhou dobu, takže s přízvukem mluví jenom prarodiče.“

„Na někoho, kdo žije v Seattlu, toho víte o Anacortes nějak mnoho.“

„Vyrůstal jsem tady.“

„Aha. To proto se znáte s kapitánem, jak jen se jmenoval, z oranžového zodiacu?“

„Conroy. Jaké měl ten Hadí zrak oblečení?“

„Běžné. Tmavou šusťákovou bundu a kalhoty, něco jako oteplovačky. Kožené sako, podle vzhledu levné. Nějaké sportovní boty, nic nového. Kšiltovka, která jako by prošla peklem.“

Jakovou myslí probleskl muž s hadíma očima z druhého konce světa. I když si říkal, že je to málo pravděpodobné, nedokázal ho vytlačit z paměti. Dimitrij Pavlov s malýma černýma očkama, ve standardním krejčovském obleku hrdlořezů z východního bloku, který mohl být považován za moderní jenom v zemi, kde je západní spotřební zboží stále vzácností.

Problém s Pavlovem v roli Hadího zraku spočíval v tom, že Pavlov určitě neměl peníze na jízdenku do Spojených států. Většinou neměl ani na vodku. Na druhé straně řeči o nalezení Jantarové komnaty mohly přilákat množství mezinárodních mrchožroutů. V porovnání s hodnotou jantarového uměleckého díla mrtvého cara byla cena letenky nulová. Pavlova mohl založit nějaký podnikavec s nadějí na astronomický zisk.

„Měl ten muž všechny prsty?“ zeptal se Jake. Honor se zašklebila, protože si vzpomněla na vyptávání policistů na mrtvého muže vyplaveného na břeh.

„Nepočítala jsem je,“ odpověděla zvolna. „Ale nevšimla jsem si, že by mu nějaké chyběly.“

„Kdy jste ho viděla poprvé?“

„Asi před čtyřmi dny.“

„A naposled?“

„Když mě navštívil podruhé. Sdělila jsem mu, že místo je obsazené, a zavřela mu dveře před nosem.“

„Rozzlobilo ho to?“

„Neptala jsem se. Nic neřekl, ani neudělal žádné hrubé gesto.“

„Pak už jste ho neviděla?“

„Bohudík ne.“

Zamračil se. „Není toho moc, ale poptám se v drsnějších barech.“

„To rozhodně nemusíte,“ podotkla rychle.

„Bojíte se, že si ukopnu palec o barovou stoličku?“

Honor se přes svoje napětí zasmála. „Nechci, aby se někdo kvůli mně dostal do problémů.“

„Nic se mi nestane.“

„Znamená to, že jste v takových barech jako doma?“ zašpičkovala si. Byla na Jaka zvědavá, a i když málokdy dostala odpověď, nepřestávala to zkoušet.

„Už dávno jsem je přestal obcházet,“ odpověděl. „Ale je to jako jízda na kole – tu díky všem pádům při učení taky nikdy nezapomenete.“

„Nevěděla jsem, že práce rybářského průvodce je tak tvrdá.“

„Není. Ale dospívání ano, alespoň v takových městečkách, která jedou z kopce dolů jako Anacortes.“

Honor zvedla oči od kraba. „Čím byl váš otec?“

„Tak trochu vším.“ Jake se napil vína. „Je to skicář, co jsem viděl ležet vedle Chapmana?“

Vzdychla. Téma Jake Mallory bylo uzavřené.

„Už jsem měla dost všech těch vektorů a úhlů,“ vysvětlila.

„Takže jste se pustila do malování?“

„Je to součást mojí práce. Navrhuju předměty osazené polodrahokamy.“

„Šperky?“

„Šperky, dekorativní umělecké předměty, věci, které těší oko a duši.“

„Dokázala byste nakreslit obličej toho muže s hadíma očima?“

„Určitě.“

Honor se natáhla pro skicář a tužku a začala kreslit. I když toho člověka viděla jen krátce, její ruka vedla tužku s naprostou jistotou, protože se objevoval v jejích snech hned po prvním hluchém telefonátu.

Na kreslicím listu brzy vystupovala jeho věrná podoba. Po minutě naklonila hlavu a prohlédla si výsledek.

„Hotovo?“ zeptal se Jake a natáhl ruku.

„Ne úplně.“ Dotkla se tužkou obočí a linie rtů, přidala několik stínů a teprve pak ukázala skicu Jakovi.

Překvapeně hvízdl a ocenil její talent.

„Jste zatraceně dobra umělkyně,“ prohlásil, protože okamžitě poznal Dimitrije Pavlova. Jak řekla Honor: hadí oči.

„Tohle je ilustrace, ne umění.“

„Říká kdo?“

„Lidé, kteří jsou placeni za to, aby ten rozdíl poznali.“

Něco zabručel, protože její zdůvodnění ho nepřesvědčilo. Přemýšlel, jaké legitimní důvody mohly přivést jednoho s jeho nejlepších litevských spojení s jantarem do Spojených států, a proč se ucházel o místo rybářského průvodce.

Nenapadal ho ani jeden. Zato těch nelegitimních bylo plno. Vždycky toho čubčího syna podezíral, že pracuje pro víc pánů. Zůstávala otázka, pro které.

„Byl sám?“ zeptal se Jake a zaťukal prstem na skicu.

„Nikoho jiného jsem neviděla.“

„A co nějaké auto?“

„Nerozhlížela jsem se. Jakmile jsem otevřela dveře, myslela jsem na jediné: zase je zavřít. Co nejrychleji.“

„Ani se vám nedivím. Ten chlapík nepůsobí nijak důvěryhodně.“

Což taky nebyl. Pavlov nemusel mít vynikající mozek, stačily mu cenné kontakty ve společnosti, kde dobří hoši a špatní hoši jsou věc názoru a kde se dvě strany neshodnou ani na barvě oblohy. Pavlova si najímala jak Donovan International, tak Emerging Resources.

Jaka zajímalo, kdo ho platí teď.

Opatrně složil skicu a vsunul si ji do kapsy, i když už ji ke zjištění totožnosti muže nepotřeboval. Nechtěl, aby se Honor zeptala, odkud Pavlova zná.

„Zamkla jste na noc člun?“ zeptal se.

„Jaksi mě nenapadlo, že by ho mohl někdo ukrást.“

„To proto, že kotví v malém zapadákově?“ zeptal se suše.

„Ne. Ale po vašem odchodu jsem vzala klobouček z rozdělovače. Motor Zítřka se nedá nastartovat.“

Jake pozvedl obočí. Tím padla možnost jeho nabídky, že pohlídá člun tím, že na něm bude spát – a využije čas k prohlídce elektroniky, aniž by mu Honor nakukovala přes rameno.

K ukrytí lodní zásilky jantaru existovalo mnoho možností. Nejrychlejší a nejlevnější bylo potopení v moři a označení místa pomocí elektroniky. Slaná voda jantaru neškodí. Kylův zodiac, potápěčský oblek a příruční GPS zmizely spolu s kotvou, která byla dostatečně těžká, aby udržela jantar u dna. Takže jediné, co potřeboval, bylo odhalit v počítači na člunu mapu s ukrytým pokladem.

„Takže jste vyřadila motor z provozu. Vzala jste elektroniku do domu?“

„To mě nenapadlo. Copak není všechno pevně přišroubované?“

„Ne tak docela.“

Zamračila se. „Tvrdíte, že elektroniku lze snadno demontovat a zase spustit?“

„Potom, co ji Kyle vylepšil, tak ne.“

„To je pro Kyla typické, rád dělá všechno těžším. Co teď?“

„Žádný problém. Nastěhuju se načas na Zítřek. Tak se do něho nikdo nevloupá a nepoškodí elektroniku za tisíce dolarů.“

„Domníváte se, že někdo má o Kylův počítač zájem?“

Honor to myslelo pěkně rychle, což Jaka ani nepřekvapilo. Ani ostatní Donovanové nebyli hloupí.

„Počítače jsou drahé, snadno přenosné, a zpeněžitelné,“ vysvětloval. „Tím jsou žádaným cílem zlodějů.“

„Kabina je zamčená.“

„Pokud čtete noviny, tak víte, že to pro zloděje není žádná překážka.“

Honor se nechtěně rozhlédla po chatě. Kylem nově instalované zámky na dveřích to jen dokazovaly.

„Myslím, že bych na člunu mohla spát já,“ prohlásila.

Ta představa ji ale očividně nelákala.

„Proč byste se obtěžovala? Já jsem na vodě zvyklý, vy ne.“

Ušklíbla se, ale nehádala se. „Určitě vám spaní na člunu nebude vadit?“ ujišťovala se.

„Ovšemže ne. Zajedu si domů pro pár věcí. Nastěhuju se na člun ještě dnes večer.“

„Ale co když se ho pokusí nějaký zloděj ukrást?“

„Budu křičet.“

„Tak to vám pomůže.“

„Nezavrhujte nic předem, dokud jste to nezkusili. Nebo jste ten typ ženy, která nosí pepřový sprej a dámskou pistoli?“

„Žádnou pistoli. Na nákup spreje jsem myslela, ale zatím jsem se k tomu nedostala.“

„Jak umíte křičet?“

„Zhruba devátý stupeň Richterovy škály. Faith má sice větší rozsah, ale Archer tvrdí, že já dokážu způsobit prasknutí ušních bubínků na vzdálenost padesáti metrů.“

Jake se usmál. „Jak hodně vás ty anonymní telefonáty znepokojují?“

„Dost na to, abych byla ráda, že někdo bude na doslech mého křiku,“ odpověděla upřímně.

„Znamená to, že nevěříte, že bych se mohl stát příčinou vašeho volání o pomoc třeba já?“

„Kdybych si to myslela, nenajala bych vás.“

„Nemám hadí pohled, v tom to je?“

Honor k němu pozvedla skleničku. „V životě jsem neviděla hada se šedivýma očima. Máte štěstí, co?“

Větší, než si dokážete představit, pomyslel si Jake a zvedl svoji sklenku. „Tak na štěstí.“ Bude ho hodně potřebovat, aby se z toho všeho dostal se zdravou kůží.

A ať to Honor ví, nebo ne, ona taky.

7

CESTĚ BYLA TMA, když se rozdrnčel Honořin budík. Začal jemným zvoněním, které se vystupňovalo ke zvuku poplašného zařízení a pak přešlo k napodobování mňoukání roztoužených kocourů, takovému, které působí majitelům koček nesnáze s jejich sousedy. Celý cyklus trval patnáct minut. Posledních čtrnáct minut a padesát pět sekund nespala, i když velice chtěla.

Se sténáním si přitiskla polštář na uší a schovala se pod přikrývka. Ale ječení budíku se nezbavila. Nebylo to poprvé, kdy Kylův příšerný vynález nenávistně proklínala.

„No dobrá, dobrá! Jsem vzhůru!“

Budík bud nebyl dost chytrý, aby se smířil s její kapitulací, nebo dost hloupý, aby jí uvěřil. Pokračoval, dokud nevystřelila z postele, neproklopýtala pokojem a neumlčela ten ďábelský vynález stisknutím tlačítka.

„Aspoň mám jistotu, že Kyle nebyl opilec,“ poznamenala nahlas, zatímco si protírala oči. „Žádný chlap trpící kocovinou by něco takového nevymyslel.“

Zaznělo bušení na dveře.

„Honor! Jste v pořádku?“

Neznala Jaka dlouho, ale měla dostatek starších bratrů. Poznávala hlas muže, který je těsně před provedením nějakého násilí. Rozběhla se ke dveřím, odemkla a otevřela.

Světlo na verandě odhalovalo Jaka s pěstí zdviženou nad zárubeň, kde ji nemohla vidět. Nepochybovala, že se chystal uštědřit nevinné chatě další ránu.

„Na východ slunce ještě není naděje,“ zavrčela. „Proč, pro všechno na světě, tak bušíte na dveře?“

„Není vám nic?“

„Dám vám vědět, jen co se probudím. Chtěl jste něco speciálního, nebo jenom otravujete?“

Jake se opřel o pěst nad dveřmi a druhou ruku založil v bok.

„Co se tu ksakru děje?“ zeptal se.

Jeho tón se konečně prodral ke spící Honor. Rozšířila oči, když Jaka konečně uviděla. Na vousaté tváři měl rozmazanou holicí pěnu. V mužném porostu na hrudi mu visel na hedvábné černé šňůře zvláštně vyřezávaný jantarový medailon. Tmavě modré spodky mu sklouzly nízko z boků a zahalovaly zbytek jeho ranní erekce.

„Můj ty smutku!“ vyhrkla a zírala. „To vždycky běháte ve spodním prádle?“

„Jenom když běžím zachránit ječící idioty.“

„Ječící… bože, vy jste to slyšel až na člunu?“

„Až na člunu, krucinál. Čekám, že se sem každým okamžikem přiřítí záchranná jednotka z letecké základny na ostrově Whidbey.“

Zasténala a přitiskla si dlaň k očím. „To je Kylova chyba.“

„Cože? Kyle je tady?“ zeptal se Jake ostře a podíval se za ni.

„Ne. Jenom jeho budík.“

„Budík? To jako hodiny?“

Přikývla. „Kyle a já máme jedno společné. Ne jsme ranní ptáčata.“

„Takže?“

„Takže sestrojil budík, který mě zaručeně přinutí vstát. Byl to dárek k narozeninám.“

Jake zavřel oči a snažil se utišit hladinu adrenalinu, která v něm vybuchla, když oslyšel ten jekot.

„Dárek k narozeninám.“ opakoval syčivě skrze zoby. „Je zázrak, že Kyle přežil vaši vděčnost.“

„To je pravda. Omlouvám se, že jsem vás probudila.“

„Byl jsem vzhůru a chtěl jsem se poprvé po měsíci oholit. Už jste se dost vynadívala, nebo mi chcete strčit bankovku do trenýrek?“

Honor otevřela ústa a přimhouřila oči. Pak mu zabouchla dveře před nosem.

Jake vzdychl, otočil se a spustil ruku, na niž Honor neviděla. Zbraň, kterou držel, byla tmavá a na první pohled účinná. Tušil, že vztah se sexy slečnou Donovanovou je příliš krátký, než aby jí vysvětloval, proč nějaký rybářský průvodce potřebuje takovou do ruky padnoucí matně černou smrtící zbraň. Díky za její temperament Donovanů.

S proklínáním ostrých kamenů se vracel bosky ke člunu. Přitom se rozhodl, že se na holení vykašle. Čtyřtýdenní strniště už dostatečně změklo a nesvědilo. Kromě toho brzy přijde zima a zkušenost, že ženám se zarostlí muži nelíbí, taky není zanedbatelná. Ženy mají raději hladce vyholené chlapíky nebo frajery, kteří plánují rande dva dny předem, aby měli ten správný štětinatý porost na svých městských tvářích.

Jediná výhoda celé události, ke které došlo, byl fakt, že jestli někdo chatu pozoruje, tak teď ví, že jeho kořist už je vzhůru.

Vzpomněl si na Ellenina probuzení před rozbřeskem a usmál se.

Honor se konečně probrala, oblékla se a pospíchala do přístaviště. Pořád ještě byla tma. Na Zítřku se svítilo a motor tiše klapal jako strom plný havranů. Vedle kabiny byla rozložená rybářská výstroj včetně kbelíku plného zmrzlých ryb určených jako návnada.

„Tak pro tohle jsem vstala před svítáním,“ poznamenala tiše. „Měla bych si nechat vyšetřit mozek.“

S pocitem blížícího se soudného dne vstoupila na orosenou palubu a otevřela dveře kabiny. Vůně kávy jako by ji celou pohladila. Jake seděl u kormidla a držel ve velkých rukou hrnek.

„Odpouštím vám,“ oznámila Honor a natáhla se pro hrnek.

„Co?“ zeptal se.

„Cokoliv. Jenom mi dejte svoji kávu.“

„Vlastně je vaše. S cukrem a smetanou.“

„Nebe v otřískaném hrnku. Dejte mi ho.“

Pila opatrně a bez přerušení, až jí nádherná vlna horké kávy protekla hrdlem dolů do žaludku.

„Kromě toho poplachu, jak jste spala?“ zeptal se Jake.

„Jak vypadám, že jsem spala?“

„Špatně.“

„No jo. Myslím, že všichni rybáři lžou.“

„Jenom o podstatných věcech.“

„Jako jsou ryby?“

„Ano. Další telefonáty?“

Zavrtěla hlavou, znovu usrkla, a pak se přes stále velkou teplotu kávy dychtivě napila. „Bože, vy umíte dělat kávu. Jak to, že se vás ještě žádná nezmocnila, nezula vám boty a ponožky a neuvázala na řetěz ke sporáku?“

„Protože nemohu otěhotnět.“

„No, nic není dokonalé. Kromě téhle kávy,“ Dopila do poslední kapky a vítězoslavně se usmála. „Opravdu musíme jet rybařit?“

„To musíme. I když malá zkouška by nebyla špatná. Nejvíc by se mi líbilo to zouvání a stahování ponožek než mě spoutáte řetězem.“

Honor se zasmála a spadly z ní poslední zbytky ospalosti. Svítání s Jakem vůbec nebylo špatné.

„Příměří?“ zeptal se suše.

Pokrčila rameny. „Jistě, proč ne, už jsem celkem probuzená.“

„Já taky,“ odpověděl a otočil se k počítači, na němž pracoval, než se Honor objevila. „Promiňte mi ten výbuch o zírání.“

„Omlouvám se, že jsem zírala,“ zamumlala. „Nejsem zvyklá vídat ráno téměř nahé muže.“

„Co se to stalo s feminismem?“

„Mezi jiným AIDS,“ řekla a zvedla komici z vařiče. „Celibát je zpátky.“

„Zní to nudně.“

„Stejně jako sex.“ Zívla. „Chcete?“ Rychle k ní otočil hlavu. Díval se na ni, jak nalévá kávu, a v duchu si řekl, že cítí spíš úlevu než zklamání, když mu nabízí kávu, a ne sex. „Jistě, díky.“

Nalila mu do kávy smetanu a podala mu hrnek. „Děláte to tak, jako byste byla zvyklá chystat kávu pro… někoho,“ poznamenal

„Pro Faith. Má ráda hodně smetany a cukru. Vlastně v poslední době dává přednost skořici.“ Honor se mírně zachvěla. „Na snídani.“

„Teď jste mi to připomněla. Snědla jste něco před odchodem z chaty?“

„Jistě, svůj budík.“

Jaké se na ni ostře podíval. Honor se rozesmála „Měl byste vidět, jak se tváříte.“

„To bych rád. Zkouším si představit, jak budete vypadat vy zítra ráno.“

„Přece nebudeme vzhůru tak dlouho.“

„Samozřejmě že ano. Myslíte, že se omeleta s vaším budíkem snesou?“

Honor na něho vykulila údivem oči. „Vy opravdu umíte vařit?“

„Vypadám snad, že umírám hlady?“

„Jsou tu restaurace.“

„Místní restaurace jsou hlavní důvod, proč jsem se naučil vařit.“

„Byl jste někdy ženatý?“

„Ano. A co vy?“

„Jsem svobodná. Nenašla jsem muže, který by byl dost statečný, aby vstoupil do klanu naší rodiny. Jak dlouho jste byl ženatý?“

„Proč si myslíte, že už nejsem?“ Přistihl Honor s otevřenými ústy. „Ženil jsem se před dvanácti lety a manželství nám vydrželo necelý rok. Byl jsem námořník a žena měla ráda společnost, nechtěla být sama. Žádné děti, žádná lítost. Ještě nějaké otázky?“

Honor provinile zamrkala. „Promiňte. Byla jsem příliš zvědavá.“

Lehce ji potahal za uvolněný pramínek vlasů. „To nevadí. Jsem otevřený člověk. Vy nemáte dítě?“

„Říkala jsem, že jsem svobodná.“

„Zlato, jestli si myslíte, že k těhotenství je nutné manželství, měla byste se dívat na dopolední televizní vysílání.“ Zavrtěl hlavou a odvrátil se. „Umíte vařit?“

„Jistě. Chcete, abych oloupala vajíčka na omeletu?“

Rychle k ní otočil hlavu, aby zjistil, že ho zase doběhla. S úsměvem zamířil ke kuchyňce. Kyle byl taky takový – bystrý, vtipný, veselý, stále se smějící. Dobrý společník.

„Co byste udělala, kdybych řekl ano, oloupejte vejce?“ zeptal se Jake.

„Rozšlehala bych je.“

„To jsem si myslel.“

Začal rozbíjet vajíčka do misky. Zatímco dělal omeletu, Honor se dívala na počítačovou obrazovku. „Co je to na ní?“ zeptala se.

„Našel jsem soubor s uloženými trasami.“

„Kam vedou?“

„Kolem ostrovů.“

„Loviště ryb?“

„Zdá se.“

Udělala netrpělivé gesto. „Rybaření může počkat. Chci se naučit řídit člun.“

„Můžete dělat obojí najednou.“ Honor se ušklíbla. „Ať je po vašem. Jdeme na to.“

„Napřed se nasnídáme. S plným žaludkem vám půjde učení líp.“

Co Jake neřekl, bylo, že chce mít jistotu, aby se stihl dostavit k ranní přehlídce i ten tajemný čtvrtý člun. Moc rád by se podíval, koho má na palubě. Byl nervózní z toho, že nezná jména všech hráčů.

Nalil vaječnou směs na horkou pánev. Zatímco se vajíčka srážela, přidal koření.

„Zmínil se vám Kyle o potápění?“ zeptal se obyčejným tónem s pohledem upřeným na pánev.

„Tady?“

„Ano.“

„To ne. Před několika lety se potápěl v Austrálii, když se Archer zajímal o obchod s perlami.“

„O potápění ve zdejších vodách Kyle nemluvil?“

„Jen záporně. Pochopila jsem, že ostrovy San Juan se k potápění nehodí.“

„Ve srovnání s tropickými oblastmi jistě ne. Tady je to těžká a studená práce. Taky jsou tu silné a nebezpečné proudy.“

„Vy se potápíte?“

Pokrčil rameny. „Občas. Viděla jste v chatě Kylovu potápěčskou výstroj?“

„Ne.“

„Jste si jistá?“

„Obrátila jsem chatu naruby, když jsem hledala jeho pistoli. Potápěčskou výstroj jsem neobjevila.“

„A co pistoli?“

„Ta zmizela taky. Ale chlap vyplavený mořem,“ dodala rychle, „nebyl zastřelený, jestli myslíte právě na to.“

„Myslím jenom na to, abych nepřipálil omeletu.“ Obrátil vaječnou směs na druhou stranu. „Ještě chvilku. A viděla jste něco podobného, jako je tohle?“ Otočil se ke stolu v kuchyňce.

Honor se podívala na malý elektronický přístroj, který zvedl ze stolu.

„Co je to?“

„Přijímač GPS.“

„Prosím?“

„Přijímač družicových navigačních signálů, který vám oznamuje s přesností několika metrů, kde zrovna jste.“

Dívala se na přístroj s pozdviženým obočím. „To jsem nikdy neviděla.“

Nepřekvapilo ho to. Předpokládal, že si Kyle vzal GPS s sebou. Ať už z jakéhokoliv důvodu, nechal tady seasport a použil místo toho zodiac.

„Kde ještě mohl Kyle potápěcí výstroj uložit?“ zeptal se.

„Určitě ne v autě. Tam jsem se podívala ze všeho nejdřív.“

Jake se soustředil na omeletu. Nechtěl vzbudit její podezření.

„Nemá Kyle pronajato některé z těch skladišť na okraji města?“ pokračoval až po chvíli.

„V účetních záznamech jsem žádný pronájem neobjevila. Ta omeleta voní přímo božsky. Co je to?“

„Koriandr, cibulka, sýr,“ vysvětlil duchem nepřítomný. „Žádné mimořádné vklady nebo výběry z účtu?“

„Nic většího, jestli to máte na mysli. Jedinou mimořádnou položkou je účet nějakého vinaře z Kalifornie. A to u Kyla není nic neobvyklého, i když nedělá z pití vína nějaké drama.“

„Drama?“

„Však víte. Žádné vývrtky z ryzího stříbra, nalévám pouze do křišťálového skla a převalování vína na jazyku.“

Jake s úsměvem nadzvedl kraj omelety a rozhodl se ještě chvilku počkat. „A co poštovní box?“

„Jen hlouposti.“

„Telefonní účet?“

Z Honořina výrazu zmizel poslední zbytek humoru. „Taky nic.“

Jake nepoznamenal, že mrtví lidé nebo lidé na útěku, kteří nechtějí být vystopovaní, netelefonují. Sesunul omeletu z pánve na talíř a postavil ho před ni. „Najezte se, zatímco připravím člun k vyplutí. Dnes je příboj rozbouřenější.“

„A co vy?“

„Za určitých okolností dokážu být velmi pokojný.“

„Hm, myslela jsem omeletu. Vy nebudete snídat?“

„Už jsem jedl.“

Jake zavřel dveře kabiny, aby dovnitř nefoukalo. Navigační světla Zítřka zářila do ustupující tmy. Odvázal člun od přístavních kůlů, vrátil se na palubu a postavil se ke kormidlu na zádi. Jakmile člun zamířil ven z přístavu, vrátil se do kabiny a posadil se ke kormidlu uvnitř. „Žádná společnost?“ zeptala se Honor.

„Zatím ne.“

„Myslíte, že nás kapitán Conroy zase navštíví?“

„Nepřekvapilo by mě to. Vzala jste si dalekohled?“

„Ano.“ Vytáhla ho z koženého batůžku. „Tady je.“

Podíval se na elegantní malý dalekohled. „Vezměte si raději můj. Zatím je málo světla. Zkontrolujte člun, který máme po pravé ruce. A potom si prohlédněte tamty čluny,“ ukázal na ně prstem.

„Po čem se mám dívat?“

„Názvy, registrační čísla, typ člunu, prostě cokoliv, co uvidíte.“

„Co kdybych chvíli řídila já a vy se díval? Víte líp, na co se zaměřit.“

„Momentálně se dívám po kládách ve vodě,“ odpověděl Jake.

Honor se rozšířily oči. Hleděla na temně se lesknoucí hladinu. „To proto se plazíme rychlostí osmi uzlů?“

„Kolem ostrovů San Juan pluje potmě a v malém člunu jen blázen nebo sebevrah.“

„Jistě. Dívejte se tedy po kládách. Já si prohlédnu čluny.“ Vzala si ze stolu Jakův dalekohled a chvíli ho zaostřovala, než našla první člun. „Nejsem si úplně jistá, ale zdá se, že se jmenuje Bay Timer.“

„Bayliner. To není jméno, ale značka, podobně jako ford nebo honda. Kolik je na palubě lidí?“

„Nevím,“ usmála se omluvně. „Zdá se menší než ten předchozí. To je všechno, co o něm mohu říct.“

„Tak zkuste ten druhý bayliner.“

„Cože?“

„Včera byly dva. Žádné další čluny?“

„Dívám se.“

Jake pomalu zvýšil rychlost. Teď už rychle svítalo a na obloze se šířily červánky.

„Právě se vynořila oranžová skvrna,“ ozvala se Honor. „To musí být Conroy.“

„Možná. Ještě někdo?“

„Nejsem si jistá, ale zdá se mi, že nalevo je ještě čtvrtý člun.“

Podíval se tím směrem. „Nevidím světla.“

„Ani já. Ale něco se tam rýsuje proti obloze a má to tvar člunu.“

„Pozorujte to dál.“

Jake zhasl na Zítřku všechna světla. Změnil kurz, a zamířil k záhadnému objektu.

„Dejte mi vědět, až budeme dost blízko, abychom rozeznali tváře osob na palubě,“ přikázal Honor.

„Neuvidí nás dřív než my je?“

„Ohlédněte se.“

Poslechla. Tím směrem vládla pořád tma. „Chytré.“

„Díky,“

„Hledáme někoho konkrétního?“

„Hadí zrak.“

Honor uvedla dalekohled k očím. Po několika minutách vydala tichý zvuk a předklonila se. „Co je?“

„Zmizel. Ten člun. Nikde ho nevidím.“

„Posaďte se.“

Beze slova usedla. Teprve potom se podívala na Jaka s dávkou určitého obdivu. „Co je to za tón? Byl jste u námořnictva důstojníkem drilu?“

„Takoví tam nejsou. Zapněte si pás. Nebude to hladká jízda.“

„Co chcete dělat?“

„Dostat se blíž a podívat se.“

8

ZVUK MOTORU seasportu se prohloubil. Člun se vznášel na vlnách a uháněl po indigové hladině.

„Ještě ho nevidíte?“ zeptal se Jake.

„Ne.“

„Nevidíte žádnou zpěněnou brázdu?“

„Šploucháme sami tolik, že nemám jistotu.“

Přidal ještě trochu.

„A co klády, o kterých jste se zmiňoval?“ procedila Honor mezi zaťatými zuby.

„Jsme na oceánu.“ Jake poopravil sklon člunu, takže nárazy do vln se zmírnily.

„Zbytek průvodu odpadl,“ ohlásila Honor.

„Jejich problém. Pořád nevidíte ten čtvrtý člun?“

„Ne.“

„Zkuste to s dalekohledem.“

Jednou rukou držela dalekohled u oči a druhou se přidržovala palubní desky. Jenže stříkající voda znemožňovala výhled, takže po několika minutách dalekohled odložila a chytila se desky oběma rukama.

„Nic?“ zeptal se Jake.

„Opravdu ne.“

„Dívejte se dál.“

„Na to zapomeňte. Jestli se v té rychlosti podívám přes dalekohled, může se tu znovu objevit vaše skvělá omeleta.“

„Ehm. Nevěděl jsem, že jste náchylná na mořskou nemoc“

„Nebyla jsem, dokud jste mě nenutil dívat se přes dalekohled na něco, co skáče po celém –“ Rychle polkla. „Nemůžeme mluvit o něčem jiném?“

Jake se podíval na obrazovku radaru. Před nimi se nic neukazovalo. Ten mizera má křídla, pomyslel si, a hlavu taky.

„Pořád tomu davu ujíždíme?“

„Ano. Vidím jenom oranžový zodiac.“

„Sakra.“ Jake ubral plyn. „Nechci trápit Billa.“

„Je to velký chlapec. Vydrží to,“ poznamenala Honor tónem, v němž neznělo ani trochu sympatií k byrokratům, kteří se o ni zajímají. „Kdybychom pokračovali, brzy by odpadli taky.“

„Má svoje příkazy.“

„To má každý dobrý voják.“

„Není tak špatný, zlato.“

Už se mu chystala sdělit, že se jmenuje Honor, a ne Zlato. Pak si uvědomila, že to znělo spíš kamarádsky než rádcovsky. Ale stejně…

„Jste si jistý, drahoušku?“ zeptala se pokojně. Vrhl na ni udivený pohled následovaný úšklebkem, který ji přiměl k zamyšlení, jestli si neukousla víc, než kolik dokáže požvýkat.

„Tak drahoušek, ano? Slyšel jsem dobře?“

„No, buď to, nebo možná to byl drakoušek.“

„Drakoušek, můj ty bože,“ vybuchl smíchy. „Vaši bratři z vás museli šílet.“

„Snažila jsem se. A když jsem se unavila, nastoupila Faith.“

Smutek v Honořině hlase, když mluvila o svoji rodině, mu setřel úsměv z tváře. Uvědomil si, jak k nim má Honor blízko – a jak daleko k němu.

„Vzdáváme se tomu člunu?“ zeptala se.

„Ano.“

Čekala, ale Jake nic neříkal.

„Tak co teď?“ ozvala se.

„Palivo.“

Mlčky ještě víc zpomalil a minimální rychlostí vjížděl do ústí veřejného přístavu.

„Běžte na příď a připravte se hodit obsluze čerpadla lano,“ přikázal jí.

I když se tvářila, že má chuť něco namítnout, mlčela. Výraz na Jakově tváři nebyl zrovna milý. Vylezla na obrubník a opatrně postupovala k přídi. Lano nebylo ani třeba. Zítřek plul podél tankovacího mola jako dobře vycvičený pes.

Čerpadlo obsluhovala dívka s bujnými tvary a hustými vlasy, která zřejmě ještě neměla věk na pilotní licenci. Obratně přivázala příď, předklonila se a přidržela záď člunu, který zůstal stát.

Honor rychle přeběhla z přídě na záď, podala dívce druhé lano a závistivě pozorovala, jak dívka zabezpečuje Zítřek omotáním lana kolem uvazovacího kůlu. Jakmile dívka popadla těžkou palivovou hadici a vlekla ji ke člunu, Jake otevřel dveře kabiny.

„Ahoj, Kyle,“ pozdravila ho zvesela. „Dlouhou dobu jsem – ach ne, vy nejste Kyle.“ Podívala se znovu na název člunu.

„Jen klid,“ usmál se Jake. „Zdá se, že Kyle je pravidelný zákazník.“

„Objevuje se tady dvakrát týdně, střídavě pro palivo a stlačený vzduch. Nebo objevoval,“ opravila se lítostivě. „Teď jsem ho delší dobu neviděla. Asi je na dovolené.“

„Zřejmě ano,“ přikývl Jake.

Pohled, který vrhl k Honor, jí říkal, aby to nepopírala. Jestli dívka nečte noviny, proč ji znepokojovat?

„Skvělý člun,“ poznamenalo děvče.

„To je.“ Jake odemkl víčko palivové nádrže a začal ho odšroubovávat. „Udržuju ho v dobrém stavu pro Kyla. Napadlo mě, že bude lepší doplnit palivo dřív, než někam vyrazí. Nedal mi žádné pokyny o spotřebě.“

Děvče se zasmálo a dalo Jakovi najevo, že by s ním spotřebu paliva ochotně spočítala. Podala Jakovi hubici a dívala se, jak ji noří do otvoru nádrže.

„Tohle děťátko cucá hodně, když jedete na plný plyn,“ poznamenala. „Kyle to určitě dělá. Každých pár dní bere čtyři sta litrů nebo ještě víc. Musí být bohatý.“

„Vyjde,“ poznamenal Jake. „Kdy tu byl naposled?“

„No, asi před dvěma týdny.“ Honor jen obtížně skryla překvapený výkřik. Jake ani nezvedl oči.

„Ani nedotankoval. Zdržel se jenom tak dlouho, aby si naplnil potápěcí láhev a nádrž pro zodiac.“

„Nádrž pro zodiac?“ vyhrkla zmatená Honor.

„Palivo pro přídavný motor, který pohání jeho zásobovací člun,“ vysvětlil Jake.

Pořád si nebyla jistá, jestli chápe, o co tu jde, ale Jake tomu zřejmě rozuměl.

„Proč se potápěl?“ zeptala se udiveně dívky. „Vždyť tady nejsou žádné slunné korálové útesy.“

„Někteří z potápěčů hledají zdejší druh královských krabů. Jiní zase loví harpunou tresky. A další sbírají mořské ježky pro Japonce.“ Dívka pohodila vlasy. „A taky jsou mezi nimi ti, co se potápějí, aby unikli staré manželce. Je ženatý?“

„Kdo? Kyle?“ potřebovala upřesnit Honor.

„Ano.“

„Není.“

Dívka se rozzářila a odběhla obsloužit další člun.

„Opravdu jí věříš, že viděla Kyla před dvěma týdny?“ zeptala se Honor tiše Jaka.

„Nemá důvod, aby nám lhala.“

„Ale –“

Jake čekal. Znal Honor, aby věděl, že si to snaží ujasnit. Potom vypálí na nositele špatných zpráv, jmenovitě na J. Jacoba Malloryho.

„Proč by nám nezatelefonoval?“ namítla Honor.

„Vy ho znáte určitě líp než já. Proč by vám nemohl zavolat?“

Její odpovědí bylo mlčení.

Jake se podíval na displej na čerpadle a poslouchal tiché šumění paliva v tanku. Pak začal pomalu vytahovat hubici.

„Něco je špatně,“ poznamenala Honor.

Vrhl k ní pohled, který jí naznačoval, že má snad ptačí mozek. „Na to jste přišla teprve teď?“

„Ne, myslím jako skutečně špatně,“ procedila. „Jedna věc je mít silné tušení, že Kyle je na ostrovech San Juan. Ale vědět, že tady opravdu byl a nikomu z nás nezavolal, je něco zcela jiného. Jak nám může dělat tolik starostí? Ví, že ho máme rádi, ať udělal cokoliv.“

Bolest a zmatek v jejím hlase přinutil Jaka zamrkat. A to jí pořád ještě nedošel očividný a nejbolestnější závěr: Kyle se vyhýbá své rodině, protože před ní něco skrývá.

Jako například vraždu nebo pořádnou hromadu ukradeného jantaru.

Jake beze slova zašrouboval uzávěr, přešel k druhé nádrži a pokračoval v tankování. Lehký vánek mu čechral vlasy a sliboval nádherný den. Skvělý den pro hledání pokladu ležícího na dně moře s chybějící kotvou ze člunu.

Myslel na to, jestli Kyle dodržel pirátskou tradici a posadil k pokladu mrtvé tělo, aby ho strážilo. Možná právě tak umřel ten chlap s chybějícími prsty.

A možná je to Kyle, kdo zemřel a sedí na dně moře se všemi tajemstvími zamčenými za mrtvými rty.

„Na co myslíte?“ ozvala se Honor.

„Raději to nechtějte vědět.“

„Kdo by chtěl mít co dělat se vším tím zmatkem?“ zeptala se stoupajícím hlasem. „Ptal se mě někdo jestli jsem chtěla, aby se něco podobného stalo?“

Jake k ní vztáhl ruku. Její překvapený výraz mu napověděl, že je to ta poslední věc, kterou by od něho čekala. Přesto ji přijala a dovolila mu, aby ji přitáhl blíž k sobě.

„Promluvíme si o tom později,“ řekl jí těsně u tváře. „Až nám bude vítr odtrhávat slova od úst.“

Honor se ztrápeně nadechla a opřela se čelem o jeho rameno. „Jaku?“ zašeptala. „Ano?“

„Bojím se.“

„Nejvyšší čas.“

„O Kyla, ne o sebe.“

„Obávejte se o sebe.“

„Nemohu uvěřit, že Kyle… něco ukradl. Ale i to by pro mě bylo lepší než myšlenka, že je mrtvý.“

Jake povzdechl. Honor se dostala k podstatě věci bez jeho přičinění, což znamená, že nebudou ztrácet čas jejím hněvem vůči němu, až by jí řekl něco, co nechce slyšet. Jestli teď bude opatrný, získá si její důvěru. Tak projde zdí mlčení Donovanovy rodiny a dostane se k pravdě o Kylovi, jantaru, vraždě a zradě.

Pokud ovšem Honor předtím nezjistí, kým ve skutečnosti je.

Dokončil tankování a zapnul vývěvu, zatímco Honor šla zaplatit účet. Když se vrátila, bylo jasné, že zažila šok. Podívala se na zářivě se lesknoucí Zítřek, jako by čekala, že uvidí vytékat palivo do přístavních vod.

„Ta hračka pije jako duha,“ podotkla.

„Cena za rychlost. Mohu s člunem jet pomalu jako plachetnice, pokud chcete. Za přílivu a dobrých proudů jsme za několik hodin doma.“

„Hodin?“ zírala na něho nevěřícně. „Jak rychle plují plachetnice?“

„Záleží na větru, váze, plachtoví a tvaru trupu. Pokud využijí přídavného motoru místo plachet, plují od šesti do osmi uzlů.“

„Jakou rychlostí jsme sem pluli?“

„Většinu času normální cestovní rychlostí.“

„Kolik je to mil za hodinu?“

„No, asi pětatřicet. Pluli bychom rychleji, kdybychom využili všechny čtyři válce, ale to je největší spotřeba.“

„Doufám, že moje kreditní karta je v pořádku.“

„Já taky,“ poznamenal Jake a myslel na počítač a uložené trasy, které našel. „Máme spoustu míst, kam můžeme jet. Pokud vám Kyle nenaznačil, která z nich má nejraději…“

„Když začal mluvit o rybaření, okamžitě jsem změnila téma hovoru.“

Takže pokud Honor ví, kde její bratr nebo jantar mohou být, určitě mu to ani nenaznačí. Jenže ta chytrá dáma dosud nepochopila tu nejjednodušší pravdu: není možné, aby se v krátké době naučila samostatně řídit člun mezi ostrovy San Juan.

Jestli Ellen udrží zavřenou pusu, bude mít k dispozici další dny, aby se k něčemu dopracoval. Jenže to jestli bylo s otazníkem.

Potlačil netrpělivost a začal se připravovat k vyplutí z přístavu. Žádný ze člunů neměl dost odvahy, aby ho sledoval až sem. Ale nepotrvá dlouho a budou mu zase v patách.

„Takže můžeme vyrazit?“ zeptala ne Honor.

„Zřejmě ano, ale proč mrhat palivem Na braní je ještě dost času.“

„Braní?“

„Do doby, než ryby začnou brát návnadu. Vypravili jsme se přece na rybolov, zapomněla jste?“

„K čertu s rybolovem,“ vyhrkla rozhodně. „Naučte mě používat elektroniku a řídit člun.“

Jake musel zchladit její temperament. Slečna Donovanová potřebuje pořádnou lekci. Pro začátek se může učit vázat uzly.

„Takže plavba na člunu, ano? Dobrá. Ve skříňce vzadu jsou nějaká lana. Přineste mi dvě.“

Po minutě se Honor objevila s kusem červeného lana a druhým o něco tenčím modrého lana. Dívala se na ně pochybovačným pohledem. „K čemu jsou ty provazy dobré?“

„Na lodích jsou to vždycky lana, žádné provazy. Slouží k vázání uzlů. Začneme smyčkovým uzlem.“

„Čím?“

„Základním uzlem, který by měl znát každý řidič člunu. Bude se vám to líbit.“

Jake pustil kormidlo a vzal si modré lano. Seasport jako dokonale konstruované plavidlo plul neměnně daným směrem. Uklidněná Honor pozorovala Jaka, jak bere konce modrého lana do rukou a dělá něco rychlého a záhadného, po čemž se na provaze – laně – objevil složitě vypadající uzel. Na rozdíl od jiných uzlů působil asymetricky a ne úhledně.

Přesně řečeno, nejvíc ze všeho se podobal oprátce.

„A teď vy,“ prohlásil Jake. „Jistě. Až naprší a uschne.“

„Použijte modré lano jako vzorek.“

„Ale já –“

„Žádné ale,“ nenechal ji domluvit a otočil se zpět ke kormidlu. „Chcete se učit. Já vás učím. Uzly jsou nejsnazší část práce se člunem. Jakmile zvládnete tento uzel, vysvětlím vám někteří základní pravidla ovládání člunu, abyste věděla, co máte dělat, až se chopíte kormidla kvůli něčemu náročnějšímu než, je plavba ve vleku za remorkérem.“

Honor stiskla rty, podívala se na uzel na modrém laně a zkusila ho uvázat. První uzel se rozpadl. Zkusila druhý. Pak třetí.

Mezitím jí Jake neúnavně vysvětloval základní rozdíly mezi řízením motorového člunu a plachetnice, pak přešel na způsoby reakce kormidla při různých rychlostech, proudech, větrech, vlnách a všech možných kombinacích.

Honořin uzel se opět rozjel. Tiskla rty do stále užší čárky a na tvářích jí naskočily rudé skvrny. Věděla, že má výbornou představivost, přesto se jí nedařilo pochopit, jak udělat tu malou smyčku, která držela celý uzel pohromadě.

„No,“ řekl konečně Jake. „Zkusíme jiný uzel. Je to dvojitý křížový uzel. Používá se ke spojení dvou lan. Neuvolní se ani na silonových lanech.“

Jeho ruce jen kmitaly. První uzel na modrém lané zmizel a s obdivuhodnou rychlostí se objevil nový. Podal jí ho a zase se vrátil ke kormidlu.

Zírala nevěřícně na uzel. Kdyby to měl být nějaký návrh, hodila by ho rovnou do koše.

„Myslela jsem si, že uzly jsou hezké, něco jako macramé,“ poznamenala.

„U uzlů je podstatné to, aby držely. Estetická hlediska vás nespasí, když se uzel uvolní.“

Honor motala lano v rukou a snažila se přijít na způsob provlečení. Zrovna když měla pocit, že nato přišla, Jake opět spustil.

„Při vplouvání do přístavu nesmíte zapomenout na zkontrolování směru větru, proudů a celkového dojmu z chování člunu. Člun nemá brzdy, takže pokud poplujete příliš rychle, musíte zařadit neutrál, sekundu počkat a hodit tam zpátečku. To vás samozřejmě vynese z kurzu. Takže si pamatujte, že jakmile se záď člunu dostane –“

„Tak dost!“ zvolala Honor. „Je toho příliš hodně, příliš najednou!“

„Žertujete? Vždyť pořád ještě mluvím naprosto všeobecně.“

„Co se dá dělat. Jsem tupá.“

Jake věděl, že je to jeho metodou, a ne Honořiným nedostatečným chápáním. Jenže čas, který mu Ellen poskytla, plynul neskutečně rychle.

„Nejste tupá,“ odpověděl krátce. „Jste tvrdohlavá. Stejně jako já. Hádejte, kdo víc?“

„Merde.“

„Pokuste se o ten uzel znovu a pokračujte, dokud ho nezvládnete. Já vám zatím povím, jak naklánět příď při různých rychlostech a vodních podmínkách.“

Honor skláněla hlavu nad lanem a Jake bez přestání hovořil. Výsledkem byl spíš zmatek než porozumění. A taky strach, že si nedokáže osvojit znalosti potřebné k pomoci Kylovi. Tak neschopná se necítila od doby, kdy se pokoušela hrát s bratry fotbal.

Uzel se opět rozjel. Pokud si toho Jake všiml, nekomentoval to, ale pokračoval dál ve svém výkladu.

„Řekl jste průsečnice?“ zeptala se zoufale. „Co je to za slovo?“

„Průsečnice je linie spojení boků se dnem trupu. Budeteli ji udržovat správně ve vodě, vaše jízda bude plynulá.“

„Aha.“

A to byl stále jenom začátek. Čím déle Honor naslouchala, tím víc si uvědomovala, že řízení Zítřka je něco, co nemůže brát jako lyžování – několik hodin, několikrát natlučený zadek a podívejte, jak sjíždí svahy!

Jake zaznamenal Honořino rostoucí zklamání, ale nelítostně pokračoval v předávání informací a pokynů. Bylo mu jasném že je to plýtvání časem, ale byla to Honor, kdo ho promrhával.

„Zkusíme teď něco zcela jednoduchého,“ oznámil. „Přejdeme na záď.“

„A skočíme přes palubu?“ poznamenala jizlivě.

„To přijde později, až budeme probírat téma muž přes palubu.“

„Taková pitomost,“ vyhrkla, nicméně se otočila a vyšla s kabiny na záď. Jake se k ní za okamžik připojil a pokračoval v řízení člunu kormidlem na zádi.

„Běžte k záďové rohatince,“ poručil a ukázal na jednu a pochromovaných součástek upevněných na okrajníku. Snížil trochu rychlost, rozhlédl se a pustil kormidlo.

„Uvažte na ni tímto způsobem lano,“ přikázal a s udivující rychlostí vytvořil na modrém lané dvě osmičky, které úhledně obepnuly uvazovací výčnělek na okraji člunu.

„Prima,“ poznamenala Honor spokojeně. „To je první uzel, který nevypadá, jako byste ho vytáhl z plechovky s červy.“

Jake se musel usmát, když se vracet ke kormidlu. Znovu přidal plyn a ohlédl se přes rameno. Uzel patřil k těm snazším, ale ne tolik, jak se zdálo. Trik spočíval v položení smyčky na plocho a rovnoběžném protažení konců.

Honor to brzy zjistila sama. Zhotovit osmičku pro ni bylo snadné, ale dát ji úhlednou podobu nedokázala. Zejména když Jake chrlil další údaje.

Hleděla na lano a zeptala se: „Proč mě neučíte něco užitečnějšího?“

„Jako co?“

„Jak řídit člun.“

„Jenže tento uzel je velice užitečný,“ vysvětloval Jake. „Jak se chcete ujistit, že člun zůstane v přístavišti do chvíle, než se k němu vrátíte.“

„Proč si Kyle nepořídil veslici?“ zasténala Honor. „Tu zvládnou i dvanáctiletá děcka.“

„Velký nebo malý člun, stejně ho musíte uvázat.“ Jake se podíval na ostatní čluny. Pořád je sledovaly, ale v takové vzdálenosti, že nic neviděl. „Zkuste to ještě jednou.“

Udělala smyčku a škubla za jeden volný konec uzlu. K vlastnímu překvapení dosáhla stejně úhledného výsledku, jaký byl na modrém laně.

„Mám to!“

Poprvé neodpověděl. Ozval se až po chvíli nepřítomným hlasem: „Jo jistě, zlato. Každý, kdo umí kreslit jako vy, musí umět uvázat tak jednoduchý uzel“

Zlato.

Prudce zvedla hlavu. Otevřela ústa, aby mu řekla, co si myslí o mužích, kteří používají vůči ženám blahosklonná oslovení.

Ale slova nepřekročila její rty. Jake se ohlížel za záď. Otočila se, aby se podívala, co pozoruje. Po hladině k nim připlouval ostře oranžový zodiac. „To snad není pravda,“ vyhrkla.

„Bohužel je.“

„To nemají nic lepšího na práci?“

„Asi ne.“

„Co když je nepustíme na palubu?“

„Raději se chovejme jako správní občané. Je možné, že jednou je uvidíme docela rádi.“

„To pochybuju.“

Jake se na ni podíval. Překvapila ho směsice hněvu a netrpělivosti, kterou jí viděl v očích.

„Jste chytrá dáma,“ odpověděl, „tak používejte mozek pro něco víc než pouhou tvrdohlavost.“

„Připomínáte mi Archera, který taky všechno ví.“

„Kašlu na vašeho bratra! Kašlu na celou vaši zatracenou rodinu! Nemyslíte na nic jiného, než na ohlížení přes rameno, jestli vás některý z Donovanů hlídá, když jste si vyrazila na výlet a hrozí vám, že si srazíte vaz.“

„Máte padáka!“

Pustil kormidlo a ustoupil o krok zpátky. Neřízený Zítřek se hnal chladnými vodami neochvějně dál.

„Co to děláte?“ zeptala se.

„Už mě to unavuje.“ Ukázal ke kormidlu. „Je vaše, slečno Donovanová.“

Přelétla pohledem z Jaka na kormidlo. Ať se mu říká jakkoliv, stejně jí připadá jako volant. Aťsi je pro ni zbytek zařízení na člunu hádankou, volantem točit umí a ví, jak pracuje motor.

Kromě toho byla zvyklá čelit každé výzvě vržené přímo do tváře.

Postavila se za kormidlo. První věc, kterou zjistila, byla, že člun a auto nereagují na otáčení řídícího kola stejně. A druhá na to navazovala. Prostě nedokázala předvídat, co člun v dalším okamžiku udělá.

Z dosud rovné brázdy za Zítřkem se stala klikatá čára.

„Stáhněte plyn,“ poradil jí Jake. „Muži na zodiacu začínají být netrpěliví.“

S tlumenou kletbou chytila plynovou páku a trhla jí dozadu. Člun zastavil tak náhle, že málem přeletěla přes kormidlo.

Jake klopýtl a okamžitě se chytil. Věděl, co bude následovat, proto roztáhl nohy a povolil kolena. Do Zítřka narazila silná vlna. Honor zděšeně vykřikla a pověsila se na kormidlo.

„Máme štěstí, že je to seasport,“ poznamenal krátce. „Většina jiných člunů by se potopila. Nechte motor běžet naprázdno.“

Otřesená Honor sáhla na řadicí páku s černou koulí a jemně potáhla. Nic se nestalo. Potáhla víc. Páka se trochu posunula, ale podle zvuku motoru slyšela, že má pořád zařazenou rychlost. Škubla pákou. Přeskočila neutrální polohu a dostala se do poloviny zpětného chodu. Člun začal couvat.

„Moc daleko,“ poznamenal Jaké. „Zkuste to znovu. Ne, tak ne. Táhněte současně páku vzhůru a vraťte se do neutrálu.“

Tentokrát to našla, člun se okamžitě zastavil a začal se otáčet. Divoce točila kormidlem. Nic.

„Co se stalo?“ zeptala se vyděšeně. „Nejede tam, kam chci!“

„Máte tam neutrál.“

„To vím! Ale proč člun nereaguje na kormidlo?“

„Když není zařazená rychlost, kormidlo je zbytečně, nepamatujete si?“

Pohled, který na něho Honor vrhla, mu říkal, že mu z toho nevěří ani slovo.

Pohled, který od Jaka obdržela, jí sděloval, že je mu to jedno.

„Zrovna teď představujete dost drahý kousek plovoucího harampádí,“ poznamenal odměřeně.

„Ale –“

„Čím rychleji plujete,“ skočil jí do řeči, „tím je člun ovladatelnější. A naopak. Vzpomínáte si?“

To už si vzpomněla. Další věc, kterou Honor zjistila, byl fakt, že převalování člunu na vlnící se hladině jí rozhodně nedělá dobře na žaludek. „Nelíbí se mi to,“ oznámila. Trhla řadicí pákou dopředu a přidala plyn. Seasport poslušně vyrazil kupředu, ale v naprosto nečekaném úhlu, protože po jejím předchozím usilovném točení volantem zůstalo kormidlo v nesprávné poloze.

„Pozor!“ zaječel Jake.

Skočil dopředu, popadl jednou rukou kormidlo a druhou Honor a otočil příď mimo zodiac pobřežní stráže, z něhož zazněly polekané a zlostné výkřiky.

Jake rychle stáhl plyn, zařadil neutrál a podíval se k zodiacu.

„Je všechno v pořádku?“ zahalekal.

Co se ozvalo zpátky, nepatřilo do standardního jazyka pobřežní stráže.

„Promiňte,“ zavolal Jake. „Honor se pokoušela řídit. Teď už je to v pořádku, můžete na palubu.“

Tentokrát se jako první objevil Conroy. Přišel sám.

„Jestli se bude něco podobného opakovat, tak vám ten člun zabavím,“ oznámil rozzlobené Jakovi.

Honor vystoupila dopředu a stanula před Conroyem. Ještě se pořád třásla. Jako všichni Donovanové reagovala na zvýšenou hladinu adrenalinu plamenným hněvem.

„Nikdo se nerodí se znalostí řízení člunu,“ poznamenala ledovým hlasem. „Kontrolovali jste nás včera a my se chovali jako řádní občané. Jestli nás chcete prověřovat i nadále, pak počítejte s mojí neznalostí. Nevěděla jsem, že se může něco takového stát. Sakra, pořád nevím, co se stalo!“

„Jenom to, že jste do nás málem vrazila!“

„To ano, ale nechápu proč!“

Conroy přenesl pohled z Honořiny bledé tváře na Jaka, který přikývl.

„Je jako každý nováček, který stane poprvé u kormidla,“ vysvětlil Jake prostě. „Nelíbilo se jí, jak s námi vlny zmítají, tak zařadila a přidala plyn.“

„Bez předchozí kontroly postavení kormidla?“ zeptal se Conroy zvýšeným hlasem.

„Ano.“

„Sakra.“ Ale v jeho hlase už znělo spíš pochopení než hněv. Otočil se zpět k Honor. „Madam, potřebuju pouze zkontrolovat jistou maličkost ve vaší registraci. Buďte tak laskavá a přenechte řízení Jakovi, než to provedu a nebudeme aspoň sto metrů daleko.“

„Jakou maličkost?“ zeptala se.

Conroy zaváhal.

Rozhodila paže. „Co na tom. Udělejte to. Chci k večeři lososa.“

Jake počkal, až se Conroy dostane do kabiny, než se obrátil k Honor s otázkou. „Lososa? Myslel jsem, jsem propuštěný.“

„Když jsem ve stresu, jsem trochu výbušná. Nemyslela jsem to tak.“

„Já ano. Říkám tomu blufování.“

„Jaké blufování?“

„Vy se chcete naučit rybařit a řídit člun stejně tak, jako já chci pádlovat na měsíc. Takže po čem opravdu jdete, slečno Donovanová?“

Honor se podívala na Jakovu tvrdou tvář a laserově čisté oči a bylo jí zcela jasné, že Jake neustoupí. Ba co víc, její instinkty na ni křičely, že pokud nalezení Kyla závisí především na její schopnosti proplout na Zítřku mezi ostrovy San Juan, tak její bratr je nadobro ztracený.

Musela si vybrat. Poslechnout Archera, navrhovat „ty titěrnosti“ a čekat, až muži z klanu Donovanů dají věci do pořádku, nebo otevřeně zasvětit tohoto už ne tak cizího muže do svých plánů. Muž čekal.

„Já –“ začala, ale v tu chvíli se Conroy vynořil z kabiny.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se ho bez zájmu Jake.

„Naprosto. Promiňte, že jsem obtěžoval,“ odpověděl Conroy, aniž by to myslel upřímně.

„Na viděnou zítra,“ řekl Jake suše.

Conroy pokrčil rameny. „Zřejmě ano.“

„Znamená to, že budete nablízku, když vypálím světlici?“

Kapitánův podrážděný výraz se změnil v zájem. „Klidně ji vyšli. Přiběhnu jako na zavolanou.“

„Jenže na čí straně budete?“ vmísila se sardonicky Honor.

„Na straně správných hochů, jak jinak?“ odsekl Conroy.

Jake počkal, dokud Conroy nepřestoupil na zodiac a neodplul na dostatečnou vzdálenost. Pak se znovu otočil k Honor.

„Tak co?“ zeptal se. „Po čem jdete? Po jantaru?“

„Chci najít Kyla. Pouze Kyla. Začátek, prostředek i konec.“

Jake nedal najevo hněv jen se značným úsilím. Tak blízko a přece tak daleko.

Stále mu dostatečně nedůvěřuje, aby ho dostala za hradby Donovanů.

„Tak dobře,“ řekl nakonec. „Za soumraku se zbavím našeho doprovodu a vyzvedneme vašeho bratra. Na kterém ostrově je?“

Honor se na něho dívala, jako by zešílel. „Jak to mám vědět? Nenechal po sobě ani drobek!“

„Krucinál. Takže vy nejste ochotná to provést snazším způsobem, že ne? Kde je váš bratr?“

„Jaku, poslouchejte mě,“ ozvala se s nekonečnou trpělivostí. „Já – to – nevím.“

Málem se mu nepodařilo zadržet příval ruských nadávek. Byl to tak jadrný jazyk. A jestli si nějaká situace vyžadovala klení, tak to byla právě tahle.

Jake jí věřil.

Ani ona neví, kde je Kyle nebo jantar.

„Tak dobře,“ odpověděl. „Víte vůbec něco, co by nám pomohlo Kyla najít?“

Honor si dlouze oddechla. Nám. „Takže mi s tím pomůžete?“

„Trvám na tom,“ odsekl jízlivě.

„Samozřejmě že vám zaplatím. Stejně jako kdyby jste mě učil řídit člun a rybařit.“

„To taky budu.“

„Cože?“

„Učit vás lovit ryby a řídit Zítřek.“

„Ale já to nechci umět!“

„Dobrá. Tak vzdáme rybaření, ale řízení člunu ne.“

„Proč?“

„Protože pokud se mi něco stane, budete to muset umět. Dohodnuto?“

Honor se trhaně nadechla a napřáhla pravou ruku. „Dohodnuto.“

Dlaň, která ji sevřela, byla klidná, mužná a vřelá. Stejně tak Jakův úsměv.

„Gratuluju, zlato. Právě jste si najala rybářského průvodce a instruktora řízení člunů. Znovu.“

9

TENTOKRÁT SE POSTAVIL ke kormidlu Jake. Honor nic nenamítala, ale nepřestala se vyptávat.

„Kam plujeme?“

„Do místa, kterému se říká Skrytý přístav.“

„Proč?“ zeptala se, zaujatá zvláštním názvem. „Myslíte, že tam Kyle může být?“

„Pochybuju.“

„Tak proč tam jedeme?“

„Lovit ryby.“

„Cože?“

Téměř se usmál. „Měl jsem pocit, že chcete na večeři lososa.“

„Mohu si ho koupit v obchodě.“

„Tohle je lepší. Věřte mi.“

„Nemám zřejmě na vybranou, že ne?“

Jakovy ruce svíraly kormidlo. Nebyl spokojený s tím, co dělá. Honor je ztracená, ať mu důvěřuje, nebo ne.

A on taky.

Přál si, aby jí mohl dát uklidňující odpověď. Jenže jediné, co měl, byla jistota, že stejně jako Honor, nemá na vybranou ani on.

„Plujeme do Skrytého přístavu, protože lovné pásmo tam tvoří dlouhou elipsu, což nám dává příležitost prohlédnout si naše konkurenty,“ odpověděl. „A jelikož je Skrytý přístav jedním z míst, která si Kyle zapsal do deníku, prohlédneme si pobřeží, jestli tam moře něco nevyplavilo.“

„Jako co?“

„Chybějící zodiac, potápěčskou láhev, kotvu, cokoliv, co by tam nemělo být.“

„A když nic nenajdeme?“

„Potom poplujeme na další místo, o němž se Kyle v deníku zmiňuje. A pak na další. Nebo máte lepší nápad?“

„Ne. Přesně to jsem chtěla dělat, až se naučím řídit člun.“

Jaké zabručel: „Dobrá zpráva, lepší nápad nemá nikdo.“

„Jak to víte?“

„Kdyby měli, nesledovali by nás.“

Honor zamrkala. „Takže až se rozhlédneme a uvidíme, že nikdo za námi není, budeme vědět, že jsme na špatné trase.“

Jake přemítal, jestli jí má říct, že Kyle upravil navigační počítač tak, aby mohl skrýt, nebo naopak přidat trasy. Vzhledem ke Kylovu smyslu pro humor bylo možné obojí.

Po chvílí se rozhodl, že stráví den plavbou po zobrazených trasách a večer se pokusí proniknout do možných Kylových utajených programů. Měl by mít ještě čtyřiadvacet hodin, než Ellen začne šeptat Honor do ouška…

Zítřek se klidně hnal modrozelenou úžinou. Ostatní čluny ho následovaly. Honor se neustále ohlížela. Jake ne. Sledoval obrazovku radaru. Ve skutečnosti chtěl pouze vidět tvář řidiče jednoho z člunu.

„Nechte krk odpočinout,“ řekl Honor. „Radar náš doprovod věrně sleduje.“

„To je dobře. Ale já dávám přednost starému způsobu. To aspoň vím, na co se dívám.“

„Nastavil jsem radar na čtvrt míle. To znamená, že každá z těch tří kružnic na obrazovce pokrývá asi tři sta metrů.“ Začal jí vysvětlovat objekty zachycené na obrazovce. „Tahle nepravidelná skvrna je ostrov. Tady ta jasná skvrnka je bóje označující průplav. Velká elipsa je nákladní člun mířící do přístavu pro náklad dřeva pro Japonce. Vpravo se brzy objeví transportní loď.“

Honor se dívala střídavě na obrazovku a na moře. Chtělo to trochu praxe, ale brzy si začala spojovat elektronické blikající body se skutečností.

Jakmile opustili hlavní průplav, velké lodě zmizely a nahradily je četné malé čluny.

„Netušila jsem, že na severozápadě Pacifiku je tolik bláznů,“ poznamenala Honor a ukázala rukou na čluny křižující hladinu jako rychlé malé štěnice.

„Bláznů? Aha, myslíte člunaře. Ostrovy San Juan jsou pro malé čluny rájem, zejména v letním období.“

„Ale to by tu Kyle…“

„Ne. Nelekněte se. Teď zpomalím a spustíme udice do vody.“

„Ach, jaké potěšení! Nemohu se dočkat. Uklidní to moje rozbušené srdce.“ Vrhla na něho postranní pohled. „Jaký je index mého nadšení?“

„Těsně nad dolním koncem stupnice.“

Honor mlčky pozorovala, jak nastavuje udice. Jake přitom nepřestával do nejmenšího detailu vysvětlovat všechno o sítích, udicích, olůvkách, třpytkách a jiných věcech, které jí šly jedním uchem dovnitř a druhým ven. Potom přešel k rozdílům mezi lovem na kousky slanečků, celé slanečky a umělé návnady. Pak porovnával lov na udice s vlečením sítě a lovem harpunou.

Jeho nadšení by mělo být nakažlivé, ale nebylo. Snažila se nežívat mu přímo do obličeje, ale ne dost. Když se dostal k porovnávání rychlosti podle druhu ryb, zvedla před sebe ruce a zaprosila: „Už dost. Dosáhl jste svého.“

Zatvářil se překvapeně. „Vážně?“

„Jasně! Pochopila jsem, že rybaření je mnohem komplikovanější než pouhé nabodnutí červa na háček a hození udice do vody.“

„Mluvil jsem jenom proto, abyste nebyla nervózní.“

„Nervózní? Jsem v hlubokém bezvědomí. Proč bych měla být nervózní?“

„Jen tak.“

Jake skryl úsměv a sehnul se k malému přídavnému motoru, který se používá během rybolovu. Nastavil potřebnou rychlost, zkontroloval dvě udice upevněné v držácích a vrátil se do kabiny. Zvedl dálkový ovladač přídavného motoru, posadil se ke kormidlu a zapnul hloubkový hledač ryb. Pak se zařadil mezi čluny čekající na dlouhé elipse na úlovek lososů.

Oba baylinery, které je sledovaly, se stáhly do pozadí. Jake nasměroval seasport za olympic, který uviděl. Pochyboval, že je to ten tajemný čtvrtý člun. Síť na ryby měl světle modrou a řidič byl dost starý, aby mohl být Honořiným dědečkem.

„Převezměte kormidlo a držte se za tím člunem před námi,“ vyzval Honor.

„Co budete dělat vy?“

„Dívat se dalekohledem.“

„To mohu dělat já.“

„Já vím, jak má pobřeží vypadat. Vy ne.“ Honor opatrně převzala řízení člunu. Brzy zjistila, že s malým motorem reaguje mnohem pomaleji. Vlastně to byla hračka.

Jake si prohlížel pobřeží. Nespatřil nic nečekaného. Když se Honor podařilo na konci lovného pásma otočit a vracela se pomalu zpátky, zaměřil se na ostatní čluny, které míjeli ve vzdálenosti asi třiceti až čtyřiceti metrů. Nemohly jeho prohlídce uniknout, protože seasport plul mezi nimi a otevřeným mořem.

Jake se usmál, ale byl to nervózní úsměv.

„Takže?“ zeptala se Honor.

„Takže co?“

„Jak vypadají?“

„Idioti, dokonce ani nespustili udice,“ poznamenal.

„Řekla bych, že to vypovídá o jejich inteligenci.“

Neodpověděl. Právě zaměřil dalekohled na licoměrného Litevce, který se pokoušel vypadat jako rybář. Dimitrij Pavlov si zřejmě až nyní uvědomil, že je jako na jevišti s reflektorem namířeným na jeho tvář, a tak se odvrátil na druhou stranu.

„Hadí zrak,“ zabručel Jake.

„Cože? Ukažte, podívám se.“

„Držte kormidlo. Nikam neuteče. Chci se podívat i na ten druhý člun.“

Honor se snažila rozeznat rysy muže ve člunu holým zrakem. Jenže jeho člun příliš poskakoval.

„Proč se ten jejich člun houpe mnohem víc než náš?“ zeptala se Jaka.

„Špatná konstrukce trupu, nesprávný sklon, mizerný řidič, případně všechno dohromady.“

„Poznáváte někoho na tom druhém člunu?“

„Dva muži. Jedna žena. Dvě udice.“

„Proč jenom dvě?“

„Asi mají jenom dva rybářské lístky.“

„On a ona?“

„On a on. Většina rybářů jsou –“

„Muži?“ skočila mu suše do řeči.

„Jistě.“

Neřekl, že ta žena, o níž se baví, je Ellen Lazarusová, která má mysl jako past na medvědy a tomu odpovídající stehna. Muže nepoznával. Viděl jenom to, že řidič je hladce vyholený, nakrátko ostříhaný, prostě vojenský typ. Conroy měl pravdu – ten chlapík byl příliš mladý, než aby byl kapitánem čehokoliv.

Muž vedle Ellen mohl být nějaký sportovní víkendový rybář, ale teď usilovně pracoval. Nedíval se na udice, nýbrž držel u očí dalekohled a snažil se vrýt si do paměti všechno o Zítřku.

Jake mu zasalutoval jedním prstem a odložil dalekohled. Honor ho popadla, nastavila si čočky podle svých očí a podívala se na první z člunů.

„Jste si jistý, že je to Hadí zrak?“ zeptala se. „Pod tou jeho mizernou čepicí moc vidět není.“

„Jsem si jistý.“

„Tak dobře,“ přikývla Honor a podívala se na osádku druhého Člunu. „Poznáváte tam někoho?“ ozval se Jake.

„Ne. Ta žena je na rybolov příliš hezky oblečená. Drahé červené sako.“

Jake byl zticha, neřekl Honor, že dává přednost jejímu těsnému svetříku a větrovce. Pohledem přes rameno se přesvědčil, že s jejich udicemi se nic neděje. Nepřekvapilo ho to. Zatím nic nechytili ani na ostatních člunech. Mrkl se na hloubkový vyhledávač ryb. Neukazoval nic než ploché dno zálivu.

„Nikomu neberou,“ poznamenala Honor.

„Příboj se změní teprve za půl hodiny.“

„No a?“

„Tady se říká, že devadesát pět procent ryb je uloveno během desetiminutové změny příboje.“

„Tak co tu teď všichni dělají?“

„Modlí se, aby chytili alespoň těch zbývajících pět procent.“

„Měla jsem pravdu. Jsou to blázni.“

„Relaxují. Největším tajemstvím rybolovu je to, že omlouvá nicnedělání.“ Honor nepůsobila přesvědčeně. Ani uvolněně.

Našel na obrazovce navigační mapu Skrytého přístavu, kterou si Kyle uložil. Za okamžik usoudil, že trasa na mapě je totožná s tou všeobecně známou a křížky podél ní označují místa, na nichž Kyle chytil nějakou rybu.

„Co to je?“ chtěla vědět Honor.

„Mapa zobrazující Skrytý přístav. Tohle je ostrov Cypress a naproti přes průliv je ostrov Guemes.“

Nahnula se do úzké uličky, aby líp viděla na obrazovku. „Co je ta tečkovaná čára kolem?“

„Předpokládám, že Kyleho oblíbená lovecká trasa.“

„A ty značky?“

„Asi místa, kde něco chytil.“

„Ale jistotu nemáte?“

„Ne. Právě proto tou trasou projíždím.“

„Jak nám to pomůže k nalezení Kyla?“

Jake váhal. Ani jeho bystrý mozek nenapadalo, jak by se mohl vyhnout odpovědi. Mimoto, čím dřív se Honor smíří s tím, že její bratr je zloděj, tím méně to bude pociťovat jako Jakovu zradu, když zjistí, že není rybářský průvodce, stejně jako ona není žena, která se touží stát rybářkou.

„Myslím, že si uvědomujete, že váš bratr a značné vysoká částka v jantaru zmizeli ve stejnou dobu?“ podotkl klidně Jake.

Honor na okamžik zavřela oči, než se na něho podívala. „Ano, ale to ještě neznamená, že je zloděj.“

„Jste loajální sestra, ale myslí vám to mizerně,“ prohlásil Jake. „Dostanete se ke svému bratrovi mnohem snáz, když přijmete pravděpodobné vysvětlení faktů, které známe.“

„Myslíte si, že Kyle ten jantar ukradl.“

Jake vzhlédl od obrazovky. „Máte lepší vysvětlení?“

Otevřela ústa, ale nic z nich nevyšlo. Polkla. „Hodně jsem o tom přemýšlela.“

Pozvedl obočí a čekal.

„Já… já jenom…“ Její hlas se vytratil do bolestného ticha.

„Na tom nezáleží,“ prohlásil otevřeně. „Věřte si, v co musíte, ale nečekejte, že zbylý svět bude uctívat oltář s Kylem Donovanem.“

„Muž, který vezl jantar k lodi, byl při krádeži zabit,“ pronesla Honor napjatým hlasem. „Vy byste věřil, že váš bratr je zloděj a vrah?“

„Nejsem si s nevlastními bratry natolik blízký, abych to mohl posoudit.“

Jake se mrkl na udice. Pořád nic. Otočil se zpět k Honor.

„Ať se kolem toho odehrálo cokoliv,“ pokračoval neutrálním tónem, „předpokládám, že Kyle a jantar jsou spolu. Zdá se, že někteří lidé s oficiálním postavením si to myslí taky. Na tom se shodneme, nebo ne?“

Honor přikývla.

Nenápadně vzdychl a rychle třídil informace, které získal z novin, a ne z první ruky v Kaliningradu nebo od Ellen a Conroye.

„Dobře,“ prohlásil. „Víte velikost?“

„Šest stop a dva palce, tedy skoro sto devadesát centimetrů,“ odpověděla stísněným hlasem.

„Myslel jsem jantar. O jak velkém nákladu tady mluvíme?“

„Nevím. Záleží na kvalitě. Noviny se zmiňovaly o částce jednoho milionu dolarů. Podle ceny zásilky, kterou jsem od Kyla obdržela, za milion dolarů lze koupit dost velké množství obyčejného jantaru.“

„Takovou částku požadují Donovanové od pojišťovací společnosti – milion dolarů?“

„Nepožadují nic. Nikdy jsme ten jantar nepřevzali, takže jsme neměli co ztratit.“

Kecy, pomyslel si Jake divoce, ale neřekl to nahlas. Donovanovi muži některé věci před milovanou sestřičkou očividně tají.

„A co samotný jantar?“ zeptal se. „Byl surový, nebo zpracovaný?“

Zamračila se. „Nevím jistě, ale myslím, že obojí.“

Jaka se zmocnilo vzrušení. Honor byla prvním člověkem, který se zmínil o zpracovaném jantaru. Pokud nebere vážně Elleniny řeči o Jantarové komnatě. A to skutečně nechtěl. Modlil se, aby Ellen honila duchy.

Aby padla na jeho hlavu krádež Jantarové komnaty, tak to bylo to poslední, co by si přál. Financovat nějaké rebely je jedna věc. Pitomá věc. Ale ukrást část kulturní historie nějaké země, to je něco zcela jiného.

Války začaly pro mnohem nicotnější záležitosti.

„Jaký druh zpracovaní jantaru?“ zeptal se co nejlhostejnějším tónem.

„Jak to myslíte?“

„Starožitné, nebo současné? Šálky, sošky, krabičky, růžence, stolky, svícny, mozaiky, šperky?“

„Velmi staré. Z neolitu. Kyle se pustil do sbíráni předmětů z kamenné doby hned, jak začal pracovat pro Donovan International. Tehdy objevil malou neolitickou figurku vyřezávanou z neprůsvitného jantaru, z takzvaně hybridního.“

Jake znal druh jantaru, který Honor popisovala. To byla další věc, kterou měl s Kylem společnou. Oba se dlouhodobě zajímali o fosilní pryskyřice zpracované na umělecká díla lidmi, kteří byli mrtví tisíce let. Historie Jantarové komnaty byla mnohem novodobější, spíš osmnácté století než letopočty před Kristem.

Neslyšně vzdychl. Nechá Ellen, ať se žene za pohádkami. On má něco mnohem konkrétnějšího: zásilku kvalitního surového jantaru z Kaliningradu. On ví, jak ten náklad vypadá do posledního valounku – vždyť ho sám balil – ale neví, jak dalece je o tom informovaná rodina Donovanů.

„Kyle obvykle posílal pro sebe vybrané kousky s běžně nakoupenou zásilkou,“ pokračovala Honor. „Když začal sbírat neolitické výtvory, domnívám se, že je posílal taky tak, s obchodními dodávkami.“

„Takže jediný opracovaný jantar ve ztracené zásilce jsou pouze staré kousky do jeho sbírky,“ ujišťoval se Jake.

„Pokud vím, tak ano. Ale spolupracoval s dalším sběratelem.“ Jake se napjal. „S kým?“

„Kyle mu říkal Jay. Měl ho velmi rád. Říkal, že je to muž, s nímž bych se měla seznámit místo –“ rychle se odmlčela. Jake zvedl tázavě obočí.

„Moji bratři si myslí, že bych se měla stýkat s muži, kteří jsou jako oni. Nezkrotní. Arogantní. Na můj vkus příliš robustní. Tvrdohlaví.“ Pak ale připustila: „Inteligentní. Bezúhonní a s rovnou páteří. Loajální. Příležitostně docela okouzlující.“

„Ale jenom příležitostně,“ poznamenal Jake suše.

„Hej, jsem jejich sestra. Takže to berte tak, jak říkám.“

„Takže vy jste se scházela s muži bezpáteřnými, nejistými, hloupými, slabošskými.“

„Nebyli hloupí.“

„No tak dobrá. Tak chytrými, bez páteře a slabošskými.“

„Nebyli slaboši. Ne skuteční.“

„Bez páteře a nejistí.“

„Zdvořilí.“

„Bez páteře.“

„Beru.“ Smutně se zasmála. „Ale bratrům jsem to nikdy nepřiznala.“

„Něco mi říká, že na to stejně přišli.“

„Jasně. Ale vraťme se k tématu. Jay, nevím jak dál, žil v Kaliningradu a sbíral neolitický jantar. Nechtěla jsem mít ve svém životě dalšího nesnesitelného muže.“

„Pochybuju, jestli je opravdu tak špatný,“ poznamenal Jake upřímně.

„Já ne. Nikdo, kdo se pustí do boje s Kylem a vyhraje, nemůže být křehkou květinkou mezi rytíři.“

„Bojovali spolu?“ zeptal se překvapeně Jake. Nenapadlo ho, že by Kyle dával k lepšímu historku o holce z baru a chlápkovi, který si ukousl víc, než stačil spolknout.

„Určitě ano. Kyle skončil na zadku v kaluži piva. Posadil ho do ní Jay. Ale Kyle si ho vážil. Hovořil o něm jako o nevlastním bratrovi samotného Boha nebo dalším Donovanovi. V tom totiž není moc velký rozdíl.“

Jake nevěděl, co na to říct. Kyle očividně obalamutil svoji rodinu stejně jako jeho.

„No dobrá,“ poznamenal Jake. „Co ještě víte o jantaru a bratrovi?“

„Nic moc. Zatelefonoval asi před šesti týdny a řekl mi, že má fantastické zboží, skutečně muzejní kousky a velmi bohaté sběratele, kteří to chtějí koupit. A taky se doslechl o čistém surovém jantaru v kusech vhodných spíš na stolní desky než na náušnice nebo mozaiky.“

Jake doufal, že na něm není vidět překvapení. Kyle mu o něčem takovém neřekl ani slovo. Jenže Kyle mu neříkal spoustu věcí, jak nakonec, a příliš pozdě, zjistil.

„To by mohlo mít dost velkou cenu,“ poznamenal.

„Taky mělo. Velké kusy jsou poměrně vzácné. Když Kyle začal pracovat v Kaliningradu, požádala jsem ho, aby mi sehnal kousek čistého červeného jantaru velký jako ananas. Smál se tak, že málem upustil telefon. Jak jsem mohla vědět, že bych stejně tak mohla chtít desetikarátový diamant?“

„Hmm,“ bylo vše, co Jaka napadlo odpovědět.

Musel se silně ovládat, aby se nesmál sám sobě. Podíval se na čistou modrou obrazovku hledače ryb a doufal, že jeho obličej je stejné prázdný.

Neukázala se ani rybička. Ani žádná boule na rovném dně, která by stála za prozkoumání. Odkašlal si a otočil se k Honor. „Takže předpokládejme, že hledáme něco, co je větší než člověk a menší než, řekněme, místnost v Kylově chatě.“

„Proč?“

Jake rychle uvažoval. „Logika. Přivezl by sem něco, co by nemohl ukrýt?“

„A jak by to sem dostal?“

„Dobrá otázka. Určitě se ho na to zeptám.“

„Nejdřív ho musíme najít.“

„Pracuju na tom.“

„Zatím to vypadá, že rybaříte. A musím říct, že ne zrovna nejlíp. Ještě že jsem vzala kuře.“

„Přinesu víno.“

Honor se usmála a přála si, aby znala Jaka natolik dobře, aby ho mohla políbit na tvář hned nad vousy. Doufala, že nestráví večer sama čekáním na zazvonění telefonu, kdy se bude bát špatné zprávy, ještě horší zprávy nebo Hadího zraku na druhém konci drátu.

„Na co se díváte?“ zeptala se a naklonila se blíž k modré obrazovce, aby nemusela myslet na ticho, které zavládne po jejím „haló“.

Jake se snažil nedýchat, aby necítil příjemnou vůni ženy blízko sebe. Snažil se nemyslet na její vlasy, které by ho šimraly na holé kůži. Nemyslet na její rty, dělající totéž,

„Jaku? Co doufáte, že najdete?“

„Já…,“ začal a několik sekund se díval na obrazovku, aby si rozmyslel, jak jí co nejpříjemněji oznámit, že se dívá po těle jejího mrtvého bratra nebo po uskladněném nákladu ukradeného jantaru na dně moře spolu s chybějící kotvou.

Takový způsob neexistoval.

„Dívám se po rybách,“ odpověděl. „To je všechno.“

„Obrazovka mi připadá prázdná,“

„To taky je.“

Jake stiskl jedno z tlačítek pod počítačem a na obrazovce se objevila další navigační mapa.

„Ujměte se řízení, zatímco svinu udice,“ požádal ji a sklouzl ze sedadla.

Nebylo možné, aby se v úzké uličce vzájemné vyhnuli bez fyzického kontaktu. A neexistovala možnost, aby si nevšiml, jak se jí zastavil dech a pootevřely rty. A rozhodně neexistovala možnost, aby zabránil ryze mužské reakci.

Balil udice a snažil se uklidnit.

„Co teď?“ zeptala se Honor, když se vrátil do kabiny.

„Teď zjistíme, jestli jsou jejich nádrže stejně plné jako naše.“

10

PO DESETI HODINÁCH a návštěvě patnácti lovišť měl Jake stále to, s čím začínal ráno: nezodpovězené otázky a tlak v rozkroku.

Ani jedno mu nezlepšilo náladu. Prudce zvýšil rychlost a mířil k šestnáctému rybímu ráji, jenom aby prohnal námořního baylinera. Hadí zrak nebyl v dohledu. Před několika hodinami odbočil do Rybářské zátoky nabrat palivo a už se neobjevil. Druh bayliner na chvíli odpadl, ale neměl nejmenší potíže s jejich znovunalezením. Nepochybně mu k tomu stačilo následovat člun pobřežní stráže.

Když Jake zastavil a nechal běžet motor naprázdno, Honor se rozhlédla. V dohledu nebyly žádné čluny. Jake si to opravdu svištěl.

„Co teď?“ zeptala se.

„Kyle potvrdil, že tu byl. Pokud je počítačové datování přesné – a já nemám možnost to prověřit – potom je to jedno z míst, které navštívil po návratu z Kaliningradu, aniž by to současně zapsal do lodního deníku.“

„Datování? Jak to myslíte? Neviděla jsem, že elektronické vybavení Zítřka zaznamenává data.“

Ha této elektronice toho bylo mnohem víc, co Honor nevěděla. A Jake byl rozhodnutý to zatím tak nechat. Nechtěl, aby se Honor do něčeho pustila sama. Způsob jakým ovládala kormidlo a vyrážela vstříc moři to stále děsil. Měla mnohem víc odvahy než rozumu.

„Některé programy automaticky zaznamenávají hodně údajů,“ vysvětloval. „V každém případě si Kyle s tímhle počítačem pohrál tak, jako s vaším budíkem. Jediné, co vím jistě, je, že se tento počítač nepodobá žádnému navigačnímu počítači, který jsem dosud používal. Polovina věcí je pro mě stále záhadou.“

Nebyla to tak docela pravda, ale ani lež. Přesně tak se Kyle Donovan choval k němu.

Jake přešel na záď a rozhlížel se, aniž by se namáhal použít udice. Neměl na rybolov náladu.

Honor proklouzla kolem něho a popadla jednu udici z držáku. Její konec se probíhal pod tíhou návnady, ale Honor si už na takovou váhu zvykla. Usmívala se jako dítě a začala mrskat návnadou do vody.

„Kam míříte?“ zeptal se Jake.

„Přímo před sebe, do místa, kde pluje ten kus dřeva.“

Sevřela udici oběma rukama, zvedla návnadu nad hladinu, rozmáchla se a švihla prutem dopředu. Současně uvolňovala vlasec. Návnada vklouzla do vody těsně u plovoucího dřeva. Bylo od nich vzdálené dobrých patnáct metrů.

Jake zavrtěl nad takovým mrháním talentem hlavou – házet a nestarat se, jestli mi návnada nesklouzla. Stejně měl nejasný pocit, že by Honor uvítala ulovenou rybu jako mravence na zákusku.

„Proč kroutíte hlavou?“ zeptala se. „Dostala jsem se docela blízko.“

„Docela blízko? Sakra, v házení návnady jste mnohem lepší než devadesát procent lidí, kteří kdy měli udici v ruce.“

Rozzářila se. „Opravdu?“

„Jasně. Ale potřebujete zlepšit techniku navíjení vlasce. A to hodně.“ Nevšímala si ho.

Napadlo ho, jestli se nemá chopit druhé udice, ale znovu to zamítl. Nestálo to za to. Nezdrží se tu dlouho. Kyle tuto oblast označil jenom jedním křížkem. „Nebudu se o úlovek ani pokoušet,“ poznamenal.

„Nevadí mi to.“

„Tak se starejte o naviják. Chci pomalu projet Kylovu trasu.“

„Mě to neruší.“

„Ale ruší to ryby.“

„Ráda bych poznamenala…“

Jake to vzdal a vrátil se do kabiny. Zvolna projel dvakrát nad vyznačeným místem. Na hledači se neukázala ani jedna ryba ani žádná zajímavá vyvýšenina plochého dna. „Sbalte to,“ zavolal na Honor. „Vyrážíme.“ Tentokrát se Honor nehádala. Navinula vlasec, postavila udici do držáku a vešla do kabiny.

„Myslíte, že jsme ztratili náš doprovod nadobro?“ zeptala se s pohledem na prázdnou zátoku.

„Ne. Conroy by mě nikdy neztratil. Měl by se každou chvilku objevit před námi.“

„Tak proč jsme se sem tak hnali?“

„Kdybychom se chovali předvídatelně, byli bychom mnohem snazší kořist.“

„To slovo se mi zrovna nelíbí.“

„Malá lovkyně v supermarketech,“ pronesl s lehkým úsměvem.

„Jen počkejte, až se seznámíte s Faith.“

Jakův úsměv zmizel. Nikdy ho nenapadlo, že by se mohl setkat s někým dalším z Donovanů. Rozhodně ne za přátelských okolností.

Zvedl dalekohled a prohlížel si břehy. Netrvalo to dlouho, ostrov byl malý a neosídlený, spíš jenom holé skály porostlé několika zakrslými jehličnany ošlehanými větrem.

„Vidíte něco?“ zeptala se Honor.

„Nic zvláštního.“

Vrátil se k počítači. Zadal mu několik pokynů a mapa na obrazovce se změnila.

Honor věděla jen to, že Jake se snaží nalézt nějakou mapu, ale kterou, to netušila. Nepoznala, jestli je na obrazovce trasa zpět do přístaviště v Anacortes nebo dno Pacifiku.

I když se sehnula a nakukovala na obrazovku přes Jakovo rameno, nic nechápala. Ale v jeho blízkosti si vzpomněla na okamžiky před svítáním, kdy se díval na lem její noční košile a jeho ranní erekce připomínala fénixe vstávajícího z popela.

Už jste se dost vynadívala, nebo mi chcete strčit bankovku do trenýrek?

Zmocnil se jí pocit zlosti, rozpaků a podivné horkosti. Rychle couvla zpátky a rozhlédla se kolem, jenom aby myslela na něco jiného než na mužné tělo Jaka Malloryho.

Vyvolal na obrazovce poslední lovnou trasu – tedy poslední z těch, které našel uložené v paměti počítače. Tato se vyhýbala obvyklým trasám rybolovu a plachtění. Vedla ke shluku pustých neobydlených ostrůvků, útesů a skalisek, které sice byly známé, ale neoznačené varovnými bójemi nebo světly. Nebylo to zrovna místo, kterým by chtěl proplouvat v pozdním odpoledni a při odlivu. Rozhodně nezbývalo mnoho času, aby stihl tuto trasu prozkoumat a vrátit se do přístaviště u chaty ještě za denního světla.

Jake nastavil radar na větší rozsah. Směrem na východ se objevoval jeden svítící bod. Bezpochyby zodiac. Podíval se koutkem oka na Honor. Právě strkala hlavu do kbelíku s návnadami, jenom aby neviděl její zahloubané a hladové oči.

Věděl, co Honor cítí. Čím déle se na ni díval, tím se mu to, co viděl, víc líbilo. Jestli se hladina sexuálního napětí na člunu co nejdřív nesníží, dopustí se nějaké pitomosti. Už se nemohl dočkat.

Jake znechuceně sykl, vzteklý sám na sebe, že nedokáže odpoutat myšlenky od svého rozkroku. Podíval se na hloubkový hledač. Nic neukazoval. Pohlédl na hodinky a pak na oblohu. K provedení něčeho užitečného není dost času.

Ale pořád je ještě dost času udělat něco opravdu hloupého.

Na druhé straně by mohl zkusit něco ulovit. Skutečně ulovit, ne jenom protahovat návnadu vodou, když není příhodná doba.

„Napadlo mě, jestli se kolem Sokolího útesu ještě prohánějí králové,“ pronesl nahlas.

„Králové?“ podivila se Honor. „Jako z královského rodu?“

„Jako šest až třicet kilogramů čistého dynamitu, který čeká, aby se mohl zakousnout do našich čerstvě naostřených háčků.“

„Králové jsou ryby?“

„V těchto místech ano.“

„Chcete říct, že se vážně pokusíme něco ulovit?“

„Správně.“

„Merde.“

„Špatná odpověď,“ poznamenal Jake a začal otáčet člun. „Co vaše nadšení, nepamatujete se?“

„Hm, nemohu se dočkat. Prosím, moc prosím, pusťme se do toho, úpěnlivá prosbička, pocukrovaná a et cetera.“

„Pořád na tom potřebujete pracovat, ale nebojte se, poskytnu vám dost příležitostí k procvičení.“

Když se Zítřek vracel po stejné trase, zodiac se rychle přibližoval, Jake při míjení zamával. Conroy neodpověděl. Ale nepokusil se ani o vstup na jejich palubu. Zřejmě měl té hry plné zuby stejně jako Jake.

Honor vzdychla a pozorovala čeření tmavé vody před přídí Zítřka. Snažila se nemyslet na Kyla a studené moře, zmizelý jantar a zavražděného muže.

„Chcete o tom mluvit?“ zeptal se Jake.

„O čem?“

„O tom, nad čím se tolik mračíte.“

„Ne, díky. Raději bych mluvila o čemkoli jiném.“

„Tak jo. Žijete sama?“

Překvapeně na něho pohlédla.

„No, říkala jste, že budete raději mluvit –“ začal.

„– o čemkoli jiném,“ dořekla to suše Honor. „Máme s Faith společný byt na jihu Kalifornie, ale většinu času je některá z nás mimo.“

„Co dělá vaše sestra?“

„Proměňuje moje návrhy v umělecké kousky, nad nimiž se tají dech. Zatímco to dělá, tak já jsem většinou na cestách a rozhlížím se po nových drahokamech a minerálech na výstavách po celé zemi. Pak se vracím domů a tvořím návrhy, zatímco Faith se věnuje zpracování mých objevů.“

„Tak jste sehnala i ten jantar, který máte na stole?“

„Ne. Ten nám poslal Kyle.“

Jake sevřel pevněji kormidlo. Neřekl ani slovo,

„Všichni naši bratři se dívají po zajímavých materiálech, které by se nám mohly hodit,“ pokračovala Honor. „Dokonce i ostatní zaměstnanci společnosti.“

„Jste s otcem a bratry obchodními partnery?“

„Oni a pouhé ženské?“ zasmála se. „Kousněte se do jazyka. Donova International je poslední čistě pánský klub na světě.“

„Donovan International,“ opakoval Jake zvolna a díval se na radar. Teď na něm byly zobrazeny tři čluny. Hadímu zraku se zřejmě podařilo najít oranžový člun pobřežní stráže. „Už jsem to někde slyšel…“

Honor se chytila na háček.

„Asi na Wall Streetu,“ řekla. „Otcova společnost objevuje, kupuje a prodává kovy a vzácné nerosty.“

„Šikovné uspořádání. Vaši bratři nikdy nebudou bez zaměstnání.“

„Špatné uspořádání. Všichni chtějí být šéfy.“

„V každém ráji je nějaký had.“

„No, moji bratři obešli starého hada a založili vlastní prosperující společnost Donovanovy drahokamy a minerály.“

Jake se usmál, i když jeho tělem projela žhavá touha pokaždé, když pomyslel na její měkké rty a tělo. „Synové soupeří s otcem? Vydědil je?“

Zatvářila se zděšeně. „Samozřejmě že ne. Otec je tvrdohlavý a neoblomný, ale ne zlomyslný. Když zjistil, že se jeho synové bez něho obejdou, navrhl palácové spojenectví.“

„Přijali to?“

„Částečně. Spolupracují s ním na základě smluv jako s každým jiným zákazníkem.“

„Chytré.“ Ale nic překvapivého. Donovanovi muži, které znal, byli nejen tvrdohlaví, ale taky inteligentní.

„Zřejmě ano. Zaručuje to jejich zájem o rodinné oslavy Dne díkůvzdání a Vánoc, kdy otec chce, aby se jehňata vrátila ke stádu. Tak jim může zopakovat varování, ať se drží dál od starého vlka.“

Představa Donovanů jako jehňat Jaka rozesmála.

„I vy takhle trávíte svátky?“ zeptala se Honor.

„Jak?“

„No, bojem s rodinou.“

„To ne. Nejsme si tak blízko.“

„To zní… dost osaměle.“

„Víte, co se říká o svobodě.“

„Ne, copak?“

„Jiný způsob vyjádření: nemá co ztratit.“

Jake změnil kurz. Obeplul malý ostrov a proplouval úzkým kanálem nejnižší možnou rychlostí. Zapnul hloubkový hledač a obrazovka zazářila jasně modře a červeně.

Honor se neptala, kde jsou. Ani s mapou nedokázala rozeznat jednotlivé ostrovy. Byl jich neuvěřitelný počet a většina z nich nebyla víc než kusem skály trčící z moře. Když se je při jejich popojíždění z místa na místo snažila sledovat na mapě, rozbolela ji akorát hlava a žaludek.

„Sakra!“ zvolal Jake. „Jsou tady!“

Naklonila se, aby líp viděla. Než se mohla zeptat, jestli ty žluté čárky na obrazovce znamenají ryby, byl Jake pryč. Dívala se, jak uhání na záď, startuje přídavný motor a chystá udice, tyto přípravy ji nezajímaly. Pozorovala Jakovy přesné a úsporné pohyby.

Chápal její zájem jako chuť naučit se další věci o rybolovu. Sehnul se ke kbelíku s návnadami a sebral jeden z háčků, které visely přes okraj. „Takže co je tohle?“

„Vypadá to odtud jako dva háčky. Neuvěřitelné. Nevím, jestli to vzrušení vydržím.“

Ale v jejím hlase nezněl posměch. Těšil ji pohled na Jaka a věděla, že Jake je nadšením bez sebe. Ozývalo se to v tónu jeho hlasu, v záři očí, v pružnosti pohybů. Miloval rybaření.

No, řekla si v duchu, nikdo není dokonalý.

„Ty háčky,“ vysvětloval Jake, „jsou moc šikovné. Teď je ohnu tak, aby pohybem ve vodě připomínaly slanečka. Upevním je na vlasec –“

„Tak dost!“ přerušila ho.

„Cože?“

„Vy mě nemáte učit rybařit. Dohodli jsme se na výuce řízení člunu. Tečka.“

„Domníval jsem se, že to nemyslíte tak doslovně.“

„Chyba.“

„Tak dobrá.“

Jake se vrátil k přípravě udic. Po několika minutách si začal pískat. Čisté tóny jí připomínaly slavíka za měsíční noci. Bylo zvláštní, že něco tak krásného vychází z úst tak drsně vypadajícího muže.

Vtom si Honor uvědomila, že na Jakovi je ještě něco překvapujícího. Kdyby to byl některý z jejích bratří, nedovolil by jí, aby se odmítla učit rybařit jen tak, bez boje. Kdežto Jake přijal její rozhodnutí a nebyl kvůli tomu ani nasupený.

Za chvíli byly vlasce obou udic ve vodě. Jake řídil člun ze zádi a pomalounku projížděl kolem útesu. S očima přimhouřenýma před sluncem se rozhlédl. Zodiac zaujal pozici o tři sta metrů dál na otevřeném moři a kopíroval pohyb Zítřka. Bayliner s Ellen na palubě byl ještě vzdálenější. Jiný člun v dohledu nebyl. Buď se Hadí zrak rozjel domů, nebo je v místech, kam není vidět.

Jake se vrátil k pozorování udic.

„Co teď?“ zeptala se Honor.

„Lovíme.“

„Chápu. Něco jako pozorování schnoucí kresby, jenom méně vzrušující.“

„Změníte názor, jakmile ucítíte, že na druhém konci udice je losos.“

„Tak rychle, ať se uklidní moje rozbušené srdce.“

Jake jenom zakroutil hlavou a sledoval břeh ostrova. Na ostrově nestály žádné domy nebo chaty, viděl jenom holé skály, větrem ošlehané stromy a oblohu. Mezi mraky občas prosvitl sluneční paprsek a ozářil skály a hladinu. Vysoko nad jejích hlavami kroužil bělohlavý orel a člun se jemně pohupoval na vlnách. Jake měl poprvé po dlouhé době pocit naprostého míru.

Honor se dívala na uvolněnou linii jeho úst a toužila se usmát a vztáhnout k němu paže.

Přestaň na něho myslet, varovala se v duchu. Dělej něco užitečného. Cokoliv. Jenom přestaň myslet na Jaka Malloryho.

Jenže sotva to udělala, strašily ji myšlenky na Kyla, jantar a smrt. Nyní by se nejraději vrhla do Jakový náruče a hledala v ní uklidnění.

Merde, zašeptala tiše, otrávená sama sebou.

Vrátila se do kabiny a vytáhla z batůžku skicář a tužku. Začala načrtávat vzor, který jí stále unikal. Po několika minutách vyndala ještě krabičku, opatrně jí otevřela a zahleděla se na valounek jantaru.

Inspirace nepřicházela.

Vzala jantar obezřetně do ruky a obracela ho. Ale ať zírala na jeho měnící se linie sebeusilovněji, tvůrčí nápad nepřicházel. Možná by jí pomohlo přímé sluneční světlo.

Strčila jantar do kapsy větrovky a vyšla se skicářem a tužkou ven. Zjistila, že kryt motoru tvoří docela pohodlnou sedačku. Usadila se na něm otočená obličejem k přídi. Aniž by jantar vytáhla z kapsy, zkoušela kreslit různé variace základního návrhu zpaměti.

Poklidně si pískající Jake se postavil do dveří kabiny. Řídil člun záďovým kormidlem a současně se díval na obrazovku hledače ryb v kabině.

Po jisté chvíli si Honor uvědomila, že jeho pískání ustalo a Jake ji pozoruje. Zvedla hlavu.

„Promiňte,“ omluvil se. „Nechtěl jsem vás rušit.“

„Nerušíte mě. Vaše pískání mi pomáhá k soustředění. Všimla jsem si naopak toho, že jste přestal.“

„Na čem pracujete?“ zeptal se. „Nebo vyptávání je stejně dotěrné jako nahlížení přes rameno?“

Usmála se. „Nepůjde o nakukování, když vám to sama ukážu.“ Natočila skicář tak, aby Jako viděl na kresbu.

„To je ten kousek jantaru, který jsem zachytil, než stačil spadnout na podlahu, viďte?“

„Máte pozorné oko.“

„Vy jste dobrá umělkyně.“

„Ilustrátorka.“

„Drakoušek.“

Vrhla na něho postranní pohled očí, v odpoledním slunci zlatých skoro jako jantar.

„Většina lidí nerozezná jeden kousek od druhého, ani když se na ně dívá,“ poznamenala.

Jake pokrčil rozpačitě rameny. „Jantar mě zajímá už od dětství.“

„Opravdu? To proto jste se tolik vyptával na jantar, který Kyle údajně ukradl?“

Jake přikývl, ale v duchu zaklel. Honor je příliš bystrá.

„Co vás v dětství na jantaru přitahovalo?“ zeptala se Honor.

„Bylo mi líto uvězněného hmyzu. Co to kreslíte?“

„Návrh, který by mohla Faith zhotovit. Měla jsem na mysli něco jako basreliéf.“ Zamračila se a dodala: „Ale asi to byla chyba. Nemohu se s tím dostat ani o krok dál.“

„Co tím myslíte?“

Bez odpovědi sáhla do kapsy a jantar na její dlani se leskl ve slunci jako zlato.

Jake teprve nyní uviděl jeho krásu. Byl průsvitný, ale v jeho nitru vířily drobné bublinky a zajímavé černé skvrnky. Zdálo se, jako by jantar hořel.

„Planoucí kámen,“ poznamenal tiše.

„Prosím?“

„Jantar. Kámen, který hoří. Dovolíte? Předtím jsem neměl možnost si ho prohlédnout.“

„Jistě, ale nejsou v něm žádné mouchy.“

Neodpověděl. Zvedl jantarový valoun proti klesajícímu slunci.

Náhlou a zářivou krásou jantaru se Honor zatajil dech. Předtím to neviděla. Bublinky a ebenové flíčky jako by znázorňovaly hlavu muže s krátce zastřiženými vlasy a bradou, s polopřivřenýma očima hlubokýma jako lidská duše… muže zachyceného navěky v jantaru, svobodného, protože nemá co ztratit.

„Nehýbejte se!“ vykřikla.

Jake ztuhl, jakmile si těsně předtím uvědomil, že se neděje nic hrozného. Připravila si nový list papíru a rychle kreslila. Pozoroval ji a držel jantar tak, aby jeho zlatý stín dopadal na papír.

Vtom zahlédl koutkem oka pohyb udice.

„Ehm, Honor…“

„Ještě ne. Pokouším se spatřit tuto tvář od chvíle, kdy jsem se narodila.“

Jake sledoval, jak se konec prutu posouvá blíž k němu a kmitá nahoru a dolů rychleji a prudčeji, než by měl.

„Honor…“

Zasténala a kreslila dál.

Vlasec udělal to, k čemu byl sestrojený. Vyskočil z pojistky navijáku a odvíjel se v ostrém úhlu pryč od člunu.

„Kruci,“ zamumlal znechuceně. „Zase budeme mít na večeři pizzu.“

„Tak. Mám to! Tedy skoro.“ Zvedla hlavu. „Pizzu? Dala bych si raději lososa, jestli vám to nevadí.“

„Vůbec ne, já taky!“

Sehnul se, vsunul jí jantar do kapsy a současně vyrval udici z držáku. Prudkým trhnutím vzhůru se ujistil, že ryba je ještě na háčku. Pohyb mu řekl, že je to losos, pořádný kus a dobře zaseknutý.

„Tady máte,“ řekl. Podal Honor udici a vzal jí skicář. „Navíjejte naši večeři. Já budu řídit člun.“

„Ale já nemůžu – já jsem nikdy –“ Udice poskočila a zachvěla se jí v dlaních. „Můj bože! Jaku, na konci vlasce je ryba!“

„Jasně, že je. Navíjejte, drahoušku.“

11

BYLA UŽ ÚPLNÁ TMA, když Jake uvázal Zítřek v přístavišti a rozjel se do své chaty, aby zkontroloval záznamník. Z Emerging Resources tam nebylo nic, zato Ellen mu zanechala povýšeneckou zprávu na téma ujíždějících člunů a jejich testosterony ovládaných řidičů.

„Hrubší zrno, dámo,“ zabručel. „Jestli nechceš běhat s vlky, zůstaň ve své noře.“

Se spokojeným úsměvem vlka sbalil nějaké víno a rozjel se zpět ke Kylově chatě a k Honor. V zatáčce byla ještě jedna zpráva – neoznačené auto parkující těsně vedle cesty. Pro případ, že by se někdo divil, co tu to auto dělá, čouhala z otevřeného okna měřící jednotka radaru.

Jake nebyl jediný, kdo si přítomnosti policistů všiml. Místní řidiči, kteří běžně překračovali rychlost omezenou na čtyřicítku nejméně o deset kilometrů, jeli přesně podle předpisů.

Honor otevřela dveře chaty hned, jak zastavil. Jaka by skutečnost, že ho čekala, neměla těšit, ale potěšila ho. A potěšilo ho ještě víc, že se Honor stejně jako on osprchovala a převlékla. Vlasy vypadaly ještě trochu vlhké a měla na sobě kalhoty a volnou blůzu se stejně zlatozelenou barvou jako její oči. Říká se tomu být k nakousnutí…

Jake potlačil myšlenky mířící stále jedním směrem a vystoupil z auta. „Všechno v pořádku?“ zeptal se.

„Ne. Dřevěné uhlí už je připravené a já taky.“

„Na co?“ zamrkal Jake.

„Na lososa, pochopitelně, na co jiného? Mám šílený hlad.“

To Jake taky, ale losos byl až na hodně vzdáleném druhém místě od toho, co opravdu chtěl – nahou Honor Donovanovou v posteli. Vzal láhev chardonnay ze sedadla a následoval Honor do chaty.

Zatímco připravoval marinádu a dával lososa na rošt, Honor ho zblízka sledovala a naparovala se jako kachna se čtrnácti káčátky.

„Takže to vůbec nebyl ztracený den,“ poznamenala a očima pasoucíma se na rybě. „Škoda, že tys žádnou nechytil.“

Jake se musel při vzpomínce na její vzrušení usmát. Když konečně vytáhla rybu z vody, zářila jako vánoční stromek. Pouhý pohled na ni působil natolik radostně, že si nemohl vzpomenout, kdy něco takového viděl naposled.

„Na tom nezáleží,“ zabručel a zavřel kryt nad roštem. „Chytnu lososa jindy.“

Honor se při návratu do chaty tvářila dost nejistě. Nikdo z Donovanů se nestaral, jestli ho nějaká žena předstihla, ale někteří z jejích milenců to nenesli zrovna nejlíp.

„Určitě?“ ujišťovala se, když zavírala dveře. „Hm, ehm,“ zahuhlal Jake a zatahal ji za pramínek vlasů. „Nevadí mi to, zlato. I kdybych ho chytil, stejně bych ho vrátil do vody.“

„Proč?“

„Ten tvůj i po vyčištění vážil sedm kilo. Než ho dojíš na chlebíčcích, v pomazánce, v omeletách a salátech, budeš si myslet, že losos je další jméno pro přespříliš dobrou věc.“

„Ne! Já se čerstvého lososa nikdy nepřejím. Ani dobře vyuzeného lososa.“

„Tak v tom případě ti musíme příště chytit pořádný kousek.“

„Pořádný? A jak říkáš tomuhle?“ ukázala ven směrem k roštu.

„Dobrý. Pokud chceš mít skutečně výbornou uzenou rybu, musíš použít tu, která váží přes dvanáct kilo. Nejlepší jsou od patnácti kilogramů výše. Bohužel, u ostrovů San Juan je takových obrů jen málo.“

„Patnáct kilo?“ podivila se. „Můj ty smutku. Raději začnu zvedat činky. Už teď jsem si užila, než jsem dostala lososa na palubu.“

„Vedla sis výborně.“

„Opravdu? Tak proč jsi na mě pořád řval, ať držím konec udice nahoru?“

„Neřval jsem.“

„Ha! Myslela jsem, že kapitán Conroy spadne z paluby zodiacu, jak se chechtal.“

„To jenom proto, že v životě neviděl nikoho, kdo by se snažil udržet jednou rukou podběrák plný bojujícího lososa a druhou ženskou, které přeskočilo.“

„Nezapomínej na udici.“

„Je těžké zapomenout, jak jsem ji držel v zubech,“ poznamenal Jake suše.

To byla jediná věc, která mu zabránila, aby Honor nevracel divoké polibky. Měl totiž neodbytný pocit, že blahopřejný polibek by v něm probudil neovladatelný hlad. Což by bylo přímo slabomyslné.

Tak si to aspoň pořád říkal. Jenže to neposlouchal. V mysli stále viděl její noční košili sahající jen pod zadeček. Nedokázal nemyslet na to, jestli pod ní nosí kalhotky. A tyhle myšlenky pochopitelně vyvolávaly další, jako například, jak asi Honor vypadá, když se chystá k milování.

„Haló,“ zamávala mu rukou před očima.

„Co je?“

„Kde jsi?“

Na okamžik zvažoval, jestli se má přiznat, že jí v duchu zrovna zvedal noční košili nahoru a prohledával jazykem drsný porost, aby našel hebkou ženskost pod ním. Idiotské. Naprosto debilní. „Jenom jsem přemýšlel,“ odpověděl.

„O večeři?“

„Ehm… ano. O večeři.“

„Co bys řekl hned teď na kousek chleba se sýrem?“ navrhla Honor. „Přitom jak jsi nabručený, by nám mohlo hrozit, že si prokousneme hrdla ještě dřív, než se losos udělá.“

Jake si uvědomoval, že nemá nejlepší náladu, stejně jako věděl, že chléb se sýrem neutiší hlad, který jím lomcoval. Ale bylo to pořád lepší než nic.

Žvýkal chléb se sýrem, pil pivo a díval se, jak Honor míchá salát.

„Nevadilo by ti, kdybych chvilku kreslila, než bude losos hotový?“ zeptala se. „Pořád musím myslet na tu tvář v jantaru.“

„Nečekám, že mě budeš bavit.“ Vrhla k němu poněkud ostražitý pohled a zamířila si pro skicář.

Vtom zazvonil telefon. Jake předpokládal, že se Honor rozběhne a dychtivé popadne sluchátko. Místo toho šla pomalu a natahovala ruku k telefonu tak, jako by čekala, že ji kousne. „Haló,“ řekla.

„Distancujte se od pana Malloryho, jinak bude váš bratr trpět.“

„Prosím? Kdo je to? Kde je –“

Volající položil. Zatvářila se znechuceně a práskla sluchátkem do vidlice. „Jdi k čertu!“

„Kdo to byl?“

„Nevím. Hadí zrak ne. Tenhle cvok začal mluvit hned po mém haló.“

Honor byla bledá a na tvářích jí naskočily rudé skvrny ze zvýšené hladiny adrenalinu.

„Jak si můžeš být jistá, že to nebyl Hadí zrak?“ zeptal se Jake.

„Přímá logika, nebo jistá předtucha?“

„Cokoliv.“

„Vlastně obojí. Věděla jsem to dřív, než promluvil. Jiné ticho. A přízvuk neměl ták silný jako Hadí zrak, když mumlal před mými dveřmi“

„Jaký druh přízvuku?“

„Francouzský ne,“ odpověděla a přehrávala si slova neznámého v mysli. „Ne úplně německý. Ani španělský nebo britský.“

„Co myslíš tím ne úplně německý?“

„Nevím. Prostě takový nebyl“

Nenaléhal. Nebyl důvod. S téměř stoprocentní pravděpodobností to byl někdo z Ruska nebo z pobaltských států. Tedy nic nového.

„Co říkal?“

Honor se zhluboka nadechla. Trhaně. Potom se podívala na Jaka.

„Radil mi, abych se tě zbavila, jinak bude Kyle trpět,“ odpověděla popravdě.

Jake přimhouřil oči. „Rozděl a panuj.“

„Cože?“

„Nejstarší taktika na světě. A nejlepší. Někdo tě chce izolovat.“

Podívala se oknem ven. Ostré zlato zapadajícího slunce a modrá obloha dávno zmizely. Zůstala jenom černá hlubina, které nechtěla čelit sama.

„Kyle…,“ zašeptala Honor. „Můj bože, co mám dělat?“

Úzkost v jejím hlase projela Jakovým vědomím jako nůž. Chtěl ji utišit a dát jí jistotu, jenže pokud to udělá, tak až vyjde pravda najevo, bude se Honor cítit ještě víc zrazená. Ještě o tom přemýšlel a už natahoval paže. „Pojď sem,“ řekl jí tiše.

Honor vkročila do jeho náruče, jako by vždycky věděla, že tam patří. Jake ji stejně tak objímal a každým tepem srdce proklínal Kyla. „Co mám dělat?“ zašeptala konečně.

„Cokoliv, s čím dokážeš žít.“

„A co Kyle?“

„Je to dospělý muž. Starej se o sebe.“

„To mi říkáš pořád.“

„A pořád doufám, že mě posloucháš.“ Slabě se na něj usmála. „Mluv se mnou, Jaku. Potřebuju to.“

Stiskl ji o něco pevněji. „Mohu odejít a mohu zůstat. Volba je na tobě, Honor.“

„Nechci volit“ Tiskla se k němu, jako by mrazení, které cítila, bylo spíš fyzické než duševní. „Myslíš si, že ten, kdo volal, má Kyla?“

„Ne.“

„Proč?“

„Kdyby ho měl, nemusel by ti nijak bránit v jeho hledání, ne?“

Roztřesené vydechla. „To byla hned druhá myšlenka, která mě napadla. Spíš blufování než skutečná hrozba.“

Jake přejel jemně rty po Honořiných vlasech a nadechl se její ženské vůně.

„A která byla ta první?“ zeptal se jí.

„Byla jsem ráda, že tu nejsem sama. Začínám ten telefon nenávidět.“

„Pořídím ti záznamník.“

„Mám ho. Ale nechci ho zapínat, když jsem tady. Pořád čekám, že na druhém konci by mohl být Kyle.“

Na to Jake neměl co říct. Proto ji jednoduše pohladil po vlasech a tiskl ji k sobě, dokud se sama neodtáhla.

„Díky,“ řekla. „Nechtěla jsem, no, však víš.“

„Ehm, nevím.“

„Brečet ti na rameni.“

Dotkl se tmavě modrého flanelu košile v místě, kde měla položenou hlavu. „O čem to mluvíš? Je úplně suchá.“

Bezmocně se zasmála a otočila se ke kuchyni. „Co to víno…“

„Přinesu ho hned, jen co zkontroluju lososa.“

Telefon opět zazvonil.

Honor sebou škubla. Jake zamířil k přístroji, ale zastavila ho uchopením za zápěstí.

„Ne,“ řekla rychle. „Zvládnu to.“ Zvedla sluchátko. „Haló?“

Jake napjatě čekal na její výraz.

„Je mi líto,“ říkala automaticky. „Ale teď tady není. Mohu mu předat vzkaz?“ Zamračila se. „Opravdu? Můžete to tam ještě chvíli nechat? Zaplacené? Výborně. Vyzvednu si to při první příležitosti. Děkuju vám.“

„Kdo to byl?“ zeptal se, jakmile zavěsila.

„Prodavačka z Watermarkova knihkupectví. Mají tam knihu, kterou si Kyle objednal.“

„Kdy?“

„To neřekla. Ale je to zvláštní.“

„Proč?“

„Nevěděla jsem, že se bratr hlouběji zajímá o ruskou historii.“

To nevěděl ani Jake.

„Něco, co právě vyšlo?“ zeptal se jakoby jen tak.

„Ne. Říkala, že je to katalog ruských paláců před revolucí. Chtěl speciálně palác známý jako Carskoje Selo, ale tehdy to neměli na skladě.“

Jake strnul. Než nacisté vtrhli do Ruska, Carskoje Selo bylo domovem Jantarové komnaty. Stiskl rty a přemítal, jestli víno spláchne pachuť v jeho ústech.

„Otevřu víno,“ poznamenal.

Honor se dívala, jak jde do kuchyně. Poznala, že právě ztratil náladu, ale nechápala proč.

„A to muži tvrdí, že ženy jsou náladové,“ zamumlala si.

Jestli ji Jake slyšel, nevšímal si toho. Otevřel láhev, nalil jí skleničku a šel zkontrolovat lososa.

Honor se nedopustila té chyby, že by šla za ním. Ani její nálada nebyla nejlepší. Chopila se skicáře, vytáhla jantar z krabičky a pustila se do kreslení. Jantarový muž jí pořád unikal, ale byla si jistá, že nakonec ho z jeho zlatého vězení dostane.

Náhle si uvědomila, že v její kresbě se objevují Jakeho výrazné rysy. Byl to Jake, a nebyl, muž a stín, temnota a světlo, z jedné strany úsměv a z druhé cynická křivka rtů.

Po chvíli si všimla, že Jake stojí nedaleko ní a pozoruje ji. Napadlo ji, jestli se v kresbě poznává. Možná ne. Většina lidí přijímá jako realitu pouze odraz své tváře viděné v zrcadle.

„Co kdybys mi pomohl?“ zeptala se a podala mu jantarový valoun. „Podrž ho mezi mnou a světlem. Potřebuju se ujistit, že ty skvrny jsou dost hluboké, aby tam zůstaly i po vyrovnání a vyleštění povrchu.“

Jake sundal z lampy stínidlo a podržel jantar mezi světlem a Honor. Sklonila hlavu a pokračovala v práci.

Snažil se nevnímat zlaté odlesky v jejích vlasech a plná ústa, která by svedla i světce. Nechtěl myslet na to, jak se její štíhlé prsty noří do jeho kalhot. Směr jeho myšlenek se jednoznačně projevil prudkou erekcí. Byl rád, že je Honor zabraná do kreslení, takže to nevidí.

„Znervózňuješ mě,“ ozvala se po chvíli.

„Bojíš se, že upustím jantar?“

„Ne. Ale zase se cítím jako Červená karkulka. K sežrání. Nemyslíš, že je ten losos hotový, babičko?“

„Vypadám jako tvoje babička?“

„No,“ poznamenala, aniž by zvedla oči, „oba máte hezký knírek…“

Musel se zasmát i přes hladovou bolest ve slabinách. Podal jí jantar a vyšel ze dveří.

Jen co Jake odešel, Honor vydechla a podívala se na místo, kde předtím stál. Nepřekvapilo by ji, kdyby se z podlahy kouřilo. Nebo z její židle. Způsob, jakým se na ni díval, byl dost žhavý, aby je oba uvařil.

Říkala si, že komplikace, jaké by románek s Jakem přinesl, rozhodně nepotřebuje. Neměla na to dost duševní energie. A musela by do toho vložit emoce. Bez nich sex přináší příliš mnoho obtíží, než aby za to stál.

Postav se tomu čelem, napomenula se rychle. Dokonce i s emocemi představuje sex spíš problémy než potěšení. Aspoň u žen. Muži jsou jako autopilot. Bum, bác a je to. Žádné cavyky, žádný zmatek, strčit si ho zpět do kalhot a podívat se, jestli v televizi neběží nějaký sport.

Honor netrpělivým pohybem odložila skicář. Ale obličej zavřený v jantaru ji pronásledoval, tiše na ni volal. Bez ohledu na to, co cítila k živému modelu, nedokázala opustit tvář uvězněnou časem až navěky.

Bohužel neměla ponětí, jak ji vysvobodit. Prostě nepracovala s jantarem dost dlouho, aby si věděla rady.

Když se Jake vrátil do chaty s lososem na podnosu, Honor seděla a mračila se na kus jantaru. Vína se ani nedotkla.

„Takže nejsem sám kdo nemá náladu, viď?“ zeptal se bezvýrazným hlasem a postavil podnos na stůl. „Volal někdo, zatímco jsem hlídal rybu?“

Vyskočila a teprve nyní si uvědomila, kolik času uběhlo. To se jí stávalo často, když přemýšlela o nějakém návrhu. Zapomínala pak na celý svět.

„Ne, nikdo nevolal. Ale přemýšlela jsem o té tváři. Kdybych zkusila navrhnout obvyklý basreliéf…“ Potřásla hlavou a rychle vstala. „Nebylo by to k ničemu. Tím jsem si jistá.“

„A co třeba rytina?“

Honor přerušila pohyb ruky sahající po sklence s vínem. Vědomosti o rytině probrala velmi rychle: opak kameje.

„To jsem ještě nikdy nezkoušela,“ poznamenala.

„Proč? Nelíbilo by se ti to?“

„To ne. Obvykle pracuju s malými kousky kamenů, které nejsou dost průhledné, aby bylo přes rytinu vidět. Někdy je zase kámen příliš tvrdý, než aby ho Faith mohla tímhle způsobem opracovat. Kromě toho, jantarem se zabývám teprve měsíc.“

Zamířila ke chladničce a vytáhla salát. Její oči byly vzdálené. Přemýšlela nad tím, co Jake řekl.

„Rytina byla oblíbená v sedmnáctém a osmnáctém století,“ vysvětloval jí Jake, „zejména u jantaru. V některých případech vykládali vnitřní prostory zlatou fólií. Když se na to podíváš shora, skrze jantar, výsledek je ohromující, téměř jako živý.“

„A jak vyleštíš vnitřní dutiny, než je vyložíš fólií?“

„Stejně jako jsi ji vyřezala – opatrně s pomocí vhodných nástrojů.“

Když se naklonil, aby si nalil víno, jeho paže se otřela o její. Honor vyskočila.

„Promiň,“ omluvil se Jake. I když myslela na práci, byla napjatá jako struna, skoro vibrovala. „Nechtěl jsem tě vyděsit.“

„To není tvoje chyba. Ať dělám cokoliv, pod tím vším se neustále bojím o Kyla,“ přiznala se.

„To je pochopitelné. Tak se posaď a jez. Nebo jsi příliš nervózní?“

„O nic víc než u snídaně nebo oběda.“ Smutně se usmála a sedla si. „Bojím se, že nepatřím k těm ženám, které starostmi hubnou. Právě naopak.“

„A v čem je problém? Klidně můžeš pár kil přibrat.“

„Ukousni si jazyk.“

„Raději se zakousnu do tvého lososa.“

Honor se ujistila, že je to jenom její fantazie, když uslyšela Jakovo zaváhání před slovem losos. Vybrala si kousek růžové ryby a v duchu si řekla, že je čas přestat si dělat naděje. Bylo naprosto jasné, že po dlouhém dni na člunu Jake netouží prodlužovat sexuální napětí, které mezi nimi narostlo. I když je očividně zcela zdravý muž schopný kdykoliv dosáhnout erekce, nemá v úmyslu se o to pokoušet.

Možná má na sex stejný názor jako ona. Stejné vzrušení jako při čištění toaletní mísy.

Depresivní myšlenka.

Jake si všiml, že Honor nejí. „Nemáš chuť?“

Místo odpovědi zvedla vidličku a nabrala sousto lososa. Hlubokým hrdelním zvukem okamžitě vyjádřila překvapení a potěšení.

„Chutná?“ zeptal se Jake.

„Orgazmické.“

Pozvedl obočí. „Až tak dobré?“

„Lepší.“

„Nic není lepší.“

Jelikož orgazmus bylo pro Honor pouze slovo, rozhodla se nepřít. Vložila do úst další sousto a vychutnávala ho. Zůstala zticha po celou dobu, než snědla dvě porce lososa a svůj díl salátu. Potom se pohodlně opřela a slastně vzdychla.

„Měl by sis otevřít restauraci,“ poznamenala a dlaní skryla zívnutí.

„Salát jsi dělala ty. Měli by ti za něj dát Nobelovu cenu.“

„Další věc, kterou mi povíš, je, že Santa Klaus neexistuje.“

„Teď, když se o tom zmiňuješ –“

„Jsem vyřízená,“ nenechala ho domluvit, „prostě hotová.“ Opět zívla.

Jake vstal a začal uklízet stůl.

„Udělám to,“ namítla a znovu zívla.

„Nejdřív se vyspi.“

„Rozkaz?“ zamumlala.

„Jenom jdi do postele. Zítřek už k tobě běží přes Evropu.“

„Ošklivá představa.“

Zasmál se a nevinným gestem ji potahal za vlasy. „Nezapomeň si vyčistit zuby.“

Honor okamžitě napadlo, aby ho kousla. Pořádně.

Místo toho se rozhodla poslechnout. „Tak dobře. Díky.“

Jake se zatajeným dechem sledoval, jak Honor míří do malé koupelny vedle ložnice. Na okamžik měl téměř jistotu, že Honor chce vnořit zoubky do jeho ruky. Netušil, co by v následující chvíli udělal, ale v nejmenším nepochyboval o konečném výsledku – oba propletení v tom upoceném a těsném zápasu, v němž nikdo neprohrává.

Tiše zaklel, dokončil mytí nádobí a utíral ho tak razantně, že málem nechával na hladkém povrchu rýhy.

Honor vyšla z koupelny. Koutkem oka viděl záblesk barev, když přecházela do ložnice. Dveře nechala pootevřené.

Uložil poslední kousek nádobí a vyšel z chaty. Dveře se za ním automaticky zamkly. Kovový zvuk zněl chladně a definitivně. Scházel štěrkovou cestičkou do přístaviště a při každém kroku si gratuloval, jaký je jemný, slušný, šlechetný, debilní čubčí syn, když jde sám do studené postele.

12

HONOR SE POLEKANĚ PROBUDILA. Venku ještě byla tma a budík se nerozječel, ale její instinkty ano.

Slyšela s děsivou zřetelností nějaké tlumené zvuky v obývacím pokoji. Jako by někdo manipuloval klíčem v zámku předních dveří. Rozbušilo se jí srdce. Kyle?

Ale pokud ne…

Náhle si uvědomila, že před usnutím nezasunula bezpečnostní zástrčku na dveřích.

Nejasné zvuky pokračovaly. Honor naskočila husí kůže a zmocnil se jí nepříjemný pocit, že to určitě není její bratr, kdo se pokouší dostat se dovnitř.

Jedna její část si chtěla přetáhnout přikrývku přes hlavu a předstírat, že tady vůbec není. Druhá by nejraději ječela na celé kolo.

Nakonec neudělala ani jedno. Co nejtišeji vylezla z postele a šla po špičkách ke dveřím do obýváku, které nechala večer kvůli proudění vzduchu pootevřené.

Z obýváku ucítila závan chladu. Přední dveře zely dokořán. V měsíčním svitu se pohybovala po pokoji silueta. Člověka.

Úzký paprsek světla z malé baterky přejížděl po Kylově stole. Když se postava sklonila a začala otevírat zásuvky, Honor zahlédla černou masku na obličeji, tmavé sako a rukavice.

Tělem jí projela vlna strachu a vzteku. Tato kombinace okamžitě vzedmula hladinu adrenalinu. Zloděj.

Honor tiše ustupovala od dveří k okna. Nová klička se otočila bezhlučně, ale dřevěný rám zaskřípal o mnoho hlasitěji než tlumené zvuky z obýváku.

Hrůza, že se jí vetřelec zmocní, dodala Honor sílu. Vyšvihla se na okenní rám a vyskočila ven. Tvrdé dopadla bosými chodidly na zem, ale okamžité se rozběhla k přístavišti.

Neuvědomovala si, že křičí Jakovo jméno, dokud ho neuviděla přibíhat proti sobě. Byl dočista nahý.

„Honor, co se děje!“

„Nějaký chchlap. V chchatě. Já –“

„Je ozbrojený?“ vyhrkl Jake.

„Viděla jsem jenom baterku.“

„Zamkni se v kabině člunu. Neotevírej, dokud mě neuvidíš.“

„Ale –“

Pozdě. Jake už utíkal k chatě. Na rozdíl od ní nevyužil měsícem ozářené stezky, ale držel se ve stínu stromů. Přední dveře chaty byly otevřené. Po verandě se válely papíry. Zevnitř se neozýval žádný zvuk.

Přikrčil se a poslouchal, potom skočil do dveří a opsal pistolí kruh po pokoji. Zbraň v jeho ruce byla temnější než noc.

Ve slabém světle měsíce vypadala místnost jako po bouři. Jedinou otázkou bylo, jestli je lupič ještě uvnitř, nebo utekl, když se Honor rozkřičela. Pokud je chytrý, tak zmizel. Ale Jake věděl, že některé pohádky dokážou ovlivnit mozkové buňky tak silně, až se scvrknou.

Opatrně se blížil k pootevřeným dveřím ložnice. Kopl do nich natolik tvrdě, aby narazily na zeď, případně do někoho, kdo by se za nimi skrýval. Ale zevnitř se nic neozvalo.

Vtom oslyšel někde dál na příjezdové cestě startování motoru. Pravděpodobně zloděj. Ale jistotu neměl.

S tichým zaklením popadl z nepořádku na podlaze těžkou knihu a hodil ji do ložnice. Než dopadla na podlahu, vtrhl do pokoje stejným způsobem jako předtím do obýváku.

Byl sám.

Jenom pro jistotu prošel všemi zbývajícími prostory, ale chata byla prázdná. Pak se vydal na obhlídku bezprostředního okolí. Už téměř končil, když zaslechl za sebou tiché kroky.

Přikrčil se do stínu a čekal. Na devadesát sedm procent si byl jistý, kdo to je, ale zbývající tři procenta mu mohla být osudná. Stačil se ještě několikrát tiše nadechnout a vydechnout, než se objevil nejasný stín. Zaútočil stejně tiše, jako čekal.

Honor by vykřikla, jenže jí přitiskl dlaň na ústa. Kousla by ho, ale svíral prsty tak, že nemohla rozevřít rty. Kopla by ho, jenže tím, jak ji držel, se nedostala k žádné vitální části jeho těla. Mohla jenom komíhat chodidly visícími patnáct centimetrů nad zemí.

„Až ti příště povím, že máš někde zůstat, tak to krucinál uděláš,“ procedil Jake u jejího ucha.

„Muummh!“

„To je omluva?“ zeptal se a odtáhl dlaň.

„Poslyš, ty arog –“

Dlaň se vrátila na místo. „Ne, ty poslyš! Nečekal jsem tady venku nikoho kromě zloděje, který mohl být ozbrojený. Můžeš být zatraceně vděčná, že nejsem ten typ, který vyprázdní zásobník do tmy při každém pohybu stínu. Mohl jsem tě zabít. Chápeš to?“

Honor ztichla. Pochopila to až moc dobře.

„Prima,“ zavrčel Jake.

Odtáhl ruku a postavil ji na zem. Všiml si, že Honor teprve nyní uviděla jeho zbraň. Zastavil se jí dech.

„Neboj se, je zajištěná,“ uklidnil ji. Taky on si uvědomil až teď, že tlačí předloktí na její ňadra a její hýždě se mu tisknou ke stehnu. Ale nezmínil se o tom. Měl pocit, že by to nechtěla slyšet.

„Já – moc se omlouvám,“ vykoktala Honor. „Nebylo nic slyšet a já se bála, že jsi zraněný.“

„Jenom na nohách.“

„Cože?“ Rychle si klekla. „Kde? Nevidím žádnou krev.“

Jakovi se zastavil dech, když ho její vlasy pohladily po kůži. Kdyby pohnula hlavou jen o několik centimetrů, dotýkaly by se něčeho mnohem citlivějšího než je holé stehno.

Srdce mu bláznivě bušilo. V tomto stavu se Honor nemusela ani pohnout. Jeho mužství se k ní hnalo jako oslepená můra k horkému plameni

„Jaku?“ ozvala se a zvedla oči „Kde máš – ó!“

„Nevšímej si toho.“

„Proč? Taky má bezpečnostní pojistku?“

Vybuchl smíchem a poodstoupil. „Podívejme se, jestli něco nechybí.“

„Odtud se zdá, že ne,“ poznamenala tiše.

„Jestli nechceš skončit na zádech přímo tady v blátě, tak běž do chaty.“

Zmatená tím, že ji slyšel, vyskočila „Promiň. Jsem trochu roztřesená.“

„To já taky.“

„Ty? Roztřesený?“

„Jestli to tak bude pokračovat dál, hodlám spávat v botách,“ zabručel Jake.

Honor jenom zamrkala a s tichým soucitem se dívala, jak se Jake vrací ke člunu. I ji bolela chodidla z úprku po štěrkové stezce.

Ačkoliv věděla, že chata je prázdná, zaváhala, než vešla dovnitř. Zachvěla se. Možná to bylo nočním chladem, protože teprve teď si uvědomila, že má na sobě jenom krátkou košilku a přes ní nataženou Jakovu košili, kterou si vzala na člunu, takže vítr jí ofukoval holá stehna až na hýždě.

Ruce měla ještě studenější. Vědomím, že spala a nějaký zloděj systematicky prohledával chatu jen několik metrů od ní, se jí dělalo špatně. Těžce polkla. A pak hned znovu.

„Myslel jsem si, že je to moje košile,“ ozval se Jake.

Vyrazila zvuk, jako kdyby ji uhodil, a roztřásla se jí kolena.

„Honor? Zlato?“

Pokoušela se promluvit a současně zastavit vlnu nevolnosti.

„Jen klid, miláčku,“ utišoval ji Jake. „Ublížil ti?“

Zavrtěla hlavou.

„To je následný šok,“ řekl tiše a s ulehčením. „Neboj se. Nepotrvá to dlouho.“ Zasunul zástrčku na dveřích a vrátil se k ní „Nadechuj se nosem a vydechuj přes zaťaté zuby. Pomáhá to.“

Po několika pokusech se to Honor konečně podařilo. Jake mezitím znovu prošel všemi místnostmi a ujistil se, že je chata dobře zabezpečená. Když se vrátil, Honor už uklidnila žaludek, ale pořád se celá chvěla. Pokud uvolnila zuby, cvakaly.

Jake poklekl před krbem a rozdělal oheň. „Pojď sem,“ vyzval ji, když se plameny rozhořely. „Zahřeješ se trochu.“

„Nnemohu.“

Nepřekvapilo ho to. Honořiny nohy se tak třásly, že byl div, že ještě stojí. Přitáhl před krb starou pohovku, vzal z ložnice přikrývku a přistoupil k Honor.

„Neděs se,“ uklidňoval ji „Teď tě zvednu.“

Přes jeho upozornění sebou škubla, když ji vzal do náruče.

„To je dobré,“ nepřestával mluvit. „Neublížím ti, zlato. Jenom tě odnesu blíž k ohni.“

Trhaně dýchala, ale přece jenom se poněkud uvolnila. Objala ho kolem krku a držela se ho jako klíště. Po chvilce váhání ji položil na pohovku, ale nemohl ji přikrýt, protože ho odmítala pustit. Kůži měla bílou jako sůl a oči suché a vyděšené. Nepřestávala se třást. Přetáhl přikrývku přes oba, jak nejlépe to šlo, a objímal ji.

„Adrenalin je legrační droga,“ poznamenal. „Zejména, když na to člověk není zvyklý. Zmítá tebou jako příboj.“

Vydala zvuk, který pochopil jako souhlas.

„Když se to stane,“ pokračoval, „lidé ztuhnou a nedokážou ani vykřiknout, i kdyby na tom závisel jejich život. Jiní zase křičí tak hlasitě, Že by se tvůj budík styděl.“

Honor se pokusila o úsměv. Třásla se o něco míň a tiskla se k němu ještě víc. Její pokožka se postupné zahřívala.

„Jak –“ zachraptěla a chtěla si navlhčit rty suchým jazykem. „Jak to víš?“

„To je normální. I já to prožil. I teď. Dokazuje to moje košile.“

„Jak to?“ zeptala se a otřela si tvář o jeho holou hruď.

„Máš ji na sobě ty.“

Honor se konečně rozesmála. Tiskl ji k sobě a čekal, až tato nepřirozená reakce pomine. Nakonec se zhluboka nadechla a vzdychla. Její dech mu rozčeřil porost na hrudi.

Jeho tělo pulzovalo životem. Stejně tak jeho vědomí. U některých lidí funguje nebezpečí jako afrodiziakum. Honor k nim zřejmě patřila taky. Ale byl by sobecký a nezodpovědný mizera, kdyby toho zneužil.

Ale moc chtěl. V tom byl ten problém. Jemně změnil polohu a snažil se vytvořit větší prostor mezi jejich těly. Jenže Honor ho následovala jako voda, naprosto přirozeně, nezadržitelně.

Jake přikázal svému svědomí, aby se do toho přestalo vměšovat. Honor je dospělá, aby se mohla sama rozhodovat, kdy, kde, jak a s kým se bude milovat. Jestli to má být teď a tady, tak on je připravený.

Trochu přesunul ruku a přivinul ji pohodlněji ke svému tělu. „Je to lepší?“ zašeptal ochraptěle.

„Ano, ale…“ Honor opět vzdychla. „To je to vždycky tak zlé? Cítím se jako idiot.“

„Po jistém čase si na to zvykneš.“

„Cítit se jako idiot?“

„To taky.“

Tiše se zasmála. Tentokrát už to bylo opravdové veselí, žádný smích na pokraji hysterie.

„Další lekce získaná v drsných barech?“ zeptala se.

„Mezi jinými místy. Nejhorší je to poprvé.“

„Potom už to nic není?“

„Aspoň už víš, oč jde. Reaguješ o něco mírněji. Chceš trochu vína nebo brandy na uklidnění nervů?“

„Jenom když se ani jeden z nás nepohne. Zrovna jsem se začala zahřívat.“

Jakovi už bylo pořádně horko. Líbila se mu její tvář a dech na jeho prsou. Ještě víc by se mu líbilo, kdyby cítil její nahý zadeček v klíně, ale na to byl dost prozíravý. Tentokrát si před odchodem z člunu natáhl džíny. Kdyby mile požádal, možná by mu Honor dala jeho košili. Možná i svoji noční košilku.

„Jaku?“

„Ano?“

„Ten – člověk. Byl tady, když jsem spala. Mohl –“

„Nemysli na to,“ nenechal ji domluvit.

„Zkus nedýchat,“ odsekla.

„Tak jo.“

S těmito slovy se sklonil a políbil ji na ústa. Chtěl být jemný, zdvořilý a trpělivý, prostě takový, jaký má muž být, když poprvé líbá ženu, kterou chce svést. Jenže v jeho krvi pořád proplouval adrenalin. A i kdyby tam nebyl, byl by to úkol nad jeho síly. Jeho tělo bylo rozžhavené do ruda od okamžiku, kdy Honor poprvé uviděl.

Polibek přešel od jemného kontaktu k vášni rychlostí zápalné šňůry. Honor odpověděla bez zaváhání a její ruce bloudily po jeho těle s otevřeností, která by ji šokovala, kdyby si to uvědomila.

Když konečně odtrhl ústa od jejích, ležela na zádech se stehny sevřenými kolem hrubé látky jeho džínů a vydávala hluboké hrdelní zvuky. Nebezpečně rozpálená a bezohledná se otírala o něho, až její saténové horko proniklo džínami k němu.

Jake hledal roztřesenými prsty v kapse kondom, i když věděl, že by měl zvolnit a dát Honor čas, aby si to rozmyslela. Ale nemohl. Příliš ji chtěl.

Zrovna když byl na hranici sebekontroly, Honor prohnula tělo a vší silou se protáhla přes jeho vzrušené mužství. V tu chvíli přestal myslet. Zpomalil jen natolik, aby si natáhl prezervativ, než klesl do žáru mezi jejími stehny. Padla mu líp než kvalitní kondom, horká a úzká. Zasténal a pronikl dál tak, aby si z něho neměla co vzít.

Ale sám se chystal jít dál. Byla pevná a vlhká a on by se zbláznil, kdyby se do ní vnořil celý.

Honor tiše zasténala a pokusila se uvolnit pocit napětí z Jaka ve svém těle. Sex pro ni nikdy nebyl moc příjemný. Právě proto ho zkusila jen několikrát.

„Jaku?“

„Klid, zlato. Nadechni se a pomalu vydechni.“

„Nemůžu. Nenecháváš mi dost prostoru.“

„Nemáš pravdu.“ Něžně ji kousl do spodního rtu. Trhaně se nadechla a překvapené vydechla, když jí přejel jazykem po rtu jako kocour olizující smetanu. „Vidíš?“

Nebyla si jistá, co by měla vidět. Vnímala jen to, že ji vyplňuje způsobem, z něhož je neklidná. Ale nebylo to vůbec nepříjemné. Už ne. Nepodobalo se to těm předchozím pokusům, kdy ji nepohodlí a zklamání ze sexu natolik otrávily, že se rozhodla s něčím podobným skoncovat.

„Pokračuj,“ vybídla ho. „Už je to v pořádku.“

„V pořádku nestačí.“

Jake se poodtáhl jen natolik, aby vsunul mezi jejich těla dlaň. Pohladil ji po vnitřní straně stehna a na citlivých intimních částech těla, dokud neucítil na prstech vlhký žár. Zmocnil se poštěváčku a hrál si s ním tak dlouho, dokud se její dech znovu nezlomil a nezaplavila ji vášeň.

„Dej nohy zpátky kolem mě,“ řekl téměř hrubě.

„Ale –“

Honořin hlas se zlomil, když do ní znovu vsunul prsty a jejím tělem projel neuvěřitelný pocit rozkoše. Její stehna ho hladově objala, chtěla ho celého do posledního kousíčku.

Pokoušel se ovládat. Říkal si, aby zpomalil, dovedl ji až na hranici vrcholu, ale bylo pozdě. Celé tělo se mu napjalo úsilím, které ho donutilo vykřiknout skrze zaťaté zuby.

Honor s pažemi kolem Jakových zad si ho přitáhla k sobě. Otřesy, které Jakém zmítaly, probudily kdesi hluboko v jejím nitru jemné chvění. Ten pocit byl stejně nový jako radost z objetí muže ponořeného do jejího těla. Zjistila, že se jí líbí, když na sobě cítí tíhu jeho postupně se uvolňujícího těla, přerývaný dech a hladkou a zpocenou kůži.

Aniž by chápala proč, otočila hlavu. Ochutnala jeho slané rameno a pořádně ho kousla. Cítila, jak se zachvěl. Uvolnění se proměnilo v nové napětí. Zabořil tvář do jejího voňavého krku a vrátil jí něžně roztoužené kousnutí.

Honořiným tělem opět projely ty zvláštní vlny. Neklidně se posunula. Kousl ji znovu, tentokrát silněji. S tichým výkřikem se prohnula a on sál její kůži a pomalu se kolébal mezi jejími stehny. Každým jeho pohybem stoupala její rozkoš tak, až nemohla dýchat.

„Jaku?“ zašeptala, aniž by si to uvědomila.

„Já vím. Postarám se o to.“

Než se stačila zeptat, co tím myslí, zvedl se z ní a natáhl ruku ke džínám.

„Ne,“ vyhrkla a zadržela ho s obavou, že ji špatně pochopil a myslí si, že chce přestat.

„Chceš mi ho tentokrát nasadit sama, vid?“

Honor nevěděla, co chce. Trvalo jí několik okamžiků, než pochopila, co tím Jake myslí. Pak popadla malý balíček, roztrhla ho a podívala se z kondomu na Jaka. Se zvědavostí, jakou dosud se žádným mužem nepocítila, přejela prstem po celé délce jeho ztopořeného penisu. Na dotek hladký, ale ne měkký, vůbec ne chladný.

„Jantarový muž,“ zašeptala. „Kámen, který plane.“

„Vím, že jsem tě neuspokojil,“ poznamenal syčivým hlasem.

„O čem to mluvíš? Dal jsi mi víc potěšení, než jaké jsem kdy ze sexu měla,“ podivila se Honor.

Jake na ni chvilku hleděl a snažil se potlačit náhlé vzbouření krve. Měl by na to, co přijde, nastřádat nějakou energii. Chtěl ji stejně jako poprvé. Pak si ale otřeseně uvědomil, že ji chce ještě víc.

„Víš, myslel jsem, že podruhé to pro mě bude snazší. Více trpělivosti a techniky, bez starosti, jestli nebudu příliš brzy, pozdě nebo vůbec. A mýlil jsem se.“

Honor zamrkala. „Něco mi zřejmě uniká.“

„To určitě.“

„Tak mi to vysvětli.“

„Nech to na mě, zlato. Jsou chvíle, kdy slova neodvádějí dobrou práci.“

Podívala se na něho koutkem oka a začala mu navlékat kondom. Neměla dost zkušeností, takže to nešlo zrovna rychle, ale Jake si nestěžoval. Jenom ji sledoval žhnoucíma očima. Skončila a pohlédla mu do tváře.

„Co teď?“ zeptala se.

„Teď udělám to, co jsem chtěl dělat, když mě tvůj budík vyrušil při pokusu o oholení jednoměsíčního vousu.“

Vsunul ruce mezi její lýtka a pomalým tlakem s hlazením jí zvolna rozevíral nohy. Vyrazila zděšený výkřik, když jí ochutnal, jako by byla nějaký exotický zákusek Pak se její dech pokoušející se vyslovit jeho jméno zpřetrhal.

„O nic se nestarej,“ uklidňoval ji a přejel prstem po poštěváčku. „Teď jsem na řadě já.“

Nevěděla, co tím míní, dokud se její tělo nezačalo zmítat vlnami nepochopitelné rozkoše. Jake do ní vstoupil těsně před jejím vyvrcholením a hnal ji ještě výš. Učil ji každým dotekem, že její tělo je rezervoárem smyslnosti, o níž neměla ani potuchy. A sám se učil také. Její přirozená reakce ho vzrušovala se zcela novou intenzitou. Nacházel další a další možnosti.

Na samém vrcholu vášně a lásky bylo jeho poslední myšlenkou to, jaký je blázen, že dává, a na druhé straně si tolik bere od ženy, jejíž láska se může proměnit v nenávist, až zjistí, kým ve skutečnosti je.

O několik hodin později by ze všeho nejraději prohodil Honořin budík zdí. S klením všech možných ruských i anglických nadávek doklopýtal k ječícímu monstru a umlčel ho ránou pěstí. Pak vlezl zpět pod přikrývku.

Honor něco ospale zamumlala a přitiskla se k němu. Pevně ji objal a podíval se k oknu. Po svítám nebylo ještě ani stopy.

„Vzbuď se, miláčku,“ kousl jemně Honor do ucha. „Je čas vyrazit na ryby.“

Přejela mu dlaní po hrudi a dolů a rozesmála se.

„Tak na ryby, co?“ vyhrkla. „Zajímalo by mě, co se na tuhle návnadu chytí.“

Prudce se nadechl. „Ehm, Honor…“

Vydala tichý zvuk, něco mezi smíchem a potěšením z toho, co drží v ruce.

„Zlato,“ poznamenal, „jestli v tom budeš pokračovat, strávíš den stejně jako noc.“

„Sliby chyby.“

Jake sebral poslední zbytky sebeovládání, zvedl si její ruku ke rtům a poněkud divoce ji zlíbal

„To by nebyl dobrý nápad,“ řekl.

„Proč ne?“

Sklouzl rukou k jejímu nádhernému ženství. „Protože se vsadím, že jsi celá rozbolavělá.“ Jemně to zkusil. „Mám pravdu?“

Sykla a její tělo se napjalo.

„Ano i ne,“ odpověděla. „Jsem trošku rozbolavělá, ale nápad to byl skvělý.“

Jake se s lítostí odtáhl. „Dáme ti nějaký čas na vzpamatování.“

„Kolik?“

„Několik dní.“

Zahlédl zklamání v její tváři a toužil ji současné vyplenit i utěšit.

„Příliš dlouho,“ poznamenala.

„Nechci ti ublížit,“ odpověděl prostě. „Můžeme počkat.“

„Čekala jsem celý dosavadní život a nevěděla jsem na co. K čertu s čekáním.“

Zasmál se a zacuchal jí prsty ve vlasech. „Znamená to, že se se mnou nenudíš?“

„Nudím? O čem to mluvíš – můj ty bože,“ vyhrkla, protože si vzpomněla. „Vážně jsem říkala, že sex je nudný?“

„Jistě.“

„Ty jsi výjimka, která potvrzuje pravidlo. Tak pojď a buď výjimečný,“ vybídla ho.

Když se k ní Jake skláněl, myslel si, že se trochu pomazlí a uspokojí ji bez toho, aby do ní vstoupil.

Honor byla zrovna na cestě k vyvrcholení, když zazvonil telefon. Vyrazila tlumený zvuk popření a odmítnutí, ale telefon zvonil dál. Jake se přinutil zvednout hlavu.

„Zapnulas záznamník?“ zeptal se.

„Kdy jsem to měla udělat? Nepustil jsi mě z postele. A tak dál.“

Jake se zasmál a políbil ji tak něžně, že se chvěla na hranici orgazmu.

Ale zvonění telefonu bylo neodbytné.

„Vezmi to,“ vyzval ji. „Budu si pamatovat, kde jsme přestali.“

Zvedla sluchátko, protože to byl jediný způsob, jak telefon umlčet.

„Víš, kolik je hodin?“ zavrčela.

„To si myslím!“ odsekl stejně vztekle Archer. „Co sakra děláš v Kylově domě, když jsem ti řekl, že máš odjet?“

Po Honořině tváři přelétl pobavený výraz, když se podívala na Jaka ležícího mezi jejími stehny.

„Raději nechtěj vědět, co tu dělám, Archere,“ řekla.

Jakovo tělo strnulo.

„Máš pravdu,“ vyštěkl Archer. „Chci vědět jenom to, že jsi odvezla svůj tvrdošíjný zadek ven z toho města.“

„Ne, zůstávám.“

„Honor, poslouchej mě. Rychle odtamtud vypadni.“

„Dovol mi, abych ti připomněla, že mi nemáš co poroučet. Já jsem tady a ty tam, chleba je všude o dvou kůrkách.“

„Vyslechni si důvod –“

„Tak mi přestaň rozkazovat,“ skočila mu do řeči a zívla. „Řekni něco rozumného. Poslouchám.“

Nastala chvíle ticha následovaná upřímným: „Do hajzlu.“

„Tak to zní docela rozumně, velký bratře. Mám si vyslechnout další perlu tvé moudrosti? Co třeba do prdele? A nezapomeň velmi univerzální merde.“

„Honor, tohle není legrace.“

„Je mi líto, že tvůj smysl pro humor tak páchne. Vidíš, jak jsem rozumná? A zdvořilá?“

Jake ztlumil smích na jejím stehně, ale tím se dostal příliš blízko k neodolatelnému pokušení. I to si zapamatoval, než se poodtáhl.

„Tak dobrá,“ ozval se Archer. „Nechtěl jsem tě děsit, ale nedáváš mi na vybranou. Slyšel jsem řeči, že po Kylovi nebo ukradeném jantaru, možná po obou, jde pár nebezpečných místních chlapíků.“

„Myslíš, že Kyla našli?“ zeptala se opět plná starostí o zmizelého bratra.

Jake přestal se smyslnou hrou. Honořin strach v hlase se odrazil v jejím těle napětím, které nemělo nic společného se smyslnou touhou.

„To nevím,“ odpověděl Archer. „Vím jenom to, že ho hledají.“

„Ale proč by jim na tom jantaru tolik záleželo. Vždyť stačí pár dalších výletů k dolům.“

„To není tak jednoduché.“

„Poslouchám.“

„Nemám čas, abych tě poučoval o boji různých klanů, který se odehrává na ruinách bývalého impéria. Dej na má slova. Jsi tam v nebezpečí. Odjeď.“

„Věřím ti, ale –“

„Žádné ale,“ nenechal ji domluvit. „Přiletím prvním letadlem, jen co to počasí dovolí.“

„Proč ten spěch? Myslíš si, že Kyle je tady?“

„Myslím si, že by tam měl někdo být.“

„Nevidím problém, já jsem tady.“

„Sakra, copak jsi mě neposlouchala? Můžeš být přímo na palební čáře! Ti muži, kteří Kyla hledají, nejsou žádní svatouškové, s nikým se nemazlí.“

„To jsem pochopila už po těch jednostranných telefonátech, člunech, které mě sledují, a –“

„Čluny?“ přerušil ji Archer. „Ty jsi jezdila na Zítřku?“

„Ano. Myslela jsem, že Kyle –“

„Jsi blázen?“ vykřikl Archer.

„Jsem tvoje sestra, nevysvětluje to něco?“

Archer vybuchl. „Nemáš potuchy, jak se člun řídí! Nemůžeš si zahrávat –“

„Někoho jsem si najala,“ nenechala ho domluvit.

„Udělalas co?“

„Učí mě řídit člun.“

Jake se snažil nedat najevo napětí. Neúspěšně. Ale Honor si toho nevšimla. Sama byla napjatá jako tětiva.

„Vyžádala sis nějaké reference?“ zeptal se Archer.

„Ano.“ Částečně to byla pravda. Žádala je. Jenom žádné nedostala. „Jake je velmi dobrý řidič. Zná seasporty a učí se zacházet s Kylovým navigačním počítačem. Včera jsme projeli spoustu tras, které si Kyle uložil.“

„Děláš to, co si myslím, že děláš?“

„Jestli hledám Kyla? Jasně. Možná jsem tvoje sestra, ale rozhodně nejsem totální pitomec.“

„Honor. Poslouchej. Prosím. Je to příliš nebezpečné.“

„Jake to zvládne.“ Vlastně už to zvládl výjimečně dobře, ale nemyslela si, že by to Archer ocenil stejné jako ona.

„Má ten Jake i příjmení?“

„Takže chceš na něho nasadit detektivy z Donovan International?“ zeptala se sladkým hlasem.

„Jake kdo?“ zněla jediná odpověď.

„Mallory.“

Následovalo tíživé ticho.

Honor se to nelíbilo. Věděla, že takový klid některého z Donovanů je předzvěstí děsivé bouře.

„Je zhruba sto osmdesát pět centimetrů vysoký, pohybuje se jako profesionální boxer, má světlé oči a tmavé vlasy, jizvu nad jedním obočím a menší na horním rtu?“ zeptal se Archer tiše.

Honor měla pocit, že se pokoj začal otáčet. Nevěděla, jak se pohybuje profesionální boxer, ale zbytek odpovídal. „Ano,“ zašeptala.

„Ty blázne. To on podvedl Kyla. Možná ho i zabil. Vypadni z Kylova domu a do ničeho se nepleť!“

13

HONOŘIN ZDĚŠENÝ VÝRAZ řekl Jakovi všechno, co nechtěl vědět. Dívala se na něho jako dítě na muže, který právě zastřelil Santa Klausova soba.

Vzal jí sluchátko z ruky dřív, než ho stačila zadržet. „Ahoj, Archere. Pořád vykládáš lži, jak vidím.“

Napřed ticho a pak rychlé nadechnutí: „Mallory!“

„Ano.“

„Ty čubčí synu. Jestli se Honor jenom dotkneš, tak –“

„Nech si to,“ procedil Jake přes zuby. „To tys ji poslal na frontu, ne já.“

„Nevěděl jsem –“

„I to si nech,“ nenechal ho domluvit Jake. „Je toho dost, co nevíš, ale to ti nebrání, aby sis nepouštěl zatracenou hubu na špacír, že jo?“

„Poslouchej, ty mize –“

„Ty poslouchej,“ odsekl Jake. „Mám dost donovanovské jízdy přes mrtvoly. Kyle sebral jantar a zdrhl, a všechny ty lži vás, Donovanů, hodily veškerou špínu na mě. Je to tak?“

„Dej mi Honor.“

„Až skončím.“

„Ó, ty už jsi skončil,“ odpověděl Archer tiše. „Udělej něco Honor a já tě pohřbím zaživa.“

„Raději se postarej, aby ji nepohřbili i se mnou.“

„Chceš vyhrožovat –“

„Říkám ti jenom to, že tu nejsem jediný. Před týdnem stál u Honořiných dveří Dimitrij Pavlov.“

„Cože?“

„Nabídl se jí jako rybářský průvodce.“

„Ježíši.“

„Potom je tu nějaký chlap, který dneska v noci překopal celou Kylovu chatu. I to byl profík. Zanechal po sobě nepořádek jako varování, ale choval se tak tiše, že se Honor probudila jen náhodou a utekla oknem za mnou dřív, než se jí stačil na něco zeptat.“

Honor strnula, jako by dostala políček. Jake se na ni krátce podíval a znovu se soustředil na Archera. Ticho na druhém konci linky by většinu lidí odradilo. Jaka ne. Znal Archera natolik dobře, aby věděl, že teď usilovně přemýšlí.

„Ještě něco?“ ozval se Archer po chvíli.

„Má Lesní bratrstvo nějaké informace o Jantarové komnatě?“ zeptal se Jake.

Archer začal klít.

„Beru to jako upřímné ano,“ přerušil ho Jake a nevědomky přitom hleděl na Honor. „To znamená, že prostřednictvím Marji o tom věděl i Kyle, je to tak?“

„To se musíš zeptat Marji.“

„Zeptej se jí za mě.“

„To bychom ji napřed museli najít.“

„Nemělo by to být těžké. Zkus její domovskou adresu.“

„Proč si myslíš, že tam je?“

„Protože než mě vykopli, tak mi celá bez sebe zavolala, že Donovan International na ni poštvala svoje psy a zeptala se, jestli jsem neslyšel o Kylovi.“

„Dobrá otázka. Slyšel jsi?“

„Ne od chvíle, kdy jsem předal jantarovou zásilku pro Donovan International jejímu zástupci – Kylu Donovanovi.“

„To tvrdíš ty.“

Jake ztuhl. „Ano. To tvrdím já. A moje slovo platí, Donovane. Zeptej se kohokoli a kdekoli.“

„Všechno má svoji cenu. Tvoji představuje Jantarová komnata.“

„Ne moji, ale Kylovu.“

„Tak se nikam nedostaneme. Dej mi Honor.“

„Řekni mi svoje telefonní číslo.“

„Dej mi ji,“ opakoval Archer. „Okamžitě.“

„Dej mi svoje číslo.“ Honor chtěla vyskočit z postele. Jakova ruka vyletěla, stiskla Honořino stehno a zadržela ji na místě. V jejích očích zableskl hněv. Jenže Jake přes klidný výraz zuřil stejně jako oba Donovanové dohromady. „Zavolá ti, až si ujasníme pár věcí,“ řekl klidně. Ticho na lince mělo tentokrát jinou podobu. Jake tušil proč. Archer pravděpodobně drtí sluchátko na kaši. To je právě problém telefonů – nemůžete si na chlapa, který vás štve, sáhnout.

„Zavolám za pět minut,“ prohlásil Archer. „Jestli to Honor nezvedne, můj příští hovor bude směřovat na policii.“

„Patnáct minut.“

„Pět.“

Jake držel mrtvé sluchátko. Zavěsil, aniž by spustil z Honor oči. „Tak dělej,“ vybídl ji. „Řekni to.“

„Pusť mě.“

„Ne. Utekla bys, já bych tě chytil a ocitli bychom se na mnohem nepříjemnější podlaze.“

V životě Honor bylo mnoho okamžiků, kdy si přála být stejně velká a silná jako její bratři, ale nikdy to nepociťovala tak intenzivně jako nyní. Chtěla Jaka Malloryho rozšlápnout na podlaze jako švába.

Věděl to. Pozoroval ji s obrovskou pozorností, která by ji za jiných okolností nesmírně potěšila.

„Je dobře, že se nebojíš mého fyzického násilí,“ poznamenal po chvilce. „V tom mi můžeš důvěřovat.“

„Důvěra imbecila. Jak šlechetné!“ Chlad v jejím hlase Jakovi řekl, že pět minut bude stačit, aby pochopila.

„Kdybych k tobě přišel,“ přešel rovnou k věci, „a řekl ti, že mě klan Donovanů neprávem viní z toho, co udělal tvůj milovaný bratr Kyle, a já ti chci dokázat, že jsem nevinný, zabouchla bys mi dveře před nosem.“

„Nádherná představa.“

„Pro mě ne. Pobaltské země a Rusko daly moji společnost na seznam nežádoucích hostů. Na rozdíl od bratrů Donovanů, já nemám obrovské rodinné jmění, abych svůj pád měkce vystlal. Buď budu bojovat, nebo jdu ke dnu. A to rozhodně nehodlám udělat.“

Honor se podívala na zachmuřenou Jakovu tvář a nezpochybnila jeho slova.

„Ráda bych znala člověka, který ti udělal ty jizvy,“ řekla. „Okamžitě bych si ho najala.“

„V pekle se inzeráty na sloupy nevylepují.“ V tu chvíli nebylo v Jakových očích ani kousek tepla. Byly studené jako led a neodpouštějící jako peklo, o němž se právě zmínil. Polkla a poprvé ji napadlo, jestli by se ho opravdu neměla bát. Chtěla. Všechno by bylo snazší. Ale nemohla. Matně zauvažovala, jaké je vlastně IQ imbecilů. Možná se blíží nule, pokud to má srovnat s vlastní tak zvanou bystrostí, s níž dokázala blekotat slůvka lásky k muži který nenávidí jejího bratra. „Co bys dělala na mém místě?“ zeptal se Jake.

„Moje možností by byly omezené. Nejsem tak silná jako ty. A nejsem prvotřídní lhářka.“

Stiskl její stehno o něco víc. „Nelhal jsem ti Ne tím způsobem, jaký máš na mysli.“

„Opravdu? A jaký mám na mysli?“

„Nemiloval jsem se s tebou jenom proto, abych dostal tvého bratra,“ řekl otevřeně.

„Věřím ti.“

Dlouze si odechl. „Díkybohu.“

„Ty jsi se se mnou nemiloval. Tečka.“

„Jak to myslíš?“

„Měl jsi se mnou pouze sex.“

„To je jedno. Hlavně že si nemyslíš, že to mělo co dělat s Kylem.“

Honor na něho zírala a přemýšlela, kdo z nich je blázen. Jeden určitě.

„Dovol mi abych to upřesnila. Přišels za mnou pod falešnou záminkou –“

„Najala sis mě pod falešnou záminkou –“

„– a potom jsi toho zneužil a vlezl mi do postele a –“

„– rybolov a přitom se bojíš –“

„– a teď máš tu drzost tvrdit, že sex a Kyle spolu nesouvisejí –“

„– malé čluny a –“

„Přestaň křičet!“

„Já nekřičím.“ Jake prudce vydechl. „Tohle nikam nevede.“

„V tom s tebou souhlasím. Takže mě pusť.“

„Dokončíš tento rozhovor raději na podlaze?“

„Není co dokončovat. Skončilo to, když mi Archer řekl, kdo jsi.“

„Co ti vlastně Archer řekl?“

„Že jsem blázen a že ty můžeš být Kylův vrah.“

Jake strnul.

Honor poprvé pocítila strach.

„A ty tomu věříš?“ zeptal se tiše.

Udělala rozpačité gesto. „Nevěřím, že Kyle je mrtvý, takže nemohu věřit, že jsi ho zabil, ne.“ Zavřela oči a toužila být někde jinde. Kdekoliv. A zapomenout na posledních několik dní.

Jaková ruka na jejím stehně zněžněla. „Honor, miláčku. Je mi moc líto, že ses to dozvěděla tímto způsobem. Ale nelituju naší společné noci.“

„Nech toho. Nedotýkej se mě.“

Jake zvedl ruku. Honor se zachvěla a otevřela oči. To, co v nich viděl, se mu nelíbilo o nic víc než to, co slyšel v jejím hlase.

„Právě teď bys mě nejraději už nikdy neviděla –“ začal Jake.

„Bingo.“

„– ale nedostaneme vždycky všechno, co chceme.“

„Další zemitá filozofie?“

„Je zlé, že Archer nepočkal ještě několik dní. Chceš přece najít Kyla, nebo ne?“

Mírně přikývla.

„A já taky chci najít tvého bratra, je to tak?“ pokračoval.

Pokrčila rameny.

„Věř mi, netoužím po ničem jiném, než promluvit si se svým starým kámošem Kylem Donovanem.“

Honor opět přikývla.

„Potřebuješ mě, abych řídil člun a držel ostatní hráče za tvými zády.“

„Najmu si někoho jiného.“

„Příliš nebezpečné. Hadí zrak má přátele. Kromě toho chceš zůstat blízko mě. Opravdu blízko.“

„Jako u ďábla.“

„Uvažuj. Jak jinak si můžeš být jistá, že Kylovi neublížím, až ho najdu?“

Zazvonil telefon. Honor sebou necukla. Ale taky se nepokusila zvednout sluchátko.

„Víš, kdo to je,“ poznamenal Jake. „Buď Archera poslechneš a odjedeš domů jako hodná malá holčička, nebo se zachováš jako dospělá a budeš se mnou hledat Kyla.“ Vrhla pohled na telefon.

„Zvedni to,“ vyzval ji rozhodně. „Nebo chceš strávit zbytek dne rozhovorem s policií?“

Popadla sluchátko. „Haló?“

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Archer.

„Nic mi není,“ odpověděla bezvýrazně.

„Nezní to tak. Míří na tebe zbraní?“ Poprvé si vzpomněla na Jakovu pistoli. U sebe ji určitě neměl. Viděla ho celého do posledního centimetru.

„Honor?“ ozval se naléhavě Archer. „Ne. Nemíří na mě. Proč by měl? Důvěřuju mu. Jak jsi sám řekl, jsem blázen.“

Jake musel těžce utajovaným hněvem přivřít oči. Honořin hlas byl naprosto klidný, zcela nevzrušený. Neměl se jí nikdy dotknout.

Jenže to udělal. Cesta zpátky nebyla možná. A ani si to nepřál. Chtěl víc z toho, co dnes v noci objevil. Mnohem víc.

„Nejsi blázen,“ poznamenal tiše. „Jsi vášnivá žena s dobrým instinktem komu důvěřovat a komu ne.“

Honor si ho nevšímala o nic víc, než kdyby byl jenom skvrna na prostěradle. Stejně tak ignorovala Archera, jenže ten to nevěděl. Náhle si uvědomila, že Archer čeká na odpověď. Jenže si nemohla vzpomenout, na co se jí ptal.

„Promiň,“ řekla sevřeným hlasem. „Tak či onak, tohle je zatraceně pekelný začátek dne. Co jsi vlastně říkal?“

„Opravdu jsi v naprostém pořádku?“

„Archere, možná stojím mezi krokodýly, ale stejně nemůžeš nic dělat, než na mě ječet, že jsem pitomá, když jsem do té bažiny vlezla!“ Prudce se nadechla. „Jinak jsem úplně v pořádku. Nechtěl bys mi raději říct něco o Kylovi, ukradeném jantaru a jiných maličkostech, které mi mohou způsobit vážné nepříjemnosti, nebo mě dokonce zabít?“

„Když jsem ti říkal o Kylově chatě, neměl jsem tušení, že se Kyle vrátil do Států, že nějací lidé jdou po jantaru nebo že policie bude ve střehu. Kdybych to byl věděl, nikdy bych tě tam neposlal.“

„Fajn. Takže to byl vlastně jenom apríl. Co ještě mi můžeš říct?“

Chvíli bylo ticho, než se ozvalo několik zamumlaných slov v neznámém jazyce a nakonec ostré anglické nadávky.

„To už znám,“ vyštěkla. „Pověz mi něco, co nevím.“

„Slyšelas někdy o Jantarové komnatě?“ zeptal se váhavě Archer.

„Nic moc. Patřila carovi, stěny pokryté jantarovými mozaikami a údajně jedno z nejkrásnějších děl, jaké kdy bylo zhotoveno.“

„Nacisté ji ukradli. Od konce druhé světové války komnatu nikdo neviděl. A pokud ano, tak o tom nemluvil.“

„Takže?“

„Mezi lodním nákladem, který Kyle údajně ukradl Jayovi, byl jeden panel z této komnaty.“

„Jayovi? Kdo – Ach, myslíš Jaka.“

„Ten čubčí syn, ať se jmenuje jakkoliv, je pořád –“

„Čubčí syn,“ dokončila Honor místo něho a podívala se na nahého cizince ve své posteli. Přitom se snažila zapomenout, že sama je nahá taky. „Tedy do rukou Jay – Jaka se dostal kus Jantarové komnaty. Strčil ho k zásilce surového jantaru a zařídil, aby Kyle vypadal jako zloděj?“

Jakový oči pekelně plály, ale neřekl ani slovo.

„To je nejjednodušší vysvětlení,“ prohlásil Archer. „Pokud nedáváš přednost tomu, že to udělal Kyle.“

„Kdo je ta Marja?“

„Jedna z těch, pro které Kyle ztrácel hlavu.“

„Tedy taková, pro kterou by Kyle i kradl, kdyby ho Jake nepředběhl?“ zeptala se Honor chladně s pohledem na sporného zloděje.

„Tak nějak,“ odpověděl její bratr.

„A co o tom říká ta Marja?“

Mlčení.

„Archere,“ napomenula ho Honor, „nezdržuj to.“

„Sakra, sestro. Všechno co mám, jsou jenom drby z druhé a třetí ruky.“

„Jsem jedno ucho.“

„Marja tvrdí, že Kyle lásku k ní jenom předstíral, aby získal Jantarovou komnatu.“

Honor zamrkala „A co o Jakovi?“

„Myslí si, že byl s Kylem zajedno.“

„Spojenectví dvou křiváků.“

Ticho.

„A co si myslíš ty, Archere?“

„Myslím si, že je to větší zmatek, než jsme schopni rozluštit.“

„To jsem nemyslela a ty to víš.“

„Mam na vybranou jen ze dvou možnosti Buď důvěřovat Mallorymu, kterého znám necelý rok, nebo Kylovi.“

„Jak dobře ho znáš?“

„Kyla?“ zeptal se nevěřícně Archer.

„Ne.“

„Aha, tak Malloryho.“

„Jinak taky čubčího syna,“ souhlasila trpce.

„Než se objevila na scéně Jantarová komnata, svěřil bych mu cokoliv včetně svého života. Ale každý člověk má svoji cenu. U Jaye Malloryho je to Jantarová komnata.“

„U Kyla ne.“

„Kyle nepotřebuje peníze a není ani vážným sběratelem umělecky zpracovaného jantaru. Jeho hlavní láskou je jadeit. Jay taky nepotřebuje peníze, ale miluje jantar jako někteří lidé Boha. Láska je dost velký důvod k čemukoliv.“

Honor se sevřelo hrdlo. Už měla představu, jak silnou emocí může být láska.

„Myslíš, že zabil Kyla?“ zeptala se otevřeně.

„Nemyslím si, že je Kyle mrtvý.“

„To není odpověď.“

„To je nejlepší odpověď, jakou mám. Sakra, Honor, za takových okolností může zabíjet kdokoliv, dokonce i ty.“

„O tom není sporu,“ namítla s pohledem na Jaka.

„A co ten Dimitrij Pavlov?“ zeptal se Archer.

„Dimitrij kdo?“

„Hadí zrak,“ napověděl jí Jake, který tušil směr jejich rozhovoru.

„Ach ten,“ řekla. „Nenajala jsem ho.“

„Drž se od něho dál,“ poradil jí Archer. „Je to člověk, u něhož se nenávidíš za to, že s ním obchoduješ, ale nemáš jinou možnost, jestli chceš pracovat v podmínkách nové Ruské federace.“

„Co tím myslíš?“

„Ruská mafie,“ odpověděl stručně. „S morálkou a zásadami žraloků.“

„Přesně tak mi připadal,“ souhlasila.

„Víš, kdo prohledával v noci Kylovu chatu?“

„Ne.“ Podívala se na Jaka. „Víš, kdo tu byl v noci?“

„Ne.“

„Říká –“ začala.

„Slyšel jsem,“ přerušil ji Archer. „Zeptej se ho, jestli nemá ani tušení.“

„Zeptej se ho sám,“ odsekla a hodila sluchátko Jakovi. Chytil ho, ale díval se za ní, jak míří do koupelny. Když pustila sprchu, oddechl si a přiložil sluchátko k uchu.

„Kdo byl ten chlap v noci?“

„Určitě nikdo z téhle strany oceánu.“

„Jak to víš?“

„Americká úřady si myslí, že mě mají v hrsti, takže není důvod, aby dělaly takovou špinavou práci.“ Archer to chvíli trávil. „Spojili se s tebou?“

„Ano, Zdá se, že je Rusové požádali o spolupráci při hledání Jantarové komnaty.“

„Viděls ji?“

„Ne. A ani jsem to nečekal. Myslím si, že jsou to jenom báchorky.“

Archer zabručel. „Je Honor v nebezpečí?“

„Ze strany hráčů strýčka Sama? To asi ne.“

„Dej mi ji.“

„Je ve sprše.“

„Ve sprše! Jak jste si blízko?“

„Asi tři metry.“

„Cože?“

„Telefon je asi tři metry od sprchy.“

„Mallory, neštvi mě.“

„Jak se do lesa volá atd. Jsi pořád na Kamčatce?“

„Proč tě to zajímá?“

„Kdybych dopadl špatně, rád bych si myslel, že Honor někdo pomůže. Tělo, které tu moře vyplavilo, patřilo jednomu z bývalých příslušníků KGB. Určitě nebyl sám, ale tělo jeho partnera se ještě neobjevilo. Dobrá zpráva je, že tělo tvého bratra taky ne.“

„Kristepane, to je zmatek. Dostaň Honor pryč! Zaplatím ti víc, než je hodnota Jantarové komnaty!“

„Nechci Jantarovou komnatu, Chci pravdu.“

„To chtějí i všichni Donovanové.“

„Jdi k čertu. Vy především chcete očistit Kyla a hodit to na mě.“

„Jestli z toho Honor dostaneš, budu všude rozhlašovat, že jsi nevinný.“

„A kdo je vinný? Kyle?“

Archer neodpověděl.

„Pěkný pokus,“ poznamenal jízlivě Jake, „ale já už žádné kecy Donovanů neberu. Jestli zjistíš něco, co by pomohlo udržet tvoji sestru naživu, nezapomeň zavolat.“

Zavěsil a poslouchal šumění sprchy. Snažil se posoudit, jak dalece je Honor v nebezpečí. O několik minut vyšla z koupelny oblečená v plandavé teplákové soupravě.

„Kdo byl ten chlap v noci?“ zeptala se.

„Opravdu to nevím,“ odpověděl rozzlobeně. „Nenechal tu vizitku.“

„Ještě něco?“

Její hlas zněl natolik studeně, aby dokázal mrazit.

„Říkalas, že tvoje sestra je na Havaji?“ zeptal se.

Honor se k němu rychle otočila. „Proč? Stalo se jí něco?“

„Archer chce, abys ji navštívila. To je jedna z mála věcí, v nichž s ním souhlasím.“

„To je zlé, protože já ne.“

„Hadí zrak je profesionální zabiják.“

Zamrkala. „Další pádný důvod, proč do toho Faith netahat.“

„Tak dobrá. Žádná dovolená na Tahiti, dokud to tu neskončí. Donovan International si může dovolit nějaké bodyguardy, aby ti hlídali kufry. A pokud nikoho takového neznají, tak já ano“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Jak jsi sám moudře poukázal, chci ti být nablízku, až najdeš Kyla.“

„Neublížím mu. Máš moje slovo.“

„Milé. Stejně zůstávám.“

Jaké vytáhl poslední kartu – pověstnou výbušnost Donovanů. „Takže mě ještě nemáš dost, je to tak?“

„Jasně, jak jsi to uhádl?“ odpověděla se zájmem. „Pojďme si zarybařit.“

Jake si ji několik sekund měřil. Všechno, co viděl, ho přesvědčovalo, že rybaření není pouze ta nejlepší nabídka, jakou je mu nyní ochotná poskytnout, ale je dokonce jediná. Byla odhodlána jít na člun třeba sama.

Raději se začal oblékat.

14

POČASÍ BYLO JEN O MÁLO LEPŠÍ než Jakova nálada.

Nízko visící mraky, mlha, mrholení a zčeřená hladina moře. Na chvilku vykouklo slunce, ale to trvalo jen krátce. Vítr díru v mracích rychle zavřel a zem a moře zahalily šedivé stíny.

Vývěva Zítřka už běžela, když se Jake dostal na přístaviště. Udělal stěží dva kroky a motor se probudil k životu. Rychle naskočil na palubu.

„Jedeme někam?“ zeptal se a zavřel za sebou dveře kabiny. Vlastně zabouchl.

„Je načase, abych se naučila člun ovládat.“

„Neexistuje způsob, kterým by ses mohla v krátkosti naučit proplouvat kolem ostrovů San Juan,“ zabručel Jake.

Honor si sedla ke kormidlu a neřekla ani slovo, dokud se motor seasportu nezahřál na provozní teplotu.

„Odvaž ho,“ požádala, aniž by se na Jaka podívala.

„Tentokrát ne.“

Zvedla se ze sedadla a šla k přístavišti. Odmotala lano na přídi, pak na zádi, vrátila se na palubu a zamířila do kabiny. U kormidla už seděl Jake.

„Myslím to vážně,“ oznámila ještě ve dveřích. „Dnes řídím já.“

„Vezmi si kormidlo na zádi.“ Za okamžik zařadil zpětný chod a přidal plyn. Člun začal couvat od přístaviště do malé zátoky. Honor začala člun otáčet stejně, jak to viděla u Jaka. Čekala, až se příď dostane mimo konec přístaviště.

Zvedl se vítr a narazil do boku Zítřka. Člun se zhoupl mnohem rychleji, než Honor čekala, a narazil bokem do prken.

Jake vyšel z kabiny s tyčí v ruce. Odstrčil člun od přístaviště. „Zkus to znovu.“ Poslechla. Tentokrát narazila do přístaviště přídí. „Zpátečku,“ řekl.

Minula neutrál. Než ho stačila najít, vítr znovu zadul a člun narazil zádí. Jake ho znovu odstrčil. Zařadila zpátečku, ale kormidlo se mezitím dostalo do špatné polohy. Místo aby člun odcouval, znovu narazil.

Honor zaťala zuby, aby neklela jazykem, o němž její otec říkal, že náleží pouze mužům. Zkusila to znovu. Tentokrát se člun otřel přídi. Zařadila neutrál a točila kormidlem. Pochopitelně zbytečně, protože to nemohlo fungovat.

„Teď to bylo lepší,“ poznamenal Jake a zase odstrčil člun tyčí. „Šlo by to, kdyby nefoukal ten vítr.“ Sáhla na řadicí páku.

„Ne,“ upozornil ji Jake, „zkontroluj napřed kormidlo, jinak znovu narazíme, a tentokrát pořádně.“

Po několika dalších pokusech konečně dostala Honor Zítřek od přístaviště. Neochotně musela připustit, že spíš díky Jakovým pokynům než svému umění. Nemohla uvěřit, co tak slabý vítr dokáže udělat se člunem velkým jako Zítřek. Pomyšlením na pořádný vítr jí stékal po zádech potůček potu.

„Teď se posaď ke kormidlu v kabině,“ vybídl ji Jake. „Miř tam k tomu bodu na souši.“

Honor se podívala, kam ukazuje, a vešla do kabiny. Jake stál u kormidla na zádi, dokud necítil, že převzala řízení. Potom se posadil na sedadlo na druhé straně kabiny.

„Kam jedeme?“ zeptala se Honor.

„Natankovat,“ odpověděl.

Z představy přistávání člunu u tankovacího mola jí naskočila husí kůže. Věděla, že příjezd je mnohem obtížnější než odjezd – a i s tím měla problémy.

Bála se celou cestu, co ji čeká.

„Půjdu ke kormidlu na zádi,“ řekl Jake. „Až ti řeknu, abys mi předala řízení, tak to udělej.“

Přikývla a doufala, že Jake nevidí, jak se jí ulevilo. Když pak přešel na záď a dával jí instrukce, poslouchala na slovíčko, i když si někdy myslela, že by to mělo být jinak.

Molo se blížilo se znepokojující rychlostí. Znovu minula neutrál potřebný k zařazení zpátečky.

„Pusť to!“

Ještě než stačila zvednout ruce, ovládací páky pracovaly bez její pomoci. Otřela si zpocené dlaně do bundy. Jake na poslední chvíli zpomalil a poklidně dovedl člun k molu.

Honor si přerušovaně vydechla. Celou dobu, kdy se nádrže plnily, myslela na to, co dělala špatně.

Když se po zaplacení vrátila do člunu, běžela vývěva a Jake byl v kabině. Zastavil odsávání vzduchu a nastartoval.

„Postav se k zadnímu kormidlu,“ poručil jí a šel uvolnit člun.

Pevně stiskla čelisti a postavila se ke kormidlu. Vítr tady dělal totéž co v malé zátoce u chaty, držel neviditelnýma rukama Zítřek u mola. Couvat nemohla, protože tam už stál další člun.

Opět jí musel Jake radit, ale tentokrát to zvládla bez větších potíží. Jakmile se ocitli na volném moři, Honor se začala uvolňovat – dokud si nevšimla mraků, Visely nízko nad hladinou a tam, kde měly být ostrovy bylo vidět jen temné pobřežní linie. Zbytek se skrýval v mlze,

„Hlášení o počasí je pořád stejné,“ poznamenal Jake a vypnul rádio. „Mrholení a hustá mlha. Vítr vane jihovýchodní, rychlost od deseti do dvaceti uzlů. Ale v úžině Haro asi budou problémy. V jejím ústí stojí výstražné čluny.“

„Jedeme tam?“

„Je to nejkratší cesta k poslední Kylově trase, Aspoň poslední, kterou jsem našel. Pokud nějaké další zakódoval, tak k těm se nedostanu.“

Honor si pomyslela, že ona ano, ale nehodlala se o tuto informaci dělit s někým, kdo cítí ke Kylovi nevraživost.

„Spusť tu trasu na obrazovce,“ požádala Jaka. Jake stiskl rty. „To místo je vzdálené devadesát minut cesty za dobrého počasí. Při tomhle větru to potrvá mnohem déle.“

Honor se podívala na moře. Nebylo úplně hladké, ale nedělaly se žádné bílé čepice. „Zdá se mi to docela dobré.“

„Vlny nejsou velké,“ souhlasil, „ale chvíli potrvá, než se jim přizpůsobíme, pokud si nechceš roztřást páteř.“

„Jak dlouho?“

„Záleží na tom.“

„Na čem?“

„Na poměru větru, příboje a viditelnosti.“

„Máme radar.“

„Chceš jet naslepo?“

Honor stiskla pevněji kormidlo. „Ne úplně.“

„Tak to si vyžádá nás oba. Pro případ, že by sis nevšimla, úzké průplavy mezi jednotlivými ostrovy užívají kromě nás i velké lodě, Na člunu této velikosti můžeš v husté mlze spoléhat na radar jen blízko břehů.“

Předklonila se a stiskla jedno z tlačítek u obrazovky. Včera dávala dobrý pozor, jak se to dělá. Podařilo se jí to na první pokus. Spustila ovládací menu a listovala uloženými mapami až na poslední stránku.

„To je ta trasa?“ zeptala se.

Jake něco tiše zavrčel.

„Správně, je to ona,“ odsouhlasila si to sama.

Natočila člun tak, aby zamířil na první bod označené trasy.

„Pamatuješ si nejhospodárněji rychlost s ohledem na spotřebu paliva?“ zeptal se Jake.

„Jistě.“

„Tak nastav člun do skluzu.“

Po několika pokusech – a několika chlupy ježících zakličkováních způsobených špatným nastavením sklonu – dostala Honor seasport do klouzavého letu. Pokud nyní zvedla ruce z kormidla, člun se držel v přímé linii. Brzy si uvědomila, že na rozdíl od automobilu si člun vede na vodě mnohem líp, když se ho nesnaží ovládat.

„Tak je to mnohem lepší,“ ocenil Jake. „Učíš se zbytečně nezasahovat.“

Honor se ohlédla za člun. I v šeru viděla, že brázda za nimi není tak rovná, jako když řídí Jake, ale zase ne tak špatná.

Počítač zapípal a Honor sebou trhla.

„Jenom ti oznamuje, Že jsme projeli prvním bodem trasy,“ vysvětlil jí Jake. „Dívej se na radarovou obrazovku. Při dalším projetí ti ukáže, kam nyní míříš. Druhá obrazovka sice taky, ale tam to není tak dobře vidět.“

Nic neřekla, jenom čekala a dívala se. Za několik sekund otočila kormidlem a upravila kurz. Ovládání člunu se okamžitě změnilo, a i když s přísunem paliva nic nedělala, rychlost se snížila.

„Natoč příď podle měřiče sklonu o dva dílky doleva a o jeden doprava,“ přikázal Jake. Plavba se opět zklidnila.

Jake se podíval za jejich záď. Za seasportem pluly dobře známé čluny. Nezáviděl Conroyovi službu na otevřeném zodiacu. Dnes mohou být rádi, že mají svoje jasně oranžové vodotěsné obleky. Díval se na oblohu a myslel na jejich cíl.

Poslední Kylova trasa se nacházela téměř na neviditelné hranici mezi kanadskými ostrovy Gulf a americkými San Juan. Nyní pluli víceméně rovnoběžně s povětrnostní frontou, ale ta je může zanedlouho dostihnout.

Zapnul rádio. I když už uplynula hodina, předpověď byla pořád stejná. Jake se necítil nejlíp. Předpověď počasí není věda, ale umění, zejména v oblasti těchto ostrovů, které jsou neblaze proslulé náhlými vichry s nečekanými poryvy.

V kabině vládlo hluboké ticho, které po chvíli přerušilo zapraskání rádia. Meteorologická stanice ohlásila změnu počasí. Před polednem se v úžině Haro očekává vítr od třiceti do padesáti uzlů, na ostrovech dvacet až třicet. „Otoč zpátky,“ poručil.

Honor se na něho podívala, okamžik váhala a zase se zahleděla dopředu. „Je teprve devět třicet. Dostaneme se tam včas.“

„Ne. Otoč.“

„Ale –“

„Vypadni od kormidla.“

Honor sykla a otočila člun. Kdyby došlo na měření sil, mohla by prohrát.

Jake přepnul navigační mapu na zpáteční trasu do přístavu. Ticho v kabině zhoustlo ještě víc.

Honor přenesla pohled z vlnící se hladiny na radarovou obrazovku. Dostala se mimo kurz. Opatrně to napravila a sledovala všechny kontrolní a měřící přístroje. Ovládání člunu už jí teď nepřipadalo tak odlišné od řízení automobilu.

Po patnácti minutách Honořina pozorného řízení Jaka rozbolela čelist, jak zatínal zuby, aby nevycedil něco na téma tvrdohlavých Donovanů. Rozhodl se raději pro jemnější prolomení ledu. Někde pod vší tou ženskou zlobou se stále schovávala inteligentní a rozumná žena. A navíc cítil, že ho miluje.

Poznal to z jejích sladkých rtů.

„Seznámil jsem se s Kylem před dvěma měsíci,“ začal Jake, „když ho Archer poslal k Baltu jako prostředníka mezi našimi společnostmi, mojí Emerging Resources a jejich Donovan International. Obvykle pracuju přímo ze Seattlu. Jediný důvod, proč jsem se rozjel do Kaliningradu, byl ten, že mého tamějšího zástupce postihl zánět slepého střeva.“

Čekal na nějaký signál, že ho Honor poslouchá. Pokud ano, pak na jeho návnadu neskočila. Ovládl se a položil jí otázku: „Jak mám uspořádat věci, když se mnou nemluvíš?“

„Co chceš uspořádat? Potřebuju tě, abys mě naučil řídit člun, a ty mě potřebuješ, abys našel Kyla.“

„A co uplynulá noc?“

„Užil sis, nebo ne?“ zeptala se chladně s naprostým nezájmem.

„Jenže tak to být nemělo, Honor. Nenechám tě otáčet se k té noci zády.“

„Neměla bych se starat o ty mraky před námi? Jsou nějak černé.“

Jake se neobtěžoval sledovat počasí. „Mluv se mnou.“

„Vždyť mluvím, ale ty neposloucháš. Ty mraky visí až k hladině.“

„Jsme vodovzdorní. Jak dlouho mě hodláš trestat za to, že jsem ti neřekl úplně všechno hned při prvním setkání? Jsi Donovanová a Donovanové mě vykopli z Ruska.“

Honor ovládala kormidlo i sebe. Vždycky si o Kylovi myslela, že dokáže přemluvit kohokoli k čemukoli. A tady stojí Jake s příjemným hlasem, myšlením ostrým jako břitva a tělem, které ji naučilo poznat samu sebe a dalo jí rozkoš, na niž se bude po zbytek života snažit zapomenout. Nebo ji zopakovat. Je blázen. Je blázen od chvíle, kdy Jake vkročil do jejího života zrovna v době, kdy ji bratrovo zmizení zcela vyvedlo z rovnováhy.

Jake už to nevydržel. „Opravdu je nepřijatelné,“ zeptal se přes zuby, „že by Kyle mohl, zdůrazňuji to mohl, ztratit hlavu pro zmíněnou Marju a udělat nějakou pitomost?“

„Znáš ji líp než já.“

„Je to nejsexuálnější bytost od časů pramáti Evy.“

„Kyle není dítě. Lovily ho už větší odbornice.“

„Marja je jiná.“

„Možná je to pro tebe novinka, ale všichni jsme jiní.“

„Víš, jak jsem to myslel.“

„Ne, nevím,“ odpověděla a dívala se do houstnoucího deště. „Ale vím, že ptát se mě na volbu mezi bratrem, který mě nikdy nezklamal, a mužem, který mě zradil, není zrovna moudré.“

„Nezradil jsem tě!“

Spustil se liják.

„Takže nezradil,“ poznamenala lhostejně. „Bezva. Kde je ovládání stěračů?“

„Tady.“ Jake zapnul všechny tři stěrače najednou. Pak si prudce vydechl a pokusil se klidně pokračovat, i když jeho hlas prozrazoval hněv. „Nezradil jsem tě a ty to zatraceně dobře víš.“

Počítač zapípal a ohlásil projetí dalším bodem trasy. Honor pozorovala radarovou obrazovku, dokud nedokončila mírný oblouk a nenavedla člun zpět na požadovaný směr. Nařídila kormidlo a podívala se, kam je nový kurz vede. Okamžitě zjistila, že rozhodnutí držel se trasy musí změnit.

Před nimi se v dešti tyčila jedna z velkých přepravních lodí a kromě Zítřka by musela přes deštěm zalitá okna sledovat další tři malé čluny, obří tanker s doprovodem vlečných lodí a loď lovící garnáty do zvláštní sítě, která vypadá ještě podivněji než to, co loví.

„Lodě se spuštěnou sítí mají přednost,“ poznamenal Jake.

„Co si myslí, že dělá, když se motá přímo ve středu průjezdné trasy?“ zamumlala Honor a opravila kurz.

„Rybaří. A není ve středu, ale na křižovatce lovných tras ve tvaru ypsilon.“

„A co ten tanker a dopravní loď?“

„Vyhnou se. My jsme sice v nebezpečné blízkosti dopravní lodi, ale necháme ji projet. Přirozené zákony setrvačnosti obrovské hmoty nám neumožňují nic jiného. Takže si představ staré hodiny s ručičkami. My jsme v jejich středu. Zamiř přímo na dvanáct, a pak rovnou mezi jednu a druhou hodinu.“

Honor neklidně pozorovala svírající se mezeru mezi nákladní a dopravní lodí, do níž chtěl Jake plout.

„Jenom to udělej,“ pobídl ji. „Čím déle budeš váhat, tím to bude horší.“

Zatímco měnila kurz, Jake přepnul radar na zobrazení kratší vzdálenosti. V hustém dešti vůbec nebylo vidět, kde končí vodní hladina.

„Jaku, nevidím –“

„Sleduj radar,“ přerušil ji. „Tady je dopravní loď. To je nákladní a tady rybářská. Tohle nějaký idiot na skifu. Ty pluješ tady. Zvyš rychlost.“

„A co ty čluny za námi? Jeden z nich míří směrem k pobřeží.“

„Conroy. Jeho zodiac má rovné dno. Příliv je nízký, ale on může plout podél břehů mimo dopravní trasy. Ostatní čluny buď odpadnou, nebo využijí vlastní příležitost.“

„A my?“

„Při přílivu bychom se mohli pustit za Conroyem. Ale teď jsou tam skaliska jenom půl metru pod hladinou. Dopravní a nákladní loď mají mnohem větší ponor, takže se budou držet v označeném průplavním kanálu. My zůstaneme těsně vedle něho. Dávej pozor na plovoucí klády. Tady se střetávají dva proudy a sbírá se tu všechno, co spadne do moře. Pamatuješ se, co jsem ti říkal, jak se kládám vyhnout?“

„Mířit přímo do nich, ne bokem. Jaku, ta nákladní –“

„Vidím ji.“

Viděl, že nákladní loď se nedrží předpokládaného kurzu. Zůstávala v nebezpečné blízkosti trasy Zítřka, což hrozilo srážkou, i když změní u Zítřka rychlost a kurz.

Jake rychle zkontroloval radar. Instinkt mu přejel ledovými prsty po zádech. Normálně by stáhl plyn a počkal, až se trasa uvolní. To byl jediný rozumný postup u malého plavidla, které soutěží se slony.

Jenže kdyby teď Zítřek zastavil, smetla by ho blížící se dopravní loď. Její kapitán by za nedání přednosti šel zřejmě do předčasného důchodu, ale Jake s Honor by se mohli dostat do předčasného hrobu. „Převezmu řízení.“

Pokud chtěla Honor protestovat, nedostala šanci. Stáhl ji ze sedadla za kormidlem a hodil na vedlejší sedačku dřív, než mohla otevřít pusu.

„Zapni si pás,“ přikázal jí a položil ruku na palivovou páku.

Zapojil všechny válce a Zítřek se rozletěl po hladině. Chvílemi to vypadalo, jako by seděli ve vrženém balvanu, a ne ve člunu, ale pokračovali. Nákladní loď jim začala uhýbat z cesty, ale stále byla nebezpečně blízko. Spustila trojí varovné zahoukání.

„Ti pitomci,“ zamumlal Jake. „Mají lepší pokrytí radarem než my. Mohli změnit kurz mnohem dřív a neohrožovat ostatní.“

Honor se křečovitě přidržovala jednou rukou palubní desky a druhou zpevňovala loket. I tak poskakovala v sedačce tak, až měla pocit, že se jí rozsypou kosti v těle. V napjatém tichu pozorovala na radarové obrazovce, jak se čím dál víc blíží k nákladní lodi.

Z polohy palivové páky by řekla, že Zítřek má stále ještě rezervu a může plout rychleji. Ale Jake toho nevyužil. Než se ho stačila zeptat proč, prudce otočil kormidlem a odbočil v ostrém úhlu doleva. Něco narazilo do trupu. Koutkem oka zachytila temný tvar na hladině, který odplouval ve zvířené pěně stranou. Kláda.

Jake vrátil kormidlo do původního směru a rychle se podíval na radar. Tam, kde mělo být jedno zobrazení lodě, uviděl náhle dvě. To druhé bylo o hodně menší, ale stále mnohonásobně větší než Zítřek.

A mířilo přímo na ně.

„Drž se,“ procedil skrze zaťaté zuby.

Posunul páku na doraz. Příď seasportu rozrazila hladinu vysokou sprškou vody.

Rádio zapraskalo. Většina slov zanikla v hluku způsobeném rychlou jízdou.

„… Conroy. Slyšíš mě, Jaku? V radarovém stínu nákladní lodě je ještě jedna. Změň kurz na…“ Zbytek zanikl v nárazu Zítřka na velkou vlnu.

Ačkoliv Jake toto varování oceňoval, neměl teď pro rádio volnou ruku. Měl co dělat, aby udržel člun na vodě. I tak dokonalé plavidlo jako Zítřek mělo svoje limity, zejména při této rychlosti. Přední sklo zalévaly přívaly vody, ale Jakovi to nevadilo. Stejně jel podle radaru.

Honor se neobtěžovala výkřikem nebo ukazováním na nový blikající bod na radaru. Jake ho očividně viděl sám. Mezera, do níž směřovali, se každým novým zobrazením radaru zmenšovala.

Nákladní loď znovu zahoukala. Honor se podívala oknem na obrovský nejasný obrys a zastavil se jí dech. Nemohla by vykřiknout, ani kdyby chtěla.

Zítřek proletěl před přídí nákladní lodi v poslední možné sekundě.

Sotva vsak minuli jedno nebezpečí, vynořilo se nové. Jake poznal tvar velké rybářské lodi z Aljašky dřív, než prudce stočil příď Zítřka. Seasport poskočil, ale znovu dosedl na hladinu. Minuli loď o pouhý vlas. Byli tak blízko, že Honor viděla rezavé pramínky stékající z kotevního řetězu. Věděla, že se jí budou zjevovat v děsivých nočních můrách.

Brázda rybářské lodi do nich narazila jako tvrdá pěst, ale Jake byl připravený. Snížil rychlost a natočil příď člunu tak, aby náraz minimalizoval. I tak se člun nepříjemně zhoupnul a náraz na hladinu připomínal spíš betou než vodu.

Honor zírala na radar jako pták na hada a čekala na další špatnou zprávu. Obrazovka byla čistá kromě jednoho malého člunu ženoucího se k nim od pevné masy ostrova před nimi. Ale když ona vidí zodiac pobřežní stráže, tak oni je musejí vidět taky. Rádio opět hlasitě zapraskalo.

Jake přepnul kanál a zvedl mikrofon, aby Conroyovi odpověděl.

„Tady Zítřek. Přežili jsme to.“

„Pěkná ukázka,“ odpověděl Conroy. „Rybářská loď tě nemohla vidět.“

„Ta nákladní loď je na nás neupozornila?“

„Pokud jsem dobře rozuměl, radar na nákladní lodi byl nastavený na omezený dosah a na rybářské lodi nikdo nemluví anglicky. Nebo to bylo naopak? Rusové nic neřekli a radar na rybářšké lodi je nastavený na hledání ryb?“

Conroyův jízlivý tón naznačoval, že s vysvětlením, kterého se mu dostalo, spokojený rozhodně není.

„Žádná škoda, žádné obvinění,“ poznamenal Jake.

„Ale bylo to o fous.“

„V tom se nepřu.“

„Možná byste se mohli chvíli zdržovat mimo vodu.“

„To je rozkaz?“

„Odkdy je nutné přikazovat něco, co velí zdravý rozum?“ odsekl Conroy.

Jake se zasmál a vydechl si. Než stačil odložit mikrofon, ozvalo se na potkávací frekvenci další volání. Přepnul kanál, vyslechl požadavek o rozhovor a podíval se na Honor, než si dal mikrofon k ústům.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Přikývla.

„Určitě?“

„Několik modřin na zadku. Nic vážného.“

Zvolna se usmál. Byla v tom úleva a ještě něco, něco velmi vroucného.

Z rádia zazněla praskavá slova: „Jaku, tady Peter. Hluboká omluva, kamaráde. Posloucháš mě? Opravdu, promiň nám to. Příliš velké vzrušení. Slyšíš mě?“

Jake se podíval na mikrofon, jako by ho právě kousl. Ze všech špatných zpráv, které od Kylova zmizení slyšel, byl hlas Petera Resnikova snad tou nejhorší.

„Slyším tě,“ odpověděl do mikrofonu. „Na které lodi jsi?“

„Na nákladní. Kapitán je vzteklý, ale víš, jak je to s hloupými námořními balíky. Trvá na tom, že to byla tvoje chyba, i když jeho radar je mírně řečeno nespolehlivý.“

„Už mi to řekli. Co děláš na druhé polovině světa?“ zeptal se přímo.

Z reproduktoru zazněl smích. „Ach, Jacobe. Vůbec ses nezměnil.“

„A ty?“

„Jenom veselí, žádné trápení. Přijď na palubu, až zakotvíme. Připijeme si tou nejlepší ruskou vodkou.“

Jake neměl v úmyslu vstupovat na palubu ničeho, dokud neví, kdo Petera Resnikova platí.

„Dnes ne,“ odpověděl lehkým tónem. „Na odpoledne už něco mám.“

„No jasně. Jenom přiveď krásnou a umělecky nadanou slečnu Donovanovou s sebou. Jestli je stejně okouzlující jako její bratr Kyle, bude to určitě skvělá společnost.“

Jake se podíval na Honor. V tuto chvíli vypadala spíš roztřeseně než kouzelně.

„Někdy jindy,“ odpověděl.

Jako nikdy. Neměl v nejmenším úmyslu přivádět Honor k elegantnímu a velmi podnikavému Rusovi blíž než na sto metrů.

„Ach, Jacobe, působíš mi zármutek,“ oznámil Resnikov klidně. „Smím na tom trvat? Už z – jak tomu říkáte – z titulu starých časů?“

Jaka jeho laskavý tón nespletl. Bylo mu jasné, že dostal pozvání, které nemůže odmítnout. „Sejdeme se za dvě hodiny u Rybího soudku.“

15

JAKE MLČKY VYPNUL MOTOR náklaďáku a podíval se na Honor. Převlékla se do těsných džínů, světle hnědého roláku a černého plátěného saka. Na krk si pověsila zlatý řetízek s přívěskem z tvrdého křišťálu ve tvaru symbolů jin a jang. Bez ptaní věděl, že si ho navrhla sama.

Pohlédl k ošlehanému průčelí Rybího soudku, v němž nebyla žádná okna, a zalitoval, že si nevybral nějakou novější restauraci. Zapomněl, jak to tady vypadá.

Honor sáhla na kliku dvířek, ale Jake ji zadržel. Cukla rukou pod jeho dlaní, jako by ji spálil.

„Podívej,“ řekl jí. „Pro tebe to není vhodné místo. Příliš mnoho tvrdých chlapů z rybářských člunů.“

„Neznáš mě dost dobře, abys mohl posuzovat, co je pro mě vhodné, a co ne.“

Zpevnil stisk ruky a vrhl na ni pohled, který zcela vypovídal o tom, že z uplynulé vášnivé noci rozhodně nic nezapomněl.

„Zlato, znám tě od čela až k chodidlům a všechna místečka tvého těla mezi nimi. Rybí soudek je drsný, špinavý a hlučný. Dovnitř nemůžeš.“

Honor věděla, že asi zrudla. Doufala, že to Jake pochopí jako prudký hněv.

„Marníš čas,“ odsekla, aniž by se na něho podívala. „Jdu s tebou.“

„Proč?“

„Hádej!“ procedila mezi zuby.

„Nevěříš mi.“

„Chytrý chlapec. Ale to taky není novinka, že ne?“

„Chceš, abych se přestal ovládat, viď? Potom mi povíš, jaký jsem hnusný a nesnesitelný čubčí syn.“

„Proč bych ti měla říkat něco, co už dávno víš?“

„Chceš najít bratra, nebo mě popichovat?“

Podívala se na jeho paži, kterou jí zabraňoval vystoupit.

„Nepokoušej se mě zastrašit,“ odsekla. „Příliš mě potřebuješ.“

„Ty mě taky. Tak si to pamatuj a drž jazyk na uzdě.“ V Honor se vařila krev a na okamžik jí zastřela svět. Musela chvilku počkat, než odpověděla: „Jestli chceš, abych ztratila klid a vypadla, tak na to zapomeň. Kyle pro mě znamená příliš mnoho.“

„Miluješ ho.“

„Samozřejmě.“

„A co mě?“

„Co tebe?“ ušklíbla se.

„Umíš velice rychle zapomenout na lásku,“ pronesl tichým a chladným hlasem.

Honor sebou škubla. Doufala, že Jake její bláznivě zamilovaná slůvka v noci neslyšel.

„Lehce nabyl, lehce pozbyl,“ oznámila s lehkým pokrčením ramen. „Dej pryč tu ruku.“

„Podívej se na mě.“ Neposlechla.

„Přestaň se chovat jako rozmazlený fracek,“ pokračoval Jake. „Peter Resnikov je mazaný, přitažlivý sukničkář, který už pro KGB údajně nepracuje. Nevěřím tomu. Ty bys taky neměla. Nejlepší, co můžeme udělat, je využít Petera k nalezení jantaru. Nejhorší je to, že on využije nás. Jestli se ke mně nepřestaneš chovat, jako bych byl jenom vzduch, ručím ti, že dojde k té druhé možnosti.“

„Co ode mě chceš?“

Jake byl v pokušení říct jí přesně, co, kdy a jak to chce, jenže to by situaci ani trochu nezlepšilo.

„Roli.“

„Co tím myslíš?“

„Chci, aby ses tvářila, že jsem sladký miláček a ty se nemůžeš dočkat, kdy mě olízneš. A já se budu tvářit stejně tak.“

„Nejsem tak dobrá herečka.“

„Ale bylas, než Archer zavolal podruhé.“

Chystala se mu odseknout, že to nebylo herectví, ale včas poznala léčku a vyhla se jí. „Udělám, co budu moct.“

„Tak začni tím, že se na mě podíváš.“

Honor zaťala ruce v pěst. Potom se silou vůle uvolnila a otočila se k Jakovi. Ale ne k jeho očím. Nechtěla v nich vidět mužskou spokojenost se snadným vítězstvím nad ženou.

„Ještě něco?“ zeptala se bledými rty.

„Peter bude chtít vědět, jak jsme si blízcí.“

„Najala jsem tě k řízem bratrova člunu.“

„A?“

„Přesně to děláš.“

„Tak proč spolu spíme?“

„Nespíme.“

„Špatná odpověď. Jestli si myslíš, že budu ležet beze spánku ve člunu a přemýšlet, jestli se chatou plíží někdo další z mafie, tak jsi blázen.“

„Ne. Nebudu s tebou spát –“

„Jestli budeš, nebo ne, to je tvůj problém. Můj spočívá v tom, že se ujistím, jestli jsem ve tvé posteli jenom já.“

„Ne.“

„Tak dobře. Uděláme to podle tvého.“

Honor si nejdřív myslela, že špatně slyšela. Než mohla Jaka požádat, aby to zopakoval, dodal: „Zajistím ti letenku na Tahiti a pár statných chlapíků k nesení zavazadel.“

„Nikam nejedu.“

„Zase špatně. Máš dvě možnosti – mě jako svého spolunocležníka, zatímco hledáme Kyla, nebo Tahiti a bodyguardy. Vyber si, slečno Donovanová.“

„Nemůžeš mě donutit, abych –“

„Ale ano, zatraceně rychle zajistím, abys byla venku ze hry,“ přerušil ji vztekle. „Pokud mi nevěříš, pomoz si sama. Jediný zdroj, ze kterého se o Kylovi něco dozvíš, budou noviny.“

Tentokrát se Honor na Jaka opravdu podívala. Neviděla u něho žádnou nadřazenost. Zuřil stejně jako ona. Kdyby to nevěděla, myslela by si, že to on byl zrazený, a ne ona.

„Jaké máš právo být tak rozhořčený?“ zeptala se. „To já jsem ten, kdo je podvedený!“

„Dobrá,“ odpověděl. „Zapomeneme na všechny ty uražené a nafouklé řeči o důvěře. Můj zločin spočívá v tom, že jsem ti ukázal, jak může být sex úžasný.“ Jeho hlas změkl. „Nemusíš se vztekat, zlato. Já zjistil totéž. Neřekl jsem ti snad v ten pravý okamžik, že tě miluju?“

„No, připouštím, že v posteli jsi nelhal,“ přiznala tiše.

„Tak na to nezapomínej. Teď je řada na tobě – buď zahraješ tu roli, nebo opustíš hru.“

„To není hra, jde o Kylův život.“

„O můj taky, Honor. Skutečnost, kterou ses mi neobtěžovala sdělit, když jsi mě přijímala jako rybářského průvodce.“

„Nevěděla jsem to!“

„Nechtěla jsi to vědět. Žiješ ve světě fantazie, kde peníze vůbec nic neznamenají. Jenže ve skutečném světě lidé zabíjejí pro mnohem méně než milion dolarů.“

„To jsi věděl i předtím. Nemusela jsem ti to říkat.“

„Ale nevěděl jsem, že se to zvrátí v mezinárodní zápasnický přebor o Jantarovou komnatu.“

„Potom jsi neměl ukrývat kus z ní mezi náklad obyčejného jantaru!“

Jake přivřel oči. „To ti řekl Archer?“

„Řekl, že tohle se stalo. A udělals to buď ty, nebo Kyle.“

„A Kyle to jako Donovan udělat nemohl,“ dopověděl Jake ledově. „Takže to zůstává na mně, prvotřídním pitomci, který považoval Kyla za přítele.“

„To taky byl. Měl tě rád!“

Jake se podíval na Honor a viděl její hněv, bolest a zmatek. A lásku. Šla by do hrobu s vírou, že Kyle neudělal nic špatného.

„Tak Kyle mě má rád, co? Díkybohu, že ne. To bych byl nepřežil.“ Dal pryč ruku z dvířek na její straně. „Dovnitř nebo ven, Honor. Vyber si z těchto dvou možností. Je to víc, než kolik jsem jich dostal já.“

„Dovnitř,“ zašeptala.

Jake vystoupil a vzal si přitom otlučený příruční kufřík, který měl zasunutý za sedadlem. Zabouchl dvířka a aniž by se podíval, jestli jde Honor za ním, zamířil k Rybímu soudku.

Honor ho doběhla těsně u dveří. Otevřel a uvedl ji do zakouřené místnosti. Stačil jí jeden pohled, aby viděla, že je to spíš bar než kavárna, a že se tu neuklízelo od doby, kdy byla v plenkách. Několik mužů, kteří tady pili svůj oběd, zvedlo oči a prohlédlo si ji od hlavy až k patám. Dvakrát.

Jake jí zlehka položil ruku dost nízko na záda. Strnula, ale okamžitě si uvědomila, že se nemusí obávat. Cítila, že je to naprosto neosobní gesto.

Chci, aby ses tvářila, že jsem sladký miláček a ty se nemůžeš dočkat, kdy mě olízneš. A já se budu tvářit stejně tak.

Vysoký, atletický muž se světlými vlasy, širokými lícními kostmi a stejně širokými ústy vstal a šel jim vstříc. Měl neformální drahé oblečení, které nebylo ani z Ruska, ani z Ameriky. S úsměvem podal Jakovi ruku, jako by ho vítal doma na šálek čaje.

„Dobře že jsi přišel,“ odpověděl Resnikov a pevně potřásl Jakovi rukou. „To je okouzlující Honor Donovanová?“

Honor zvlnila rty do společenského úsměvu, přikývla a nechala si sevřít ruku do obou dlaní. Jeho přízvuk ji znepokojil. Podobal se přízvuku Hadího zraku, ale byl méně výrazný. Měla pocit, jako by ho neslyšela poprvé…, ale Jake říkal, že tady žije hodně ruských přistěhovalců.

„Ty úžasné oči,“ poznamenal Resnikov. „Mají je všichni Donovanové?“

„Každý dvě,“ odpověděla. „Standardní výskyt.“

Zasmál se, jako by řekla vtip. „Máte kromě krásy i smysl pro humor. Určitě jste Kylova sestřička.“

Jake vytáhl Honořinu ruku z jeho sevření. „Přestaň blábolit, Petere. Je zadaná.“

Resnikov přenesl pohled z Honor na Jaka a vzdychl. „Jsem zpustošený.“

„Zarmoucený,“ opravil ho Jake suše. Dveře za nimi se otevřely. Jake se pootočil jen tolik, aby viděl, kdo zrovna přichází. Muž se ženou prošli dveřmi se sebejistotou, která přítomné očividně podráždila.

Jake se k nim otočil zády. V této fázi hry mu Ellen s doprovodem nemohla vrazit kudlu do zad.

„Uhněme z cesty,“ poznamenal.

Honor si všimla ženy a zamračila se. Žádné červené sako, ale zbytek důvěrně známý i bez dalekohledu. „Není to ta že –“ začala.

Jake ji umlčel vášnivým polibkem. „Pojď, drahoušku. Překážíme.“

„Samozřejmě, drahoušku. Všechno co chceš.“

Vrhl na ni varovný pohled. Nevinně se usmála a následovala Rusa ke stolu.

Ellen si vybrala vedlejší stůl. Její společník přistoupil k baru a objednal dvě porce dušené ryby se zeleninou a dvě piva. Jake je nenápadně pozoroval. Odsunul Honor židli od stolu a posadil se k ní tak blízko, až se dotýkali stehny. Cukla sebou, ale neodtáhla se.

Dveře se opět otevřely. Resnikovovy světle modré oči se přimhouřily. Jake se podíval k baru.

„Na víkend všichni doma,“ zabručel Jake.

„Cože?“ zeptala se Honor,

„Hadí zrak. Neotáčej se. Věř mi.“

„S kým?“

„Sám.“

„Není divu. S tím by nechtělo být vidět ani zrcadlo.“

Jake se pousmál a pohlédl na Resnikova. „Kamarád, nebo konkurent?“

„Pavlov?“ Pokrčil rameny. „Nevím“

Jake mu nevěřil.

Dveře se zase otevřely. Dovnitř vešel Conroy se statným mladíkem, zřejmě nováčkem. Jake mu mlčky zasalutoval. Conroy odpověděl pokývnutím a zamířil k baru.

„Kdo je to?“ zeptal se Resnikov ostře.

„Jeden starý přítel.“

„Chtěl by se k nám připojit?“

„Nevím. Měl by?“

Resnikov o tom zřejmě přemýšlel, ale pak zavrtěl hlavou. „Bude lepší, když obnovíš staré přátelství někdy jindy.“

Jaka to nepřekvapilo. „Dobře. Co jsi vlastně chtěl?“

Než Resnikov odpověděl, rozhlédl se po místnosti. Stoly kolem nich byly obsazené. Dál byla řada prázdných míst a za nimi seděla skupinka stálých návštěvníků, kteří se nad takovou invazí na jejich píseček nevlídně mračili.

„Říkali mi, že je to tu klidné místo,“ poznamenal Rus. „Možná bychom se mohli vrátit na mou loď. Ukazovat jantar zrovna tady by nebylo moudré.“

Honor se nadechla. Než mohla promluvit, Jakova ruka se ocitla pod stolem a na jejím stehně.

„Jaký jantar?“ zeptal se.

„Ehm, vzorky? Je to správné slovo?“

„Jistě. Jaké vzorky?“

„Jantaru. Mojí zaměstnavatelé by chtěli znát tvůj názor na jejich hodnotu.“

„Proč se nezeptají tebe?“

„Chtějí toho nejlepšího. Já jsem sotva dobrý.“

Honor přelétla pohledem z Resnikovových přitažlivých, překvapivě elegantních rysů na Jakovu výraznou tvář. Pod nedbalým výrazem cítila neodolatelnou vášnivost milence, který obrátil její svět vzhůru nohama. Jenže Jake nyní nemyslel na sex, ale na jantar.

Miluje jantar jako někteří lidé Boha.

„Je tu ještě jedna místnost,“ řekl Jake. „Zjistím, jestli je volná.“

Za dvě minuty a čtyřicet dolarů odváděl Resnikova a Honor do ošumělé místnosti. Rus postavil na stůl svoje pivo a kufřík podobný Jakovu. Vytáhl cigarety, zapálil si a posadil se ke kulatému stolu, jehož kdysi zelená deska měla barvu špinavých rukou. Stejně tak hromádka karet, ležící vedle plného popelníku.

Jake si vybral židli otočenou ke vstupním dveřím i zadnímu východu. Přitáhl těsně k sobě další židli a vybídl Honor, ať si sedne.

„Pojď k tatíčkovi,“ řekl.

„Jsi sice starý, drakoušku, ale ne až tak starý,“ odpověděla s kamennou tváří.

Resnikov se zašklebil. „Je jako její bratr, co?“

„Ne tam, kde je to skutečné důležité,“ poznamenal Jake a přeměřil si Honor pomalým pohledem.

Poslala mu vzdušný polibek našpulenými rty, které by nejraději zavrčely. Když si všimla zvláštního Resnikovova pohledu, vzala Jaka za ruku a kousla ho do palce. „Slíbils mi, že to nepotrvá dlouho, pamatuješ?“

Jake přimhouřil oči. Nesnažil se skrýt hladové pokušení, které po jejím žertovném kousnutí pocítil.

„Slyšels dámu,“ poznamenal chraptivým hlasem. „Tak ukaž ten jantar.“

Resnikov otevřel kufřík, vytáhl kus jantaru a položil ho na stůl. Jake kámen zvedl. Byl světle žlutý a velký jako půl jeho ruky, zatím nevyleštěný a obalený zoxidovanou matnou „skořápkou“.

Položil ho zpět na stůl, zvedl svůj kufřík a otevřel ho. Honor viděla hrubé jehly, zapalovač, různé lahvičky a předměty, jejichž upotřebení nedokázala odhadnout, a taky černou pistoli, jejíž použití jí bylo jasné. Na víku bylo něco, co připomínalo vzorky jantaru v průhledných fóliích.

Jake vytáhl jednu lahvičku, otevřel ji a kápl z ní na bledý povrch kamene nějakou tekutinu. Ve vzduchu se rozšířila pronikavá vůně éteru. Chvilku počkal a potom se dotkl kamene prstem.

„Novozélandský kopál,“ oznámil stroze. „Mrháš mým časem.“

Hodil kámen Resnikovovi, který ho pohotové chytil

„To není jantar?“ zeptala se překvapená Honor.

„Ne milion let starý,“ vysvětlil Jake. „Jantar je zkamenělá pryskyřice. Tenhle kousek je příliš mladý.“

„Jak to víš?“

„Po éteru je kopál lepkavý, kdežto pravý jantar nereaguje.“ Podíval se na Resnikova. „Jestli tvoji zaměstnavatelé nemají nic lepšího, pak nepotřebují mě, ale lepší zdroj.“

Resnikov se pousmál. „Trpělivost, můj americký příteli. Ti lidé tě neznají tak jako já. Trvali na tom, abych tě, ehm, vyzkoušel. Kdybys selhal, mohli by si tě najmout za nižší cenu, chápeš?“

„V amerických dolarech, britských librách, německých markách, japonských jenech nebo ruských rublech?“

„Za mnohem vhodnější měnu. Jantar.“

„Zaplatí mi jantarem?“

Resnikov přikývl a pročísl si rukou vlasy. „Bude se podobat vzorkům, jaké mám u sebe.“

Jake pozvedl obočí. „Zajímavé. Pokud bych se rozhodl pro podvod, zaplatí mi stejnou laskavostí.“

„Jistě. Není to tak vždycky?“

„Co když se ukáže, že ten jantar má obrovskou cenu?“

„Zaplatí. Budou sténat, ale zaplatí.“

Jake zabručel. „Doufám, že máš něco zatraceně lepšího než kopál.“

Resnikov se pousmál a vytáhl další předmět zabalený v tmavé měkké látce. Položil ho na stůl a vybídl Jaka, ať se podívá.

Jake rozbaloval látku rychle, ale opatrně. Uvnitř ležel šperk. Oválná kamej několik centimetrů dlouhá, matné barvy přecházející od másla po smetanu a s nádherným sametovým leskem. Tvář ženy byla vyřezána jako reliéf. Brož měla jemně zpracované viktoriánské zapínání.

„Nemám s sebou ultrafialovou lampu,“ řekl Jake a balancoval broží na dlani, „ale předpokládám, že fluoreskuje bílým světlem.“

„Opravdu?“ poznamenal Resnikov.

Jake brož potěžkal a zeptal se. „Smím použít jehlu?“

„Ano, ale buď opatrný.“

Jake odložil šperk a vytáhl z kufříku zapalovač a hrubou ocelovou jehlu. Nahřál její hrot nad plamenem. Když byl dost rozpálený, otočil brož lícem dolů a dotkl se jehlou okraje kamene v místě, kde to nebude vidět. Do chřípí mu okamžitě pronikl pach spáleného mléka.

„Myslel jsem si to,“ oznámil. „Kazein.“

„Co je to?“ zeptala se Honor.

„Imitace jantaru zhotovená z mléčného proteinu a formaldehydu. Je o třetinu těžší než originál.“ Přejel palcem po jemné řezbě. „Velmi hezký výrobek. Zřejmě sto let starý. Je na prodej?“

„Proč?“ zeptala se Honor. „Právě jsi řekl, že je to falzifikát.“

„Polovina předmětů v muzeích jsou padělky. Tohle je umělecky vyřezávaný kousek historie z doby, než jantar nahradily levnější plasty. Hodila by se do mojí sbírky.“

„Padělků?“ vyhrkla nevěřícně Honor.

Resnikov se hlasitě zasmál.

„Ne všechno v mojí sbírce jsou padělky,“ odpověděl Jake.

„Jsi příliš skromný,“ vmísil se Resnikov. „Tvoje kolekce starožitného jantaru je jedna z nejkrásnějších, které jsou v soukromých rukou.“

„Co máš ještě v tom kufříku?“ pobídl ho Jake.

Rus potřásl hlavou, uložil právě prozkoumaný šperk a vytáhl krabičku. Otevřel ji a odhalil obsah se stěží potlačovanou pýchou.

„Zacházej s tím s obvyklou opatrností,“ upozornil Jaka.

Honor se předklonila. „Co je to?“

„Zřejmě přívěsek,“ odpověděl Jake a podíval se na předmět v krabičce zblízka. „Etruský styl s nadměrně velkýma očima a nosem, který dnes označujeme jako římský. Zlomený a opravený v místě, kde chlapcovy nohy leží mezi ženskými stehny.“

„Chlapcovy? Mně připadá spíš jako dívka,“ řekla Honor a dívala se na řezbu. „Je menší než ta druhá, s většíma očima a jemnějšími rysy.“

„Rozdílná kultura,“ vysvětlil Jake. „Etruské bohyně a zřejmě i bohaté ženy měly mnohem mladší milence. Tvář zralé ženy je plnější než tvář chlapce. Podívej se do místa, kde jsou figurky spojené.“ Podal jí lupu, aby si to mohla prohlédnout.

Po krátkém mlčení mu lupu vrátila. „Máš pravdu. Určitě to není žena. A nijak delikátní.“

Jake se tise zasmál. „Z polohy figurek jde zřejmě o fetiš plodností.“

„Takže jde o originál,“ poznamenal Resnikov s naprostou jistotou.

„Já bych to nekupoval.“

Po Rusově aristokratické tváři přelétlo překvapení a něco méně příjemného. Honor to přimělo k myšlence, jestli i Resnikov má ve svém kufříku kromě jiného pistoli

A Jaka jistě taky, protože v nepříjemném tichu, které zavládlo, se zadíval na Resnikovovy ruce.

16

RESNIKOV POLOŽIL hezky tvarované ruce na stůl tak, jako by jimi nejraději stiskl Jakův krk.

„Tak co říkáš?“ zeptal se Rus.

Jake pokrčil rameny. „Na té řezbě je něco, co se mi nelíbí.“

„Vysvětli to. Ale nezaměřuj se na samotnou; substanci, je to pravý jantar, za to ručím.“

„Jistě, ten mě vůbec netrápí.“

„Skvělé. Pokračuj.“

„Nejsem historik umění,“ řekl Jake klidně, „ale na řezbě je podivné zobrazení drapérie a některých části těl. Na tak malém kousku je to obtížné posoudit.“

„Prohlédni si to líp.“ Resnikov, jako by si uvědomil hněv ve svém hlase, se přinutil k úsměvu. „Pokud chceš.“

Jake zvedl šperk, položil ho na čočku své baterky a rozsvítil. Světlo procházelo řezbou, která jako by vzplála.

„Nemá moc hluboké praskliny,“ poznamenal a prohlížel si jemné vlásečnice po celém povrchu, které dodávaly jantaru podobu textilie.

„Pokud tento kousek pochází z hrobu, kde byl celá staletí chráněn před působením kyslíku a světla, pak by k většímu popraskání nemělo dojít,“ poukázal Resnikov.

Ačkoliv Jake přikývl, očividně ho to nepřesvědčilo. Sklonil hlavu a dlouho si prohlížel šperk přes lupu.

„Podívej se na tenhle okraj,“ řekl a narovnal se. „Je roztřepený a ostatní jsou hladké. Vypadá to, jako by se ten kousek po provedení řezby zlomil. Jenže řezba na něm je stejná jako na těch hladkých.“

„Mohl se zlomit během pohřbu.“

„Je to možné.“

„Ale nemyslíš si to,“ poznamenal Resnikov. „Ne, Domnívám se, že je to kopie originálu, která byla zahřátá v troubě nebo na horkém písku, aby dostala podobu dlouhého stárnutí.“

Resnikov si vzal baterku s řezbou. Jake mu bez vyzvání podal lupu. Zatímco se Rus skláněl nad šperkem, vládlo v místnosti těžké ticho. Pak Resnikov tiše promluvil v rodném jazyce a podle výrazu jeho tváře bylo snadné zjistit, že se nerozplývá nadšením.

Vrátil šperk do krabičky a jeho neopatrné zacházení vypovědělo víc než slova, jak se jeho názor na toto dílko změnil.

„Jak jsem řekl,“ zabručel, „nejsem moc dobrý. Ty jsi lepší,“

Otevřel kufřík ještě víc a sáhl dovnitř pro další vzorek. Vtom se otevřely dveře z baru. Jake se nepohnul, když Ellen strčila hlavu do dveří a přelétla pohledem celou místnost. Ačkoliv to byl jen krátký pohled, nic jí neuniklo,

„Ach,“ vyhrkla překvapeně. „Promiňte. Hledám toaletu a myslela jsem, že jsou to tyhle dveře.“ Mile se usmála a stáhla hlavu zpátky.

Dveře zůstaly pootevřené.

Resnikov vyskočil, popadl jednu ze židlí a vrazil ji pod kliku. Provedl totéž u zadních dveří. Teprve potom otevřel další krabičku a podal ji Jakovi.

Na vínové červeném sametu ležel růženec připomínající slonovinu. Jake se ho dotýkal, jako by byl stvořen z měsíčního světla a času.

„Desítkový typ. Pravděpodobně šestnácté století, možná i dřív. Fazetové korály z jantaru s dutinkami zhotovenými tenkou jehlou. Poměrně vzácné. Skvělé zpracování kovových částí včetně překrásného stříbrného křížku. Můžeš mi vrátit lupu?“

Jake přiložil lupu k oku a prohlížel si růženec.

„Prvotřídní,“ oznámil po chvíli. „Mohl bych to ověřit jehlou, ale nevidím důvod.“

„Proč?“ zeptala se Honor.

„Okraje fazet a dírky ukazují mírné opotřebení vzniklé časem. U napodobeniny jantaru by k tomu nedošlo.“

Jake opatrně vrátil růženec do krabičky a usmál se.

„Co je?“ podivila se Honor.

„Přemýšlel jsem o jantaru a lidském myšlení,“ odpověděl. „Všechny ty odstíny barev umožnily, aby byl jantar považován za talisman, který odhání zlo a přitahuje dobro. Majitelé růženců tohoto typu na ně byli tak pyšní, že některé řády během třináctého a čtrnáctého století zakazovaly jejich používání a prohlásily, že ke zbožnému modlení musí postačit uzly na provázku.“

„Vsadím se, že ten zákaz dlouho nevydržel,“ poznamenala Honor. „Lidé vždycky využívali krásu k oslavě bohů a svých životů.“

„Máš pravdu,“ přikývl Jake. „Obchod s jantarem rozkvétá od okamžiku, kdy ženy sbírající na pobřeží Baltického moře dříví na oheň zjistily, že mořské kameny hoří mnohem lépe než dřevo.“

„Oni jantar pálili?“ zděsila se Honor.

„Nelze to dokázat, ale určitě. Klima u Baltu je drsné, studené a vlhké. Kdo chce zapálit oheň, musí si přitom pomoct něčím hořlavějším, než je vlhké dřevo. Rolníci a vojáci v jantarových dolech nepochybně dobře věděli, jak snadno jantar hoří. Museli ho spalovat, aby přežili.“

„Můj bože, ta představa, kolik jantaru zničili!“

„Na to nesmíš myslet,“ pokračoval Jake. „Já si raději představuju ženy, které sbíraly dřevo a porcovaly zvířecí úlovky mužů. Vsadím se, že tyto ženy se staly prvními umělci pracujícími se dřevem a jantarem. Pokud vyřezaly svoje představy do naplaveného dřeva, shnilo a zaniklo během jednoho nebo dvou století. Ale řezby do jantaru přetrvaly. Tytéž ženy, které spalovaly jantar v ohništích, současně vytvořily neobyčejná umělecká díla kamenné doby, která přežila svoje tvůrce, děti jejich dětí i samotnou kulturu.“

Honor si vzpomněla, co říkal Kyle o muži jménem Jay – sběrateli jantarových řezeb z kamenné doby, že jeho zájem je spíš intelektuální a citový, než aby pramenil z touhy něco vlastnit.

Resnikov vytáhl další plochou krabičku, položil ji na stůl a zvedl víko. V krabičce ležela překrásná jantarová mozaika ve tvaru šlechtického erbu. Několik kousků scházelo.

„Jantar?“ zeptala se Honor.

„Zeptej se za několik minut,“ odpověděl Jake. „Pobav ji, Petere. Vyprávěj jí o ginterech.“

„To je staré litevské slovo,“ vysvětloval Resnikov, „s všeobecným významem obránce nebo ochránce, ale obvykle se používá pro jantarový talisman nošený na krku. Jake taky jeden takový nosí, v podobě dvou propletených draků. Je to čínská práce. Staří Číňané věřili, že jantar je duše zemřelého tygra.“

Honořinou pamětí probleskla vzpomínka – průhledný skořicově zlatý přívěsek ležící na černém ochlupení Jakovy hrudi. Všimla si ho toho rána, kdy její budík přivolal téměř nahého Jaka ke dveřím chaty. V uplynulé noci ho u Jaka neviděla.

„Máš ho teď?“ zeptala se Jaka.

„Ano.“

„Proč jsi ho neměl v noci?“

„Později,“ odpověděl, aniž by zvedl oči od mozaiky.

Zatímco Jake pracoval, Resnikov jí vyprávěl o roli jantaru v dějinách pobaltských národů. Jantar léčil nemoci, chránil bojovníky ve válkách, doprovázel duše na jejich poslední cestě. Byl znamením keltského boha slunce a uctíván jako pramáti lidstva. Jantar byl považován i za slzy věčného smutku bohyně Juaraty, která se zamilovala do smrtelného muže…

Jantar, jediný kámen, který je teplý na dotyk, jediný kámen, který lze opracovávat pouhým nožem a který po potření kožešinou ožívá statickou elektřinou. Jantar – zhmotnělé božství a hořící kámen lidské touhy.

„Nádhera,“ prohlásil konečně Jake a zvedl hlavu. „Překrásná ukázka zpracování jantaru v osmnáctém století. A někdo neodolal pokušení doplnit chybějící kousky jantarem z Dominiku.“

Resnikov se tiše zasmál. „Ty mi ten stolek neodpustíš, viď? Ale byl to počestný omyl.“

Jake něco zabručel.

„Rád bych viděl celou Jantarovou komnatu,“ poznamenal Rus, „nebo aspoň jeden panel. Povídá se, že vstup do té komnaty působil jako znovuzrození do světa stvořeného z pouhého slunečního svitu.“ Jaka zamrazilo. „Sázím na ty, kteří tvrdí, že se celá komnata proměnila v popel.“ Odsunul židli a chtěl vstát.

„Ne tak rychle, příteli,“ zadržel ho Resnikov. „Mám ještě několik kousků, které vyžadují tvůj jemný cit.“

Jake se podíval na Honor.

„Neodtáhl bys mě odtud ani párem jantarových koní,“ vyhrkla okamžitě. „Ten jantar je fantastický a jeho vzory se mi vrývají do paměti jako jeden blesk za druhým.“

Věnoval jí úsměv teplý jako jantar. Zjistila, že mu odpovídá dřív, než stačila pomyslet na všechny důvody, proč by neměla.

Resnikov zvedl z kufříku dlouhou plytkou krabici, která byla vyrobena tak pečlivě, až to hraničilo s posedlostí. Byla potažená kůží vykládanou zlatem a měla závěsy a spony z ryzího zlata. Vnitřek byl vyložený tmavým, velmi jemným safiánem. Osm nestejně velkých oddílů uchovávalo jantarové řezby, které v protikladu k eleganci krabice působily naprosto jednoduše, téměř hrubě.

Jake hvízdl. „Kolik lidí jsi musel pro tohle zabít?“

„Ach, Jacobe. Věčný šprýmař, co?“

„Tentokrát ne.“

„Tak tě potěším sdělením, že nebyla prolita ani kapka krve,“ prohlásil Rus klidně.

„Potěšilo by mě to, kdybych ti věřil.“

„Je to pravda.“

„Pak museli někteří lidé zemřít přirozenou cestou,“ prohlásil nepřesvědčený Jake. „Tyto kousky bys musel vykroutit ze ztuhlých prstů zemřelého sběratele nebo kurátora. Nikdo by se jich dobrovolně nevzdal…, pokud jsou pravé.“

„Proto jsi tady, ne? Abys to určil.“

Jake se bez dalších slov sklonil nad krabici. Honor viděla, jak se změnil. Když zvedal předchozí kousky jantaru, byl soustředěný a plný zájmu. Teď byl přímo napjatý. Vyzařoval z něho takový cit, jaký zatím zahlédla pouze jednou – v uplynulé noci, když ji učil smyslnosti a vášni.

První kousek vypadal jako hlava sekery vyřezaná ze světlého másla. Když se jí Jake jemně dotkl špičkou prstu, Honor zadržela dech. Němě sledovala, jak se dotýká jantaru jako slepec, který čte Braillovo písmo.

„Neuvěřitelně hladké,“ oznámil po chvíli. „Vyvrtané otvory jako by byly vyhlazené.“

„To je nějaký fetiš?“ zeptala se Honor.

„Do jisté míry,“ odpověděl Jake. „Věřilo se, že jantar poskytuje svému majiteli nesmrtelnost. Neolitická společnost lovců ho dávala do hrobů mrtvých. Jantarové sekery byly zřejmě tím nejcennějším ze všech darů.“

Resnikov přikývl, ale mlčel. Díval se spíš na Jaka než na jantar.

Jake přejel po jantaru nehtem palce. Jak čekal, po nehtu nezůstala na povrchu ani stopa.

„Toho bych se nechtěl dotýkat horkou jehlou,“ řekl.

„Takže je pravý?“ vydechla Honor.

„Nevím to jistě. Ale pokud je, byl by zločin ho nějak poznamenat.“

„Takže slepá ulička?“ ptala se dál.

„Ne.“

Jake opatrně vytáhl sekeru z krabice. Potom se otočil ke svému kufříku a začal rozkládat po stole několik pevně uzavřených nádobek velkých jako hrnek a částečně naplněných průzračnou tekutinou. Odšrouboval první uzávěr a spustil sekerku do tekutiny. Klesla na dno.

„Co je to?“ zeptala se Honor.

„Destilovaná voda.“

Jake vylovil jantar z vody, pečlivě ho osušil a odšrouboval víčko druhé nádoby. Ačkoliv tekutina vypadala stejně, sekerka v ní plavala jako tenký neprůsvitný kousek ledu.

„A tohle?“

„Slaná voda s určitou hustotou,“ vysvětlil Jake, aniž by spustil sekerku z očí, „Kdyby byl výrobek zhotovený z průhledného jantaru, použil bych třetí nádobu. V té je voda ještě slanější, takže má vyšší hustotu.“ Vyzvedl sekerku a opět ji pečlivě osušil. „Čistě průzračný jantar má větší hustotu než ten zakalený, protože zakalení způsobují drobné vzduchové bublinky.“

Jake vrátil sekerku do příslušného oddílu v krabici a vybral další kousek. Honor viděla, jak se mu rozzářily oči u kolem úst narostlo napětí. Podívala se na Resnikova, jestli si toho všiml. Pokud ano, tak to nedal najevo. Díval se na Jaka jako rybář na háček s návnadou mizící pod hladinou – s nejistotou a nadějí,

Následující kousek jantaru měl podobu koně. Byl zhruba deset centimetrů široký a sedm centimetrů vysoký, podle současných norem hrubě zpracovaný, ale přesto ohromující. Přes šíji koně a krátká záda až na horní část nohou se táhly řady malých vyvrtaných otvorů podobných tetování.

„Podobá se to některému z těch dávných koní,“ poznamenala Honor. „Těm, které pobíhaly volně v Nepálu nebo Tibetu.“

„Asi byl i podle takového vytvořený,“ souhlasil Jake. „Před sedmi tisíci let nebyli tito koně takovou vzácností,“

„Sedm tisíc let?“ vyhrkla překvapeně.

„Nejmíň.“

Podívala se na předmět pozorněji. Zdálo se, jako by byl vyřezán z fosilní slonoviny nebo kosti. Ale způsob, jakým ho Jake držel, jí napověděl, že to musí být jantar. Ponořil ho do slané vody. Plaval stejně jako sekerka.

„Jantar,“ špitla.

Ani jeden muž neodpověděl. Vznášející se figurka koně to řekla sama.

Jake postupně vyňal z krabice všechny kousky, Každý, který se vešel do nádobky se slanou vodou, byl z jantaru, Jakův instinkt nezapochyboval ani u jednoho.

Osmý kousek, který si prohlížel, byla primitivní soška člověka, asi dvanáct centimetrů vysoká a pět centimetrů široká. Část od kolen dolů byla ulomená už dávno, protože lom vypadal stejně jako zbytek sošky. Rysy tváře byly jenom naznačené – zamyšlené, hluboko zapadlé oči, rovný nos. Ústa byla buď opotřebená časem, nebo je tvůrce nepovažoval za dost důležitá. Soška měla v podpaždích dvě malé dírky.

„Zřejmě přívěsek, možná odznak úřadu nebo fetiš zavěšený ve vstupu do jeskyně, aby chránil obyvatele,“ říkal Jake a tiše dodal: „Velmi, velmi vzácný kousek.“

„Některé z nich jsou vyřezané pečlivěji,“ poukázal Resnikov.

„A tím s menší mocí,“ odpověděl Jake. „Vypadá to, jako by tvůrce nechtěl zpodobnit figurku příliš reálně, protože se bál důsledků. Lidé doby kamenné se dívali na život jinak než my, nepovažovali ho za přímou cestu ke smrti. Domnívám se, že znali mnoho druhů života, mnoho úrovní smrti.“

Jake vrátil figurku do krabice, aniž by provedl jiný test kromě jejího potěžkání v ruce a přejetím nehtu po povrchu.

„Je pravá?“ zeptala se Honor.

„Vypadá tak. V každém případě je na moje nádobky příliš velká.“

„A co horká jehla?“ navrhla.

„Kousni se do jazyka,“ Zvedl oči od krabice a usmál se na ni. „Vlastně není třeba. Později to udělám sám.“

„Nemohu se dočkat,“

„Nádhera,“ obrátil se Jake k Resnikovovi. „Umění artefakt a drahokam v jednom. Doslova nevyčíslitelná cena.“

„Všechno má svoji cenu,“ prohlásil Resnikov. I když nic nedodal, z jeho výrazu bylo zřejmé, že do toho zahrnul i Jaka.

Honor zatajila dech a čekala, že se Jake na Resnikova vrhne. Místo toho se Jake usmál, ale byl to úsměv, který by ženu nepotěšil.

„Poslouchám,“ odpověděl Jake odměřeně a balil si věci do kufříku.

„Pokud budeš souhlasit se spoluprací se mnou, Emerging Resources bude v Ruské federaci zase vítána.“

Jakovy ruce se zastavily jenom na okamžik, i když šlo o nabídku, jakou potřeboval ze všeho nejvíc.

„Až úspěšně dokončíš svůj úkol,“ pokračoval Resnikov, „získáš statut jediného celosvětového zástupce pro obchodování s baltským jantarem, surovým, či zpracovaným. Budešli si osobně přát, projde před prodejem každý kousek jantaru Ruské federace tvýma rukama.“

Honor se prudce nadechla, ale Jake jenom zavřel kufřík, jako by to neslyšel.

„Ať splníš svůj úkol úspěšně, nebo ne,“ dodal Rus, „dostaneš sto artefaktů stejné nebo vyšší hodnoty než ty, které sis právě prohlédl. Budeš si je moct sám vybrat ze čtyř set kusů s muzejní hodnotou.“

Jake přivřel oči. „Takže pořád pracuješ pro ruskou vládu?“

„Záleží na tom? Ať mě zaměstnává kdokoliv, o hodnotě tvojí odměny ses přesvědčil sám.“

Zavládlo ticho, než se Jake zeptal. „Co chceš, abych udělal?“

„Najdi panel z Jantarové komnaty, který Kyle Donovan ukradl, aby –“

„Můj bratr nic neukradl!“ zvolala Honor.

Resnikov jí věnoval krátký pohled a úsměv, který nebyl dost široký, aby mu odhalil zuby. „Samozřejmě. Promiňte. Poopravím se.“ Podíval se znovu na Jaka. „Najdi panel z Jantarové komnaty, který byl ukryt v zásilce odvezené Kylem Donovanem z Kaliningradu do Ruska. Ten panel má být ukázkou před prodejem celé komnaty. Myslím, že nabízená počáteční aukční cena je šedesát milionů amerických dolarů.“

Honor překvapeně vykřikla.

„Proč si myslíš, že jsem panel neukradl já a nehodil vinu na Kyla?“ zeptal se Jake otevřeně.

„Ty?“ zasmál se Rus. „Jsi příliš – jak to správně říct – počestný?“

„Poctivý.“

„Ano,“ přikývl Resnikov. „To je přesné. A i kdybys byl méně poctivý, zrada přítele není tvůj styl.“

Rusova jistota Honor podráždila. „Jak dlouho Jaka znáte?“

„Mnoho let, jako spojence i jako konkurenta. A s jeho nechutí zradit přítele jsem se seznámil velmi důvěrně.“ Podíval se znovu na Jaka. „Co na to říkáš?“

„Čí zájmy zastupuješ?“ zeptal se Jake.

„Na jantaru, který dostaneš, nelpí žádná krev. Každý kousek byl vytažený z lagun za Samlandským poloostrovem.“

„Nedávno?“

„Ne. Mnoho muzeí darovalo kousky člověku, který vyrobil tuto koženou schránku.“

„Darovalo? To bylo od nich pěkné.“

„Sovětská říše byla kdysi velká a bohatá,“ pokrčil Resnikov rameny. „Teď je menší a také mnohem chudobnější.“

„To se stává.“

Jake se ještě chvilku díval na neuvěřitelné kousky tak dávného umění. Potom pomalu zavřel víko krabice a zapnul zlatou sponu.

„Díky, Petere, ale ne. Pracuju vždycky pouze pro jednoho přítele.“

Resnikov ohromeně mlčel, než řekl: „Nemohu uvěřit, že jsi součástí Kylova plánu.“

„Nejsem.“

„Tak proč odmítáš spolupráci se mnou? Naše země už nejsou nepřátelé.“

„To nemá s politikou co dělat.“ Jake položil dlaň na Honořinu ruku a zvedl si její studené prsty ke rtům. „Pracuju se slečnou Donovanovou. Jsme… velice dobří přátelé.“

Nedokázala skrýt vzrušené zachvění z Jakova teplého dechu na její kůži, ale ani obrovskou úlevu. Netušila, jak by pátrala po Kylovi, kdyby ji Jake opustil.

„Nemusíš mi odpovídat okamžitě,“ procedil Resnikov se zaťatými zuby. „Promysli si to aspoň jeden den. Nepřipusť, aby ti tvrdohlavost ovládla mozek, Jacobe. Nejsi dost silný, abys šel po Jantarové komnatě zcela sám.“

„To ani nechci.“

Rus se na Jaka chvíli díval, než přikývl. Věřil mu.

„V tom případě mám jiný návrh,“ oznámil klidně. „Vezmi svoji milou přítelkyni na moje náklady do Paříže, Říma nebo Londýna a zůstaňte tam aspoň měsíc.“ Ještě jednou otevřel pouzdro s jantarem. „Bez ohledu na to, jak se po tom měsíci rozhodneš, nech si tohle jako malou připomínku našeho přátelství.“

Jake vstal a zvedl přitom i Honor. „Zítra jako dneska. Nic z toho obchodu nebude. Rozumíš?“

Resnikov přikývl. „A ty, J. Jacobe Mallory, jsi mi rozuměl?“

„Klidně na to vsaď život. Rozluč se, Honor.“

Jake jí podal svůj kufřík, vzal ji levou rukou v podpaží a vedl k zadním dveřím.

„Až změníš názor,“ pronesl zcela jasně Resnikov, „najdeš mě v hotelu Ana Curtis.“

„Nezměním ho.“

„Věřím, že ano. Moji zaměstnavatelé jsou velmi přesvědčiví.“

Jake odkopl židli před dveřmi a vystrčil Honor do zadní uličky. Neuvědomila si, že Jake drží podél pravého stehna pistoli, dokud ji nepustil a nesáhl levou rukou do kapsy pro klíčky od auta. Hodil jí je.

„Budeš řídit.“

Pro tentokrát se nehádala.

17

„TADY ODBOČ,“ požádal Jake. „Jedeme do mojí chaty.“

„Ty můžeš,“ odpověděla Honor a ignorovala jeho pokyny, „ale já jedu do Kylovy chaty.“

Podíval se na ni. Měla vzdorně vysunutou bradu.

„Dovol mi, abych ti vysvětlil, co se právě odehrálo,“ řekl mírně.

„Já byla u toho, nevzpomínáš si?“

„Tvoje tělo, ale mozek ne, jinak bys věděla, že je od tebe hloupé, když se chceš vrátit do Kylovy chaty.“

Honořin instinkt říkal, že Jake má pravdu, ale nehodlala mu to sdělovat. Byla příliš vyvedená z míry, než aby si důvěřovala, že dokáže od Jaka udržet odstup.

„Resnikov je přesvědčený, že mě nezradíš,“ poznamenala. „Jenže on neví, co se stalo. Je to tak?“

„Stalo se to, že jsem strávil poslední hodinu prohlídkou prvotřídních uměleckých děl z jantaru, která –“

„Byla jsem tam, nevzpo –“

„– která mohou pocházet pouze ze státních ruských muzeí. To znamená jednu z několika následujících možností. Buď Peter neoficiálně, to znamená utajeně, reprezentuje oficiální vládu. Nebo je ve spojení s některou z kaliningradských mafií, která ovládá, nebo si to aspoň myslí, těžbu a distribuci jantaru v pobaltských státech. Taky mohl ty kousky, které jsme právě viděli, ukrást, a doufá, že mě jimi podplatí, aby dostal do rukou mnohem cennější zboží.“

„Jako Jantarovou komnatu?“

„Nebo informaci, kdo ji ukradl, jak ji dostal ven z Ruska a zejména proč.“

„Chtivost,“ poznamenala stručně.

„Jistě. Ale chtivost po čem? Po samotném jantaru? Penězích? Pomstě? Politické moci? Může to být cokoliv nebo všechno dohromady. Peter není ani zbabělec, ani pitomec.“

Honor se na něho letmo podívala. V bledém světle pronikajícím mezi mraky nebylo v jeho tváři nic povzbudivého. Zdál se vzdálený jako půlnoc. Pocítila znepokojení. Takového ho neznala, muže, který držel odjištěnou pistoli rozhodnutý stisknout kohoutek, pokud bude třeba.

„Co myslíš, kdo ten jantar ukradl?“ zeptala se.

„Kyle podepsal převzetí nákladu a odvezl ho z Kaliningradu. Vystopoval jsem ho až do Ruska, než mi Donovan International zabouchla dveře před nosem.“

„To znamená?“

„Přesně to, co jsem řekl. Donovan International má mnohem větší vliv než já. Nechce, abych se vyptával.“

„To je směšné. Chceme najít Kyla stejně jako ty. Milujeme ho.“

„Jasně. Právě proto si tvoje rodina nepřeje, abych ho našel.“

„Podívej,“ procedila Honor skrz zaťaté zuby. „Archer mi řekl, že důkazy proti Kylovi se objevily příliš jako na zavolanou, než aby se jim dalo věřit. Jako by je na něho někdo narafičil.“

„Možná se Kyle neřídil pouze rozumem.“

„Proč nechceš uvěřit v jeho nevinu?“

„Protože potom padá vina na mě. Takže díky, drakoušku. Nemíním viset za hříchy tvého bratra.“

„Nemohl ten zatracený panel ukrást někdo jiný a strčit ho mezi legální zásilku? Proč byste to museli být zrovna ty nebo Kyle?“

Jake něco zamumlal. Podíval se během posledních dvou minut nejmíň podesáté do zpětného zrcátka. Nikdo je nesledoval. Zajistil pistoli a odložil ji do schránky na rukavice.

„Tvůj bratr propadl chtíči po jisté litevské bojovnici za svobodu – nebo teroristce, záleží na tvém politickém názoru.“

„Chtíči? Co když to byla láska? Jazyk by ti neupadl, kdyby ses vyjadřoval přijatelněji.“

„Kecy.“

„Jenom slova,“ poznamenala chladně. „Kyle, na rozdíl od jiných mužů, dokáže cítit lásku stejně silně jako chtíč.“

„Takže poskytnu ti několik údajů. Nebudou se ti líbit o nic víc, než se líbí mně obvinění za Kylovo selhání.“

Honor sevřela pevně volant.

„Jsem vlastníkem společnosti Emerging Resources. Hlavní část mého podnikání tvoří poradenství společnostem prvního světa, jak mají jednat s Ruskou federací, která balancuje mezi statusem země druhého světa a žumpou.“

Vrhla na Jaka krátký pohled. Díval se do zpětného zrcátka na své straně.

„S inteligencí, množstvím potu a notnou dávkou štěstí,“ pokračoval, „se snad Rusko ubrání pádu do finančního a sociálního chaosu – a nestáhne tam s sebou pořádný kus světa. Klíčem k jeho přežití je tvrdá měna. Takže v Kaliningradu a Litvě jsem skončil jako neoficiální poradce vládní moci, jak získat za jantar co nejvíce tvrdé měny. Bez možnosti nakupovat na světových trzích nezbývá zemím Ruské federace nic než charita, stagnace a nakonec revoluce. Rozumní lidé to vědí a přizpůsobují tomu národní politiku.“

Honor si okamžitě vzpomněla na spor s otcem a bratry, když chtěly s Faith rozšířit podnikání i mimo oblast západních zemí.

„Otec a Archer říkají téměř totéž,“ poznamenala. „Ale proč by si ruská vláda kradla vlastní Jantarovou komnatu?“

„Stejně jako italská mafie ukradla nejslavnější italský obraz – Caravaggiovo Narození. Konkurenční zájmy. Kriminální a legální moc se mohou překrývat, ale nejsou totéž. Zatím.“

„Povídal jsi něco o litevských teroristech. Proč by chtěli získat Jantarovou komnatu? Vyměnit ji za zbraně?“

„To je jedna možnost. Pokud jsou opravdu chytří, mohli by ji využít jako nátlakový prostředek k oddělení od Ruské federace, zavedení vlastní měny, získání opravdové vlády místo bezzubé místní správy, skutečné autonomie a podobně. Naneštěstí současné Rusko si nemůže dovolit ztrátu žádné další části bývalého impéria, aniž by se tím totálně nezhroutilo.“

„A co ta žena? Jaký je její zájem?“

„Marja?“

„Ne. Ta v červeném saku.“

„Aha. Tak to je Ellen Lazarusová. Kdysi jsme pracovali pro stejnou organizaci.“

„Pro americkou vládu?“

„Jednu její složku. Pokud jde o Ellen, je to prosté. Chce Jantarovou komnatu.“

„Proč?“

„To mi neřekla.“

„Tak hádej.“

„Politika. Mezinárodní spolupráce. Ty pomůžeš mně, já pomohu tobě a oba se budeme mít dobře.“

„První z principů Jaka Malloryho,“ prohlásila Honor uštěpačně. „Tak dlouho, dokud to vydrží.“

„Předčí pohádky o lásce, životě, vlastenectví až navěky, svět bez konce, amen. Nic netrvá věčně, zlato.“

„Proč?“ zeptala se.

„Co proč?“

„Proč jsi Resnikova odmítl? Nevěříš, že by svůj slib dodržel?“

„Na tom nezáleží. Pracuju v daném čase pouze pro jednoho zaměstnavatele.“

„Sebe?“

„Většinou. V poslední době pro drakouška s nabroušeným jazykem. Jestli to vyjde a já se osvědčím jako oficiální ginter, získám pochvalu od Donovan International.“

„Cože?“

„Na rozdíl od jistého nabroušeného drakouška, Archer rychle pochopil, že bych jeho malé sestřičce nikdy neublížil. Nabídl mi, že očistí moje jméno, pokud tě dostanu z palební čáry.“

Honor ztratila řeč.

„Nevěříš mi,“ ozval se Jake a pozoroval ji.

„Nevím, čemu mám věřit.“

„Takže dáma se učí.“

„Poslouchej, ty nafoukaný –“

„Promiň,“ skočil jí do řeči. „Sám jsem poněkud podrážděný, chápeš? Kdybych nevěděl, že jsi zatraceně inteligentní, nacpal bych tě do psí přepravky a vyplaceně poslal zpět Donovanům.“

„Díky. Postavil ses Resnikovovi i Archerovi. Proč?“

„Nemám k Resnikovovi důvěru.“

„A k Archerovi?“

„Ve všem kromě tohohle. Když nastane čas pomoct mně nebo Kylovi, vím, koho si Donovanové vyberou.“

„Archer by nikdy neporušil dané slovo.“

„Má tě rád a má rád i Kyla. Jenom blázen by někoho žádal, aby si vybral mezi dvěma bytostmi, které miluje stejnou měrou. To nemůžeš popřít.“

Honor otevřela ústa a zase je zavřela. Jake měl pravdu. Kdyby si měla vybrat mezi sourozenci…, nedokázala by to.

Začalo pršet. Zapnula reflektory a po chvíli našla ovládač stěračů. Rozmazaly po skle bláto, dokud se Jake nenatáhl a nestiskl ostřikovač.

„V co věříš ty?“ zeptala se nakonec.

„Do prčic s vírou.“ Jakův hlas zněl chladně. „Já vím, že jsem žádný jantar neukradl, natož panel z Jantarové komnaty.“

Chtěla o tom pochybovat.

Chtěla tomu věřit.

Měla si vybrat mezi dvěma milovanými bytostmi, Kylem a Jakem. Její nitro protestovalo.

„Kdyby byla možnost, že to ukradl někdo třetí,“ zeptala se téměř zoufale, „věřil bys, že je Kyle bez viny?“

„Kruci, jasně že ano! Od okamžiku, kdy jsem o té krádeži uslyšel, nemyslím na nic jiného, hledám možné vysvětlení. Žádné jsem neobjevil. Domníval jsem se, že ten čubčí syn je můj kamarád. Zpočátku jsem tomu nemohl uvěřit, že by mě Kyle podvedl. Dokonce jsem si myslel, že se dostal do nějakých problémů a že mu pomohu. Ježíši, vždycky jsem byl blázen.“

Honor slyšela bolest a nespokojenost v Jakově hlase. Jako by to byla ozvěna jejích pocitů, když jí Archer oznámil, kdo je jejím rybářským průvodcem.

„Začal jsem se vyptávat,“ pokračoval Jake, „a Donovan International na mě poslala stoletou vodu. Objevili se lidé, kteří mi hrozili zabitím, jestli toho nenechám a neopustím město. Nedal jsem se.

To se Donovanovu klanu ani trochu nelíbilo a zajistili můj odsun do druhé poloviny světa.“

V autě se rozhostilo tíživé ticho. Honor je porušila až po několika kilometrech: „A co ta žena?“

„Ellen?“

„Ne, Marja.“

„Co máš na mysli?“

„Jestli Kyle něco ukradl – čímž neříkám že ano – není možné, aby o tom něco věděla?“

„To jistě.“

„No a?“

„Tvrdí, že ji Kyle zneužil, aby se dostal k Jantarové komnatě.“

„To není jeho styl.“

Jake neodpověděl.

„Sakra, je to pravda!“ vyhrkla Honor. „Kyle by něco takového neudělal, zejména ne tomu, ke komu cítí lásku.“

„Chtíč. To není totéž.“

„Proč si myslíš, že to nemohlo být naopak, že Marja zneužila Kyla?“

„Nemá motiv.“

„A co šedesát milionů dolarů?“

„A co fakt, že Marja přišla k panelu prostřednictvím Lesního bratrstva?“ doplnil ji Jake.

„Nechápu.“

„Marja je silná patriotka. Lesní bratrstvo je organizace litevských vlastenců. Mohla ukrást Jantarovou komnatu jedné lásce, bratrstvu, a předat ji druhé, Kylovi. Ale nemohla ji ukrást oběma.“

„A co ten Hadí zrak?“

„Kdyby měl Jantarovou komnatu, tak by se tu nemotal.“

„Totéž lze říct o všech ostatních.“

„Kromě Kyla,“ poznamenal Jake bezvýrazně. „Ten tu není.“

„Ani Archer. Znamená to, že ji ukradl on?“

„Dává to smysl. Archer je ten, kdo mi zavřel dveře do Ruska.“

Mlčky projeli další kilometry.

„Co když Kyle ten panel neukradl,“ ozvala se konečně Honor, „ale je z toho obviněný?“

„Výborně. Tak kdo ho ukradl?“

„Já nevím! Možná všichni a spojili se proti Kylovi!“

„Oni? To jako myslíš Rusko, Litva, Spojené státy a různé jiné mezinárodní mafie neznámého původu, včetně mě?“

„Klidně se vysmívej, ale z tebe zatím taky nevyšlo nic lepšího.“

„Nemuselo. Já už mám podezření, které vyplývá z faktů.“

„Tvoje fakta potřebují přehodnotit.“

Jake unaveně zaklel. „Panel mohl ukrást kdokoliv z tisíců lidí, ale to nevysvětluje, proč současně zmizeli Kyle i zásilka, ne?“

„Někdo mohl strčit panel mezi ostatní jantar až po jeho naložení. Kyle o něm vůbec nemusel vědět.“

„To já zabalil každý kousek nákladu. Neobsahoval nic kromě surového jantaru. Nic.“

Honor zacukalo víčky. Neřekla ani slovo. Cvakání signálky odbočení zněl v tichu jako rachot bubnu.

Na malé otáčecí ploše blízko chaty pořád stál neoznačený policejní vůz s radarem.

„Přiroste k zemi,“ poznamenala Honor chraptivým hlasem.

„Kdo?“

„Ten policajt s radarovou jednotkou.“

„Tomu jsou pokutové bločky ukradené, pozoruje příjezdovou cestu, a ne rychlá auta.“

„Skvělé. Co kdybych na to šlápla, abych mu dala najevo, že to vím?“

„Má před sebou osmihodinovou směnu. Může ji strávit tak, že tě bude otravovat, nebo si bude prohlížet časopisy s nahými slečinkami.“

Honor držela volant oběma rukama, když odbočovala na příjezdovou cestu.

„Jak dlouho ti potrvá sbalit si věci?“ zeptal se Jake.

„Ani chvilku. Nikam nejdu.“ Musel se ovládnout, aby jí neřekl první neslušné slovo, které ho napadlo.

„Co máš proti mojí chatě?“ zeptal se klidně. „Mám větší postel, než je tady. Můžeš mezi nás položit všechny svoje zatracené kufry.“ Honor si ho nevšímala a vystoupila z auta. Jake otevřel schránku na rukavice, vzal pistoli a zadržel ji dřív, než došla k předním dveřím. „Ne,“ procedil mezi zuby. „Napřed si to prohlédnu.“

„Zamkla jsem.“

Vrhl na ni znechucený pohled. „Máš mozek, drakoušku. Používej ho.“

Podívala se na jeho zbraň. „Nemohu uvěřit, že jsem – nějakým terčem nebo bůhví čím.“

„Věř tomu. Držíš klíč k zámku Donovanů. Někdo by se tě mohl zmocnit a začít vyjednávat o Jantarovou komnatu.“

„Já ji nemám.“

„Ale Donovanové ano.“

„Kecy!“

„Dokaž to.“

Otevřela ústa, ale nic z nich nevyšlo. „Jsi v koncích,“ řekl jí Jake. „Nevinu nelze dokázat. Dej mi klíč.“

„Myslela jsem, že tajní agenti nosí paklíč.“

„Paklíč? Jasně. Jeden takový mám tady.“ Jake zvedl nohu, aby kopl do dveří.

„Nevadí,“ ozvala se rychle. „Tady je klíč.“

„Zůstaň venku, dokud se nevrátím.“

„To je směšné.“

„Amen. Zůstaň tady.“

Čekala rozpolcená mezi vztekem a strachem. I když to Jakovi netrvalo dlouho, připadalo jí to jako celá věčnost.

„Jak jsem říkala,“ zamumlala a procházela kolem něho do dveří, „je to – Krucinál! Zapomněla jsem.“

„Ne, nezapomnělas. Dávej pozor, kam šlapeš, papíry dokážou být kluzké jako led.“

Honor sbírala, co se dalo, zatímco procházela spouští, kterou po sobě vetřelec zanechal. Konečně došla ke stolu. Záznamník neukazoval žádný vzkaz.

„Opravdu bys nešla raději do mojí chaty?“ zeptal se Jake. „Nejsem sice nejskvělejší hospodyně na světě, ale rozhodně je to tam lepší než tady.“

Neobtěžovala se s odpovědí.

„Sakra,“ zamumlal, „zkontroluju člun a potom ti s tím pomůžu.“

Než Jake vyšel, zazvonil telefon. Zachmuřeně si pomyslel, že ať chatu sleduje kdokoliv, má dobrou komunikační síť. Byli tady s Honor stěží pět minut a už začíná legrace.

Zvedla sluchátko. „Haló?“

„Haló. Kdo je u telefonu?“

„Honor Donovanová. Kdo jste?“

„Ještě jsme se nesetkaly, ale Kyle o vás hodně mluvil. Jmenuju se Marja. Kyle je můj snoubenec. Smím přijet a promluvit si s vámi?“

18

„TAK CO?“ vyhrkla Honor dychtivě a snažila se nakukovat Jakovi přes rameno. Nemohla se dočkat, až uvidí ženu, která se prohlašuje za Kylovu snoubenku.

„Je sama.“

Sledoval Marju, jak vystupuje z otlučeného pronajatého auta a míří blátem a kalužemi ke dveřím chaty.

„Napadá mě, jestli nechodily s Ellen do stejné školy,“ poznamenal Jake.

„Vyzvědačské?“ zeptala se překvapená Honor.

„Pohybové.“

„Co tím – aha, tohle,“ pochopila, když konečně Marju uviděla. Její černá sukně a svetr nebyly poslední výkřik módy, ale na Marje vypadaly jako pařížský model. „Myslím si, že některé ženy se s takovou chůzí už rodí. To se nedá nacvičit.“

„Ty bys to měla vědět.“

Vrhla na Jaka postranní pohled. „Já se snad tak nekroutím.“

„Umíš to líp.“

„Ha. V žádném případě nejdu tak, jako bych skrývala mezi stehny tajemství celého vesmíru.“

Vyrazil zvláštní zvuk a potom se rozchechtal. Pohladil ji konečky prstů po tváři a přes rty. „Jsi jedinečná, zlato. Ať se stane cokoliv, nikdy nebudu litovat, že jsem tě potkal.“

Honor viděla v jeho očích smích a stíny a věřila, že říká pravdu. Aniž by si to předem promyslela, políbila jeho prsty.

„Znamená to, že je mi odpuštěno?“ zeptal se ochraptělým hlasem.

Odkašlala si. „Znamená to, že se potřebujeme, dokud se ten zmatek nevyjasní, takže můžeme zakopat válečnou sekeru.“

„Zase taková nejasná fráze, ale beru. Je to lepší než mrazivý chlad a jazyk jako břitva.“

Zaklepám na dveře ji zachránilo před nutností odpovědět. Otevřela a chtěla něco říct, ale ztratila slova. Marja byla nejen neobvykle krásná, ale bylo v ní něco elektrizujícího. Charisma, živočišnost, prostě něco, co ta žena vyzařovala všemi pásmy sexuálního spektra.

Honor ztěžkl žaludek. V tuto chvíli pochopila, proč její bratr ztratil hlavu.

„Pojď dál,“ pozval Jake Marju. „Neobávej se toho ticha. Potrvá to jenom okamžik, než Honor zase najde řeč.“

„Jayi? Jsi to opravdu ty?“ zvolala Marja a rozevřela velké tmavé oči dokořán, černé panenky lemovaly zlaté skvrnky dokonale kopírující barvu jejích světlých vlasů. Drobná bílá ručka stiskla Jakovo zápěstí. „Kde je Kyle? Nestalo se mu něco?“

„Ano, ano, já vím, tedy nevím.“ Vtáhl Marju dovnitř a zavřel dveře. „Honor Donovanová, seznam se s Marjou. Představil bych ti ji i příjmením, ale stejně bys ho nedokázala vyslovit. Takže jí necháme příjmení Jonesová, jaké používal Kyle. Marjo, tato ohromená žena je Kylova sestra.“

Honor natáhla ruku. „Vítám vás, Marjo. Susa by i zabila, jen aby vás mohla malovat.“ Marja jí potřásla rukou, i když se tvářila zmateně. „Susa je moje matka,“ vysvětlila Honor. „Všechny její děti jí říkají Susa. Maluje. Obvykle krajinky, ale výjimečně se pouští do výjimečně zajímavých tváří.“

Marja se nejistě pousmála. „Aha. A je to dobré?“

„Pokud vám nevadí chvíli klidně sedět, tak jistě. Ale pojďte dál a udělejte si pohodlí. Budete mojí první švagrovou. Pochopitelně jen co najdeme Kyla. Kávu? Čaj? Něco ostřejšího?“

Marjiny oči se skryly za dlouhými řasami. Znovu se nejistě usmála.

Jake vzdychl a začal překládat. Jeho litevština byla omezená, ale rusky hovořil výborně. Stejně tak Marja.

Honor neuměla rusky ani slovo. Čekala s rostoucí netrpělivostí.

„Prima,“ řekl konečně Jake a obrátil se k Honor. „Marja mluví čtyřmi jazyky včetně angličtiny a rozumí třem dalším. Jenže školní a hovorová angličtina se od sebe značně liší, takže slangové výrazy jsou pro ni problém.“

„Jasně,“ přikývla Honor. „Ehm, tedy, rozumím.“

„Pokud vás tím neobtěžuji,“ ozvala se Marja s úsměvem, „dala bych si šálek kávy.“

„Připravím ho,“ nabídl se Jake. „Vy se zatím trochu seznamte.“

„Proč ne ty?“ zeptala se Honor. „Protože se s Jonesovou známe.“ Přes skutečnost, že Marja byla o několik centimetrů vyšší než Honor, působila na pohovce téměř křehce. Propletla si prsty tak křečovitě, až jí zbělely klouby. Drobné nohy zkřížila v kotnících. Dlouhou labutí šíji zdobil překrásný jantarový náhrdelník.

„Slyšela jste něco o Kylovi?“ zeptala se úzkostně Marja.

„Ne. A vy?“

„Ach, taky ne.“ Rychle zatřepotala řasami a oči se jí zalily slzami. „Tolik jsem doufala,“ zašeptala. „Nesmírně miluje svoji rodinu, takže…“

„Určitě ne víc než ženu, s níž se hodlá oženit.“

Marja se pousmála. „Jste laskavá, ale já znám muže. Chtějí především hodně sexu, ale málo milují. Ženy hodně milují a modlí se, aby byly za dávám sexu aspoň trochu milovány.“

Honor polkla a snažila se nemyslet na svůj vztah s Jakem. „Někteří muži jsou jiní.“

„Ovšem,“ zašeptala Marja a hrozilo, že slzy v jejích očích přetečou. „Myslela jsem si, že Kyle je právě takový muž. Bohužel, není, ale ani tak ho nemohu přestat milovat.“

Mezi oběma ženami se objevila krabice papírových kapesníků. Její sladký růžový vzorek vypadal v Jakově velké ruce dost podivně.

„Jonesová nezvládne celý večer, aniž by se nerozplakala,“ poznamenal. „To je litevskou krví. Mají smysl pro dramatičnost už s matčiným mlékem.“

Marja se na něho žalostně usmála. „Ach, Jayi, pořád jsi mi neodpustil, že jsem si vybrala Kyla.“

„Žertuješ?“ ohradil se Jake. „Dvakrát denně klečím a děkuju svojí první ženě.“

„Za co?“ zeptala se ostře Honor.

„Naučila mě, že sex se okouká tři týdny po tom, co uschne inkoust na manželské smlouvě. Pořád piješ kávu s troškou vodky, Jonesová?“

„Ano, ráda.“

„Podívám se, jestli tu Kyle nějakou má.“

Honor se snažila skrýt svoji reakci. Vodka jí nechutnala v žádné podobě a v kávě byla přímo nemyslitelná. Jenže Kyla vždycky lákala exotika.

Světlovlasá a tmavooká Marja „Jonesová“ s kočičími pohyby tomu přesné odpovídala.

„Ehm, jak jste se s Kylem seznámili?“ zeptala se.

„V pivnici, tedy v hospodě, jak tomu říkají Angličané. Byla jsem tam s bratrancem, který pracuje v jantarových dolech. Kyle tam byl s Jayem. Ach, jak se tenkrát nádherně smál. Byl tak bezelstný, tak důvěryhodný, tak americký, že jsem se do něho okamžitě zamilovala.“

„Nejste první,“ poznamenala Honor suše. „Kyle přitahoval druhé pohlaví od okamžiku, kdy se poprvé usmál. Předpokládám, že u vás je tomu taky tak.“

„Prosím?“

„Určitě víte, jak uchvátit muže už při vkročení do místnosti“

Marja pokrčila rameny. „To netrvá dlouho.“

„Byla by to legrace, kdyby ano,“ zatoužila Honor. „Takže jste dala přednost Kylovi před Jakem?“

„Jakem?“

„Jayem.“

„No, je tres magnifique, velice mužný, ale vedle Kyla… to srovnání není čestné. Mému sladkému andělovi Kylovi nesahá žádný muž ani po kotníky.“

Honor zamrkala. „Sladký? Anděl? Kyle? Opravdu mluvíme o tomtéž muži, který stahoval přikrývky z mojí postele, strkal mi za tričko želvy a mazal medem moje copy?“

„U sester je to jinak, ne?“

„To tedy rozhodně ano!“

Marja se tiše zasmála. „Jste Kylovi moc podobná. Tak otevřená. Tak laskavá. Tak…“

„Americká?“ napověděl jí Jake z kuchyně. „To jako naivní?“

„Ano!“ spráskla Marja ruce. „Naivní. Výstižné!“

Honor sledovala nadšení budoucí švagrové a říkala si, že její porozumění angličtině není natolik dobré, aby pochopila, že naivní není zrovna poklona. Naivní jsou štěňata, koťata a malé děti. Dospělí s touto hravou nevinností jsou často označováni za hlupáky.

„Kyle tě tady zřejmé nečekal,“ vrátil se Jake z kuchyně a podával Marje šálek kávy. „Bez vodky.“

Marja se na něho mile usmála a usrkla kávy. „No, to nevadí. Děláš výbornou kávu i bez ní.“

„Jenom jeden z mých mnoha půvabů.“

Ačkoli se Jake usmíval, Honor cítila, že ho Marja nijak nezajímá. Nebylo to zas tak překvapující. Ale bez ohledu na to, co řekl o vděku, že Marjino oko nepadlo na něho, stále cítila určitý nepokoj.

„Promiňte, že se ptám přímo,“ obrátila se k Marje, „ale kdy jste mluvila s Kylem naposled?“

„Před čtyřmi týdny. Ten večer, kdy jsem mu vlastnoručně předala panel z Jantarové komnaty.“

Honor nevěděla, co říct.

Jake ano. „Sakra. Říkal jsem Kylovi, že mu naděláš jenom problémy.“

„To tys mu nadělal problémy,“ ohradila se Marja a rozplakala se. „Říkal, že ten panel prodá a budeme žít až do smrti v Brazílii, kde je teplo a bezpečno. Věřila jsem mu! Zradila jsem svoji rodinu, národ, vlast. Všechny. Kvůli němu.“ Rychle se pokřižovala. „Bůh mi odpusť, pořád ho miluju. Pořád věřím, že mi zatelefonuje…“

Jake jí přisunul kapesníky. „Utři si nos.“

Honor zavřela oči a pokoušela srovnat si v hlavě Marjin popis Kyla s bratrem, kterého vždycky měla ráda.

Bylo to nemožné.

V jejím nitru se rozhořela primitivní nenávist, ke krásné cizince, která zatracovala Kyla každým slovem, každou slzou.

„Komu chtěl Kyle ten panel prodat?“ zeptal se Jake Marji.

„To mi neřekl.“

„Jak se dostal ten údajný díl Jantarové komnaty do tvých rukou?“

„Údajný! O tom není pochyb!“

„Kecy. Vždycky jsou pochybnosti.“

„Kdybys ho viděl, tak bys nepochyboval,“ prohlásila Marja.

„Jak jste ho získala?“ zeptala se jí Honor dřív, než stačil Jake cokoliv říct.

„Existuje vlastenecká skupina známá jako Lesní bratrstvo,“ spustila Marja. „Vznikla v –“

„Zapomeň na přednášku o dějinách,“ zastavil ji netrpělivě Jake. „Jak se dostali k Jantarové komnatě?“

„Historii z toho nejde vynechat,“ odsekla Marja rozzlobeně. „Jenom Američané žijí ve světě, v němž je každý den nový. My ostatní žijeme minulostí!“

„Jistě. Takže trávíte budoucnost omíláním válek, které vaši předkové prohráli,“ uzavřel Jake. „Ty jsi tak americký!“ rozhodila Marja zoufale ruce.

„Díky.“

Honor si odkašlala. „Tak co to Lesní bratrstvo a Jantarová komnata…?“

Marja ještě chvilku zírala plamenným pohledem na Jaka, než se otočila k Honor. „Němci se na konci druhé světové války pokusili ukrást Rusku Jantarovou komnatu. Někteří členové Lesního bratrstva pracovali při nakládání lodi v Konigsbergu, který se teď jmenuje Kaliningrad. Bratrstvo to oznámilo jiným loajálním 1itevcům v ruském námořnictvu, kteří tu loď potopili. Potom Jantarovou komnatu vylovili a ukryli ji v katakombách pod oltářem jednoho starého kostela. Chtěli počkat, až bude Litva zase svobodnou zemí.“ Trpce stiskla rty. „Jenže zvítězili Rusové.“

Honor se podívala na Jaka. Jenom pokrčil rameny. Vyslechl o Jantarové komnatě tolik příběhů, že jeden navíc už nemohl nic změnit.

„Jak se bratrstvu podařilo uchovat to tajemství tak dlouhou dobu?“ zeptala se Honor. „Zejména tak velké tajemství.“

„Mrtví muži nemluví,“ odpověděla Marja prostě.

„Rusové všechny zabili, přežili jenom jeden nebo dva členové bratrstva. Tajemství Jantarové komnaty uchovali příbuzní ze strany mojí matky. A bratranec mi to řekl.“

„Proč?“ zapochybovala Honor.

„Protože mě chtěl.“

O tom Honor nepochybovala. „A vy jste se s tou novinkou rozběhla za Kylem.“

„Tenkrát jsem Kyla ještě tak dobře neznala.“

„Škoda že to tak nezůstalo,“ zabručel Jake jízlivě. „Kdys mu to řekla?“

„Před šesti týdny. To potom začal mluvit o lásce a životě v Brazílii. Jsem tak hloupá, vvěřila jsem – že mmě mmiluje!“

Honor vytáhla další kapesník a vtiskla ho Marje do ruky.

Projev soucitu Marju poněkud uklidnil. Vysmrkala se a osušila si neuvěřitelně velké oči. Honor potěšila skutečnost, že ani tak exoticky krásná Marja nedokáže plakat, aniž by jí nezrudl nos.

Marja vzdychla a napila se kávy.

„Jak je ten panel velký?“ chtěl vědět Jake.

„Asi jedenkrát dva metry.“

„Těžký?“

„Ne jako kámen. Ale má dřevený rám a nesl se dost špatně.“

„Kdo ti pomáhal?“

„Nikdo! Nemohla jsem nikomu důvěřovat, jenom svému milovanému. Ale neměla jsem – nneměla jsem vvěřit ani jemu.“ Znovu propukla v pláč.

Jake jí podal další kapesník a čekal, až se utiší. Nikdy nechápal, jak Kyle vydrží Marjiny slzy a tirády. Litevci byli mezi pobaltskými národy proslulí snadným vzplanutím a pronikavým smyslem pro osobní drama. Pro Jaka to znamenalo velmi únavnou kombinaci.

„Tak se seber,“ ozval se Jake s pohledem na hodinky. „Tohle nikomu nepomůže. Takže jsi odnesla panel Kylovi osobně. Co bylo potom?“

„Neodnesla, odvezla jsem ho na dvoukoláku. S Kylem jsme ho naložili na nákladní auto. Potom šel Kyle vyzvednout řidiče v hospodě na nábřeží. Pamatuješ se na ni?“

„Pamatuju. A pak?“

„To nevím. Brzy Kylův bratr –“

„Který?“ přerušil ji Jake.

„Ten studený. Archer? Tak se jmenuje?“

„Ano.“

„Nebyl zrovna milý,“ pokračovala Marja a snažila se zadržet slzy. „Nechtěl slyšet, že mě Kyle využil – vvyužil, aby –“

„Zatraceně,“ zaklel tiše Jake. Čekal, až se její vzlykání trochu utiší, než se zeptal: „Kde je zbytek Jantarové komnaty?“

Marja zavrtěla hlavou a roztáhla ruce, jako by chtěla ukázat, že má prázdné dlaně. „To mi už bratranec neřekl. Přinesl mi ten jeden panel, který jsem předala Kylovi, jak už jsem ti řekla.“

„Takže místo uložení Jantarové komnaty zná jenom tvůj bratranec?“

„Ano.“

„A ten je teď kde?“

„Nevím.“

Jakova tvář dávala najevo, že ho to nepřekvapuje. „Jak se s ním můžeš spojit?“

„Já? To není možné.“

„Určitě je. Je to tvůj bratranec. Zavolej tetě nebo babičce.“

„Celá rodina je proti mně! Ty bys věřil ženě, která zradila kvůli lásce k milenci?“ zvolala hořce se slzami na krajíčku.

Jake zabručel: „A proč jsi tady?“

„Myslela jsem, že bych si mmohla ppromluvit s Kylem.“ Marjiny oči zmizely za dalším zmuchlaným kapesníkem.

„Ježíši,“ zasyčel Jake. Podíval se na Honor a kývl hlavou ke kuchyni. Honor po krátkém zaváhání opustila Marju a následovala ho.

„Musím si vzít pár věcí z chaty,“ oznámil jí, „ale nechci tě tu nechat samotnou.“

„Nejsem sama.“

Jake něco sykl a pokračoval: „Jestli se půl hodiny neozvu, zavolej na tohle číslo.“ Vytáhl z kapsy košile vizitku.

„Ellen Lazarusová, konzultant,“ přečetla Honor nahlas a tázavě se na něho podívala. „Dáma v červeném saku?“

„Ano. Po mně a Archerovi je tvým jediným spojencem. Takže půl hodiny, ano?“

Honor přikývla. „Ale co –“

Sklonil se k ní a zavřel jí ústa polibkem. Nereagovala tak, jak doufal. Na druhé straně se ani nebránila. Váhavě zvedl hlavu.

„Tak nezapomeň. Od této chvíle do půl hodiny.“ Zmizel zadními dveřmi.

Dobrou zprávou bylo, že poblíž cesty k Jakově chatě nikdo neparkoval. Špatnou to, že stopy pneumatik v blátě nepatřily žádnému z aut, která kdy vlastnil. Taky se nezdálo, že by je tu zanechala Ellenina dodávka. Tyhle byly tak ojeté, že byl zázrak, když auto nesklouzlo z blátivé cesty do lesa.

Jake prudce strhl volant a zastavil náklaďák napříč přes cestu. Na chatu odtud neviděl.

Jednou rukou strčil klíčky od auta do kapsy a druhou vytáhl ze schránky pistoli Zasunul si ji dozadu za opasek. Kdysi slyšel, že zhraň dodává některým lidem pocit jistoty, jeho jenom studila.

S proklínáním Kyla, dávných válek a moderních pohádek vystoupil z auta a vklouzl do lesa. Než ušel patnáct metrů, stékala mu voda z větví po límci na krk. Smáčela mu i bradu a ruce. Nevšímal si toho a soustředil se plně na chatu, která se pomalu vynořovala z šera.

Po nějakém automobilu nebylo ani stopy. Na okamžik si pomyslel, že stopy zanechal někdo, kdo omylem sjel ze silnice. Ale něco na scéně před ním tomu neodpovídalo. A tak čekal, dokud se nezvedl poryv větru, který překryl čvachtání mokré půdy pod jeho nohama. Jenže náhlý závan taky otevřel dveře chaty dokořán.

Jake zíral na temný otvor. Bylo možné, že zapomněl dveře zamknout, a nechal je dokonce pootevřené… Možné, ale málo pravděpodobné.

Vytáhl pistoli, odjistil ji a plížil se k chatě. Za okamžik stál u dveří a nahlížel dovnitř. Před hlavní pistole se neobjevilo nic kromě dvou kuchyňských židlí, elektrického sporáku, dřezu a stolu, na němž ležela pošta, kterou se neobtěžoval přečíst.

Na dřevěné podlaze se stále leskly mokré šlápoty. Ať byl uvnitř kdokoliv, nebyl tu dlouho.

Jake tiše vydechl a naslouchal. Z ložnice se ozývaly tlumené zvuky. Usmál se. Ten mizera ještě neskončil.

Nedbal bláta, které mu stékalo z bot, a několika kradmými kroky se ocitl u dveří ložnice. Rychlý pohled mu řekl, že je tam jenom jeden vagabund. Byl k Jakovi otočen zády a netrpělivými pohyby rukou prohledával zásuvky prádelníku. Přes všechen spěch nezanechával žádný nepořádek.

Profík. To nebylo dobré znamení. Ale Jake nic jiného neočekával.

Vetřelec netušil, že něco není v pořádku, dokud nenarazil pravou tváří do zdi a pod bradou se mu neocitla hlaveň pistole, která mu nedávala nejmenší možnost, aby se podíval, kdo ji drží. Také nemohl vytáhnout vlastní zbraň.

Jakmile si nevítaný host uvědomil, že je v pasti, ani se nepohnul. „Ještě jsi neskončil?“ řekl Jake rusky. Muž si s úlevou vydechl. Stejným jazykem zaklel a zeptal se, co tady jeho partner dělá – když se měli sejít dole na silnici.

„A co takhle tvoje angličtina?“ chtěl nyní Jake vědět anglicky. Chlap strnul.

„Dost dobrá, abys mi rozuměl,“ pokračoval Jake. „Co tu hledáš?“ Ticho.

Jake popadl muže za vlasy a praštil mu hlavou o zeď. Hlaveň pistole zůstala pevně usazená v bolestivém důlku pod Rusovou bradou. Škubl hlavou dozadu. „Špatná odpověď,“ zavrčel Jake chladně.

„Peníze. Chlast.“

Jake zatřásl muži hlavou tak, až mu zacvakaly zuby. „Ztrácím trpělivost!“

„Drogy,“ zalapal chlapík po dechu. Když Rusova hlava narazila do zdi tentokrát, zarachotily hodiny na prádelníku.

„Neplatí tě tak dobře, aby sis hrál na hrdinu,“ vycedil Jake, „a já měl dost špatný den. Jestli se chceš z toho dostat živý, přestaň si se mnou zahrávat.“

Zopakoval mu to rusky, aby nedošlo k nedorozumění.

I tak Jakovi trvalo pět minut, než mu vysvětlil pravidla hry. Teprve potom se chlapík rozhodl, že už nechce hrát.

Jake vytáhl Rusovu hlavu z toaletní mísy a opřel mu ji o studený porcelán. Muž prskal, plival a lapal po dechu.

„Tak spusť,“ vybídl ho Jake. „Mám lepší věci na práci, než ti umývat ksicht.“

„Krabice!“ odpověděl muž rusky. „Já jsem dal, nic jsem nebral!“ Jake ho trhnutím za vlasy postavil na nohy. „Kam?“

„Kam co?“ zamrkal Rus nechápavě. Když měl znovu tvář venku z mísy, přestal mít potíže s chápáním, co Jake chce, ať na něho mluvil kterýmkoli z obou jazyků. Rus zavedl Jaka ke koši na špinavé prádlo. Pod košilemi, ponožkami a ručníky se ukrývala precizně zhotovená kožená schránka, kterou Resnikov nabízel Jakovi jen před několika hodinami.

Jake se pouzdra nedotkl. Jenom se na ně díval a zvažoval možnosti.

„Potřebuješ se ještě zdokonalit v angličtině,“ řekl po chvíli svému zajatci. „Když provedeš někomu něco, jako je tohle, tak se tomu říká hodit to na něho. Ale nestarej se. Pár let ve vězení za násilné vniknutí udělá zázraky s tvým chápáním anglických idiomů.“

Jak se dalo čekat, chlapík z toho moc nepochopil. Ale to bylo Jakovi jedno. Svázal Rusa uzly, které se při pokusu o uvolnění ještě víc utahovaly. Potom zvedl telefon a zavolal Honor. Zvedla sluchátko po prvním zazvonění.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se okamžitě.

„Ano, jenom mi docházejí papírové kapesníky.“

„Tak jí dej roli toaletního papíru.“

„Máš srdce na dlani.“

„Konečně jsi to pochopila? Potřebuju ještě hodinu. Pokud se do té doby neozvu, zavolej –“

„Ellen Lazarusovou,“ dopověděla Honor za něho. Pak jako by to ani nechtěla, se rychle zeptala: „Nic se ti nestalo?“

„Ne. Jenom se musím postarat o pár maličkostí. Uvidíme se za hodinu.“

Jake zavěsil a zavolal do Rybího soudku. Jak doufal, Resnikov si tam ještě dával škeble a pivo, než se jeho muži vrátí a ohlásí, že schovali pouzdro v Jakově chatě, aby tam vyčkalo na objevení, až to Resnikov pošeptá do ucha americkým úřadům.

„Petere, tady je Jake.“

„Mallory?“ Resnikovův hlas zněl překvapeně i potěšeně. „Nečekal jsem, že změníš názor tak rychle. Nebo je to tím, že už nejsi s krásnou slečnou Donovanovou a můžeš tak mluvit svobodněji?“

„Poslouchej mě, je to důležité.“

„Ano?“

„Posílám ti zpátky tvůj dárek,“ oznámil Jake vážně. „Jestli ho ještě někdy uvidím – nebo jiný jantar, který byl ukradený z ruského muzea – zapálím ho a usuším si nad ním ponožky. Potom si tě půjdu najít.“

Jake zavěsil, zasunul pouzdro pod provaz kolem Resnikovova poskoka a vytáhl ho ven do deště na rande s hlídkou dole u silnice.

19

JEN CO MARJA ODEŠLA, začala Honor připravovat lososí salát, aby aspoň chvilku dělala něco normálního. Sotva stačila lososa vykostit, ozvalo se zaklepání na dveře.

„Pojď dál, Jaku, je odemčeno,“ zvolala. Vtom si vzpomněla, že není, protože zasunula zástrčku. „Už jdu!“ zavolala znovu, utřela si ruce do džín a spěchala otevřít.

Těsně před dveřmi strnula, protože oknem uviděla stát před chatou neznámé auto. „Kdo je to?“ zeptala se přes zavřené dveře.

„Ellen Lazarusová a zvláštní agent Mather. Můžeme s vámi mluvit?“

„Zvláštní agent čeho?“

„Americké vlády,“ odpověděl mužský hlas. Honor napřed zvážila možnost nechat je stát na dešti, ale pak se rozhodla jinak. Jake nominoval Ellen na třetího ochránce v řadě.

„Přátele bych neměla dráždit,“ zamumlala, ale byla to lákavá představa. Marja ji zanechala v dost mizerné náladě. Nedokázala přestat myslet na Kyla, na jantar… Prostě se cítila bídně.

Odsunula zástrčku, otevřela dveře a ustoupila zpátky. Ellen s Matherem vešli dovnitř a otřeli si boty o rohožku. Oba agenti měli pod nepromokavými plášti civilní oblečení. Ani jeden jí neukázal žádný průkaz.

„Doufám, že nebudu příliš drzá, když vás požádám o identifikaci, abych věděla, jestli stojíme na stejné straně,“ prohlásila Honor. „Ráda získám vaše vizitky do svojí sbírky.“

Ellen otevřela modrou kabelku, která byla dost velká, aby v ní mohla přenášet kocoura. Mather sáhl do náprsní kapsy. Oba vytáhli po vizitce.

Honor rozmrzele četla, že stejně jako Ellen, i Mather je konzultant.

„Konzultujete něco speciálního?“ zeptala se a strčila vizitky do zadní kapsy džínů.

„Jsme všeobecní poradci,“ odpověděl mile Mather. „Ale pokud potřebujete něco víc specializovaného, můžeme vám zavolat lidi, kteří nosí odznaky.“

„Díky, moje srdce by nemuselo takové vzrušení vydržet.“ Honor se otočila a vracela se do kuchyně. „Mluvte se mnou tady, právě chystám jídlo. Jestli jste však přišli něco oplakávat, pak lituju, ale právě mi došly papírové kapesníky. Dokonce i ty z kabely.“

Ellen se podívala na černý batůžek, který ležel polootevřený na pohovce, jako by si chtěla ověřit její slova. Pak oba agenti následovali Honor do kuchyně. Na základě nevysvětlené teorie, že žena vždycky chápe jinou ženu lépe než muž, chopila se vedení Ellen.

„Nevypadáte, jako byste plakala,“ poznamenala.

„Já ne, ale bratrova snoubenka.“ Honor hledala v rybím mase další kosti. „Možná jste o ní slyšeli. Marja, poslední bydliště Litva.“

„Ano, slyšeli jsme o ní,“ přikývla Ellen. „Snažíme se promluvit si s ní už několik týdnů.“

„Proč?“

Mather se zatvářil nedůtklivě, ale mlčel. Ellen se chovala tak, jako by otázku neslyšela. „Říkala Marja, kde se ubytovala?“ zeptala se.

„Ne.“

„Nemyslíte, že je to podivné?“ Honor pokrčila rameny. „Téměř se neznáme. Nemohu její chování posoudit.“

„Co od vás chtěla?“

„Totéž, co všichni ostatní. Kyla.“

„Pokud jsou zasnoubeni, jistě jsou v kontaktu,“ prohlásila Ellen.

„V poslední době ne, alespoň podle Marji.“

„A vy jí věříte?“ vmísil se Mather.

„Proč bych neměla? Bůhví, že ty slzy nepředstírala. Jestli ví, kde Kyle je, proč by mi plakala na rameni?“

„Možná se domnívá, že poslal domů nějakou zásilku,“ poznamenal Mather. „Nebo vám.“

Honor si prohlédla kousek lososa, strčila ho do úst a zamyšleně žvýkala. „Je to možné.“

„Takže Kyle vám něco poslal?“ otázala se Ellen.

„Ne, ale Marja si to myslela.“

„Tak poslal vám bratr nějakou lodní zásilku?“ zeptal se Mather znovu.

„Který? Mám čtyři bratry.“

„Kyle,“ doplnila Ellen ostrým hlasem. „Ano, poslal mi něco. Leží to na mém psacím stole. Ale dávejte pozor, jantar je křehký jako sklo.“

Mather opustil kuchyň s obdivuhodnou rychlostí. Objevil se za okamžik s kouskem jantaru v ruce. „Tohle?“

Honor zvedla oči od mísy. „Ano. Krásný kousek, nemyslíte? Je dostatečně průzračný a ta kouřová vlákna působí tajemně.“

Agenti se netvářili nijak dojatě. „To je všechno, co vám poslal?“ zeptal se Mather.

„Ne. Ještě dalších dvanáct kousků.“

„Surové, nebo opracované?“

„Surové jako tenhle.“ Honor vytáhla z chladničky majonézu a natáhla se pro lžíci. „Faith je zpracovává na šperky.“

„Co vám Kyle ještě poslal?“ nedal se Mather.

„Kdy?“

„Za poslední měsíc.“

„Nic. Ani pohlednici nebo dopis. Vůbec nezavolal. Prostě nic.“ Lžíce zvonila o okraj mísy, jak z ní Honor se zbytečnou razancí střepávala majonézu. „Ale nečekám, že dáte na moje slovo. Takže buďte tak laskaví, podívejte se, jestli tu není něco, co by mi Kyle poslal, a pak mě nechte v poklidu jíst.“

„Nebude vám vadit, když chatu prohledáme?“ podivila se Ellen.

„Nebudete první,“ zabručela Honor.

„Cože?“ vyhrkl Mather.

„Co vlastně hledáte?“ zeptala se Honor rychle. „Něco, co je velké jako krabička zápalek?“

„Ne.“

„Větší než schránka na chléb?“

Mather se podíval na Ellen.

„Ano,“ odpověděla.

„Větší než počítač?“ vyptávala se Honor dál.

„Co to má znamenat? Hra Dvacet otázek?“ vyštěkla vztekle Ellen.

„Ne,“ odpověděla Honor. „Jenom se pokouším zjistit, jak velký nepořádek mi tu uděláte.“

„Padesát krát padesát centimetrů je nejmenší rozměr, jaký nás zajímá.“

„Prima,“ přikývla Honor. „Klidně prohledejte dům. Podívejte se do garáže. Sakra, nezapomeňte na zahradní gril. A taky na člun, když už budete venku. Ušetříte práci pobřežní stráži. Vlastně na člun můžete zapomenout. Ráda uvidím kapitána Conroye, jak v tomhle počasí přeskakuje z člunu na člun.“

Kupodivu se Mather usmál. Sice ne nadlouho, ale Honor získala naději, že pod proužkovanou vázankou se nakonec možná skrývá člověk.

„Pokud by vám to nevadilo, tak bych se na člun přece jenom rád podíval,“ oznámil Mather.

„Jen do toho. Ale jestli cokoliv najdete, chci to vidět.“

Mather se otočil k odchodu.

„Počkat,“ zastavila ho Honor. „Neodpověděl jste mi,“ namítla. „Pokud něco najdete, cokoliv, musím to vidět. Jinak vypadněte a vraťte se s povolením prohledat majetek mého bratra. Rozumíme si?“

Mather se podíval na Ellen a pokrčil rameny.

„Samozřejmě,“ přikývla Ellen. „Začněte v kuchyni. Pochybuju, že by ve člunu něco bylo.“

Mather začat otevírat zásuvky. Byl rychlý, důkladný a nedělal nepořádek.

Honor si ho přestala všímat a krájela zeleninu na salát. Než skončila, Mather se přesunul do obývacího pokoje.

„Jak jste se seznámila s Jakem Mallorym?“ zeptala se Ellen.

Honořin nůž se na zlomek sekundy zastavil. „Ozval se na můj inzerát, v němž jsem hledala rybářského průvodce.“

„Řekl vám, že je rybářský průvodce?“

„Ano.“

„A vy jste mu věřila?“ Pobavení v Ellenině hlase hraničilo s výsměchem.

Nůž projížděl celerem s divokou rychlostí. „Umí řídit člun a chytali jsme rybu,“ odpověděla Honor. „To mi stačilo.“

„Slečnu Donovanová, jste vůči nám nepřátelská kvůli Jakovi?“ zeptala se Ellen.

„Ne.“

„Tak proč? Nemáteli co skrývat…“ Ellen se usmála a vyčkávala.

Z obývacího pokoje se ozývalo otevírání zásuvek. Honor si okamžitě vzpomněla na zvuky z minulé noci.

Seber se, říkala si Honor v duchu. Ta usměvavá modrooká dáma, čekající na tvoji odpověď, není panenka Barbie. Je chytrá, dvakrát tak cílevědomá a chce panel z Jantarové komnaty.

Mather se přemístil do ložnice. Honor rozkrojila třetí citron a čepel nože ostře narazila do krájecího prkénka.

„Co ode mě chcete?“ zeptala se.

„Spolupráci.“

„Vždyť ji máte.“

„Vážně?“

„Opravte mě, jestli se mýlím, ale neprohrabuje se váš partner právě v mých skříních, aniž bych viděla nějaký oficiální papír?“

„Pokud se chcete v budoucností podobnému obtěžování vyhnout, vezměte si Mathera, ehm, jako rybářského průvodce.“

„Umí řídit seasport?“

„Pokud ne on, jistě máme někoho jiného kdo to zvládne.“

„To mám taky. Jmenuje se Jake Makléry.“

„Jak dlouho ho znáte? Dva dny?“

„Osvědčil se.“

„Je dobrý v postel, viďte?“ poznamenala Ellen nezměněným hlasem.

„To nevím.“

Ellen se pousmála. „Vytrvalý. Neobvyklé u mužů starších než dvacet let.“

„Dám na vaše slova.“ Honor míchala salát poněkud zbytečně energicky.

„Opravdu si myslíte, že chce od vás jenom vaše celkem obyčejné tělo?“ zeptala se Ellen zvědavě.

„Co to má společného s Matherem prohrabujícím se v mém spodním prádle?“ odsekla Honor.

Ellen se rozhodla pro jiný postup. „Slyšela jste někdy o Jantarové komnatě?“

„Ano. Ale ta v mých zásuvkách zaručeně není.“

„Buď jste příliš mazaná, nebo příliš hloupá.“

„Až to jistíte, sdělte to tomu, koho to zajímá.“

„Co když vám povím, že Jaka vypověděli z Ruska a je podezřelý, že hodil vinu za odcizení panelu z Jantarové komnaty na vašeho bratra?“

Honor popadla krajíček chleba a začala ho natírat lososovou pomazánkou. Jedna její část byla ráda, že už to ví. Druhá toužila popadnout ukecanou madam Lazarusovou a shodit ji z útesu.

„Slečno Donovanová? Slyšela jste mě? Jake je v nejlepším případě váš konkurent a v nejhorším vrah vašeho bratra.“

„To je oficiální postoj Spojených států?“ zeptala se Honor.

„Jeden z nich.“

„Tak tenhle se mi nelíbí. Povězte mi jiný.“

„Kyle ukradl panel z Jantarové komnaty.“

„Ne. Ani ten se mi nelíbí.“ Honor překryla namazaný krajíček druhým a pustila se do jídla.

Mather se vrátil do kuchyně. „Jelikož slečna Donovanová je seznámená s důvodem zájmu Jaka Malloryho o ni, co kdybychom jí sdělili něco, co ještě neví?“

Ellen naklonila hlavu na stranu a zdálo se, že o tom uvažuje. Nakonec řekla: „Tak do toho.“

„Jako členka rodiny obchodující na mezinárodní úrovni,“ spustil Mather, „jistě víte o dynamických změnách po pádu berlínské zdi.“

Honor přikývla a vytáhla z chladničky colu. Nutně potřebovala spláchnout chlebíček, který jí vázl v sevřeném hrdle. Doufala, že pokerová tvář, kterou se naučila nasazovat v době dospívání se čtyřmi bratry, je na svém místě. Nehodlala tomu žralokovi s pruhovanou kravatou odhalovat žádné krvácející rány.

„Země, které byly do té doby řízené tvrdým centralismem, se ocitly bez jakýchkoliv zkušeností ve světě volného tržního obchodu,“ pokračoval Mather. „Některé nacionalistické a náboženské organizace se zmocnily zbylého sovětského bohatství a vstoupily do války. Ovládly nebo brzy ovládnou veškerou ekonomiku třetího světa. Sledujete mě?“

„Tanky, bomby a kulky nejsou dobrým základem pro novou společnost,“ poznamenala Honor. „První lekcí postkomunistických ekonomik musí být téma občanské infrastruktury. Některé země se to stále ještě učí. Čím déle budou čekat, tím hlouběji sklouznou zpátky do bahna nesměnitelné měny a anarchie moci.“

Matherovi se viditelně ulevilo. „Výborně. Rozumíte tomu. To nám ušetří mnoho času.“

O tom Honor pochybovala. Ale místo toho, aby své pochybnosti vyjádřila, zakousla se znovu do chlebíčku.

„V amerických novinách si to nepřečtete,“ prohlásil Mather, „ale v bývalém Sovětském svazu existují doslova tucty různých skupin bojujících o moc. My se doslechneme pouze o těch nejviditelnějších nebo o –“

„Začínáme mít zpoždění,“ přerušila ho Ellen. „Závěr je prostý: nová Ruská federace je shromaždiště nukleárních bomb se zapálenou roznětkou. Pokud se Jantarová komnata dostane do nesprávných rukou, dojde k ošklivé válce. Vítr roznese radioaktivní spad na všechny z nás.“

Zklamaný Matherův výraz připomněl Honor výraz Jaka při její ódě na motor seasportu před pobřežní stráží. Matherovou vášní byla očividně ekonomika východního bloku.

„Ehm, jistě,“ odpověděl. „Marja UšchopčikMikniskesová je litevská separatistka.“

„Kylova Marja?“ ujistila se Honor.

„Ano. Slečna Ušk –“

„Říkejte jí Jonesová,“ pomohla mu Honor.

Mather zaváhal. „Ta je nebo byla součástí spiknutí za účelem prodeje Jantarové komnaty. Měli tím získat peníze na boj proti Rusku.“

„Tanky, bomby a kulky?“ chtěla upřesnit Honor.

„Přesně tak,“ vmísila se Ellen. „Jenže Marjini spoluhráči jsou teď mimo hru. Domníváme se, že ukradli Jantarovou komnatu, nebo aspoň jeden panel, kaliningradské mafii. Slyšela jste o ní?“

„Podle Archera se může porovnat s kolumbijskou mafií, ale je dvakrát brutálnější,“ odpověděla Honor. „Nejhorší je, že má lepší mezinárodní kontakty a rozsáhlejší daňovou základnu než Jelcin.“

„Když to Archer ví, tak proč si nás drží na délku paže?“ reptal se netrpělivě Mather. „Musí vědět, že jdou po Kylovi.“

Oba agenti se zahleděli na Honor.

„Zeptejte se Archera,“ řekla. „Dává mi pouze příkazy, ne vysvětlení.“

„Není divu, že máte tak chytrý jazyk,“ poznamenala Elen. „To je vliv starších bratrů.“

Honor se pousmála a pomyslela si, že možná Ellen přece jen z toho útesu neshodí. „Dáte si chlebíček?“ zeptala se.

Ellen zavrtěla hlavou. „Díky, držím dietu.“

Honor se rozzářila ještě víc. „Tak to je horší než mít staršího bratra. A co vy, Mathere?“

„Já jsem starší bratr.“

„Proč mě to nepřekvapuje?“

„No, není zas tak špatný,“ zastala se ho Ellen. „Dá se vycvičit.“

„To gorily taky,“ zašpičkovala Honor a kousla do chlebíčku.

„Řekl vám Jake, že se o to může zajímat i Organizacija?“ zeptala se Ellen.

„O gorily?“ vyděsila se Honor.

Mather zvedl oči ke stropu, jako by tam hledal boha. „Ne, o Jantarovou komnatu.“

„Jake se zmínil o mafii.“

„To není totéž,“ vysvětlila Ellen. „Organizacija operuje v zahraničí. Loví ruské emigranty v různých zemích. Mafie se zdržuje doma. Organizacija je zcela nezávislá na starém světě, i když se stará o lidi, kteří se dostanou v Rusku na černou listinu. Zajistí jim pobyt na bezpečném místě, dokud se na ně doma nezapomene, nebo dokud si nevyrovnají účty a mohou se vrátit. Mafie jim takovou laskavost oplácí nalezením práce v Rusku pro lumpy z Organizacije, které pro změnu hledají Spojené státy nebo jiné země.“

„Pohodlné,“ poznamenala Honor. „A jak si stojí Spojené státy ve věci dohod s Ruskou federací o vydávání stíhaných osob druhé zemi?“

„Pracujeme na tom,“ odpověděla Ellen. „Ale Organizacija a mafie nejsou jediní hráči, s nimiž se musí počítat, pokud jde o Jantarovou komnatu. Do soupeření se zapojilo i několik legálních frakcí ruské vlády. Je to pochopitelně samotný Jelcin. Jeden z jeho nejbližších poradců je nově zrozený ruský nacionalista. Pro toho představuje Jantarová komnata něco jako Svatý grál, zásadní prvek pro konsolidaci v Rusku. Další frakci představují komunisté, kteří touží po starých zlých časech a po čemkoli, co jim pomůže zranit Jelcina.“

„Komunisté by dali přednost, aby Jantarová komnata zůstala ztracená?“

„V tuto chvíli ano,“ dostal se ke slova Mather. „To by se mohlo změnit, kdyby –“

„O to se budeme starat, až k tomu dojde,“ umlčela ho Elen. „Už teď máme na talíři přilil mnoho hadů.“

„Dvě frakce legální ruské vlády, dvě ilegální, plus litevské osvoboditele,“ shrnula to Honor „To jsou všichni?“

„Jenom ti známí,“ upřesnila Ellen. „Pouze v Litvě existuje víc než pět skupin. Shodují se jen v tom, že všechny chtějí skoncovat s místní konkurencí a proniknout na mezinárodní scénu. Tak je tomu na celém území bývalého Sovětského svazu.“

Honor se ušklíbla. „A vy si myslíte, že můj bratr ukradl Jantarovou komnatu.“

„Nejde o to, kdo ji odcizil,“ poznamenala rychle Ellen. „Kyle je ten, kdo strčil horký brambor do nákladního auta a odjel, přičemž za sebou nechal mrtvého litevského řidiče.“

„Což znamená, že ho Kyle zabil.“

„Řidič rozhodně nezemřel na srdeční záchvat,“ odsekl Mather.

Honor stiskla rty. „Podívejte, Kyle mi nezavolal, ani nenapsal. Neposlal mi ani kousek z Jantarové komnaty.“

„A co vaše rodina?“ zeptala se Ellen.

„Kdyby o Kylovi věděli, nenechali by mě tady přemýšlet, jestli je naživu, zraněný nebo mrtvý…“ Honor se zlomil hlas. Tvrdě polkla a odložila zbytek chlebíčku.

„Proč jste sem přijela?“

„Požádal mě o to Archer.“

„Proč?“

„To neřekl. Když jsem se ho na to zeptala, odpověděl, že to není podstatné.“

„Takže jste si jako hodná malá sestřička sbalila kufry a jela, ano?“ ušklíbla se Ellen.

Honor se okamžitě vrátila původní představa: Ellen, útes a dlouhý pád.

„Ano, i když to možná nechápete, ale já své bratry miluju a udělám pro ně všechno, když je třeba. Říká se tomu věrnost.“

„Nebo hloupá oddanost,“ poznamenal Mather.

„Jenom tehdy, pokud jste to stále vy, kdo drží kluzký konec hole,“ odsekla Honor.

„Ale –“

„Nech toho, Ellen,“ ozval se Jake z obývacího pokoje. „Je to klan Donovanů, kterým čerta záleží na zbytku světa.“

Honor s Matherem se ohlédli a Ellen upřímně zaklela.

Jake vypadal, jako by se vyválel v blátě.

„Co se ti stalo?“ vyhrkla Honor.

„Rád se procházím v dešti.“

„Příště si vezmi mýdlo a svlékni si šaty.“

Jake prošel s úsměvem mezi oběma agenty a zastavil se před Honor. Ale jeho oči se nesmály. Vzal její obličej do dlaní a políbil ji. Honor strnula, ale neodtáhla se. Cítila, že je to zpráva pro vládu Spojených států, která nemá co dělat se sexem.

A měla pravdu. Ale taky ne. Jakovy oči sice byly někde jinde, ale pod špinavými džínami byl vzrušený.

„Promiň, že jsem se opozdil,“ řekl jí Jake. „Kdybych věděl, že máš společnost, procházel bych se kratší dobu.“

„Jak dlouho jsi tady?“ zeptala se Honor.

Jake sklouzl pohledem z jejích rtů na ňadra a boky. Zvolna se usmál a olízl se. „Ellen se mýlí. Nemáš obyčejné tělo.“

Ačkoliv se Honor zasmála, Jake v jejích očích viděl, že je na pokraji sil. Znovu ji něžně políbil a otočil se k agentům. „Máte ještě nějaké otázky?“

„Spolupracujte s námi, jinak vás vyřadíme ze hry,“ oznámila mu Ellen.

„Pokud si myslíte, že to bude k něčemu dobré, tak to udělejte hned teď,“ odpověděl Jake. „Ještě nějaké hrozby?“

„Sakra, Jaku,“ zavrčela Ellen. „Myslíš si, že jsi samotný Všemohoucí?“

„Ne, to ty si to myslíš. Právě proto jsi naštvaná na každého, kdo ti neklečí u nohou.“ Jake se podíval na Mathera. „Chcete k tomu něco dodat?“

„Jenom zvědavou otázku. Proč s námi nechcete spolupracovat?“

„Proč si to myslíte?“

„Cože?“ vyhrkli Ellen i Mather současně.

„Přemýšlejte o tom. A zatím co to budete dělat, podívejte se na Petera Resnikova.“

Mather se otočil k Ellen. Ta se dívala na Jaka jako bosý turista na hada, který chřestí v trávě u jeho nohy.

„Co je s Resnikovem?“ zeptala se přímo.

„Když ti ukážu moje, ukážeš mi svoje?“ zeptal se Jake.

Ellen se krátce zasmála. „Můj drahý, nemáme nic nového, co bychom si mohli ukázat.“

„Pokud se nesvlékneme, tak možná ano. Víš, že si mě chce Resnikov koupit? Je váš?“

„Stejně jako je Rusko náš spojenec v tom odvážném novém světě.“

„Většinou neutrální, občas nějaká laskavost a ani kapka důvěry,“ shrnul Jake.

„Přesně tak. Co se stalo?“ chtěla vědět Ellen.

„Když jsem odmítl nabídku, objevil se v mojí chatě jeden z jeho lidí a chtěl mi tam podstrčit ukradené jantarové artefakty.“

Honor k němu prudce otočila hlavu. „To proto jsi tak špinavý? Co se stalo? Jsi v pořádku?“

„Byly to artefakty z Jantarové komnaty?“ zeptal se Mather.

Jake jemně stiskl Honořinu ruku a mlčky jí tak řekl, že nemusí mít obavy.

„Nic moderního,“ odpověděl Matherovi. „Kamenná doba, nádherná práce muzejní kvality. Určitě mají inventární číslo.“

Mather vytáhl z kapsy mobilní telefon a mačkal tlačítka.

„Kde je ten jantar teď?“ ozvala se Ellen.

„Poslal jsem ho Peterovi zpátky i s poslem.“

„No jistě.“ Poklepala rudými nehty na kabelku a podívala se na Mathera, který potichu hovořil do telefonu.

„Zapomeň na to,“ říkal Mather. „Už víme, že primární subjekty jsou zase spolu.“

Jake se naklonil k Honor a pošeptal jí: „Jak se ti líbí být primární subjekt vlády Spojených států?“

Honor naskočila z jeho teplého dechu husí kůže.

„Resnikov ještě konzumuje škeble?“ zeptal se Jake.

Mather mlčel a dlouho naslouchal.

„Zůstat s nimi,“ řekl nakonec. „Požádat námořnictvo o dohled nad člunem. Budu ve spojení.“ Mather vypnul telefon a strčil ho do kapsy.

„Tak co?“ zeptala se Ellen.

Mather se neklidně podíval na Jaka.

„Nemějte obavy,“ poznamenal Jake. „Už jsem pochopil, že tam máte s Peterem svého muže u vedlejšího stolu, který vám sdělil, jak se v Rybím soudku objevili dva zablácení klauni a oznámili Peterovi to, co už stejně věděl: že se obchod nekoná. A pokud jde o příslušníka námořní služby, který na vás čeká, je to vyfintěný frajírek za kormidlem baylineru, kterého máme v patách pokaždé, když vyrazíme na vodu.“

„Je něco, co Jake neví?“ zeptala se Ellen Mathera.

„Jenom to, co řekl Resnikov těm chlapům.“

„A to?“

Mather pokrčil rameny. „Bylo to rusky, ale náš člověk pochopil, že jim nepřipíná medaile na hruď.“

Ellen dál poklepávala nehty na kabelku.

„Snědlas všechen lososí salát?“ zeptal se Jake Honor.

„Jak víš, že jsem dělala lososí salát?“ podivila se.

Sehnul se, políbil ji a zašeptal. „Cítím ho.“

„Je v chladničce,“ zamumlala.

„Jaký úplatek budeš chtít, když tě požádám o přípravu chlebů, zatímco se budu sprchovat?“

„Abys nás zbavil hostů.“

„Výborně.“ Jake se napřímil. „Takže sbohem, Ellen. Nezapomeň vzít přítele s sebou. Až budu mít něco, o co bych se s vámi chtěl podělit, budeš první, komu zavolám.“

Ellen se na Jaka dlouze zahleděla, než se obrátila k Matherovi. „Jdeme. Podíváme se, kde se ta Marja s nevyslovitelným příjmením ubytovala.“

Sotva se za nimi zavřely dveře, Jake se otočil k Honor.

„Začni se balit,“ vyzval ji.

„Nikam ne –“

Nedopověděla to. Nikdo ji neposlouchal. Za Jakem se už zavřely zadní dveře chaty. S rukama v bok se dívala, jak Jake běží po stezce ke člunu. Za minutu se objevil s nylonovým vakem v ruce, který nepochybně obsahoval čisté oblečení.

Než se dostal ke dveřím, Honor byla v kuchyni a chystala chleby s lososím salátem. Bez ohledu na to, jak byla podrážděná, dohoda je dohoda.

Ale jestli po ní Jake chce, aby se sbalila, tak ať to udělá sám.

20

JAKE SE VYNOŘIL Z KOUPELNY v čistých džínách, vlněné košili a botách na člun.

„Co se odehrálo ve tvojí chatě?“ zeptala se ho Honor hned, jakmile vešel do kuchyně.

„Přesně to, co jsem řekl Ellen. Máš hezký náhrdelník. Vlastní návrh?“

„Ano. A co jsi řekl Ellen?“

Vzdal snahu o změnu tématu. „Ti muži patří k odnoži Organizacije v Seattlu. Je to –“

„– zahraniční mutace ruské mafie,“ dokončila Honor netrpělivě místo něho.

Jake po vytáhl obočí.

„Zmínila se o tom Ellen,“ vysvětlila Honor. „Jak jsi to zjistil? Nosí nějaké členské karty?“

„Zeptal jsem se jich.“

„A oni ti to řekli?“

„Jistě.“

„Jen tak?“

„Opravdu to chceš slyšet?“ zeptal se tiše Jake.

Honor se mu podívala do očí. Bylo v nich víc temnoty než světla.

„Tak raději dál. Znamená to, že tvůj dobrý přítel Peter patří k mafii?“

„Není to tak jednoznačné.“ Jake si pročísl prsty mokré vlasy. „Mimoto na tom vůbec nezáleží. Křiváci jsou politiky a politici jsou křiváci a všichni přijímají laskavosti a děvky, když si myslí, že je nikdo nevidí.“

„Máš hezký pohled na svět.“

„Díky. Výsledek celoživotního studia.“ Podala mu obložený chléb na papírovém ubrousku. „Jsi sbalená?“ zeptal se Jake.

„Neměla jsem čas.“

Jake žvýkal a pozorně ji sledoval. Odvrátila se a myla v dřezu lžíci od majonézy.

„Dobrý chlebíček,“ ocenil. „Uklidím tady, zatímco se budeš balit.“

„Není třeba.“

„Proč?“

„Nikam nejdu.“

Jake odložil chléb na pult, namočil konec papírového ubrousku do vody a vzal Honor do náruče. „Co –“ vyhrkla překvapeně.

„Ušpinil jsem tě na tváři, očistím ti to.“ Při doteku studeného ubrousku Honor zatajila dech. Jake jí otřel tvář a potom ji políbil. Na okamžik zaváhal, než ji políbil podruhé.

„Stejně se nebudu balit,“ vyhrkla.

„Dobře.“

Musela zamrkat, jak ji to vyvedlo z míry. „Jen tak? Dobře?“

„Jen tak. A takhle.“

Opět ji dlouze políbil. Když ji pustil, zahleděla se na něho zmatenýma, zlatě zářícíma očima. „Jaku?“

„Ano?“

„Kam bych měla s tebou jít?“

„Mám několik příjemných návrhů.“

„Příjemných?“ opáčila s pochybnostmi v hlase.

„Možná to není tak špatné slovo. Svlečme se a já zjistím, jestli najdu vhodnější výraz.“

Usmála se, ale jen na krátký okamžik.

Jake viděl tu změnu a věděl, co ji způsobilo. Honor nechtěla muže, kterému plně nedůvěřuje.

„Měl jsem tě naložit na Zítřek a odplout s tebou daleko za horizont dřív, než ti mohl Archer zavolat. Nebo než tě stačila znechutit Ellen. To bys mi pořád důvěřovala. Do háje.“

Honor chtěla něco říct, ale potom jenom zavrtěla hlavou. Pohladil ji po tváři a pustil ji.

„Řekla Marja něco užitečného?“ zeptal se.

„Jak definuješ to užitečné?“

„Co by pomohlo najít Kyla, jantar nebo obojí.“

„Ne. Chtěla se mi sem nastěhovat.“

„No a?“

„Dala jsem Marje všechny peníze, které jsem měla, a řekla jí, že tu není pro třetí osobu dostatek místa. Cítila jsem se hrozně, ale už tak nesu dost velké břímě, nemohu si naložit ještě i ji.“

Nenápadně si oddechl.

„Marja je velká holka,“ poznamenal. „Prošla válkami, jaké si ty ani neumíš představit. Poradí si.“

„Vypadala vyvedená z míry.“

„To je věc kultury. Litevci jsou mezi pobaltskými národy něco jako Italové, přetékají emocemi. Věř mi, že ty jsi rozrušenější než Marja.“

„To doufám.“

„Já to vím. Kolik jsi toho lososího salátu udělala?“

„Asi tak litr. Zůstalo ještě dost masa na zítřejší omeletu na oběd a třeba na plněné taštičky k večeři.“

Jake v duchu probral všechny zásoby v náklaďáku, v její kuchyni a na palubě Zítřka. Jídlo jim zřejmě vystačí déle než palivo.

Podíval se na moře za chráněnou Jantarovou pláží. Na vlnách se vznášely bílé čepice a tvořila se pěna. Tmavá voda se vlnila. Brzy vyplují výstražné čluny, pokud už nejsou na svých místech. „Jdu se potápět,“ oznámil.

Honor se podívala z okna. Po páteři jí projel mráz. „V takové vodě?“ podivila se.

„Ne. Pod ní.“

„Jsi blázen.“

„Obviňuj sebe. Ty jsi odmítla příjemnější nápad.“

„O čem to mluvíš? Já nic –“

„Určitě ano,“ nenechal ji domluvit. „Nevzpomínáš si? Nazí v posteli?“ Usmál se tomu, jak se zatvářila. „Neboj se, zlato. Teď se budu nořit do něčeho jiného. Ale nepouštěj ten lepší nápad z hlavy.“

Honor si uvědomovala, že je velmi hloupé, když mu dává najevo svůj strach. Ale to už ji Jake držel v náruči.

„Bude to dobré,“ tišil ji. „Jdu jenom do přístavu. Nenechám tě tu samotnou s těmi vlky kolem.“

Jen s námahou se ovládla, aby mu neřekla, že se nebojí o sebe, ale o něho.

Honor šla stezkou ke člunu vedle Jaka a těsně si přitáhla bundu kolem těla. Teplota byla kolem šestnácti stupňů, ale vítr jako by ji snižoval na osm. Jake to snad ani nevnímal. Měl na sobě potápěčský oblek a na zádech láhev se stlačeným vzduchem. V ruce si nesl ploutve a masku.

„Musíš být zmrzlý na kost,“ namítla.

„Ještě ne. To přijde, až budu chvíli ve vodě.“

„Tak do ní nelez!“

Neodpověděl.

„Proč se musíš podívat až na dno Zítřka. Prosakuje snad?“

„Ne, jenom to chci zkontrolovat.“

Čekala, ale už k tomu nic nedodal.

„Proč mi to nechceš říct?“ nedala mu pokoj.

„Protože máš už tak dost starostí.“

„A tohle mi má pomoct?“

Jake vzdychl. „Domnívám se, že nám na člun něco přidali.“

„Myslíš, že ho chtěli znepojízdnit?“

„Ne. Ale musím být opatrný.“

„Paranoidní.“

„To taky.“

Poryvem větru Honor klopýtla. Jake ji podepřel volnou rukou. „Vrať se do chaty,“ řekl jí. „Nic se mi nestane.“

„Nic se mi nestane,“ pošklebovala se. „Pusť to z hlavy. Nikdo se nemá potápět sám.“

Jake to věděl, ale i tak by to udělal. Někdy bylo bezpečnější pravidla porušit než hrát podle nich.

Vstoupil na dřevěné přístaviště. Honor mu byla v patách.

„Běž zpátky do chaty,“ opakoval. „Nebudu tu dlouho.“

„Fajn. Zůstanu celou dobu tady.“

„Nemáme druhý potápěčský oblek. Co uděláš, kdybych měl problémy?“

„Budu stepovat.“

„Je mi líto, že tě zklamu, drakoušku. Žádný vítězný tanec nad mým mrtvým tělem.“

„To není legrace,“ procedila přes zuby.

„Pro mě ne. Ale nejsem z poloviny takový blázen jako ty.“

Honor už raději mlčky pozorovala, jak si Jake upravuje výstroj, jde na ponořený konec přístaviště a vstupuje do vlnící se vody.

Upřeně sledovala vzduchové bubliny a pokaždé, když je ve zčeřené vodě a pěně ztratila, myslela na to, co by bylo, kdyby se už nevynořil.

„Vrať se, Jaku Mallory,“ opakoval do temné vody. „Zdaleka nejsem takový blázen jako ty!“

Než se vynořil, téměř necítila prsty. Nebyla do takového větru oblečená.

„Našel jsi to?“ zeptala se nedočkavě, jenom co si stáhl masku.

„Našel co?“

„Sledovací zařízení. Zmrazila ti voda mozek?“

„Nevzpomínám si, že bych se zmínil o nějakém sledovacím zařízení.“ Posadil se a stahoval si ploutve.

„Přesto, jak jsem se v posledních dnech chovala, nejsem totální pitomec.“

„Ano.“

„Kde je teď?“

„Připevnil jsem to na přístaviště.“

„Výborně, to by je mělo přesvědčit, že jsme se nikam nevypravili.“

„Tak jsem to myslel. Ale pojďme z toho větru.“

Honor zamračeně následovala Jaka s jistotou, že jí něco uniká. Snažila se na to přijít ještě v době, kdy šel do ložnice, aby si svlékl potápěčský oblek. Nechal pootevřené dveře, ale Honor dovnitř nevešla. Nevěřila si.

Jake zamířil do sprchy a opláchl potápěčský oblek. Osušil ho jako kůži. Potom čistil čepici a další součásti výstroje.

„Nechali tu někoho, aby hlídal chatu?“ zavolala Honor z obývacího pokoje.

„Ano.“

„Myslíš, že vidí do přístavu?“

„Asi ano.“

„Potom ví, že jsi jejich zařízení našel.“ Jaka napadlo, že měl nechat Honor ještě chvíli na větru. Pořád jí to myslelo příliš rychle.

„Je to možné,“ odpověděl po chvíli.

„Takže zabrání jim to v tom, aby nás nesledovali?“

„To ne.“

„Tak proč ses namáhal s odstraňováním?“

Jake vzdychl a řekl Honor, co by raději neslyšela: „Protože se nevrátí dřív než za úplné tmy, a to už bude Zítřek pryč.“

Zavládlo ticho, než následovalo: „A kde bude?“

„Pryč odtud,“ odpověděl s ledabylým mávnutím ruky k ostrovům.

„Ty snad žertuješ?“ vyhrkla Honor a bála se, že ne.

„Omyl.“

Oplachoval ploutve, rukavice a hadice od láhve. Slyšel přes šumění sprchy Honořin hlas, ale předstíral, že ne. Věděl, že se to Honor v takovém nečase nelíbí. Normálně by se to nelíbilo ani jemu. Jenže situace nebyla normální.

Honor se vřítila do koupelny s rukama v bok a hněvem planoucíma očima. Pohled na jeho nahé tělo oděné pouze v jakýchsi potápěčských trenýrkách ji náladu nezlepšilo.

„Jacobe Mallory, podívej se na oceán!“

„Už jsem plul za horšího počasí.“

„To není pravda!“

„No dobrá. Nepojedeš se mnou. Zavoláš Ellen a sdělíš jí, že jsme se pohádali a ty ses rozhodla připojit se k jejímu týmu.“

„Ne,“ odmítla Honor.

„To znamená, že jedeš se mnou.“

„Ale –“

„Jiná možnost neexistuje,“ odpověděl bezohledně a protáhl se kolem ní do ložnice.

Honor ho následovala, ale okamžitě toho zalitovala. Promočená ložnice jí zcela připomínala moře a děsivé noční sny, v nichž ležela na dně člunu páchnoucího rybami.

„Zavolej Ellen,“ opakoval Jake tiše a dotkl se Honořiny bledé tváře. „Postará se o tebe.“

„Ne.“

„Podívej se na mě.“

Honor odvrátila pohled od vody. Vzdor Jakovu tichému hlasu, jeho šedá oči nebyly o nic poklidnější než moře.

„Pokud Kyla najdu,“ pokračoval Jake, „udělám všechno, abych ho bezpečné přivedl k tobě. Slibuju.“

„Ne,“ zašeptala.

V Jakově tváři se objevil hněv, netrpělivost a ještě něco, něco bolestného. „Ty mi opravdu nevěříš.“

„V tom to není.“

Jake se odvrátil a vytáhl z plastového pytle košili a džíny. „Máš smůlu, drakoušku. Je to buď Ellen, nebo já.“ Stáhl si mokré trenýrky a oblékl si suché spodní prádlo. „Třetí možnost není. Teď už nemám dost času, abych tě poslal na Tahiti. Ellen ztrácí trpělivost. Mohou mě zastavit a potom budeme mít smůlu oba.“

„Jaku, to –“

Nenechal se přerušit. „Jakmile se do hry pustí sloni, tak takové suché kousky trávy, jako jsem já, zašlápnou do bláta. Kyle má Donovany, kteří ho omyjí a pofoukají mu rány. Já nemám nikoho kromě sebe. Musím zjistit pravdu, protože ostatním je to jedno. To znamená, že jdeš za Ellen a já na moře. Pokud se tím zamotaly tvoje plány, tak –“

Náhle zmlkl. Studené jemné ruce ho pohladily po holých zádech.

Jaké se otočil tak prudce, až Honor málem převrátil. „Co si myslíš, že děláš?“

„Přemlouvám tě.“ Začala ho hladit po hrudi a jemně potahovala za hedvábnou šňůrku s jantarovým talismanem.

„Přemlouváš?“

„Hmmm. A funguje to. Slyšíš ochotu ve svém hlase?“ Honořiny prsty sklouzly až na dvojici propletených draků. „Proč jsi to neměl tu první noc, když jsme se milovali?“

„Nevědělas, kdo jsem. Medailon by vyvolal mnoho otázek. Nechtěl jsem na ně odpovídat.“

„Jantarový muž,“ řekla smutně.

Pokrčil rameny, ale jeho dech se zlomil, když přesunula prsty z medailonu k jeho bradavkám. Pod jejími zvědavými doteky se proměnily v tvrdé kamínky.

„Pěkný pokus, ale pořád máš jenom dvě volby,“ procedil zaťatými zuby. „Ellen, nebo já.“

„Přemýšlím.“

Jedna Honořina ruka sjela k jeho pupku a klouzala po tenkém pruhu ochlupení dolů až ke gumě spodků. Vzrušil se a zvedal se jí vstříc s takovou rychlostí a silou, až se jí zmocnila vlna divokého vzrušení.

„O čem?“ zeptal se.

„Jak asi chutnáš.“

Jakův dech se zastavil. „Máš myslet na volbu – Ellen, nebo člun. Bez ohledu na to, jak moc tě chci a jakou rozkoš mi dáváš, stále máš jenom dvě možnosti.“

„Chceš mě obvinit, že tě svádím, abych ti zatemnila mozek?“

Štíhlé prsty vklouzly pod spodky. Už nebyly studené. Nebo pokud byly, nevnímal to.

„A není to tak?“ zeptal se.

„Šlo by to?“

„Ne. Ano.“ Prudce vydechl, když se dotkla zdivočelé pulzace pod sametově hebkou pokožkou. „Zatraceně, nedokážu myslet, když to děláš.“

„A co když udělám tohle?“

Její ruce udělaly rychlý pohyb a stáhly mu spodky na kolena a dolů ke kotníkům. Žár jejích úst překonával jeho nejdivočejší sny. Vzdáleně si říkal, že je silnější, nezdolnější, rozhodnější, a jediné, co musí udělat, je popadnout ji, postavit na nohy a ukončit její hloupý pokus změnit jeho názor nabídkou sexu.

A udělal to – když už si byl jistý, že to nevydrží ani o chvilku déle. Do té doby to snášel jako opravdový muž, mlčky, se staženými svaly, potící se od hlavy k patám a supící jako dostihový kůň v cílové rovince. „To stačí,“ vyhrkl chraptivě. „Ale vždyť jsem tomu sotva přišla na chuť,“ namítla Honor a přejela jazykem po tepně, která tak divoce pulzovala.

Jake odkopl spodky, zvedl Honor a omotal si její nohy kolem pasu. „Ochutnej teď tohle.“

Panenky se jí rozšířily potěšením, když jí stáhl kalhotky a vnikl do ní. Odpověděla rytmickými stahy a horkou vlnou, která ho málem připravila o sebeovládání. Hluboká, sladká, žhavější než její ústa, byla všude kolem něho a on se současně vznášel i padal v neovladatelném víru vášně. „Nevydržím to,“ zasténal. Honor ho neslyšela. Sama už vylétla až na vrchol.

21

JAKE PŘIŠEL se svým nepromokavým pytlem do kuchyně ve chvíli, kdy Honor balila lososí chlebíčky, aby je vzala na člun. Ostatní pytle už stály připravené na pultě.

„Našel jsi dost lan pro zodiac?“

„Ano.“

„Nemohu uvěřit, že se to všechno vešlo do výklenku pod palubní deskou.“

„To bylo to nejsnazší. Dostat v tom větru zodiac na člun byla pořádná legrace.“

„Měl jsi mi dovolit, abych ti pomohla.“

Jake s ní souhlasil, ale nemohl to přiznat. „Pořád si myslím, žes měla zavolat Ellen. Bylo by to pro tebe bezpečnější.“

„Zbláznila bych se starostmi o Kyla a tebe.“

„Klidně mi svěříš svoje tělo, ale bratra ne.“

„Ne, tak to není.“

Jake se podíval na Honořin tvrdošíjný profil. „Nevěřím ti.“

„Tak s tím nemohu nic dělat,“ odpověděla a ukládala chleby do plastových sáčků. „Co kdybych tě svázal a předal Ellen?“

„Povím jí, kde jsi.“

„Vždyť to nevíš.“

„Tulení skála.“

Prudce k ní otočil hlavu. „Kdy ses naučila číst počítačové mapy?“

„Pozorovala jsem tě. Tulení skála je jediná Kylova trasa, kterou jsme ještě neprověřili.“

„Co když se ti něco stane?“

„A co když se něco stane tobě?“ Jake stiskl rty. Další argumenty ho nenapadaly. Některé už vyzkoušel dvakrát i třikrát. Honor s ničím nesouhlasila Zbylo mu jediné: oznámit jí, že hledá Kylovo tělo a nechce ji mít u toho. Ale okamžitě si představil smutek v jejích očích a cítil se jako vrah.

„Zůstaň tady,“ zaprosil něžně. „Věř mi, bude to tak pro tebe snazší.“

„Ne.“

Zlostně postavil pytel na stůl a cpal do něho zásoby jídla. „Jestli ti bude špatně, nehledej u mě soucit.“ S tlumenou nadávkou zhasl. Svítilo se jenom v ložnici. Netrpělivě stál a čekal, až se mu přizpůsobí zrak. „Co světlo v ložnici?“ zeptala se Honor.

„Necháme ho.“

„Proč?“

„Jestli si špehové myslí, že spolu zápasíme v posteli, nebudou se divit, proč je v ostatních místnostech tma.“

„Lidé při milování nezhasínají?“

„Udělali jsme to?“

„Nevšimla jsem si. Udělali?“ Jake se přes svoje podráždění neubránil úsměvu, když si vzpomněl na její zardění, vášeň a potom nasycení a spánek. Honor byla milenka, která plně vyhovovala jeho sexualitě. Jenže současně to byla žena, která mu ani trochu nedůvěřovala.

Měl nejasný pocit, že se ho chystá opustit, jen co najdou Kyla.

Objal ji paží kolem ramen. „Máš poslední šanci,“ řekl tiše. „Zůstaň s Ellen.“

„Ne.“

Pustil ji a zamířil k zadním dveřím. Společně spěchali v silném větru stezkou dolů do přístavu. Část cesty je před případnými pozorovateli skryl les. Po zbytek museli spoléhat na tmu a na štěstí.

„Přístaviště bude kluzké,“ upozornil Jake tichým hlasem. „Stejně tak paluba.“

Honor o tom nepochybovala. Cítila sůl ve vzduchu. V měsíčním světle viděla, že voda je černá a bílá. I v chráněné zátoce byly vlny vyšší než třicet centimetrů. Lámaly se o pilíře pod přístavištěm a zaplavovaly horní prkna. Jedinou dobrou zprávou bylo, že příliv byl vyšší, takže rampa vedoucí dolů se tolik nesvažovala jako před několika hodinami.

Honor se zásobami v ruce opatrně sešla po rampě ke člunu. Jake nastoupil na palubu, odložil svůj náklad, převzal její a složil všechno do kabiny.

Honor skočila do člunu, zatímco Jake nadzvedával kryt motoru. Dřepl si a několikrát se nadechl nosem. Nic, žádný zápach paliva. Rozhodl se to riskovat.

Ale předtím ještě vytáhl z bundy malou baterku a prohlédl si součásti motoru. Zdálo se, že je všechno tak, jak to zanechal. Zvedl se a vrátil kryt na místo. „Zapnu vývěvu,“ nabídla se Honor.

„Ne. Posaď se do kabiny a ničeho se nedotýkej.“

„Ale –“

„Bez vývěvy,“ odpověděl na její protest. „A taky bez světel.“

„Ale –“

„Dělej, co říkám, nebo si vystup.“

Honor vešla do kabiny, hodila svůj batůžek do výklenku pod přístrojovou deskou a sedla si.

Jake se nahnul nad kormidlo a nastartoval. Hukot větra nedokázal plně překrýt zvuk motoru. Ale i když to někdo uslyší a zavolá Ellen, ta určitě nespí ve člunu, takže bude potřebovat několik minut, než se dostane do přístavu. Sice to nebude velký náskok, k jeho záměru však postačí.

Jake dal motoru čas na zahřátí. Vystoupil z člunu a odvázal lana Vrátil se na palubu a ujal se řízení.

Jakmile se dostali ven z chráněné zátoky na druhý konec Jantarové pláže, vlny se zdvojnásobily. Honor si připomínala, že na tom nezáleží, protože člun může plout i na mnohem větších vlnách. Přála si, aby se s tím její žaludek vyrovnal stejně dobře jako mysl, protože od chvíle, kdy jí vkročil do života Jake Mallory, ocitly se její instinkty a rozum ve válečném stavu.

Okamžitě se okřikla. To nebylo vůči Jakovi čestné. Vždyť to byl Kyle, kdo obrátil její život naruby. Ale teď už bylo na nějakou lítost pozdě. Vybrala si a je vydaná na pospas větru, oceánu a muži, kterému důvěřuje víc, než by měla.

Honor mlčky pozorovala, jak se Jake sklání nad počítačovou obrazovku a vyvolává menu. Na radaru naskočila tečkovaná čára. Točil kormidlem tak dlouho, až se dostal na kurz a pak přidal plyn.

Honořino napětí poněkud povolilo, takže byla schopná položit mu otázku: „Myslíš, že si našeho odjezdu nikdo nevšiml?“

„To sotva. Ale než se vzpamatují, budeme mimo jejich dosah.“

„A co pobřežní stráž?“

„Jejich vrtulník stojí v Sand Pointu, dvacet minut cesty. To už budeme dávno pryč.“

„Nebudou nás hledat?“

„Mraky, vítr a tma jsou na naší straně. Poplujeme bez světel v závětří ostrovů s nadějí, že nás pobřežní stráž nenajde.“

Seasport se nepříjemně zhoupl, i když Jake neplul nijak rychle. Honor se musela zachytit o palubní desku, aby nesklouzla ze sedačky.

Cvakly přepínače a stěrače setřely slanou vodu ze skel. Stejně to nebylo k ničemu. Bez měsíce a reflektorů toho moc neviděli.

„Co klády?“ zeptala se Honor.

„Vidíš nějaké?“

„Ne.“

„Ani já.“

Kabina byla jen mírně osvětlená září z obrazovky a zeleným svitem radaru, na němž se zobrazovaly ostrovy a občas jasné body navigačních značek.

„Co je to tam nalevo?“ chtěla vědět Honor.

„Remorkér táhnoucí barži.“

Podívala se na radarovou obrazovku. „Jak to poznáš?“

„Podívej se oknem. Vidíš ta světla na vánočním stromku?“

„Na čem?“

„Na hlavním stožáru. Mají je všechny vlečné čluny. Podle počtu světel poznáš délku vlečného lana. Barva světel ti řekne, jestli vjíždí nebo vyjíždí z přístavu. Tenhle vyjíždí. Proplujeme za nimi.“

Honor se podívala ven na moře. „Tak já si představuju vánoční stromek poněkud jinak. Tenhle je dost ubohý.“

Jake neodpověděl. Nastavil radar na maximální dosah. Kromě velkého tankeru mířícího do March Pointu byla před nimi jenom voda, vítr, vlny a ostrovy.

„Za námi žádná světla?“ zeptal se.

„Při dvacátém ohlédnutí tam nic nebylo.“

Krátce se usmál.

„A co na radaru?“

„Nikdo nás nesleduje.“

„Myslíš, že se nám to podařilo?“

Jenom zabručel.

Zítřek se vynořil ze závětří malého ostrova a skákal na vlnách.

„Jak dlouho to potrvá, než budeme u Tulení skály?“

„Nevím, závisí to na větru za dalšími ostrovy. Vlez si do výklenku pod palubní deskou a zkus si zdřímnout. Čeká nás dlouhá noc,“ odpověděl Jake.

„Zdřímnout si? V tomhle?“

Honor se rychle přidržela desky, protože Zítřek se zakousl do velké vlny a projel jí silně nakloněný na jeden bok.

„Vypadá to hůř, než jaké to je,“ uklidňoval ji Jake. „Měla bys vidět, jaké vichry fičí kolem Aleutských ostrovů. Vlny jsou tam vysoké až čtyřiadvacet metrů. Samozřejmě se tam používají větší čluny.“

„Čtyřiadvacet metrů!“

„I vyšší.“

„Proč v tom vůbec někdo pluje?“

„Pro peníze.“ Sledoval chvíli radar, protože se mu zdálo, že zahlédl světelný bod. Ale nic se neobjevilo. „Tak jenom tam vlez a zkus usnout.“

„Raději se budu dívat na vlny a mít obavy, než abych je neviděla a bála se ještě víc.“

Kromě toho to bylo pořád lepší než myslet na Kyla a jeho zoufalou sexy snoubenku, která ho nevědomky zatracovala každým slovem, které pronesla.

Věřila jsem mu. Zradila jsem svoji rodinu, národ, vlast. Všechny. Kvůli němu. Bůh mi odpusť, pořád ho miluju. Pořád věřím, že mi zatelefonuje…

Honor se zachmuřeně držela přístrojové desky, upřeně zírala do zpěněné temnoty a snažila se vůbec nemyslet.

Honor se probudila v okamžiku, kdy se Jake začal soukat ven z výklenku. Průhledný poklop kousek nad jejím obličejem ukazoval stříbrnou zář měsíce, která Jakovi poněkud usnadnila poslední úsek cesty, ale Honor ještě víc vyděsila.

Opravdu by raději neviděla, jak je moře divoké, než konečně zakotvili v závětří nějakého ostrova a nechali vichřici zuřit mimo ně.

„Kam jdeš?“ zeptala se. „Ještě nesvítá.“

„Jenom zkontrolovat člun. Spi dál.“

„Jistě, spi dál,“ posmívala se. „Příště půjdu na tenis, protože to budu vědět, jaká je to zábava,“

„Nebylo to tak hrozné.“

„Ještě horší.“

„Příště tě zavřu do skříně.“

„Příště ti to dovolím.“

Jake se usmál, sehnul se a políbil ji na koutek úst. „Beru tě za slovo.“

Třicet sekund po Jakově odchodu se Honor začala třást zimou. Spací pytel udržoval teplo jen do chvíle, kdy Jake ležel vedle ní. I když byla oblečená, včetně bot, rozhodně jí nebylo teplo.

Pomalu a roztřeseně se vysunula ven do kabiny. Jake zrovna vycházel z malé toalety.

„Pamatuješ si, jak ji použít?“ zeptal se Jake.

„Ano. Zejména si pamatuju, jak je sedátko ledové,“

„Toho jsem si nikdy nevšiml.“

„Tak se zkus posadit, když čuráš.“

Zabouchla za sebou dveře a Jake osaměl. Pousmál se. Honor opravdu nebyla skřivánek. Ale uprostřed noci…

Zapnul rádio a zatímco stavěl vodu na kávu, poslouchal předpověď počasí. Honor se vynořila z toalety a třásla se ještě víc. Podal jí oranžový záchranný plášť. Byl jí příliš velký, ale mohla se v něm zahřát.

„Jaké počasí hlásí?“ zeptala se.

„Špatné, dokud se nezmění.“

„Bezva,“ poznamenala jízlivě.

„To víš, že ano. Dokud je vítr, nemusíme se starat o Tupperwarové námořnictvo.“

Honor zamrkala.

Jake se zasmál. „Výletní loď, celá z levného plastu,“ vysvětlil jí.

Její nucený úsměv mu jenom potvrdil, jak je Honor nervózní. Pod maskou klidu byla napjatá jako struna.

A on taky. Potápění nebude žádná legrace, ani pro jednoho z nich.

Změnil rádiovou frekvenci na potkávací pásmo a naslouchal. Nic. Projel několikrát ostatní kanály, ale ani těch se nic neozvalo. Z toho by mohl soudit, že jim unikli.

Přál si, aby tomu mohl věřit.

Snědli lososové chleby a zapili je horkou kávou. Světlá šeď na východním horizontu oznamovala brzké svítání. Jaké spustit vývěvu. Za několik minut nastartoval. Zatímco čekal na zahřátí motoru, prohlížel si mapy s Kylovými trasami. Neobjevil na nich nic nového.

„Tulení skála?“ zeptala se Honor.

Zabručel.

„Nejsi zrovna nadšený,“ poznamenala.

„To nejsem. Bude tam zima a vítr.“

„Ostrov nemá závětří?“

„Jenom pokud jsi tuleň a je nízký příliv. Teprve pak se vynoří skály z vody.“

„Tak proč tam jedeme? Tam Kyle nemůže být.“

„Máš lepší nápad?“ zeptal se.

Kousla se do rtu a zavrtěla hlavou. Vzdychl a tiše zaklel. „Promiň,“ omluvil se a přitáhl si Honor blíž k sobě. „Nejsem teď o nic šťastnější než ty.“

„Tvůj bratr to není,“ řekla mu do košile.

„Ale ty jsi jeho sestra.“

Zatímco se Honor snažila pochopit smysl těchto slov, vyšel Jake na příď a vytáhl kotvu. Honor úzkostně pohlédla k východu. Svítání ještě nedorazilo, zato vítr ano. Opřel se do nich, jen co vyjeli ze závětří ostrova. Ale než proskákali vlnami k Tulení skále, bylo už denní světlo.

Kromě pěny nic neviděli.

I když Honořin mozek věděl, že to tak bude, přesto se jí zmocnilo hluboké zklamání.

Kyle, kde jsi?

„Nemůže být mrtvý,“ pronesla ochraptělým hlasem. „Je to můj bratr…“

Jake viděl, že se jí po tváři kutálí slza. Snažil se ji na tento pohled připravit. Ale očividně neodvedl dobrou práci.

„Ty jsi přesvědčený, že je Kyle mrtvý, viď?“ zeptala se. „Zloděj, vrah a mrtvý.“

„Je to jedno z vysvětlení jeho zmizení,“ reagoval Jake neutrálním tónem.

„Není mrtvý,“ zvolala. „Co je tu ještě?“

„Voda.“

„Ty víš, jak to myslím!“

„Je to poslední místo, které Kyle uložil v počítači. Tečka. Žádný další soubor.“

„Pokud tu Kyle nemůže být, tak proč ses sem tedy obtěžoval?“

„Protože je šance, jenom šance, že tady někde u dna je přivázaný panel z Jantarové komnaty.“

„A jestli ho najdeš, všechno pro tebe skončí.“

Jake neodpověděl.

„Jak dlouho ti hledání jantaru potrvá?“

„Dlouho ne. Je tady jenom několik míst pro bezpečné uložení.“

Zamrkala. „O čem to mluvíš? Tady by se mohla schovat celá Queen Mary.“

„Jestli tu chceš něco schovat, musí to být místo, které je chráněné před přílivem, proudy a bouřemi. Mimo to by Kyle omezený množstvím vzduchu v láhvi. Pochybuju, že by to uložil hlouběji než sedm metrů, protože potom je pod vodou příliš tma. Takže podle mapy je tu maximálně pět vhodných míst.“

„Ty jsi o tom hodně přemýšlel, je to tak?“

Jake si nevšímal obviňujícího tónu. „Jistě. Od chvíle, kdy jsem zjistil, že na člunu chybí Kylova potápěčská výstroj včetně zodiacu.“

„Proč jsi mi nic neřekl?“

„Věříš, že je Kyle nevinný. To nedává moc možností k hovoru.“

„A ty zase věříš, že je vinný. To taky nedává moc možností.“

„Co třeba o mně?“ navrhl Jake. „Myslíš si, že jsem ten jantar ukradl?“

„Ne.“

V jeho očích se objevilo překvapení „Archer si myslí opak.“

Pokrčila rameny. „Mýlí se.“

„Kde bereš to jistotu?“

„Pozorováním. Viděla jsem tě, jak sis prohlížel Resnikovův jantar. Všimla jsem si tvé vášně pro kamennou dobu. Jantarová komnata je něco jiného.“

„A co těch šedesát milionů dolarů?“

„Peníze taky nejsou tvoje vášeň.“ Dal by přednost tomu, aby se Honořina důvěra k němu zakládala na něčem vřelejším než na pozorování, ale nebyl v takovém postavení, aby si mohl nespokojenost dovolit

„Kyle se zajímá o historický jadeit,“ pokračovala Honor, „ne o historický jantar. A nepotřebuje peníze.“

„Pokud hledáš motiv, nezapomeň na další Kylovu vášeň,“ poznamenal Jake klidně. „Velmi moderní Marju.“

„Nechal ji!“

„Opravdu? Nebo ho opustilo štěstí, když udělal něco hloupého, aby mohl financovat životní lásku?“

Pokleslé koutky Honořiných úst naznačovaly, že na bratrovu snoubenku myslí jen nerada.

„Ani tak by nepotřeboval peníze,“ trvala na svém.

„Jak dlouho by vydržel žít v Brazílii na vlastní účet? Ne z peněz rodiny Donovanů, ale pouze ze svých vlastních?“

Každým jeho slovem se zvyšovalo Honořino napětí.

„Nechtěj po mně, abych věřila, že Kyle je zloděj,“ odsekla.

Jake si ji chtěl přitáhnout k sobě a utěšit. Ale Honor ucukla, jako by ji chtěl uhodit. Zamračil se hněvem i zklamáním. Možná mu důvěřuje, když na to myslí, a určitě se jí líbí jejich milování, ale státe ho spojuje s bratrovými nepřáteli.

„Brzy bude odliv,“ řekl Jake a odvrátil se. „Spustím kotvu a připravím si výstroj.“

Honor beze slova popadla udici s těžkou návnadou a vyšla na příď. Už si natolik zvykla na houpání člunu, že je ani nevnímala. Rozkročila se, zvedla udici a hodila návnadu vší silou svého strachu a hněvu daleko do vody.

Nevšímala si Jaka, který se oblékl do potápěčského obleku a nasadil si na záda láhev se vzduchem. Ale když vyskočil z člunu do ledové vody, zachvěla se, jako by tam skočila s ním. Po několika dalších pokusech s návnadou se otočila, opřela udici do držáku a protáhla si paže.

Ať se dívala sebepozorněji, po Jakovi neviděla ani stopy. Aby jí utíkal čas, vešla do kabiny a pokusila se kreslit. Ale tužka ji neposlouchala a myšlenky, které se jí honily hlavou, byly spíš děsivé než tvůrčí.

Znechuceně odložila skicář a rozhlížela se. Doma by nervózně přecházela po pokoji, ale tady na to nebylo dost místa. Náhle vyskočila, protože rádio zapraskalo. Slyšela hlášení pobřežní stráže „všem stanicím“, aby se dívaly po osm metrů dlouhém seasportu se jménem Zítřek, který se pravděpodobně vydal k ostrovům San Juan nebo Guif. Rychle si přesedla na sedadlo ke kormidlu a přepla potkávací kanál na pracovní.

Na výzvu pobřežní stráže nikdo neodpověděl.

Po několika minutách naslouchání si vydechla. Zrak jí padl na obrazovku počítače. Jake ji nechal zapnutou s poslední Kylovou mapou. Dívala se na tečkovanou čáru, která se táhla kolem Tulení skály. Zaznamenávala sedm úspěšných lovů.

Honor vrátila na obrazovku menu, vyvolala první uloženou trasu a prohlížela si ji. Viděla ji už nejmíň desetkrát a nic se na ní nezměnilo. Mlčky prosila, aby jí mapa něco naznačila. Vyvolala druhou. Opět nic nového. Třetí. Čtvrtou. Pátou. Šestou.

„Kde jsi, Kyle?“ pronesla nahlas. „Zatraceně! Kde jenom jsi!“

Prohlédla si všechny trasy. Stejně jako při pokusu o kreslení, ani teď se nedostavila žádná inspirace.

„Pokud jsi nechtěl nic skrývat, proč tvůj deník nezaznamenává, že sis vyjel do těchto míst?“ Odpovídalo jí pouze mlčení a vítr. Honor vytáhla ze schránky v palubní desce Kylův lodní deník a listovala v něm stejné jako tolikrát předtím. Ani tady nic nového.

„Kyle, musíš mi pomoct. Mám klíč, ale nemám zámek. Kde jsi ho schoval?“

Sotva to vyřkla, projelo jí vzrušení. Málem se tomu bála uvěřit, bála se to zkusit, bála se dalšího zklamání. Třesoucím se prstem vypnula počítač. Pak ho opět zapnula, jako by právě přišla na palubu a chystala se vyrazit na rybolov.

Znovu se rozsvítily dvě samostatné sady tlačítek. Představovaly jediný přístup k obvyklým funkcím hloubkového hledače a navigačním mapám. Ale současně byly jediným přístupem k neobvyklým funkcím, které Kyle k tomuto elektronickému zařízení přidal.

„Která kombinace tlačítek je správná?“ zeptala se Honor. „Všechny, půl z jedné a půl z druhé sady? A která polovina? Co třeba u jedné sady první zleva a u druhé zprava?“

Existovala jediná možnost, jak to zjistit. Začít s tlačítky s písmeny. Zkusila Kylovo přístupové heslo k jeho bankovnímu účtu, počítači, telefonnímu záznamníku, všemu.

Nic.

Zaťala pěsti. Vypnula počítač a znovu ho spustila. Vyťukala heslo na horní sadě tlačítek Obraz se zachvěl a obrazovka zčernala. Honořino sténání se proměnilo v překvapený výkřik, když se obrazovka znovu rozsvítila a objevila se na ní mapa, kterou dosud neviděli.

Honor ještě pořád zírala na obrazovku a snažila se rozpoznat místo, když se člun zhoupl pod Jakovou váhou. Sklouzla ze sedadla a utíkala ke dveřím.

„Jaku –“ začala.

„Ne,“ přerušil ji úsečně a stahoval si výstroj. „Nic jsem nenašel.“

„Ale já ano.“

22

HONOR S JAKEM TRVALO HODINU, než se dostali k místu označenému na Kylově utajené trase, na Jadeitový ostrov. Maličký, neosídlený ostrov, příliš vzdálený od běžných tras, než aby ho bylo nutné označil navigačními značkami, byl dosažitelný pouze na zodiacu nebo kajaku. Při vysokém přílivu představoval pouze několik úzkých kanálů mezi skalisky, útesy a plující mořskou vegetací. Existovalo jen málo lidí, kteří byli ochotni riskovat ztrátu člunu na neoznačených skalách.

„Už chápu, proč Kyle potřeboval zodiac,“ poznamenal Jake, když obeplul kolem ostrova. „Máme štěstí, že je příliv, jinak bys měla příležitost ukázat, jak si vedeš na otevřeném člunu.“

Honor se zachvěla.

Jake to zkusil nejdřív u jižní strany ostrova. Ostrov působil naprosto opuštěně a nepřístupně. Jake stál na zádi v potápěčském obleku a řídil člun záďovým kormidlem. Honor stála vedle něho a dívala se dalekohledem na rozervanou skalní stěnu, která se zvedala z moře. Cítila se sto let stará a promrzlá do morku kostí. Byla tak silně zklamaná, že ani nedokázala plakat.

„Ukaž, podívám se raději sám,“ řekl Jake a vzal jí dalekohled.

I když se vítr utišil a bílé čepice na hřebenech vln zmizely, Zítřek se pořád silně houpal. Honořin lepkavý pot však nezpůsobila mořská nevolnost, nýbrž dusivý strach, že udělala, co mohla, a stejně selhala.

Na malém ostrově byly jenom skály, jehličnaté stromy a další skály.

Jake dělil svoji pozornost mezi řízení zvolna plujícího člunu a pátrání dalekohledem. Honor němě čekala, až jí oznámí to, co už sama viděla: Kyle tady není.

Ale když dal Jake dalekohled dolů, řekl pouze: „Zkusíme severní stranu.“

Její pokrčení ramen řeklo víc než slova.

Zítřek pomalu proplouval podél severního břehu. I když tato část ostrova byla v závětří a rostlo na ní více stromů, v podstatě se od té jižní nijak nelišila Ani tady neviděli žádnou pláž, na kterou by se dal vytáhnout zodiac.

Honor se odvrátila a bojovala s vlnou zoufalství. Byla si tak jistá, že tu Kyla najde, v bezpečí a schopného vysvětlit, co se stalo…

Tolik jistoty a takový omyl.

„Jak vypadá dno?“ zeptal se Jake.

Honor neodpověděla.

Jake zaťal čelisti. Měl strašlivou náladu od chvíle, kdy si potvrdil, jak mu Honor nedůvěřuje. Znala Kylův přístupový kód a zmínila se mu o něm teprve před hodinou.

„Běž do kabiny a sleduj hloubkový hledač,“ přikázal, aniž by se přestal dívat dalekohledem na břeh. „Chci vědět, jak vypadá dno. Povím ti, když něco uvidím.“

Honor poslechla. Při každé změně hloubky větší než metr přečetla hlasitě hodnotu, aby ji Jake slyšel.

„Třináct, dvanáct, devět – rychle se to zvedá. Sedm. Šest. Čtyři. Tři!“

Jake vyřadil rychlost a člun doplouval pouze setrvačností.

Honor zvedla oči a zalapala po dechu. Rozervané skalisko bylo tak blízko, že by se ho snad mohla dotknout rukou. „Jaku, skála!“

„Vidím. Můžeme se dostat ještě blíž, jestli budeme muset. Pod Kylem je pořád dost vody. Co je vidět na radaru?“

„Ostrov po pravé straně. Co máš na myslí?“

„Za námi,“ vyštěkl.

Přinutila se odtrhnout pohled od skály. I tam byl nějaký ostrov. Pokoušela se vzpomenout si na jeho jméno, ale nedokázala myslet na nic jiného, než na svoje zklamání,

„Vidím ten malý ostrov, kolem kterého jsme propluli cestou sem,“ odpověděla, „Ten neosídlený po naší lavici, asi kilometr a půl zpátky. Víš, který myslím?“

„Ano.“

Jake však věděl i to, že v radarovém stínu ostrova by se mohl klidně schovat člun. Ale raději o tom nemluvil, Honor byla už tak dost nešťastná, než aby jí přidělával starosti.

Mimoto neměl jistotu, jestli je někdo sledoval. Možná ten občas blikající bod na radaru byl jenom přeludem jeho mysli,

Opravil kurz, aby objel malý výběžek, pak vběhl do kabiny a posadil se ke kormidlu uvnitř. Honor se dívala ven oknem. Prázdný výraz její tváře mu jasně řekl, na co myslí.

Jake jí podal dalekohled. Mlčky si ho vzala a začala pozorovat pobřeží.

Zítřek zvolna proplouval kolem malého mysu. Za ním se skrývala plytká zátoka. Při nízkém přílivu mohla mít kamenitou pláž, ta však nyní byla pod vodou. Svah byl porostlý jehličnany až k vodní hladině.

„Stůj!“ zvolala náhle Honor.

Jaké neměl brzdy, ale udělal, co mohl. Zařadil neutrál na několik sekund zpětný chod a znovu neutrál. Proud začal člun unášet, ale Jake to napravil spíš řadicí pákou než kormidlem a podařilo se mu držet Zítřek ve větru a vodním proudu téměř na místě.

Pobřeží bylo vzdálené necelých devět metrů od jejich levoboku a pod člunem byla asi čtyřmetrová hloubka. Pozoroval současně Honor, hloubkový hledač i břeh. Honor, aniž by odtáhla dalekohled od očí, otevřela boční okno a vyklonila se.

„Co je?“ zeptal se.

„Já nevím. Vrať se zpátky k té skupině stromů sahající až k vodě a zkus se dostat blíž.“

Jemně řídil člun k popsanému místu, jenže za okamžik se kýl člunu málem otřel o mořské dno. Jake zařadil zpátečku. „Blíž to nejde, jinak se posadíme na skálu.“

Honor zklamaně vzdychla a vyklonila se ještě víc. Břeh byl stále tři metry daleko. Vítr zmítal větvemi stromů a člunem pohazovaly vlny.

„Nevidím jasně, ale –“ začala Honor, než vyrazila zvláštní zvuk a vykřikla: „Je to potápěčská láhev!“

Jake neviděl nic kromě Honořina týlu a skalnatého břehu, který se s každou sekundou přibližoval. Rychle se podíval na hloubkoměr a rozhodl se. Musí tu zakotvit. Pokud se nezmění vítr, jsou v závětří ostrova.

Couvl se člunem kousek zpátky a zařadil neutrál. „Vyhodím kotvu,“ poznamenal k Honor.

Honor ho téměř nevnímala. Zírala přes dalekohled tak, až ji bolely oči, a modlila se, aby zahlédla bratra.

Ale zatím neobjevila nic než občasný záblesk kovové láhve mezi hustými větvemi.

„Kyle!“ vykřikla. „Jsi tam? Jsi v pořádku? Kyle!“

Odpovědělo jí pouze šumění větví a pleskání vody o skály.

„Umíš střílet?“ zeptal se jí Jake.

Honor se vtáhla zpět do kabiny tak rychle, až se praštila do hlavy. „Mám základní znalosti, proč?“

„Jak základní?“ chtěl vědět Jake.

„Mířit koncem hlavně na cíl. Nezavírat oči při stisknutí kohoutku.“

„To stačí,“ poznamenal a otevřel skříňku pod stolem. „Máš dobré zásahy?“

„Nejlepší zřejmě tak, když přivážu pistoli na konec vlasce a hodím ji jako návnadu.“

Jake zvedl koutek úst. „Vsadím se, že máš pravdu.“ Narovnal se s pistolí v ruce a zamířil na záď člunu. „Vezmu si ji s sebou.“

„Cože?“ Chvíli zírala na černou zbraň a pak se rozběhla k němu. „K čemu ji potřebuješ?“ vyhrkla, když strkal pistoli do nepromokavého pouzdra a připínal si ho k pásu. „Kyle na tebe nebude střílet! Proč si bereš zbraň?“

Jake zvedl oči. Už se neusmíval. „Nehodlám tvého drahého bratra zastřelit, slíbil jsem ti, že mu neublížím. Možná moje slovo pro tebe nic neznamená, ale pro mě ano.“

„Tak jsem to nemyslela,“ řekla omluvně Honor a dotkla se Jakovy paže. „Od Kyla ti nehrozí nebezpečí, tak proč si bereš tu zbraň?“

„Jsem poněkud nervózní typ.“

„Sakra, Jaku, proč mi to nechceš říct?“ Tiše něco sykl a podíval se jí do rozzlobených i zděšených očí.

„Podle Ellen Lazarusové,“ odpověděl, „byli vysláni dva Rusové, aby se o Kyla postarali. Jednoho vyplavilo moře. Druhého ne. Je ti teď líp?“

„Ne.“ Honor stiskla Jakovu paži a ucítila jeho napětí. „Jestli – jestli tam na tebe čeká nějaký zabiják, nechoď tam!“

Když si Jake uvědomil, že se Honor bojí nejen o bratra, ale i o něho, jeho napětí poněkud povolilo.

„Musíš víc přemýšlet, zlato. Někdo musí tu láhev zkontrolovat.“ Krátce ji políbil. „Nesmíš se bát jenom proto, že mám nějaké obavy. Jsem paranoidní, nevzpomínáš si? To znamená, že už se nebudeš naklánět přes zábradlí a volat Kyla, ano?“

Nešťastně se kousla do rtu, ale neprotestovala.

„Zůstaň tady, dokud se k tobě nevrátím Pokud uslyšíš výstřely, zavolej rádiem pobřežní stráž a počkej, až sem dorazí. V žádném případě nevystupuj sama na břeh. Slibuješ?“

„Nemohu ti nijak pomoct?“

„Jistěže ano. Pokud uvidíš někoho jiného než Kyla a mě, okamžitě zapni houkačku.“

„Chtěla jsem jít na břeh s tebou. Těch několik metrů bych chlad vody vydržela.“

„Byla bys překvapená, jak rychle se tě zmocní. A i kdybys to vydržela, nechci, abys opustila člun.“

„Ale –“

„Vzpomínáš si na noc, kdy někdo prohledával Kylovu chatu?“ nenechal ji domluvit.

„Ano.“

„Nepokoušej se mě následovat,“ řekl otevřeně. „Oba bychom toho litovali. Jasné?“

„Ano, zůstanu na člunu,“ slíbila Honor. „Pokud nebudete Kyle nebo ty zranění. Potom udělám to, co budu považovat za nejlepší, třeba vystoupím i na břeh.“

To nebyla přesně ta odpověď, jakou chtěl slyšet, ale v každém případě byla lepší než přímé odmítnutí. Aniž by si navlékl ploutve, vlezl do vody a plaval ke břehu. Na kamenité půdě byly jeho boty do člunu lepší než nic, ale k šplhání po skalách se zrovna moc nehodily.

S klením přecházel po kluzkých balvanech mezi stromy. Netrvalo dlouho a dostal se k láhvi s nápisem „Kyle Donovan“.

Jake stál chvilku bez hnutí a pozorně se rozhlížel mezi stromy. Neviděl žádné stopy ani nějaké primitivní tábořiště.

Ale taky žádné tělo.

V duchu si zobrazil podobu pobřeží, jak ji viděl z člunu, a pátral po místech vhodných k úkrytu vyfouknutého zodiacu. Nic ho nenapadlo. Na ostrově bylo jen málo míst, kde se mohl ukrýt člověk, natož nějaký člun nebo stan.

Jake začal stoupat do svahu plytkou rozsedlinou, která vedla na vrchol ostrůvku vzdálený asi šedesát metrů. Ale nedostal se až nahoru. Po kratším useku se ocitl u další skupiny stromů.

A tam zjistil, že hledí přímo do hlavně Kylovy dvaadvacítky.

„Jestli mě odděláš,“ řekl Jake ostře, „tak aspoň nestřílej na toho dalšího, kdo sem půjde. Může to být tvoje sestra Honor.“

Kyle přimhouřil oči, aby lépe viděl muže proti jasné obloze. „Jayi? Co tu sakra děláš?“

„Hledám tě.“

Kyle měl pohublou tvář, zapadlé oči lesknoucí se horečkou a vlasy pokryté prachem. Ruka s pistolí se třásla. Jeho potápěčský oblek byl na rameni roztržený. Mohlo k tomu dojít pádem, ale taky ránou nože nebo kulkou.

„Co je s Honor?“ zeptal se Kyle chraptivým hlasem.

„Honor je se mnou.“

„Dostaň ji odtud pryč.“

„Proč?“

„Je to tu nebezpečné!“

„Jsi jediný chlap se zbraní, kterého tu vidím. Chceš na ni střílet?“

„Kruci, jasně že ne.“

„A co na mě?“

Kyle na něho vrhl nevěřícný pohled. „Proč bych to proboha dělal? Budu mířit jenom na Rusa, který mi prostřelil zodiac, když jsem promáčkl loktem krk jeho společníka.“

„Stalo se to před týdnem?“

„Asi ano. Dny mi splývají dohromady…“ Kyle unaveně přivřel víčka. Adrenalin se rozplynul v únavě z hladu, žízně a nedostatku spánku. „Mas vodu?“

Jake přistoupil blíž. „Mám, ale nepodám ti ji, když na mě budeš mířit.“

Kyle se podíval na pistoli, zřejmě překvapený tím, že ji má pořád v ruce.

A pak už ji neměl. Ocitla se v Jakově ruce, která se loktem opírala o Kylovo hrdlo a tiskla ho dolů k holé zemi. Kyle se vzchopil k chabému pokusu o obranu, ale rychle to vzdal.

„Máš štěstí, že jsem Honor slíbil, že ti neublížím,“ procedil Jake přes zuby. „Ale mířit na mě nebudeš.“

Pustil Kyla, který se zpola posadil „Nevěděl jsem, že jsi to ty,“ řekl a zavrtěl hlavou.

Jake jenom zabručel.

Kyle vzdychl a znovu se složil.

Jake ho rychle prohlédl. Kromě krvavé rány na levém rameni měl Kyle roztrhané boty a díru na koleni. Dlouhé a svalnaté tělo postrádalo obvyklou sílu. Byl bledý a očividné nesmírně vyčerpaný, ale smrt mu určitě nehrozila.

Jake si tiše oddechl.

„Co ta voda…,“ zachraptěl Kyle.

Jake beze slova nahmatal Kylův pulz. Byl slabý a zrychlený.

Kyle se pousmál popraskanými a krvácejícími rty. „Jak to vypadá?“

„Dost ošklivě, ale ne smrtelně. Kdy jsi pil naposled?“

„Pršelo v noci?“

„Ano.“

„Tak v noci. Ale ne moc.“

„A co jídlo?“

„Jako trosečník. Škeble a řasy.“ Soucit, který Jake pocítil, ho podráždil téměř stejně jako namířená pistole. „Kde je jantar?“

„Ten, který jsi mi předal, je v rybářském táboře na Kamčatce.“

„A zbytek?“

Kyle otevřel oči. „Cože?“

„Jantarová komnata. Kde je?“ Kyle náhle vypadal dvakrát tak strhaný než předtím. „Takže ty v tom jedeš taky. Krucinál! Nemohu uvěřit, že ses mě rozhodl oddělat!“

„To ne, ale ty ses rozhodl hodit na mě vinu za ukradený jantar.“

„Tak to tedy ne,“ odpověděl Kyle. „Netušil jsem, že něco není v pořádku, dokud se mě ten řidič nákladního auta nepokusil zabít.“

„Takže jsi vyklopil jeho mrtvolu a –“

„Dýchal, když jsem ho opouštěl,“ přerušil ho Kyle.

„Když jsem ho našel, tak už ne.“

Kyle opět zavřel oči a zkřivil tvář bolestí. Působil jako člověk, který se dostal na hranici toho, co lze vydržet.

Jake tiše zaklel. „Nemusíš ho litovat. Patřil k těm, kteří tě podvedli.“

Kyle neodpověděl.

„Kdy jsi zjistil, že máš panel z Jantarové komnaty?“ zeptal se Jake.

Kyle zvolna otevřel oči. Dívaly se opět mrazivě, jako by Kyle litoval, že přišel o svoji zbraň. Přes celkové vyčerpání by se jeho tělo vzchopilo k útoku. „Jak to víš?“

„Řekl mi to bývalý spolupracovník.“

„Rus?“

„Američan. Někdo, pro koho jsem pracoval, než jsem založil svoji společnost.“

„Aha, tak oni. Tohle ale je propletenec, co na to říkáš?“

„To tedy je. Máš ten jantar?“

Kyle přikývl.

„Tady?“

„Tam,“ mávl Kyle unaveně k moři. Jake mu stiskl uklidňujícím gestem rameno a zvedl se. „Přinesu vodu. A přivedu Honor. Nejraději bych ti zakroutil krkem, že jsi o sobě nepodal svojí rodině žádnou zprávu, ale slíbil jsem, že se tě nedotknu.“

„Přines mi vodu a potom ji odvez pryč.“

„Tak to asi nepůjde. Ta dáma nepřijímá rozkazy o nic ochotněji než ostatní Donovanové.“

„A ty ano?“

„Jistě. Já jsem hodný a spořádaný hoch.“

Kyle se unaveně usmál a propadl se zpět do stavu mezi polovědomím a polospánkem.

Pak si Kyle uvědomil, že vedle něho klečí Honor a pokouší se ho posadit.

„Netahej ho příliš za tu paži,“ upozornil ji Jake, „má ji zraněnou.“

„Říkals, že je v pořádku!“ Hněv, strach a láska v jejím hlase nutila Kyla k úsměvu, ale měl příliš rozbolavělé rty. Stejně tak oči. Suché a toužící zůstat ve tmě.

„Tvému bratrovi budou stačit antibiotika, kapák s glukózou a čtyřiadvacetihodinový spánek,“ prohlásil Jake. „Jsi vzhůru, Kyle?“

„Částečně,“ odpověděl chraptivé Kyle. „Voda?“

„Tady. Trochu tě zvednu, aby ses neudusil.“ Jake vsunul ruce pod Kylova ramena a nadzvedl ho.

Kyle sykl.

„Co je?“ vyhrkla Honor.

„Žebra,“ zasténal Kyte. „Ten bastard mě kopnul.“

„Řidič náklaďáku?“ zeptala se Honor, protože si vzpomněla co jí Jake vyprávěl, když nasedala do zodiacu.

„Jeden z Rusů, které na mě poslali.“

„Ten, kterého před týdnem vyplavilo moře?“ zeptal se Jake klidně.

„Nech ho napřed napít,“ namítla Honor. Odšroubovala víčko z dvoulitrové láhve s vodou a přidržela ji Kylovi u úst. Napřed několikrát obtížně polkl, ale pak začal hltavé pít.

„Zpomal,“ varoval ho Jake, „jinak poblinkáš milovanou sestřičku.“

Kyle se opřel o Jakovu paži.

„Co se ti stalo s ramenem?“ zeptala se Honor.

Kyle se na ni nejistě podíval.

„Přestaň ji chránit,“ vmísil se Jake. „Honor je mnohem silnější, než si myslíš.“

„Škrábla mě kulka,“ přiznal Kyle. „Ale žebra mě bolí víc.“

„Podívám se ti na tu ránu,“ nabídl se Jake. Vytáhl z pochvy u pasu potápěčský nůž a rozřízl Kylův rukáv. Kulka prošla paží pod ramenem a vytrhla pás kůže široký jako palec. Svalstvo kolem bylo oteklé.

Honor se jemně dotkla kůže kolem rány. Byla horká. „Zanítilo se to,“ poznamenala nešťastně.

„Není to tak hrozné,“ ohodnotil situaci Jake.

„Jak to víš?“

„Na paži nejsou zarudlé pruhy,“ odpověděl a podíval se na Kyla. „Co tvůj žaludek?“

„V pořádku,“ odpověděla Honor.

„Ne ty, ale Kyle.“

„Žízní.“

Jake se podíval na moře. Viděl totéž, co předtím vodu, skaliska, ostrovy. Žádný člun.

„Můžeš se napít do sytosti, jenom co se dostaneme na člun –“

„Jantar,“ vyhrkl Kyle. „Musím –“

„Řekni mi, kde je,“ přerušil ho Jake netrpělivě.

Kyle už chtěl promluvit, ale pak jenom mlčky potřásl hlavou.

„Co je?“ zeptala se Honor.

„Nesmím riskovat,“ odpověděl Kyle.

„Co nesmíš riskovat?“ podivila se Honor.

„Nechat mě s jantarem,“ odpověděl místo Kyla Jake. „Ale to by tě nemělo udivovat, drakoušku. Ty mi taky nevěříš.“

„Sakra – tak to není,“ ozval se Kyle. „Máš s sebou vzduchovou láhev? Moje je prázdná.“

„Mám,“ přikývl Jake.

„A jednotku GPS?“

„Taky.“

Kyle vzdychl, ale pak se pousmál. „Není divu, ty nikdy nenecháš nic náhodě.“

„Kde je tvoje GPS?“

„Potopila se se zodiacem.“

Honor hlasitě vydechla. „Co se stalo?“

„Kulky,“ vysvětlil unaveně Kyle. „Jayi, chci, abys mi dal slovo, že napřed vyzvedneš jantar, než mě dopravíš z ostrova na člun.“

„Ne!“ ohradila se Honor. „Potřebuješ doktora víc než nějaký jantar, byť sebeslavnější.“

„Tvoje sestra má pravdu,“ přisvědčil Jake.

„Vydržím to.“

„Stejně tak jantar.“

„Právě že ne. Spěchal jsem, když jsem ho schovával do vody. Může se každým okamžikem uvolnit a odplout do moře.“

„Tak ať,“ odsekla Honor.

„To nemyslíš vážně,“ protestoval Kyle.

„K čertu s jantarem.“

„Vysvětli jí to,“ obrátil se Kyle k Jakovi. „Já na to nemám sílu.“

Kyle zvedl ke rtům láhev s vodou a Honor se podívala na Jaka. „Není nic, co by mě přesvědčilo, že ten jantar má větší cenu než Kylův v život,“ upozornila ho.

„To jistě,“ přisvědčil váhavě Jake, protože netoužil po ničem, než dostat Honor z ostrova do bezpečí. Naneštěstí její bezpečí neoddělitelně souviselo s panelem z Jantarové komnaty. „Tvůj bratr je poslední, kdo ten jantar viděl. Kdybys byla někým, jako je Hadí zrak, věřila bys Kylovi, že ho ztratil?“

„Ale –“

Jake se nedal přerušit. „Věřila bys, že ho dal někam, kde ho mohlo spláchnout moře? Jistě nepochybuješ, že Hadí zrak udělá cokoliv, aby přiměl Kyla mluvit. Třeba tím, že se zmocní jeho mladší sestry.“

„To je směsné,“ namítla Honor. Jake to věděl líp. Otočil se zpátky ke Kylovi. „Máš moje slovo. Kde jsi ten jantar potopil?“

23

HONOR BYLA na oba tvrdohlavé muže tak rozezlená, že zůstala na palubě Zítřka, zatímco Jake s přenosnou jednotkou GPS sedl na zodiac a zamířil podle Kylových údajů do středu příbřežních skalisek. Kyle čekal na břehu. Seděl opřený o balvan, popíjel vodu z láhve a sledoval, jak se Jake potápí ve vzdálenosti asi třiceti metrů od břehu a stejně daleko od Zítřka.

Kyle splnil svá slova. Nehodlal se pohnout z ostrova, dokud jantar nebude v bezpečí. I s přesnými údaji ho nebude v temných vodách u ostrovů San Juan snadné nalézt.

Honor čekala na zádi člunu. Její pohled padl na udici opřenou v držáku s koncem ohnutým pod těžkou návnadou.

Tak je to vždycky, říkala si v duchu. „Co kdybych tu udici popadla a nešťastně se trefila do bratrovy zatvrzelé hlavy. Možná bych ho přivedla k rozumu.“

Samozřejmě že to nemyslela vážně. Netrpělivě přešlapovala a začala litovat, že nezůstala na břehu, kde by mohla bratra přesvědčovat, aniž by si namohla hlasivky.

Najednou se asi devět metrů od člunu vynořila nad hladinu plytká pravoúhlá krabice a vedle ní Jakova hlava.

„Našel jsem to!“ vykřikl Jake. Kyle mu mlčky připil lahví s vodou. Ale než stačil vykřiknout blahopřání, udělal to někdo jiný.

„Skvělé, kamaráde! Teď to doprav na břeh dřív, než budu muset zastřelit slečnu Donovanovou.“ Honor se prudce otočila.

Šedesát metrů nad Kylem se na skalnatém svahu krčil Peter Resnikov s ostřelovací puškou v rukou. Hlaveň mířila na ni.

„Nehýbejte se, prosím,“ zakřičel Resnikov. „Smrt v tomto okamžiku by byla politováníhodná, ale určitě ne jediná, které bych po pádu berlínské zdi musel litovat. Přežil bych to. Jacobe, jestli dáš ruce pod hladinu, zastřelím tvoji zbožňovanou lásku. Rozuměli jste mi?“

Jake rozuměl až moc dobře. V tuto chvíli byl stejně bezmocný jako Kyle. „Rozuměl.“

„Výborně. V takovém případě nemusí nikdo umírat. Slečno Donovanová, udělejte jeden krok ke dveřím do kabiny. Jenom jeden, nic víc.“

„Poslechni, Honor,“ radil jí Jake. „Žádné hlouposti. Peter nechce, aby ses dostala k rádiu.“

Honor neviděla, jestli ji hlaveň pušky sleduje, ale nepochybovala o tom. Chytila dveře a zabouchla je.

„Zůstaňte v dohledu, slečno Donovanová,“ zavolal Resnikov. „Jinak bez milosti zastřelím vašeho milence i bratra. To by bylo zcela zbytečné.“

Přestala myslet na to, že skočí z člunu do vody nebo padne na palubu mimo Resnikovův dosah.

„Jacobe, vynes pouzdro na břeh. Nezapomínej, že ti vidím na ruce.“

Jake kopal nohama a tlačil krabici před sebou ke břehu.

„Napřed mi tvoje přítomnost tady vadila,“ oznámil Resnikov. „Jsi nebezpečný protivník. Ale po zvážení jsem usoudil, že je to dobře. Jsi dost zkušený, abys mě nenutil tě zabít. Byla by to naprosto zbytečná smrt. Jde mi pouze o Jantarovou komnatu. Přines mi ji, Jaku.“

Bylo možné, že Resnikov říká pravdu, ale jistotu Jake neměl. Nechtěl by na to sázet svůj život, natož Honořin.

„Pomalu, kamaráde,“ varoval Jaka Resnikov, když stanul po pás ve vodě a tlačil krabici ke břehu. „Chci vidět tvoje ruce. Nestahuj si ploutve, až vylezeš na břeh.“

„Proč?“ zeptal se Jake. Voda už mu sahala jen po kolena. „Nemohu v nich pořádně jít a stejně na mě míříš.“

„Udělej, co jsem říkal. Láhev se vzduchem můžeš odložit.“

„Bojíš se, že by mohla odrazit kulku?“ zeptal se Jake.

„Je to možné, ne?“

Jake klel a prodíral se vodou co nejhlučněji ke břehu. Nebylo to těžké. Velké ploutve byly určené k potápění, ne k chůzi po kamenitém břehu. Zatímco si stahoval láhev ze zad, dával si pozor, aby se nepodíval na Kyla. Byl si jistý, že Honořin bratr se o něco pokusí. Přál si, ať si to Kyle dobře promyslí a počká, až Resnikov sestoupí dolů, aby si prohlédl jantar.

„Kyle, jestli o něčem přemýšlíš, tak to pusť z hlavy, jinak zastřelím tvoji sestru,“ ozval se Resnikov. „Nezapomínej, že mi bude milejší, když nebudu muset, nikoho oddělat.“

„Jenže nejspíš budeš muset,“ odpověděl Kyle naštvaným hlasem.

„To by bylo zlé. Buď tak hodný a neztěžuj mi to.“

Honor stála bledá a strnulá a sledovala bratra, který teď držel v ruce velký kámen.

„Tak si vezmi ten zatracený jantar a vypadni,“ zavrčel Kyle.

„To taky udělám,“ ujistil ho Resnikov. „Ale napřed se přesvědčím, že mám to pravé zboží. Pomůžeš mi s tím, Jacobe, ano?“

„Jistě,“ přikývl kysele Jake. „Kamarádovi vždycky rád pomůžu.“

„Tak otevři krabici,“ vyzval Jaka Resnikov. Jake se podíval na pouzdro. Bylo zatlučené hřebíky a ze všech škvír vytékala voda. Inkoustem napsaná slova už bledla, ale stále byla čitelná: „Rybářský a rekreační tábor, Kamčatka“. A pak další nápisy: „Suchý led, Sportovní rybolov, RYCHLE SE KAZÍCÍ ZBOŽÍ“.

„To se ti řekne,“ zavolal Jake k Resnikovovi. „Nemám páčidlo.“

„Použij svůj nůž. Až skončíš, odhoď ho do vody.“ Jake se pustil do otevírám bedny. Šlo to snadněji, než čekal. Stejně jako dřevo, i hřebíky byly z mizerného materiálu. Už začaly rezivět.

Sundal víko a odhodil ho stranou. Uvnitř ležel pytel ze silného plastu. Opatrné ho prořízl nožem. Pak vsunul nůž do pochvy. „Ne!“ zařval Resnikov. „Hoď ho do moře!“

„Jsou tu další obaly.“

Resnikov zaváhal jen na okamžik. „Tak pokračuj. Ale nezapomeň na ten nůž, Jaku.“

„Na chlapa s puškou jsi dost nervózní.“ Jake odstranil plastový pytel. Objevil se předmět dlouhý asi devadesát centimetrů, metr dvacet široký a třicet centimetrů vysoký, zabalený ve fólii se vzduchovými bublinkami. Opatrné prořízl lepicí pásku držící její okraje pohromadě.

Otvor zlaté zazářil.

„Hoď nůž do vody!“ zavolal Resnikov.

„Myslím, že pod tou fólií je ještě další,“ odpověděl Jake.

„Tak to budeš muset použít vlastní zuby. Nůž, Jacobe. Okamžitě.“

Jake odhodil nůž do moře. Pomalu se otočil k bedně. Poprvé v životě nedychtil, aby uviděl nějaký jantar. Zvolna odstraňoval obal, až před ním neleželo nic než obsah.

Jako by odbalil kus slunce.

Pod jeho rukama vzplály stovky odstínů zlata. I když tušil, co může od neobyčejného umění bezejmenných tvůrců této jantarové mozaiky očekávat, tělem mu projela vlna naprostého ohromení. Úžasem se mu zježily chloupky na těle.

Opatrně zvedl mozaiku a naklonil ji napřed na jednu a pak na druhou stranu. Na zlatém pozadí se třpytilo umělecky vyvedené velké písmeno R z červeného jantaru. Nad ním se vznášela strohá koruna Romanovců ze stejného druhu jantaru – strohá, ale rozhodně ne skromná. Nádherně sytý, vzácný červený jantar oznamoval přítomnost jednoho z nejslavnějších královských rodů v historii lidstva.

Slavného a mrtvého. Moc představovala meč s mnoha smrtelně ostrými hranami, který nelze pevně uchopit.

„Je to pravé?“ chtěl vědět Resnikov.

„Pravé nebo falešné, je to zatracené mimořádné dílo,“ odpověděl Jake. „Zhmotnělé slunce, bohatství a pýcha. Prohlášení věčné moci, které jen dokazuje, jak je tato moc pomíjivá. Pohleďte na moje jméno a na to, jak jsem velký… nebo byl, protože jsem mrtvý jako hřeby v rakvi a stejně tak moje impérium.“

„Je to pravé?“ opakoval Resnikov otázku.

„Sakra, Petere, jak to mám vědět?“

„Nezkoušej moji trpělivost.“

„Nemám možnost to prozkoumat. Svoje pomůcky mám v autě. Slez dolů a podívej se sám.“ Prosím, modlil se Jake v duchu. Přibliž se jen na sekundu. Jenom na jednu.

„Jsi na místě?“ zvolal Resnikov.

„Co –“ začal Jake, ale okamžitě zmlkl. Otázka nebyla určená jemu, ale ženě, která se vynořila z úkrytu vzdáleného méně než šest metrů od něho s automatickou pistolí v rukou.

Náhle se všechno, co dosud nedávalo smysl, vyjasnilo. Naneštěstí příliš pozdě.

„Ahoj, Jonesová,“ řekl Jake. „Divil jsem se, jak Resnikov sleze dolů, aniž by na nás nemířil. Teď už to vím. Strčilas Honor do batůžku sledovací zařízení, zatímco jsi jí plakala na rameni?“

Marja se usmála. „Samozřejmě. Je tolik podobná Kylovi. Tak nádherně naivní.“

Honor zírala na Marju a netoužila po ničem, než sevřít kolem té její dlouhé a elegantní šíje prsty. Z vědomí, že dovedla Kylovy nepřátele rovnou k němu, se jí dělalo špatně.

„Tak naivní?“ ozval se Jake. „Pořád je to lepší než to, co jsi ty.“

„A to má být co?“

„Pitomá. Naivita se dá odstranit výchovou. Pitomost je zakořeněná až v morku kostí.“

„Tak já jsem pitomá? Kdo drží zbraň? A kdo ne?“

„No…,“ protáhl Jake a chtěl se napřímit. „Nezvedej se!“ zařval Resnikov na Jaka. „Nech ruce na panelu! Posaď se na zem s nohama před sebou. Okamžitě!“

Ačkoliv vzrušením se Resnikovova angličtina značně zhoršila, nebylo těžké mu porozumět. Jake poslechl.

V zákrytu za panelem si stáhl z nohou ploutve. Potom držel panel a čekal, až Marja předvede svoji pitomost a přijde k němu dost blízko. Koutkem oka sledoval, jak se Marja blíží ke Kylovi.

„Nedělej to, Kyle,“ varoval ho. „Peter pořád míří na Honor.“

„Ani jsem se nechystal,“ odpověděl Kyle. „Už poznám, kdy mě provokuje. Nedotkl bych se té děvky ani holí.“

Jake si oddechl. Kylovi se vrátilo bleskové uvažování, které se mu na něm vždycky tak líbilo. Pokud se do toho nezapojil Kylův rozkrok, byl to neuvěřitelně bystrý chlapík. Samozřejmě že totéž se dá říct o mnoha jiných mužích – například o J. Jacobovi Mallorym.

Nenápadně sledoval, jak se Marja přibližuje. Vybrala si místo uprostřed mezi Kylem a ním. Tím se otočila zády k Honor, která ji nezajímala tolik jako oba muži.

„Jsem připravená, Petere,“ zavolala.

Resnikov sklonil hlaveň pušky. Věděl, že největší nebezpečí mu hrozí, když bude scházet ze svahu a nebude mít možnost mířit na ně zbraní.

Jake to věděl taky. Přál si, aby mohl na Honor zavolat, ať zůstane v klidu ještě chvilku, jenom minutu, jen co Resnikov bude mít plné ruce práce s udržením rovnováhy. Jenže tím by na Honor upozornil. A tak jenom seděl a pod potápěčským oblekem mu stékal po těle studený pot.

Resnikov klouzal ze svahu a snažil se udržet na nohou. Při třetím kroku uklouzl, ale chytil balanc a rychle se podíval na lidi pod sebou.

Nikdo se ani nepohnul.

Resnikov pokračoval v sestupu.

Jake měřil vzdálenosti a úhly a ani trochu se mu to nelíbilo. Marja je možná dost pitomá, aby věřila Resnikovovi – a naopak – jenže jeho taktice to nepomohlo. I kdyby se Resnikov kutálel ze svahu jako lavina, stejné se k ní nedostane.

Rus uklouzl, poskočil, znovu uklouzl. Udělal rychlý krok, pak ještě jeden, ale bylo pozdě. Ztratil rovnováhu a s klením se svalil na zem.

Honor vyrvala udici z držáku a vší silou mrštila těžkou návnadu. Dvacetidekové olověné závaží narazilo do Marjiny hlavy. Ta klopýtla a vykřikla bolestí a překvapením.

Jake vyrazil jako střela. Seknutím hrany dlaně poslal Marju do bezvědomí, popadl její pistoli a otočil se proti Resnikovovi. Na tom už ležel Kyle.

„Uhni!“ zaječel Jake. „Mám Marjinu pistoli.“ Kyle se vykutálel ze změti loktů a kolen a vyskočil na nohy. Resnikov sípal, ale jinak se ani nehnul.

„Nestarej se o něho,“ zavrčel Kyle. „Ten teď nemyslí na nic jiného, než jak se nadechnout.“

„Kyle!“ vykřikla Honor. „Jsi v pořádku?“

„Unavený. Žíznivý. Znechucený. Překvapený. Kde ses naučila tak házet návnadou?“

„Od Jaka.“

Kyle se podíval na muže, který si zastrkával Marjinu pistoli za opasek. „Tys ji naučil zacházet s udicí? Tak před takovým učitelem smekám.“ Kylův hlas dával jasně najevo, že mu neunikla Resnikovova slova o Jakově vztahu k Honor.

„Možná je zatraceně dobrá studentka,“ poznamenal Jake.

Zamířil k Resnikovi a bez varování ho praštil do hlavy. Resnikov vyrazil přidušený zvuk a schlípl.

„Svážeme je rybářským vlascem, než se proberou,“ navrhl Jake a otočil se ke člunu. „Musím zatelefonovat na několik míst.“

„Ellen?“ zeptala se Honor.

„Ano. Ale neměj obavy. Mám připravený skvělý výměnný obchod. Než skončím, bude z tvého bratra hrdina.“

„A co Marja a Peter?“ vyzvídala Honor. „Co s nimi bude?“

„To ti vysvětlí Ellen. Umí přesvědčit lidi, aby věřili, že k tomu, co se stalo, vůbec nedošlo.

24

POŘÁD SI MYSLÍM, že jsi měl jít do nemocnice,“ prohlásila Honor a zamračila se na Kyla. „Celou cestu z kliniky jsi visel na Archerovi.“

Kyle se na ni usmál z pohodlí vlastní postele. „Odtud je lepší výhled na překrásný východ slunce,“ poznamenal a mávl rukou k oknu. „Jenom ošetřovatelka je pěkná otrava.“

„Tak ošetřovatelka, jo?“ Přitáhla mu přikrývku až pod bradu. „Jsem doktorka, jinak si nehraju, pamatuješ? A jako doktorka si myslím, že bys měl –“

„Odpočívat,“ dopověděl Archer místo ní. Postavil na noční stolek konvici s džusem a sklenici. „Jak řekl lékař, Kylovi nic nebude, pokud do sebe nepřestane nalévat tekutiny bez alkoholu nebo kofeinu.“

„To se ti lehko poví,“ ohradila se Honor s pohledem na staršího bratra. „Ty neležíš v posteli.“

Archer se pousmál. „Byl bych v ní docela rád.“

Taky na to v pomačkaných šatech, s několikadenním strništěm na tváři a tvrdými linkami kolem úst vypadal. Měl matčiny černé vlasy a otcovy světlé oči, směs šedé, modré a zelené barvy, která se měnila podle jeho nálady. V tuto chvíli byly Archerovy oči tmavé jako kruhy pod nimi.

„Přestaň kolem něho poskakovat,“ pokračoval Archer. „Za den, maximálně za dva, bude do tebe rýpat jako vždycky.“

„Po včerejšku, kdy jsem prožila noc v člunu na rozbouřeném moři, prodírala se mezi skalami a viděla lidi s namířenými zbraněmi, vydržím všechno!“

„Už to skončilo,“ usmál se Archer. „Oba jste v pořádku.“ Pak se otočil ke Kylovi. „Spojil jsem se s Justinem a Lawem, měli by přijet za pár dní. Donovan přiletí zítra a matka s ním.“

„Možná se přece jenom rozhodnu pro ten špitál,“ poznamenal Kyle a myslel to žertem jenom napůl. „Otec bude chtít dát všechno do pořádku a já se necítím na nějaké spory dost silný.“

Archer mu podal sklenku džusu. „Napij se. Potřebuješ nabrat síly, sebrat rozum do hrsti a obnovit reflexy, aby ses nemusel našemu starouškovi donekonečna vyhýbat.“

„Když jsi zmínil reflexy, kde je Jay?“ zeptal se Kyle.

„S Ellen Lazarusovou,“ odpověděl Archer a zívl. „Špinavá práce, ale někdo ji musí udělat.“ Zvedl termosku a zatřepal s ní. Prázdná. Podíval se nadějně na sestru.

„Já ne,“ odmítla. „Teď jsi na řadě ty.“

„Počkejte na Jaye,“ navrhl jim Kyle. „Ten umí výtečnou kávu.“

„Co se o to staráš?“ vyjel na něho Archer. „Ty si kávu nedáš nejmíň čtyřiadvacet hodin.“

„Do nemocnice by mě dostala už jenom myšlenka, jak někdo pije tebou uvařené kafe,“ odsekl Kyle.

„V tom případě naliju první šálek do tebe,“ sliboval Archer.

Zaklepání na dveře přerušilo jejich škádlení.

„Jdu otevřít,“ předešla Honor Archera. Jen co vzala za kliku, vrátila se jí ostražitost z uplynulých dnů. „Kdo je tam?“ zeptala se.

„Společnost,“ odpověděl Jake. Honor se nadechla a otevřela. Na verandě stáli Jake, Ellen a Resnikov.

„Mohl jsi se zmínit, že nejsi sám,“ podívala se Honor chladně na Jaka. „Řekl jsem společnost.“

„To jsi i ty.“

„Já jsem rodina, ne společnost.“ Obrátil se ke svému doprovodu. „Nezapomeňte na naši dohodu. Každý pět minut a bez velkohubých projevů o moci a zákonech.“ Vešli do chaty.

„Kyle je příliš nemocný, aby mohl mluvit,“ namítla Honor.

„Ne, není,“ zavolal Archer z kuchyně. „Máte každý nanejvýš pět minut a žádné triky s návratem se soudní obsílkou.“

„To zní jako opakovaná nahrávka,“ poznamenala Ellen k Jakovi. „Vy dva jste se domluvili předem?“

„To jsme nemuseli. Archer je stejný jako já – zná nepsaná pravidla. Petere, vytáhl sis kratší sirku, tak začni. A nezapomeň, že jsme tě s Honor dostali z bryndy.“

„Tak o tom jsem nic neslyšela,“ otočila se Ellen k Jakovi. „Mně bylo řečeno, že jste Petera dostali do bryndy.“

Resnikov se zasmál, pokrčil rameny a zamířil do ložnice, aniž by mu ukázali cestu. „Takže to byl on,“ zamumlal Jake. „Cože?“ zeptala se Honor. Jake neodpověděl.

Resnikov vešel do ložnice a zavřel za sebou dveře. „Jantarový panel,“ řekl Kylovi bez úvodu. „Jak jsi ho dostal do Petropavlovska?“

Kyle se natáhl pro džus a napil se. Ale i když džus dopil, neodpověděl.

„Stejně se dozvíme, kdo ti pomohl,“ poznamenal Resnikov.

„Ode mě ne.“

„Mohu ztížit obchodování Donovan International v Ruské federaci.“

„Takové nepříjemnosti se stávají.“

„Tvoje rodina může mít jiný názor.“

„Jeho rodina,“ ozval se Archer ve dveřích, „stojí za ním do poslední kapky krve, potu a slz.“

Jake se trpce usmál. Žádná novinka. „Další otázka, Petere, čas kvapí.“

„Sblížil ses s Marjou jenom proto, aby ses dostal k panelu?“

„Ne.“

„Ona tvrdí něco jiného.“

„To, že Marja pracuje pro tebe, neznamená, že je důvěryhodná,“ odpověděl Kyle.

Únava v jeho hlase mohla být způsobena slabostí, ale Honor tušila, že tím to není. Být někým zneužitý k jiným cílům je dost, aby i světec získal odlišný pohled na lidstvo.

A Kyle světec nebyl.

„Marja pro mě nepracuje tak, jak si myslíš. Naše spolupráce vznikla později, jako výsledek společných zájmů,“ podotkl Resnikov. „Jak se dostala k panelu?“

„To nevím.“

„Tomu nevěřím.“

„Proč? Ty věříš každému, kdo se ocitne ve tvé posteli?“

Rusa to zřejmě pobavilo. „To by nebylo moudré.“

„Marja mi nevěřila. Zneužila mě. V tom je velký rozdíl.“

„Víš vůbec něco, co by mi pomohlo?“ zkusil to ještě Resnikov.

„To záleží na tom,“ odpověděl místo Kyla Jake, „pro koho pracuješ. Jestli pro ruskou vládu, tak nemáme o mnoho víc, než co už víš. Podle Marji získala panel od svého bratrance.“

Resnikov se rychle otočil k Jakovi. „A ty jí to věříš?“

„Věřím, že její bratranec je rychle stoupající mafiánská hvězda. Jeden z jeho lidí chtěl zabít Kyla a doplatil na to vlastním životem. Pokud měla ten panel kaliningradská mafie, pak je bratranec Marjiným spojením s nimi.“ Jake se podíval na hodinky. „Ale teď je řada na mně. To ty jsi to tady prohledával?“

„Ano.“

Honor strnula.

„Byl jsi na té nákladní lodi, která nás málem převrhla?“

„Ne.“ Resnikov se podíval na Honor. „S tím nedorozuměním nemám nic společného. Kapitán nemá rád malé čluny. Pokud jde o Vasilije, dostal za svoji účast lekci. Umí natolik anglicky, aby tě mohl varovat.“

„Jestli se mi s tou rybářskou lodí ještě někdy postaví do cesty, tak ať si hledá nové místo k životu,“ zavrčel Jake.

Resnikov chápavě přikývl. „Oznámil jsem mu něco podobného.“

„Takže tys byl na Vasilijově olympicu, který se nás držel tak, že sledoval člun pobřežní stráže.“

Rus se usmál. „Jednou jsi mě málem zahlédl.“

„Kromě tebe tam byly další dvě osoby. Kdo?“

„Marja.“

„Tak zase ona,“ poznamenal Jake. „Pracovitá.“

„Má své uplatnění,“ prohlásil Resnikov. „Když jsi odmítl moji nabídku, poslal jsem ji za sestrou jejího snoubence.“

„Marja a já jsme se nikdy nezasnoubili, jenom jsme si užívali sexu,“ namítl Kyle otevřeně.

„Jenže to Honor nevěděla. Takže co bylo přirozenější než milující sestra, která pomáhá nešťastné snoubence?“

Kylův výraz přešel od znechucení ke vzteku. „Máš štěstí, že to nevyšlo, Petere. Jinak bych tě za vtažení Honor do celé věci roztrhal na kusy.“

„Proč? Už stejně byla ve hře, když měla Jacoba Malloryho.“

„To vy jste mi radil, abych se Jaka zbavila!“ vyhrkla náhle Honor. „Proto mi připadal váš hlas tak povědomý.“

„Ale neuspěl jsem,“ pokrčil Resnikov rameny.

„Jste i ten jednostranný volající?“ chtěla vědět Honor.

Resnikov se zatvářil zmateně. Jake mu rychle řekl několik ruských vět. Resnikov vrtěl hlavou dřív, než Jake domluvil.

„Tuším, že to byl Pavlov,“ odpověděl Jake místo něho. „Ten rád děsí ženy.“

„Kde je Marja?“ zeptala se Honor.

Resnikov se podíval na Ellen a ta na něho.

Jake se opět podíval na hodinky. „Máš ještě minutu, Petere.“

„Ten panel,“ zeptal se Resnikov okamžitě, „je pravý?“

„Chtěl jsem se tě zeptat na totéž.“

„Viděl jsi ho.“

„Ty taky.“

„Ale ty jsi lepší,“ poznamenal netrpělivě Resnikov.

„Ne zas tak dobrý, abych se na něco podíval a prohlásil ano, ne nebo možná. Musel bych provést pár testů. A k tomu bych musel mít ten panel, který teď má strýček.“

„Jantar je pravý,“ oznámil Resnikov.

„Pravý odkud, z Baltu, Mexika, Dominiku nebo ze všech tří?“

„Pouze z Baltu.“

„Pokud to víš, máš nepochybně lepší představu než já, odkud panel pochází.“

„Ale –“

„Čas vypršel. Rozluč se, Petere. Ellen chce klást otázky v soukromí.“

Resnikov okamžik zaváhal, ale pak to vzdal. „Ještě bude příležitost.“

„Jestli to mohu ovlivnit, tak ne,“ odpověděl Jake. Ellen počkala, dokud se za Resnikovem nezavřely dveře a auto nezmizelo z dohledu.

„Jak jste projel Ruskem s tím panelem?“ zeptala se Kyla.

„Dolary,“ řekl otevřeně. „Divila byste se, kdo všechno z bývalých Sovětů se dá za tvrdou měnu koupit.“

„Koho konkrétně?“

„Stejné jaké kupujete vy – zkrátka kohokoliv, kdo je na prodej.“

Ellen vrhla na Kyla chladný pohled. „Moc nespolupracujete, milánku.“

„Pokud někomu nedlužíš víc než peníze,“ obrátil se Jake ke Kylovi, „pověz strýčkovi způsob a neuváděj jména.“ Kyle váhal.

Archer vešel do ložnice a opřel se o zárubeň. „To je dobrá rada. Nedělej si nepřátele, když nemusíš.“

„Využil jsem ruské vojsko v Kaliningradu,“ řekl Kyle Ellen. „Nedostali mzdu už tak dlouho, že prodávají všechno od ponožek až po bojová letadla, aby měli co jíst. Zajistili mi přepravu nákladu na Kamčatku. Předal jsem svoje nákladní auto člověku, který se mi dost podobal. Projel do Ruska a zmizel s autem, aby svedl lidi z mojí stopy.“ Archer s Jakém si vyměnili krátký pohled. Několik sekund rušilo ticho pouze Ellenino klepání nehtů na kabelku.

„Takže jste se dostal na Kamčatku. Co dál?“

„Viděla jste, jak byl panel zabalený, tak co myslíte?“ zeptal se Kyle.

„Myslím, že vás z Kamčatky odvezl i s nákladem Vlado Kirov.“

Kyle přikývl.

„Takže jste to byl opravdu vy, kdo prošel letištní kontrolou v Seattlu?“

„Ano.“

„Sakra. Dlužím chlapíkovi z imigračního dvacet dolarů. Domnívala jsem se, že váš pas použil ten muž, kterého později vyplavilo moře. Jak jste ho zabil?“

Jake s Archerem zvolali jednohlasně: „Ne!“

Víc neřekli. Nemuseli. Ellen přešla bez přerušení k další otázce.

„Pokud jste byl Marjou podvedený, proč jste nezavolal rodině a nežádal o pomoc?“

Kyle svěsil koutky úst. „Myslel jsem si, že to zvládnu sám. A určitě jsem nechtěl ohrozit jejich životy.“

„Jel v tom Jake s Marjou?“

Kyle na Ellen jenom zíral.

„Ale no tak, netvařte se tak nechápavě. Nebylo by to v dějinách poprvé, kdy se nejlepší kamarád spolčí s přítelovou milenkou.“

„Jay neměl Marju rád. Snažil se mě před ní varovat.“ Kyle pokrčil rameny. „Neposlouchal jsem ho. Můj rozum se soustředil od pasu dolů.“

Ellen chtěla položit další otázku, ale Jake ji předešel. „Jak ses dostal k tomu panelu?“

„Jinými slovy, kdo Kyla zradil?“ dodala Ellen.

„Ano.“

„Marja.“

„Špatná odpověď,“ řekl Jake Ellen. „Marja neměla takové kontakty, aby se s vámi spojila.“

„Co mi dáš, když ti to povím?“ zeptala se Ellen.

„Co bys chtěla?“

„Je ten panel pravý?“

„Jak jsem řekl Peterovi, neprovedl jsem testy.“

„Chci pouze tvůj odborný odhad.“

„Dostalas ho. Kdo prozradil Rusům Kylovu únikovou cestu a cíl?“

Agentka pozvedla tmavé obočí. „Toužíš po menší pomstě?“

„Proč? Je to únik od někoho z vašich?“

„Ne. Tím únikem je Kirovův švagr. Obchoduje s informacemi, aby mohl splatit dluhy mafii.“

„A dostalo se to zpět k Peterovi.“ Ellen pokrčila rameny. „Znáš Resnikova líp než já, milánku.“

„Pochybuju. Od počátku jste se chovali jako kočka zahrabávající lejno,“ prohlásil Jake. „To mi říká, že jste o tom podvodu s panelem věděli.“

„Takže si myslíš, že panel je podvrh?“ zeptala se rychle.

„Ruská vláda se pokoušela několik roků vyrobit repliky Jantarové komnaty a prohlásit je za kulturní dědictví. Pak vládě došly peníze na umění, stejně jako na všechno ostatní. Nezaplatila umělcům a ti se pustili do výroby na vlastní pěst nebo za spoluúčasti mafie. Použili kvalitní jantar ukradený z baltských dolů, přinutili umělce vyrobit kopie a teď se je snaží prodat za moře.“

„Panel, který jsi viděl, je součástí takového podvodu?“ chtěla stále vědět Ellen.

„Může být. Ale taky může být pravý. Přestaň ze mě ždímat názor a zeptej se svého šéfa.“

Ellen se uklidnila. „Proč?“

„Jestli byla Jantarová komnata nalezena a je v rukou vojáků nebo litevských separatistů, Rusko je až po krk ve srabu. Pokud je to padělek a je v rukou lidí, kteří touží víc po moci než po penězích, legitimní ruská vláda má i tak problém dokázat, že jde o podvod, a zase v tom vězí až po krk. Jestliže je to podvod mafie, hodně peněz vymění majitele i politiky. Takže než předáš šéfovi moji odpověď, ujisti se, že je strýček Sam připravený s něčím takovým žít.“

Ticho a poklepávání nehtů na kabelku. Potom se Ellen usmála a otočila se ke dveřím. „Je hanba, že se z tebe stal obchodník. Jistě se ještě někdy uvidíme, milánku.“

Dveře se zavřely.

Jake si dlouze vydechl.

„Patří Peter k mafii, vládě, nebo je na volné noze?“ zeptal se Kyle.

„Dobrá otázka,“ odpověděl Jake. „Obvykle pracuje pro vládu, ale to neznamená, že nemůže pracovat pro kohokoliv jiného.“

Honor si promnula spánky. Snažit se neztratit nit toho, kdo dělá co a s kým a pro koho, bylo příliš na to, než aby ji nerozbolela hlava.

„Nazvěme Petera podnikatelem jednadvacátého století,“ navrhl Archer a podíval se na Jaka. „Vyslechli Ellenini lidé Marju?“

„Zřejmě ano. Pokud by odmítla se strýčkem Samem spolupracovat, musela by se vrátit do Ruska a nutit litevské bojovníky za svobodu k dalším prodejům. Ale je docela možné, že pracuje i s nimi proti Rusům. Fakta tomu docela nasvědčují.“

„Vsadím se, že pracuje na obě strany,“ vyslovil se trpce Kyle.

„Proč?“

„Jediná vášeň, kterou kdy projevila, byla touha osvobodit Litvu z područí Ruska.“

„Tak proč se dala do party s Resnikovem?“ nechápala Honor.

Kyle se smutně usmál. „Není pochyb, že chtěla Resnikova zabít a odnést panel svému drahému bratrovi. Měli jsme štěstí, že nás výměnou za jantar nezabila.“

Honor polekaně vydechla. „A co Hadí zrak? Ten je snad jenom pohádková babička?“

„To jistě ne,“ odpověděl Jake. „Patří k mafii. O panelu se zřejmě dozvěděl od Marjina bratrance a zmocnila se ho chtivost.“

„Kde je teď?“

„Pokud je dost chytrý, tak na cestě do Kaliningradu,“ ozval se Archer. „Jestli ne, tak ho chytí, přinutí ke spolupráci a pošlou zpátky.“

„Ke spolupráci?“ nechápala Honor. „Pošlou ho zpátky jako špeha výměnou za to, že ho ve Spojených státech neposadí do vězení.“

„Tak to je něco!“ zvolala Honor a zavřela oči. „Bolí mě hlava.“

Když o něco později zvedla víčka, stál Jake tak blízko, že cítila jeho horký dech. Vsunul jí prsty do vlasů a masíroval její lebku a napjaté svaly na šíji. „Tak bolení hlavy, ano?“ zeptal se. „Mám na to lék.“

„Odkdy sex léčí bolest hlavy?“ odsekla Honor. Vtom si uvědomila, že v pokoji jsou i její bratři. Archer se šklebil.

„Kdo mluvil o sexu?“ poznamenal Jake, ale jeho oči prozrazovaly, že se mu ten nápad docela líbí. „Říkal jsem si, že bych mohl vzít Lepší časy na výlet do Aljašky.“

„Co jsou ty Lepší časy?“ podivila se Honor.

„Jakův člun. Další seasport,“ vysvětlil jí Kyle.

Jake si nevšímal nikoho kromě Honor. „Co bys řekla na dostatečně dlouhý výlet, kdy bych tě naučil všechno, co jsi chtěla znát?“

„O rybolovu?“ zeptala se nevěřícně. „Proč bych to dělala?“

„Dovolím ti používat svoji udici,“ nabídl jí s neodolatelným úsměvem.

Honor překvapením otevřela ústa, ale nevyšel z nich téměř žádný zvuk.

„Je zvykem, že čerstvě oddaní manželé jedou na líbánky,“ dodal Archer bez okolků.

„Mlč, Archere,“ zarazil ho Jake. „Zapomněls, co jsem ti předtím říkal?“

Honor se podívala na nejstaršího bratra. „O čem to Jake mluví?“

„Říkal mi, že jestli budu na tebe vyvíjet nátlak, nebo se postavím mezi vás dva, odveze tě od Donovanova klanu tak daleko, že email ti půjde celý den.“

Rozšířila oči a dívala se ostražitě na Jaka. Bála se cítit naději a současně se jí nedokázala ubránit. „Ale my nejsme svoji, takže k líbánkám není důvod.“

„Budeme,“ uklidnil ji Jake.

„Proč?“

„Protože mě miluješ.“

Zavřela oči a smutně se usmála. „Špatná odpověď, Jaku.“

„Protože tě miluju.“

Její oči se opět otevřely. Dívaly se tázavě.

„Máš moje slovo,“ řekl prostě.

Honor se vytáhla na špičky a objala ho kolem krku. „V takovém případě, lásko, jedeme na ryby.“