Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Donovanovi 3 Perlová zátoka

BROOME, AUSTRÁLIE Listopad

Obloha nad jižním mořem byla zachmuřená. Neexistoval horizont ani střed, žádná hranice kupředu se ženoucí bouře. Nad zemí leželo vedro jako neviditelný žhnoucí stín slunce.

Nahou hruď muže, který odemkl ocelové dveře třídírny perel, vstoupil dovnitř, vymačkal kód na bezpečnostním panelu a zase je za sebou zamkl, pokrývala vlhkost. Ačkoliv právě vyhnal ven třídiče pod záminkou mimořádné bezpečnostní kontroly, uvnitř bude brzy vražedný žár. V budově s plechovou střechou upravený vzduch po vypnutí klimatizace dlouho nevydrží, přesto to byla první věc, kterou po zajištění dveří udělal.

Ne že by se rád potil. Ale kdyby klimatizace zůstala v chodu, neslyšel by zvuk otevírání dveří nebo kroky kradoucí se za jeho zády. Proto se rozhodl pro menší pohodlí a zapnul alespoň stropní ventilátory. Kovové lopatky se v hustém vzduchu otáčely jako zpomalený mixer. Mohl otevřít ocelové okenice, vpustit dovnitř světlo a umožnit proudění vzduchu, ale neučinil to. Nechat se špehovat někým z horlivých zaměstnanců byla poslední věc, kterou si přál.

Všichni umírali touhou vědět, kde ukrývá svůj poklad skvostných perel.

Automaticky si otřel pot na obličeji, pažích a rukou bavlněným ručníkem. Teprve pak se přiblížil k třídicím stolům. Pod plně spektrálními světly zářily mořské perly uložené v úhledných řadách a lákavých hromádkách. Volaly po dotýkání, hlazení, vychutnávání, laskání.

Uctívání.

Ale ne upocenýma rukama. Perly jsou ze všech klenotů nejchoulostivější. Tuky a kyseliny obsažené v lidském potu ohlodávají tenké, jemné vrstvičky, které zajatá perlotvorka tak trpělivě a nevědomky formovala, aby zamaskovala vnitřní zranění. Neopatrné zacházení zmatní pohádkový lesk perel, zakalí sotva patrné paprsky svítání tančící těsně, téměř na dosah, pod saténovým povrchem.

Téměř na dosah. Vždycky.

Jenže člověk se dotkne. Vždycky.

Člověk sbíral, hromadil, uctíval a obdivoval tento zářivý zázrak z moře už čtyři tisíce let před Kristem. Zrozený z bouře, počatý v mlze, zplozený měsíčním svitem, vzniklý ze slz bohů…, v průsvitném mystériu perly se třpytí všechna vysvětlení jejího původu.

Jen málo kultur, barbarských nebo civilizovaných, divokých či se smyslem pro krásu, odolalo vábení perel. Jsou nejdokonalejší ze všech klenotů, protože nepotřebují brousit ani leštit, stačí lidské uznání. A chtivost. Považovány za vtělení živočišnosti i ušlechtilosti, zdobily Venušiny oltáře a relikvie světců. Rozpuštěné ve víně léčily nemoci těla. Pohřbívané s mrtvými oslavovaly bohatství živých. Nošené králi, kněžími, císaři, sultány a čaroději byly symbolem absolutní moci.

Kdokoli vlastnil perly, vlastnil magii.

Magie ležela všude kolem, podnosy a hromádky zářících zázraků, těhotných všemi možnostmi. Dělicí čára mezi moderní racionalitou a dobou kamennou byla tenká jako vrstvička perleti na povrchu těch třpytných mořských drahokamů.

Mezi všemi těmi zázraky se určitě skrývá ještě nějaká další možnost…

Zvolna míjel panensky bílé, jiskřivě zlaté a leskle černé tichomořské perly, které třídiči s orlím zrakem seřazovali podle velikosti, barvy a stupně dokonalosti, a žádná z perel na stole ho nezajímala. To on prováděl první hodnocení sběru po dvou letech práce a vybíral jen to nejlepší. Když člověk obětuje bohům nebo ďáblovi, potřebuje to nejdokonalejší.

Pokračoval na konec místnosti k dvojitým ocelovým dveřím, sahajícím od podlahy až ke stropu, za tichého šustění tvrdé gumy klouzající po dlážděné podlaze, které ho provázelo všude, kam se pohnul. Nevšímal si ho o nic víc než jdoucí člověk tichého zvuku podrážek.

Ačkoliv tyto dvojité dveře nikam nevedly, hlídal je další kódovaný bezpečnostní systém. Odemkl a otevřel je dokořán. Hluboké boxy v trezoru skrývaly hustě seřazené mělké zásuvky plné perel, bohatství z minulých období, z předchozích sklizní. Každý box byl opatřen masivním držadlem a otáčivým zámkem oblíbeným u starých sejfů. Tropické podnebí je pohromou pro jemnou elektroniku. Zásuvky v boxech obsahovaly bohatství, které by udělalo chamtivce i ze světce.

Ačkoliv věděl, že je sám, neubránil se, aby se neohlédl přes rameno. Ale nikde nic kromě dlouhého stínu jeho podezíravosti. Otočil se zpět k trezoru.

Nyní ho čekal obtížný úkol. Všichni věděli, že se bez cizí pomoci nepostaví na nohy, tudíž nemůže dosáhnout dál než do výše hlavy sedícího člověka. Nikdo by neuvěřil, že se vlastními silami dostane až k horním boxům.

Pokud by za tmy hledali jeho poklad perel, vždy se budou dívat dolů, nikdy nahoru.

Křivě se usmál a znovu si otřel ruce. Natáhl se k nejvyššímu možnému držadlu. Nohy měl sice jako troubele dýmky, ale paže a ramena se vyznačovaly mohutným svalstvem. Neohroženě se vytahoval vzhůru po tři metry vysoké stěně z boxů. Jednou mu zpocená ruka uklouzla. Než se stačil zachytit, podivný nerezový prsten, který nosil na pravém ukazováčku, narazil na ocelovou skříňku a poškrábal ji. Jemný škrábanec se ztrácel v množství dalších mlčenlivých svědectvích jeho nespočetných výstupů na tuto velmi osobní horu.

S těžkým oddechováním se držel jednou rukou držadla nejvyššího prostředního boxu a druhou vytáčel kombinaci čísel. Někde vzadu u zdi se tiše uvolňoval zámek. Cvak. Cvak. A pak pomalé, poslední cvak.

Rychle se spouštěl dolů po stěně, dokud neuvolnil paže od tíhy svého těla. Pak uchopil náhodná dvě držadla a potáhl najednou za obě.

Přední stěna řady boxů se pohnula. Silný ocelový panel se pomalu a elegantně otevřel na skrytých čepech. Nejnižší boxy nebyly tak hluboké, jak vypadaly zepředu. V hloubi za nimi ležely řady úzkých, mělkých, zamčených zásuvek. Vsunul hroty umístěné na okrajích prstenu do otvorů v přední části levé zásuvky, otočil a jemně potáhl.

Zásuvka vyjela ven.

Poprvé zaváhal. Než vytáhl ze zásuvky dlouhé, ploché klenotnické pouzdro, rychle se podíval za sebe, aby se ujistil, že je stále sám. Otevřel víko s úctou kněze k oltářní svátosti.

Na sametu s barvou svítání zářila Černá trojice.

Přestože ji viděl už tolikrát, nenavlečený trojitý náhrdelník mu sevřel srdce a zrychlil dech. Neprovrtané, nedotčené perly, přirozené jako v den, kdy je opatrně vytáhl z jejich chladného kluzkého lůna, se nepodobaly ničemu na zemi.

Každá perla pocházela z geneticky stejného druhu perlotvorek v Perlové zátoce. Výsledkem byla černá perla s ojedinělým leskem, absolutně odlišným od známých tahitských perel. Výtěžek ze speciálních lasturnatců Perlové zátoky se podobal víc černému opálu než perle.

Už jen tato odlišnost dodávala trojitému náhrdelníku mimořádnou cenu. Jenže Černá trojice byla cennost nad cennost, vzácnost nad vzácnost. Každou řadu tvořila jiná velikost perel. Nejkratší pramen se skládal z dvanáctimilimetrových perel. Druhý, delší, obsahoval čtrnáctimilimetrové perly. A třetí a nejdelší tvořily jedinečné šestnáctimilimetrové. Každá perla byla kulatá. Žádná neměla sebemenší viditelný kaz. Barva perel v každé řadě byla téměř jednotná, což dodávalo náhrdelníku jako celku nesmírnou, téměř astronomickou hodnotu.

Ale nebyla to cena, která nutila tohoto muže drápat se vzhůru po ocelové stěně. Nepodněcovala ho ani jejich krása. Podobně jako středověkého alchymistu nebo zatraceného kajícníka i jeho poháněla víra v překročení vědomí. V zázrak. V něco nevýslovně cenného, co nahradí všední odpad běžného života.

Otevíral zásuvku po zásuvce, prohlížel si nezvykle zářivé černé perly a porovnával je s Černou trojicí. Pokračoval od zásuvky k zásuvce, až už žádná nezbývala.

Zamračeně přenesl pohled z třpytící se Černé trojice na poslední zásuvku jedinečných půlnočně duhových klenotů z Perlové zátoky. Ať se díval sebepozorněji, nic z dalších sklizní nenabízelo krásnější nebo dokonalejší perlu než trojitá řada už dříve vybraných.

Zamrazilo ho. Jeho tělem prolétla panika temnější než nejčernější perla. Černá trojice byla kompletní.

Ale on ne.

Ne! Chce to lepší oči, to je vše. Její oči, krucinál. Ať jde k čertu s těma svýma silnýma nohama a nepřirozenýma očima.

Už sedm let ji potřebuje téměř stejně tolik, jako ji nenávidí. Bude jí muset předložit novou sklizeň a dívat se s kvasící nemohoucností, jak se její nečisté prsty dotýkají jeho nejposvátnějších modliteb.

Venku udeřila bouře s obvyklou divokostí šelmy, jejíž děloha je kotlem vařící vody velkým jako oceán. Světla pohasla a znovu se rozsvítila, jen aby opět potemněla. Na prudké monzuny bylo poněkud brzy, ale hřbitov v Broome byl plný hrobů lidí, kteří utonuli mimo sezonu při hledání zázraků ve slaných vodách.

Pojistky se nakonec roztavily a v nitru třídírny se rozhostila tma. Stropní větráky se pomalu dotočily. Poplašné zařízení na předních dveřích nemělo náhradní zdroj energie. Přestalo fungoval v okamžiku, kdy zhasla světla. Elektronický zámek se zablokoval. Pokud nepoužije manuální otevírání zevnitř, do třídírny se nikdo nedostane.

Těsně předtím, než déšť začal bubnovat na plechovou střechu jako hrubé broky a přehlušil burácení otřásající zemí, zaslechl zvuk kovu zakusujícího se do kovu. Věděl, že je to dláto bušící do závěsů vstupních dveří; věděl, protože to bylo to, co by udělal i on.

Někdo byl venku a odstraňoval bariéry bránící přístupu k Černé trojici.

Rychle, pouze s hmatovou orientací, vrátil pouzdro na místo a pozavíral zásuvky s méně cennými, ale stále drahými duhovými perlami. Při tom spěchu jedna zásuvka poskočila na kolejničkách. Nádherné černě duhové perly se rozlétly po podlaze. Nebyl čas je sbírat, musel by se za nimi plazit jako had. Nenávistně zaklel, zabouchl prázdnou zásuvku a posunul těžký panel na místo. Zamkl nejvyšší řadu boxů, tu, o níž by nikdo nepředpokládal, že na ni dosáhne.

Zbytek trezoru nezavřel. Místo toho začal z nižších řad boxů vyhazovat perly na podlahu. Když vyprázdnil prostřední řadu, pustil se do té nejnižší. Vysypával zásuvky a perly se kutálely jako kuličky z ložisek na všechny strany.

Otevřené prázdné boxy vyčnívaly z hladké stěny trezoru jako vyplazené hranaté jazyky. Neobtěžoval se ani se zavíráním ocelových dveří. Chtěl, aby ten, kdo si proráží cestu do třídírny, věřil, že poklad Perlové zátoky mu leží nechráněný u nohou.

Když skončil, zvedl odhozený kus lastury, přemístil se do nejtemnějšího kouta a upravoval lasturu, dokud neměla tvar ostrého úlomku dlouhého jako jeho ruka. Pak udělal jedinou věc, která muži upoutanému na vozík zbývá.

Čekal.

1

Jako zrnka písku drhnoucí v nitru lastury, jako perly vzniklé z těchto zrnek; stále čekat, ač s nesnesitelnou trpělivostí, stále věřit, ač téměř nevěřícně.

ČOU LIANGPEJ

SEATTLE, WASHINGTON Listopad

Zaskočit Archera Donovana nebylo snadné. Šlo o zkušenost z řady jeho předchozích činností, kdy překvapení lidé často nacházeli smrt. Přesto jedinečná, lesklá a duhově zářící černá perla ve tvaru slzy, kterou Teddy Jamagata nabízel, Archera víc než překvapila. Šokovala ho. Černou perlu s takovým zbarvením neviděl sedm let.

Tehdy ji svírala ruka mrtvého muže. Nebo téměř mrtvého. Archer si musel probojovat cestu pořádnou rvačkou, než dostal nevlastního bratra ze šlamastyky a dopravil ho do nemocnice na jiném, bezpečnějším místě.

Dávno, daleko, v jiné zemi.

Díkybohu.

Archer dělal vše, co bylo v jeho silách, aby tuto část minulosti pohřbil. Přesto i po letech stále házel lopatou. Ale tvrdým způsobem se naučil, že bez ohledu na sílu rozhodnutí má jeho předchozí působení coby tajného agenta ošklivý zvyk vykukovat a vrhat stíny na jeho současný civilní život. Důkaz se nyní třpytil na dlani významného havajského sběratele a obchodníka s perlami.

Teddy teď nebyl na Havajských ostrovech. Přiletěl do Seattlu s kufříkem plným mimořádných perel, aby je ukázal Archerovi. Výjimečná černá perla byla jednou z nich.

„Neobvyklá barva,“ utrousil Archer neutrálně.

Teddy přes tlustá skla brýlí odhadoval výraz muže, jenž byl v jeho obchodech s perlami občas konkurentem, občas klientem a vždy hodnověrným znalcem. Pokud Archer měl o černou perlu ve tvaru slzy větší zájem, na jeho tváři se to neprojevilo. Klidně se mohl dívat na fotografii Teddyho vnoučat.

„Musíte být pekelně dobrý hráč pokeru,“ poznamenal Teddy.

„Hrajeme poker?“

„Máte takový výraz. Alespoň si to myslím. Těžko posoudit pod těmi vousy.“

Archer zamyšleně přejel rukou po tváři. Vzdal se holení před několika měsíci. Stále nevěděl jistě proč. Jednou ráno zvedl holicí strojek, podíval se na něj, jako by to byl pozůstatek španělské inkvizice, a odhodil ho do koše. Možná to mělo co dělat s faktem, že to bylo na den přesně šest roků, kdy přestal pracovat pro strýčka Sama. V každém případě mu nyní rostly vousy jako pokračování jeho krátkých černých vlasů.

A jestli se v černi objevovalo několik šedivých vlasů, tak co. Mrtvý nestárne. Stárne pouze živý.

„Bude horko, až pojedete na Tahiti,“ podotkl Teddy.

„Tam je vždycky horko.“

„Myslel jsem ty vousy.“

„Tak ty jsem na Tahiti nikdy neposlal.“

Teddy se rozhodl upustit od delikátnosti a zkusil přímější přístup. „Co si o té perle myslíte?“

„Tichomořská, asi čtrnáct milimetrů, tvar slzy, zcela neposkvrněný povrch, pěkná orientální perla.“

„Pěkná?“ rozesmál se Teddy. Černé oči přitom téměř zmizely v záhybech smíchu. Je zatraceně nádherná a vy to víte! Je jako… jako…“

„Roztavená duha pod černým ledem.“

Teddyho tenké černé obočí vylétlo vzhůru. ‚Líbí se vám,“ konstatoval

Archer pokrčil rameny. „Líbí se mi mnoho perel. Je to moje slabost.“

„Vy jste slabý pouze v mých snech. Jakou má tahle perla cenu?“

„Takovou, jakou za ni můžete dostat.“ Archerův chladný pohled šedozelených očí zarazil Teddyho bezprostřední námitku. „Co vlastně chcete opravdu slyšet?“

Jakou má ta zatrolená věc cenu,“ odpověděl Teddy podrážděně. Jste nejlepší, nejčestnější odhadce perel, jakého znám.“

„Kde jste k ní přišel?“

„Od člověka, který ji má od nějaké ženy. Získala ji od nějakého muže v Kowloonu a ten ji údajně dostal od někoho na Tahiti. Hledám toho člověka už šest měsíců.“ Teddy smutně potřásl hlavou. „Není tam. Ale jestli perlu koupíte, dám vám jména.“

Je těch perel víc?“

„Doufal jsem, že tohle mi řeknete vy.“

„Vsadím se, že ano.“

Archer zalétl pohledem k nerezovým hodinám kosmického věku, které jeho otec přivezl z Německa a pověsil v přijímací místnosti, společné několika spojeným bytům Donovanů v jejich rodinném sídle v centru Seattlu.

V Seattlu dvě hodiny. Středa odpoledne. Podzim zvolna přechází v zimu.

Tam, odkud pocházela černá perla, je čtvrtek, časně ráno. Jaro přechází v léto.

Co se stalo, Lene? zeptal se Archer v duchu. Proč najednou po sedmi letech prodáváš své jedinečné klenoty z Perlové zátoky?

Pohlédl na zářící černou perlu, ale ta mu nenabídla žádnou odpověď kromě té, kterou už znal – před sedmi roky jeho nevlastní bratr Len McGarry propojil život tajného agenta s příliš temnými obchody. To ho téměř zabilo. Rozhodně ho to zmrzačilo.

Archer byl jedním ze tří lidí na zemi, kteří věděli, že Len objevil tajemství pěstování výjimečných černých perel v lasturách z australské části Tichého oceánu. Jenže Len odmítal prodat třeba jen jediný z mnoha tisíců černých klenotů, které z umělého odchovu v Perlové zátoce za sedm let získal.

A teď má před sebou jednu z nich: nádherný černý přízrak z minulosti.

Část Archera, ta, která se zarputile odmítala sklonit před chmurnou realitou, mu našeptávala, že Teddyho perla je možná znamením, že se něco zlepšilo a ne zhoršilo. Možná se konečně uzdravila Lenová mysl, když ne tělo. Možná začal chápat, že ať nahromadí sebevětší množství úžasných tichomořských perel, on sám se nezmění.

S úvahami o Lenovi se dostavily nevítané vzpomínky na Hannah McGarryovou, Lenovu kdysi nevinnou, stále okouzlující manželku. Okouzlující přinejmenším Archera. Příliš okouzlující. Za deset let ji viděl pouze dvakrát. Přitom si pamatoval každý okamžik s brutální jasností.

Stejně jedinečná jako černá perla. A podobně jako perla ani ona nemá o své kráse, o své ceně ani potuchy.

Když se objevil s jejím vyčerpaným, krvácejícím manželem v náručí a řekl jí, že má na sbalení dvě minuty, neomdlela, ani se nehádala. Jednoduše popadla přikrývky, léky a kabelku. Nezabralo jí to ani devadesát sekund. Jejich let z pekla trval mnohem déle. Krvácel na kontrolní panel malého letadla, které pilotoval, a viděl dvojitě ze zranění, která utrpěl při zachraňování Lena.

Hannah celou dobu neřekla jediné slovo. Seděla na místě druhého pilota, stírala mu krev z očí a ignorovala vlastní krvácení z dolního rtu, který si prokousla, když se snažila zadržet vyděšený křik.

Archer automaticky vytěsnil Hannah McGarryovou z mysli. Nebyl typ, který touží po něčem, co nikdy nebude mít. Hannah je vdaná. A pro Archera bylo manželství a rodina jednou z mála věcí v moderním světě, které měly význam. Poněkud zastaralé, téměř mezkovité, ale bylo to tak. Jednadvacáté století je dost velké, aby poskytlo prostor každému, dokonce i staromódním konzervativcům.

„Takže si nemyslíte, že tahle perla je z Tahiti?“ zeptal se Archer téměř zbytečně.

„Co vás k tomu vede?“

„Kladete otázky v Seattlu a ne na Tahiti. Buď jste se tam dostal na mrtvý konec, nebo už víte, odkud perla pochází, a chcete zjistit, jestli to vím i já.“

Teddy vzdychl. „Kdybych věděl, odkud pochází a jak získat další, neztrácel bych čas hovorem s vámi. Jsem tady, protože mě unavilo mlátit hlavou do zdí. Pokud jde o Tahiti, žádný z tamějších dodavatelů a farmářů, s nimiž jsem mluvil, nepřiznal, že by tuto nebo podobnou perlu už předtím viděl. Nikdy. A není to typ klenotu, na který by člověk zrovna zapomněl.“

Jedinečná, fascinující, nikdy dvakrát stejná. Jako Hannah McGarryová. Tato myšlenka vešla a odešla z Archerovy mysli s rychlostí barev těkajících hned pod povrchem obdivuhodné Teddyho černé perly.

„Kolik za ni požadujete?“ zeptal se Archer k překvapení obou z nich.

„Kolik nabízíte?“

„Ne tolik, kolik chcete. Barva perly se nehodí k běžnému způsobu osazení. Možná jedna z mých sester – pravděpodobně Faith – by dokázala navrhnout zajímavé použití pro nějakou brož nebo přívěsek, ale pak bude mít umělecká a řemeslná práce větší hodnotu než vlastní perla. Zaplatil bych Faith a ne vám.“

Teddy toto zdůvodnění nezpochybnil. Perly, ačkoliv pěstovány člověkem, nevznikají mechanicky: stále je to perlotvorka, kdo ji vytvoří. Jako přírodní organický produkt se hodí k osazení do šperku relativně málo perel. Seřadit perly do náhrdelníku je jako seřadit tisíc rusovlasých osob pro výběr stejných devatenácti. Sotva je proberete podle povrchní podobnosti, rozdíly doslova křičí.

„Mohl by to být prsten,“ navrhl po chvíli Teddy.

„Mohl, ale jen málo lidí utratí tisíce dolarů za prsten, jehož nenahraditelná ozdoba může být vmžiku zničena pouhým neopatrným pohybem ženské ruky. Nebo mužské.“

Havajec zabručel.

„Vaše perla je velká,“ pokračoval Archer, „ale ne dost velká, aby zaujala významné sběratele či muzea. Mají černé perly dvakrát tak velké. Kulaté černé perly.“

„Ale ten lesk,“ protestoval Teddy. ‚A viděl jste někdy perlu s třeba jen poloviční barevností? Podobá se černému opálu!“

Archer viděl perlu, která zatlačovala Teddyho kousek do stínu, ale jeho odpověď zněla: „Ano, lesk je báječný. Pro někoho, kdo sbírá neobvyklé perly –“

Jako vy,“ přerušil ho Teddy.

„– může mít cenu řekněme tři tisíce amerických dolarů.“

„Tři? Zkuste dvacet!“

„Zkuste to vy. Já nezaplatím víc než pět.“

„Špatný vtip. Má cenu nejméně patnáct a vy to víte.“

Archer se podíval na hodinky. Měl ještě několik hodin, než bude muset pomoct zavřít sestře Faith její malý obchůdek na Pioneer Square. Ačkoliv zvenčí nevypadal nijak honosně, skrýval multimilionové zásoby drahokamů z celého světa a jedinečné šperky. Normálně doprovázel Faith a zboží z obchodu k uložení do trezoru jeden člověk z ochranky společnosti Donovan International. Dnes to byl Archerův úkol. V minulosti chránil Faith její přítel Tony, který ji beznadějně zneužíval, ale k velké úlevě Donovanů Faith nedávno konečně prozřela a vyhodila ho.

„Co jiného mi ještě můžete ukázat?“ zeptal se Archer.

Teddy se podíval na vysokého Američana, vyhodnotil ocelovou zeleň jeho očí a s povzdechem uložil perlu do krabičky vyložené sametem. „Doufám, že mě pozvete na oběd.“

Archer se usmál. „V tomhle spočívá část vašeho šarmu, Teddy. V tom a ve vaší relativní poctivosti.“

„Relativní!“ vykřikl Teddy. „Relativní k čemu?“

„Kdybych znal odpověď, tak byste byl ve skutečnosti zcela poctivý.“

Malý, ale statný muž se zamračil. Nebylo to poprvé, kdy nedokázal sledovat překvapivé myšlenkové obraty tohoto muže.

„Máte hlad?“ ozval se Archer.

Teddy si plácl širokou dlaní na žaludek. I při jisté tělnatosti bylo jeho břicho spíše svalnaté než ochablé. Já mám pořád hlad.“

„Vezměte svůj kufřík do kuchyně. Připravím vám pár sendvičů. Zatímco budete jíst, prohlédnu si zbytek zboží.“

„Díky.“

„Maličkost. Odečtu si náklady od ceny nákupu. Pokud něco koupím.“

Teddy se smíchem následoval Archera obývacím pokojem do velké, citrónově žluté kuchyně jeho bytu. Rohová okna poskytovala výhled na rušné pobřeží Seattlu. V zálivu Elliot kotvily obrovské nákladní lodě z celého tichomořského pobřeží, čekající na vyložení jeřáby, které byly rozkročeny jako obrovský oranžový hmyz podél celých doků. Mezi mamutími komerčními loděmi čeřily vodu přepravní lodě, zanechávající za sebou bílou stopu. Nad temně šedivou vodou se z nízkých mraků poháněných čerstvým jihovýchodním větrem snášel závoj deště.

„Hezký pohled,“ ocenil Teddy. „Ale neunavuje vás ten déšť?“

„Berte ho jako vodní příkop chránící město.“

Teddy zamrkal, otevřel ústa a zase je zavřel. Pak potřásl hlavou a zasmál se.

Archer počkal, až se Teddy vmáčkl do jídelního výklenku s pivem v jedné a tlustým sýrovým sendvičem v druhé ruce, a pak se pustil do rozhovoru o nedávných cestách perlového dealera.

Někde během tohoto cestování Teddy našel jednu z Lenových černých krasavic.

„Má Sam Čchang k prodeji nějaké zajímavé perly?“ zeptal se.

Teddy vydal tlumený zvuk, polkl a odpověděl: „Ten čubčí syn! Vlastní dvě třetiny tahitských perlových farem a při každém sběru se chová, jako by prodával prvorozeného syna. A také za takovou cenu.“

„Zlaté pravidlo,“ podotkl Archer a otevřel plechovku s místním pivem. „Má zlato, tak určuje pravidla.“

Japonci ho donutí potit krev. Tlačí na jejich prodejní monopol příliš tvrdě. Skvělý sýr – co to je?“

„Gorgonzola s pestem. A co menší perloví farmáři?“

Teddy vytáhl obočí a hleděl na sendvič. „Nic se nezměnilo. Pořád čekají v řadě jako krávy na dojení.“

„Zvláštní. Australané jsou přece ještě paličatější než Američané,“ podivil se.

„No, pár jich odolává,“ přikývl Teddy a máchl zbytkem sendviče. „Ale konzorcium je ždímá do morku kostí. Omezuje jim pěstitelské licence a nedostávají výsledky nejnovějších vládních průzkumů dříve, než je má jejich konkurence, takže perly končí na aukcích jako odpad. Takové ty věci.“

„Kdo je vede?“ zeptal se Archer, ačkoliv to dobře věděl. Stejně jako věděl lépe než Teddy, kdo, co a s kým v mezinárodním obchodě s perlami dělá. Jenže jakmile se člověk přestane ptát, nedozví se nic nového.

„Len McGarry,“ odpověděl Teddy a dal do úst poslední kousek jídla. „Řeknu vám, že je to pěkný mizera. Možná mu ten, kdo ho dostal na invalidní vozík, uřízl i koule, ale tím ho rozhodně ani trochu neoslabil.“

Archer okamžitě znovu uviděl strašlivý obraz: Len pokrytý krví, ležící bezvládně v uličce malého letadla. Vzpomínka patřila k těm, při nichž se Archer dodnes probouzel z hlubokého spánku zalitý potem a slyšící v tichu ozvěnu bolestného sténání. Některé z těch zvuků byly jeho vlastní.

„Povídá se, že sedí nejméně pět roků na nejcennějších perlách,“ pokračoval Teddy. Jak vlastních, tak z jiných farem a dost možná i několika propašovaných od tahitských farmářů.“

Archer tohle už také slyšel. Věřil přinejmenším té poslední části. Účetní výkazy Perlové zátoky se v posledních pěti letech podobaly kamenu klesajícímu na dno. Buď perlotvorky přestaly produkovat perly, neboje Len zatajuje. Archer by se o to měl jako poloviční vlastník zajímat. Neudělal to. Jen ať Len vyždímá z ruin svých snů cokoliv. V Archerově vztahu s nevlastním bratrem peníze představovaly ten nejmenší problém.

„Řeči o tajných aliancích perlových farmářů jsou slyšet pořád,“ poznamenal Archer. „Občas je to pravda.“

„Občas.“ Archer otevřel Teddyho kufřík a krátce si prohlédl obsah. Z Perlové zátoky nic dalšího. Ale nemohl nechat Teddyho odejít s prázdnou. Havajec byl příliš dobrý zdroj klepů. I zjevně mylná informace – inteligentně zpracovaná – může být stejně objevná jako odpřisáhnutá verze pravdy.

V každém případě se Archer chystal koupit černou perlu. Ale nehodlal připustit, aby Teddy během tohoto procesu zbohatl.

„Byl jste pilný,“ prohodil.

Zájem v jeho hlase byl balzámem na Teddyho obchodnickou duši. Usmál se a naklonil se nad stůl. „Tak co se vám z toho líbí?“

„Oranžová perla. Ta z vietnamské lastury.“

Teddy se zatvářil překvapeně a pak se smutně zasmál. „Sakra. Doufal jsem, že s tou vás taky odřu.“

„Taky?“

Jako s tou černou perlou.“

Archer se podíval na perlu temnou jako noc, a přesto se vyznačující všemi barvami duhy. „Té se nic nevyrovná.“ Pro takovou perlu lidé zabíjejí.

2

Jestlipak víš, jak ubohá perlotvorka beztvará svůj mělký příbytek nádherným klenotem krášlí?

Tam, kde ji zrnko písku trápí či dráždí lastura, za svitu měsíce trýzeň svou oděje v zářivý pláštík.

SIR ED WIN ARNOLD

BROOME, AUSTRÁLIE Listopad

Slunce pražilo do země. Pod tíhou letního žáru ležel ztěžkle dokonce i Indický oceán. Voda se tyrkysově třpytila nepoznamenaná vánkem, žádným pohybem vzduchu. Nic se nepohnulo kromě potu klouzajícího po kůži v olejnatém tichu.

Hannah McGarryová nevnímala nesnesitelné vedro ani vlastní hustý pot stékající po jejím těle či tíhu čínského dítěte, které držela v náručí. Len McGarry je mrtvý. Oběť cyklonu.

Nikdo jiný z Perlové zátoky nezahynul, i když létající trosky zranily několik lidí. Nejhůře dopadl Čching Lu Jin: hluboké škrábance, ošklivá rána na bradě a monokl. Ale trval na tom, že je schopen pracovat. Stejně tak ostatní muži. Věděli, že Perlová zátoka je jejich živobytí.

Bouře zničila vory a třídírnu, ale poškodila jen několik obytných budov. Žádnému z dětí se nic nestalo, za což byla nesmírně vděčná.

Přesunula váhu dítěte na svém boku a ignorovala tupou bolest v plících i vlažnou slanou vodu, stékající z jejích krátkých vlasů následkem předchozího potápění na dno mělké zátoky. Potápění je namáhavá práce, ale ona ji milovala. Ponořená v třpytivé průzračné vodě se cítila svobodná.

Nyní se nepotápěla. Nebyla svobodná. Lapená v ostrém slunci se pokoušela zachovat klid a potlačit myšlenky. Nemohla si dovolit dát najevo strach nebo úzkost, cokoliv z divokých emocí muselo zůstat dobře ukryto pod křehkým víkem sebeovládání.

„Ty smutná?“ zeptalo se čtyřleté dítě.

Vyděšená byl výraz, který se vynořil v Hannažině mysli, ale usmála se dolů na krásnou, nevinnou dětskou tvářičku, jako by se nic nedělo. Jenom uvažuju, zlatíčko.“

„Uvažuju,“ opakoval chlapeček pečlivě.

„Výborně,“ řekla automaticky Hannah. Ze sedmi dětí zaměstnanců farmy, které učila anglicky, byl Sun Chuej nejbystřejší. „Bouřka poškodila – hodně věcí.“

Chuej vážně přikývl.

Od domků zaměstnanců zazněla rychlá čínština. Chuej se ohlédl a řekl: „Máma.“

„Dobře, broučku.“ Políbila ho na nazlátlou tvářičku a přijala na oplátku jeho políbení. Neochotně postavila chlapce na zem. Ze všech zklamání, které jí manželství přineslo, byla neexistence dítěte nejbolestnější. „Tak běž. Dávej pozor! Všude jsou trosky – po bouřce.“

„Trosky. Po bouřce. Ano!“

Hannah přimhouřenýma tmavomodrýma očima sledovala chlapce, dokud nezmizel v domku. Teprve pak se otočila a soustředila na škody. Zničené věci vypadaly nadějně; dají se napravit. Bylo toho hodně, co se musí dát co nejdřív do pořádku.

Zničený dok trčel z písku jako polámané zuby. Pontony, které předtím nadnášely tisíce a tisíce perlotvorek v různém stupni vývoje růstu, ležely vyplavené daleko na plážích, nebo se potopily tak hluboko, že je nebylo vidět. Čluny používané ke sběru a manipulaci seděly na dně zátoky.

Škody se neomezily jen na plovoucí zařízení farmy. Vítr vyrval vstupní dveře do třídírny a ty teď ležely opile vedle chodníku. V plechové střeše zela trhlina, okraje pokrouceně čněly k obloze. Ocelové okenice přežily a chránily vykuchanou budovu, která se v místech podemletých prudkými vlnami bortila.

Útok bouře nepřežil dokonce ani Lenův „cyklonu odolný“ trezor na perly. Nenasytné pěsti větru bušily do kovu tak dlouho, až uvnitř něco vybuchlo a rozmetalo perly do okolí. A tam byl někdo, kdo je rychle posbíral. Možná se třpytivého bohatství zmocnilo více rukou. Hannah to nevěděla. Bylo důležité, aby to nevěděla. Nebo aby se přinejmenším tvářila, že to neví.

Len je mrtvý. Ale nebyla to nehoda.

Ten, kdo jejího manžela zabil, může stejně snadno zabít i ji. Pravděpodobně ještě snadněji. Len dokázal být nebezpečný i na invalidním vozíku. Znal příliš mnoho způsobů jak zabít. V tom byl nejlepší. V destrukci.

Ale to neznamená, že si nezasloužil žít.

Zasloužit si.

Spravedlnost.

Hannažiny rty se zkřivily v trpkém úsměvu. Netušila, že v její devětadvacetileté mysli stále přežívá tolik z misionářského dítěte. Svět je takový, jaký je. Ona je taková, jaká je: žena, která může zemřít, když bude důvěřovat nesprávné osobě.

Nebo i když nebude.

Spravedlnost s tím nemá co dělat. Přežít je jediné, co se počítá. Před Hannah nestála otázka být či nebýt, ale jak pokračovat.

Len hrál své mocenské hry s příliš mnoha nebezpečnými lidmi. Vyhrál miliony dolarů. A potom přišel o život. „Chérie?“

Do Hannažina soustředění pronikl měkký, zastřený hlas Coco. Krásná Tahiťanka byla jako vždycky jen na okraji toho, co se dělo, pozorovala, naslouchala a čekala na něco, ať to bylo cokoliv. Hannah to nevěděla. Bylo jí to jedno. Len si cenil neskutečné zručnosti Coco ve vkládání cizorodých tělísek do schránek perlotvorek. Mlž uvnitř lastury vždycky přežil. Bez živého mlže se perla nevytvoří.

„Ano?“ reagovala Hannah. Otočila se přesvědčená, že nic z jejího neradostného přemítání se jí neobjeví na tváři. Život s Lenem ji naučil všechno skrývat, zejména strach. Byla to prostě věc přežití. V žádném případě lehká. Jenom krutě prostá.

„Půjdeš dovnitř, viď?“ navrhla Coco vláčným tónem. „Nejsi zrozená k polednímu stání pod tímhle sluncem.“

„Někdo snad je?“

„Moje matka.“ Úsměv Coco zazářil v její sytě hnědé pleti, dědictví po napůl polynéské matce, bělostněji než kterákoliv perla. „Můj otec ne. Slunko ho brzy sežehlo.“ Natáhla paže ke slunci. „Mně slunce neublíží. Jsem na ně zvyklá. Stejně tak moje nevlastní sestra.“

Hannah by se její sebejistotě ráda pousmála, ale bála se, že její úsměvy se čím dál více podobají Lenovým – ponurému varování světu, aby zachovával odstup. Ne že by tím chtěla nebo mohla nějak ublížit hladké pokožce a kočičímu tělu Coletty Dupresové. Tuto Tahiťanku nedokázaly vyvést z klidu ani Lenový nejtemnější nálady. Jednoduše se zasmála a kráčela pryč s vědomím, že Len má v úrovni očí nejlepší zadeček v Západní Austrálii.

„Brzy přijede Ian,“ poznamenala Coco a pozorně se dívala na druhou ženu, aby jí neunikla reakce na zmínku o Ianu Čchangovi. Žádná nenastala. Ukázala rukou na potápěčské ploutve, brýle a šnorchl na hromádce u Hannažiných nohou. „Osprchuj se a hezky se pro něho obleč, ano? Vypadáš jako potápěč po dvanácti hodinách práce.“

„V mém případě jenom po jedné a vlastně ani nešlo o skutečné potápění.“

„Našlas něco?“

„Co je tu k nalezení?“ odvětila Hannah vyhýbavě. „Další trosky?“

‚Je to zlé, ale ne zas tolik, jak to vypadá.“

Je to horší. Nahlas to však neřekla. Chtěla Coco důvěřovat, chtěla věřit, že její krásné snědé ruce nebyly mezi těmi, které chňapaly po perlách.

Po vyslechnutí stejných bláznivých úvah, jaké měla sama, stiskla rty do tenkého úsměvu. Kolik z dítěte v ní pořád přežívá. Stále doufající. Stále hloupá.

Mohla by to být její smrt.

„A i kdyby to bylo zlé,“ dodala Coco s ledabylým, galským pokrčením ramen, „Ian to dá pro tebe všechno do pořádku.“

„Proč by to dělal?“

Smích Coco zněl stejně sexy jako její hlas. „Víš proč.“

„Přestal mě chtít už před lety.“

„Malé bílé dítě,“ vzdychla Coco tónem, který zněl mnohem stařeji než na jejích sedmatřicet, „muži se nikdy nevzdají ženy, kterou neměli. Tvůj manžel je teď mrtvý. Už nejsi vdaná.“

„Ian je.“

„Co?“

„Ženatý,“ odpověděla stručně Hannah. Jeho žena se o to nestará.“

Já ano. Vychovali mě křesťanští misionáři. Manželství je pro mě posvátné.“

„Oui. Len občas mluvil, když pil,“ přikývla Coco, zívla a protáhla se v celé své výšce, čímž téměř dosáhla úrovně Hannažiných sto sedmdesáti tří centimetrů. Jde o… jak se to říká… čest?“

Hannah se ušklíbla.

„Oui, čest,“ opakovala Coco. „Usmíval se u toho. Někdy se dokonce smál.“ Já vím.“

Vzpomínka na nevinnou, ale sexuálně zralou dívku, kterou kdysi byla, už Hannah nenutila cuknout sebou studem. Chtěla pryč z brazilského deštného pralesa. Dostala se odtamtud. Konec jednoho života. Počátek jiného. Ne takového, jaký si představovala. Není divu; byla bolestně naivní, když formovala svá očekávání. Ale život šel dál a živí lidé s ním.

Mračno rudého prachu nad silnicí vedoucí k Perlové zátoce oznamovalo příjezd Iana Čchanga. Pět set sedmdesát milimetrů srážek cyklonu už dávno odteklo zpět do moře. Nelítostné letní slunce nad Západní Austrálií rychle vysálo z půdy veškerou vlhkost a nechalo za sebou v dusné poušti jen rudý prach.

Čchangovo auto zmizelo v křovinatém porostu mangrovníků lemujících jiskřivě bílý písek v jednom z přílivových koryt. Tyto toky zadržují během monzunu čerstvou vodu a při pravidelných vysokých přílivech se zaplní slanou vodou. Vzhledem k rovinaté krajině koryta zasahují několik kilometrů do vnitrozemí, takže stejně daleko se dostává slaná voda. Přílivová vlna v Broome dosahuje i při klidném počasí deseti metrů. To je výborné pro perlotvorky, ale zničující pro všechno, co se pokouší zabydlet na pobřeží. Tady vládnou skály, bahno a písek. Nápor přílivu přežívají pouze palmy a neuvěřitelně odolné mangrovníky.

A pochopitelně člověk; ten chytrý, přizpůsobivý, smrtonosný primát.

Broome a jeho okolí se staly domovem rasově různorodé populace, která byla stejně odolná jako mangrovníky. Lidé, kteří přežili a vychutnávali si své přežití. Lehce pomatení i naprosto šílení. Opilci i abstinenti, celibátníci i chlípníci, nechyběli světci i uctívači satana. Broome bylo pokojné jen díky extrémům.

Čchang do toho dokonale zapadal. Mimořádně inteligentní, mimořádně ctižádostivý, mimořádně bohatý. Jeho rodina vlastnila víc než většina národů třetího světa. Blížil se k Hannah se sebejistotou muže, jenž je respektován jinými muži a vyhledáván mnoha ženami. Měl na sobě uniformu australského buše – brýle proti slunci, šortky a sandály. Jelikož nešlo o formální příležitost, s tílkem se neobtěžoval.

„Hannah, má drahá, i v tomhle slunci jsi tak bledá,“ prohlásil účastně.

Uchopil ji za ruce a předklonil se k políbení. S elegancí dlouholeté praxe se mu vyvinula. Nebylo v tom nic proti Čchangovi. Za uplynulých sedm let prostě odvykla lidskému dotýkání. Pokud se rozhodne k tomuto chování vrátit, nebude to se ženatým mužem.

Jelikož Hannah netoužila Čchanga vidět – vlastně netoužila viděl vůbec nikoho –, musela se přemoci, aby se zdvořile usmála. „Dobrý den, Iane. Nebylo třeba, abys v tomhle vedru vyjížděl z Broome. Mohls zatelefonovat.“

„Telefonní vedení ještě neopravili.“

„Tak příště použij mobil. Nebo vysílačku. Ty jsou přece na baterie.“

„Chtěl jsem tě zkontrolovat,“ odpověděl Čchang. „Během cyklonu jsi přišla o víc než jenom o elektřinu. Ztratilas manžela a většinu Perlové zátoky.“

Pod kůži se jí vplížil strach. V neúprosně palčivém slunci ji nepříjemně zamrazilo. Čchang neví ani polovinu. „Vím, co jsem ztratila.“

„Oplakáváš manžela, nebo perlovou farmu?“

Hannah mlčky pozorovala Čchanga očima tak sytě modrýma, až připomínaly soumračné moře, temné a přesto světélkující. Kontrast mezi jejíma indigovýma očima a sluncem zesvětlenými hnědými vlasy ho fascinoval stejně jako její štíhlá a přitom svůdná postava. Chtěl věřit, že si oblékla miniaturní bikiny, aby ho sváděla, ale na to byl příliš rozumný. Očividně se potápěla. Možná si ani nepamatovala, že ji přijede navštívit.

Tělem mu projela vlna podráždění. „Tak jak je to?“

‚Jel jsi takovou dálku jen kvůli tomuhle?“ otázala se Hannah neutrálním hlasem. „Zjistit, jestli mi záleželo víc na Perlové zátoce než na manželovi?“

„Nepokoušej se mi namluvit, že jste si byli s Lenem blízcí. Vím svoje. Len byl had. Jediné, co mu bylo blízké, byla jeho vlastní kůže, a svlékal ji jednou ročně, jenom aby dokázal, že může.“ Čchang se podíval na Coco. „Nech nás o samotě.“

Coco na něho zažírala. Pak se otočila a odcházela velmi pomalu, aby mu ukázala, že netancuje na pískání každého, ani na to, které přichází od jednoho z nejbohatších mužů v Austrálii.

„Ne,“ řekla Hannah.

Coco se zastavila.

„Právě jsme mířily do domu na čaj,“ oznámila Hannah Čchangovi. „Můžeš se k nám přidat.“

„Chci si s tebou promluvit v soukromí.“

„Nemám před Coco nebo kýmkoliv jiným žádná tajemství,“ postavila si hlavu.

Jde o obchodní záležitost rodiny Čchangů.“

Hannah povytáhla tmavohnědé obočí. Znala Čchanga dost dobře, aby věděla, že jejich rodinné obchody jsou zcela odděleny od jakéhokoliv osobního chtíče.

„Tak dobře,“ přikývla. „Coco, šla bys zjistit, jestli Smith a synové mohou zajistit dodávku stavebního materiálu? Zejména pro sběrače larev perlotvorek?“

„Budou chtít peníze.“

„Dostanou je,“ prohlásila Hannah s jistotou, která byla naprosto falešná. Černá trojice zmizela.

Čchang už chtěl něco namítnout, ale zarazil se. Hannah dostatečně brzy zjistí, že obnova Perlové zátoky je nad její síly. Teď, když je Len mrtvý, jí peníze nikdo nepůjčí. A kdyby to i zkusil, zasáhnou Australané. Proti rodině Čchangů však australská vláda nepůjde. Alespoň prozatím ne. Všichni zatím předstírají, že jsou partnery plánu rozvoje tichomořského pobřežního pásma.

Čchang se automaticky natáhl pro Hannažinu ruku, aby ji doprovodil do domu. Jeho podráždění vzrostlo, když zjistil, že už se vzdaluje klidnou, lehkou chůzí, která ho pokaždé vzrušila.

Coco neunikl jeho výraz. Se smíchem se francouzsky zeptala: „Myslel sis, že to bude tak snadné?“

„Běž ke Smithovi.“ Odpověděl také francouzsky, i když jeho hlas byl příliš tichý, aby se donesl až k Hannah. „Perlová zátoka mi bude patřit dřív, než bude účet splatný.“

.Australanům se to nebude líbit.“

„Ti mohou jít k čertu.“

„Hm, zní to jako legrace.“ Znovu se protáhla. Prohnula se v zádech a její plná ňadra napjala tenkou látku vršku bikin. Nepochybovala, že upoutala Ianovu pozornost. S úsměvem mu lehce přejela špičkami prstů po nahé hrudi. „Zaskočíš ke mně večer?“

„Ne. Ty ke mně.“

„V obvyklou dobu?“

„Mám telefonickou konferenci se Státy. Neskončím před půlnocí.“

„Až ti položím obličej do klína, skončíš za dvě minuty.“

„Chceš se vsadit?“

Očekávání vyslalo do těla Coco příjemné zachvění. Nic ji nevzrušilo víc než sexuální výzva. Muži jsou většinou tak snadná kořist. Jeden pohled na její hýždě a potí se jim dlaně. „Kdy ta konference začíná?“

„V deset.“

„Tak přijdu o pět hodin později. Co dostanu, když vyhraju?“

„Černou perlu.“

‚A co dostanu, když nevyhraju?“

„Šoustačku.“

Dráždivý, sebejistý smích Coco se nesl po písčité pěšině k domu.

Hannah se při tom projevu ženské vášně usmála. Často si přála být podobná Coco, spokojená se svým tělem, myslí i pohlavím. Ale nebyla. Nikdy. A pochybovala, že někdy bude. Něco z jejího misionářského vychování proniklo až do morku kostí.

Coco vyrůstala ve stoprocentně smyslné rodině Polynésanů a emigrovaných Francouzů. Hannažini rodiče by označili Coco za děvku. Hannah ne. Coco byla prostě živočišná žena, která jedla, když měla hlad, spala, když byla unavená, a milovala se, kdykoliv měla chuť a s kýmkoliv, kdo se jí líbil. Pokud to dělala s nelítostnou provokativností, tak co na tom; v Západní Austrálii mnoho světců nebylo.

Hannah došla k Čchangovu automobilu, a když procházela kolem, ani nezaváhala. Ujít půlkilometrovou vzdálenost od linie vysokého přílivu k domu jí nedělalo potíže ani v tomto nadměrném vedru. Ne že by se pokoušela překonat rychlostní rekordy, to neměla v úmyslu. Jenom se chtěla vyhnout stísněnému prostoru. Od Lenovy smrti totiž propadla klaustrofobii.

Zavřený v třídírně. Čekající. V pasti.

Téměř vítala nápor slunečních paprsků na pokožku. Byl horký, jasný, planoucí; všechno, co není smrt.

Čchang dohnal Hannah v polovině cesty k domu v místě, kde se pěšina křížila s cestou. Prach zvířený jeho mercedesem s pohonem na všechna čtyři kola se lepil na Hannah jako špatná pověst.

„Nastup, drahoušku,“ zvolal otevřeným okénkem spolujezdce. „I když se mi líbí pohupování tvého krásného zadečku, mám v Broome pár schůzek.“

Místo aby sáhla na kliku dvířek, stála na kraji silnice a nepřítomně ho pozorovala indigovýma očima. „Drahoušek? Krásný zadeček?“ Její hlas zněl netečně a v očích se nic nepohnulo. „Říkals, že jde o rodinný obchod.“

„Teď už si můžeš přestat hrát na jeptišku. Už nejsi vdaná. Bude se ti to tak líbit. Postarám se o to.“

Netrpělivost a podráždění v jeho hlase Hannah rozzlobily, i když se to na jejím vzezření neprojevilo. „Obchod, Iane. To je všechno. Jenom obchod.“

Zabručel čínsky něco hrubého, naklonil se a otevřel dvířka spolujezdce. „Nastup si, sestro McGarryová.“

„Zamáčím ti koženou sedačku.“

„Na tvém zadečku není dost látky, aby se to stalo.“

Po dlouhém, chladném pohledu Hannah nasedla a zabouchla dvířka.

„Nebolelo to, že?“ vyštěkl stroze. „Nemíním se na tebe vrhnout, jestli ses bála právě toho.“

Jsi ženatý.“ Její hlas zněl hluše.

„Manželka žije v Kuala Lumpuru.“

„To je mi jedno, ať žije třeba na Jupiteru. Pro ženatého milence nejsem k máni. Neber to osobně, Iane. Prostě jsem taková a nic to nezmění. Cením si tvého přátelství, ale ne tolik, abychom se o tom bavili při každém rozhovoru. Změň téma.“

„Zatracená jeptiška,“ zamumlal tiše. „Ano.“

Odmlčeli se, dokud se neocitli ve stínu verandy. Bouře způsobila na domě jen málo škod: rozbitá okna, potrhané žaluzie, utržený jeden roh střechy, rostliny v květináčích shozené nebo polámané větrem. Ve srovnání se smrtí je to maličkost.

„Kdo zasklil okna?“ vyzvídal Čchang.

„Christianův švagr je sklenář. Christian opravil okenice. Veranda vypadala hrozně.“

Čchang stiskl rty. Představa bystrého a přitažlivého mladého Australana motajícího se po Perlové zátoce se mu nezamlouvala, i když mladík žil s blondýnkou, o jaké se většině chlapů může jenom zdát. „Proč jsi mi nezavolala? Poslal bych sem dělníky.“

„Díky, ale Christian byl tady, když se přihnala bouře.“

„Zřejmě opravil i střechu.“

„To udělal Tom. Od doby, kdy se přestal potápět, je z něho úplný všeuměl.“

Čchang se pokusil představit si shrbeného starého Japonce, jak šplhá po žebříku a přibíjí plechy. Potřásl hlavou. „Nakamori je na takovou práci moc starý.“

„Má teprve šedesát.“ Už nedodala, že Čchangovi je třiapadesát. A Len měl pětačtyřicet. Příliš mladý na smrt.

„Šedesátiletý bývalý potápěč je stařec.“ Čchang se podíval na hodinky. „Mám deset minut. Maximálně patnáct.“

„Čaj? Pivo? Vodu?“

„Nic.“

Hannah opláchla potápěčskou výstroj, hodila ji do koše na verandě a ukázala Čchangovi k proutěným křeslům. Sama se posadila do oblíbeného hamakového lehátka, zavěšeného na háku pod šikmou střechou. Vzdušná tkanina jí propouštěla vánek k tělu, když se nohou jemně odrážela od dřevěné podlahy. Nové žaluzie na verandě, třpytivé a vlnící se v slunci, dodávaly světu za nimi snový, nereálný vzhled.

„Tak dobře, Iane. Co ode mne rodina Čchangů chce?“

Jsme ochotni převzít dluhy Perlové zátoky.“

„Z nějakého konkrétního důvodu?“

„Obvyklého.“

„To je?“

„Obchod,“ vysvětlil krátce.

„Chápu. Co z toho obchodu budu mít já?“

„Partnera, který může Perlovou zátoku obnovit.“

„Partnera.“ Hannah se nepřestávala mírně houpat. Jestli Čchang věděl, že už partnera má, nedal to najevo. Napadlo ji, jestli by to z něj dělalo pravděpodobnějšího Lenová vraha nebo ne.

„Dám ti padesátiprocentní podíl na Perlové zátoce a ty zaplatíš dluhy?“

„Pětasedmdesát procent.“

Hamaková síť se zastavila. „Máme se vzdát sedmdesáti pěti procent?“

„Tady není žádné my. Len je mrtvý. Perlová zátoka patří jenom tobě, sestro McGarryová.“

„Budu o nabídce tvé rodiny uvažovat.“ ‚Ať ti to netrvá příliš dlouho.“ Je určen nějaký časový limit?“

Čchang se prudce zvedl. „Kristepane, přece nejsi tak naivní!“

Chvíli bylo slyšet jenom tiché vrzání lehátka na stropním háku, jak se Hannah pohupovala sem a tam.

„Asi jsem naivní,“ usoudila nakonec. „Prozraď mi to.“

„Opravdu si myslíš, že Len umřel tím cyklonem?“

Všechny svaly v těle se jí napjaly. Chtěla vstát, křičet, prchat. Protože jedno by bylo hloupější než druhé, zůstala netečně sedět.

„Abych spočítal Lenový přátele, na to mi stačí jeden prst,“ prohlásil bez obalu. „Ale nemám dost rukou na spočítání jeho nepřátel. A nemluvím tady pouze o jeho okouzlující osobnosti. Dožral nejednoho z velkých hráčů.“

Jak?“

„Neplýtvej mým časem. Bylas jeho manželka.“

„Ano. Jeho manželka. Nikoliv obchodní společník. Starala jsem se o dům, výplaty zaměstnanců, výběr nájmů od těch, kteří tu bydlí, objednávala materiál pro chod farmy a měla poslední slovo při porovnávání barev sebraných perel. To je všechno.“

„A co černé perly?“

„Co má s nimi být? Takzvaní velcí hráči, o nichž ses zmínil, vědí, jak přimět perlotvorky se stříbřitým okrajem pláště, aby produkovaly černě, zlatě nebo růžově tónované, případně všemi těmito barvami hrající perly. Technologii vyvinuli členové Tichomořského konsorcia a nechávají si ji pro sebe. S Perlovou zátokou to nemá nic společného.“

„Nemluvím o normální sortě černých perel. Mluvím o duhách.“

Chlad se plížil Hannažinou krví jako led tvořící se v zimě rybníku. Ačkoliv o mimořádných perlách nikdo neměl vědět, zprávy nevyhnutelně pronikly ven. Klepům se v pustině Západní Austrálie dařilo stejně dobře jako termitům. Ve skutečnosti však tyto zvláštní perly nespatřil nikdo kromě Lena a jí. A jeho vraha. Len zemřel, protože znal tajemství vzniku těchto neobyčejných černých perel. Lidé předpokládali, že ho zná i ona. Ale mýlili se.

Její manžel nevěřil nikomu. Pokusné perlotvorky otevíral zásadně sám. A ke specifickým perlotvorkám vždy obezřetně přidával obyčejné mlže, aby mohl ukázat zvědavcům nějaký odpad. O duhových perlách by nikdy nepověděl ani jí, kdyby nepotřeboval její naprosto přesné vnímání barev při výběru nejpodobnějších kousků mezi světélkujícími, výjimečně krásnými černými klenoty.

I přes Lenovu opatrnost, přes jeho paranoidní posedlost, došlo v uplynulých letech ke krádeži několika černých perel, které si našly cestu na trh. Jenže Len se o své tajemství produkce černých duh nepodělil.

Někdo ho kvůli nim zabil. Kdyby vrah zjistil, že ona o jejich pěstování nic neví, její život se stane bezcenný. Ona teď stojí mezi vrahem a Perlovou zátokou, domovem perlotvorek produkujících ojedinělé černé perly.

„Duhy?“ procedila skrze strnulé rty. „Máme několik s krásnou paví modří –“

„Ne,“ přerušil ji Čchang. „To není totéž.“

„Pokud tvá rodina chce koupit Perlovou zátoku kvůli takzvaným duhovkám, bude zklamaná. Žádné pro tebe nemám.“ Alespoň tohle byla pravda. Většina z mimořádných perel byla zničena jako nevyhovující. Zbytek se skrýval v trezoru.

A trezor leží ve zničené třídírně jako rozkřáplé ocelové vejce.

Pozoroval ji jasnýma černýma očima, které vyzařovaly nebezpečnou inteligenci. „Přemýšlej o mé nabídce.“

„Ty mi nevěříš.“

„Věřím, že se blíží sezona cyklonů.“

„To má být hrozba?“

„To je fakt. Prodej Perlovou zátoku Čchangům. Jsme dost velcí, abychom blížící se bouři přestáli. Ty ne. Nenásleduj Lena do hrobu.“

Na zlomek sekundy si Hannah přála, aby vlastnila celou Perlovou zátoku a mohla ji předat Čchangům. Pak by mohla utéct. Vesnice na úrovni doby kamenné v dešťových pralesích Brazílie jí ještě nikdy nepřipadala tak lákavá. Tak dokonale bezpečná.

Ale to jí našeptávala do ucha zbabělost. Farmu prodat nemůže. Na útěk nemá peníze a ať je prokletá, jestli chce být znovu tím, čím byla v devatenácti – uprchlicí ztracenou s blížící se nocí v neznámém městě, která nemá co prodat, kromě svého těla právě zbaveného panenství.

„Nemohu Perlovou zátoku prodat,“ oznámila stroze dutým hlasem.

„Míníš tím, že nechceš.“

„Ne. Nemohu.“

„Proč?“

„Polovina patří Archeru Donovanovi.“

„Cože?“ Šokovaný Čchang nedokázal skrýt údiv. „Archer – pan Donovan – byl Lenův tichý společník.“ Jak dlouho?“

„Sedm roků.“

„Krucinál. Není divu, že je Len mrtvý. Nakonec dožral nesprávného člověka.“

„Co to říkáš?“

Čchang se krátce zasmál. „Neexistuje bezohlednější člověk než Archer Donovan.“

„Nenapadlo mě, že by rodina Čchangů před někým couvla.“

„Člověk, který se dokáže zaplést s triádou Rudý fénix a vyjde z toho celý, si zaslouží respekt. Archer Donovan ho má.“ Čchang se otočil k odchodu. „Tím se všechno mění. Musím si zavolat.“

Žaluziové dveře se za ním zhouply a zavřely a za okamžik jeho auto mizelo v oblacích červeného prachu.

Hannah dlouho seděla na verandě bez hnutí kromě občasného odrazu jednou nohou. Tam a zpátky. Tam a zpátky.

Nezpochybňovala Čchangovo zhodnocení Archera Donovana; sama viděla, jak umí být nelítostný. Ale ne vůči Lenovi. To nikdy. Přes četné provokace Archer ani jednou nešel proti Lenovi McGarrymu. Právě naopak. Zachránil mu život, zaplatil rehabilitaci a přijal ho za partnera v Perlové zátoce. Potom udělal to, co Len žádal: stáhl se z jeho života a zůstal mimo.

Nevěděla, jaké je mezi oběma muži pouto. Věděla pouze to, že existuje. Možná sahá až za hrob. Možná by Archer Donovan měl zájem angažovat se v tom, co nemohl provést nikdo jiný – najít Lenová vraha.

Kdyby pro Archera nebyla dostatečnou motivací pomsta, vždycky tu byly ještě peníze. I ten nejnelítostnější člověk se dá přesvědčit k hledání zmizelého pokladu Perlové zátoky, když se mu slíbí polovina toho, co má jako celek hodnotu tří milionů dolarů.

Černá trojice.

3

Archer s reflexy přežívajícími z dřívějších let, jež nedokázal nechat za sebou, se z hlubokého spánku probudil do naprosté bdělosti. Štíhlými prsty zvedl sluchátko dřív, než se podíval na hodiny. DVĚ RÁNO.

Hlavou mu prolétly vize všech možných rodinných pohrom. Nejdříve pomyslel na Faith. Muž, s nímž se nedávno rozešla, zmlátil svou první manželku a nejméně jednu z dřívějších přítelkyň. Bratři Donovanové Tonymu řekli, co může očekávat, jestli vztáhne ruku na Faith, jenže když se napil, byla jeho paměť nespolehlivá.

Archer zalétl pohledem na displej telefonu, zobrazující číslo volajícího. Žádné tam nebylo. To vylučovalo někoho z rodiny, takže to mohl být pouze strýček Sam.

Sakra.

„Ano,“ ozval se. Bez otazníku. „Archer Donovan?“

„Ano.“

„Tady –“

„Hannah McGarryová,“ nenechal ji domluvit a přemýšlel, jestli ještě nespí. Ten zastřený hlas ho pronásledoval v mnoha snech.

Jak to víš?“

„Mám dobrou paměť. Co se děje, Hannah?“

„Len je mrtvý.“

Archer se pokusil utřídit bouřlivé emoce, které v něm toto sdělení vyvolalo: nevěřícnost, pocit viny, smutek ze všeho, co mohlo být. Ale ani slovem se o nich nezmínil. Napětí v Hannažině hlase napovídalo, že mu toho chce říct víc, a nic dobrého.

„Kdy?“ zeptal se.

Jen… dny.“

Staré návyky je těžké změnit. Zejména ve chvíli, kdy vnímal v jejím zoufale tichém hlase strach. Z kvality spojení poznal, že mu volá z mobilního telefonu, otevřeného komukoli, kdo by chtěl v skrytu naslouchat. Proto se nezeptal, kde, jak nebo proč Len umřel.

„To je mi líto,“ pronesl tiše. „Není to dostačující, ale tváří v tvář smrti taková nejsou žádná slova. Budu tam nejpozději zítra v poledne tamějšího času. Budeli to možné, tak i dříve.“

Hannažiny prsty se na tenkém, mírně oblém umělohmotném obalu mobilního telefonu poněkud uvolnily. Dokázala myslet pouze na to, že Archer pochopil všechno, co nevyslovila. Já… děkuji ti.“

Archerovi bylo jasné, že by se neměl ptát, ale slova vylétla dřív, než je stačil zarazit. Jsi v pořádku?“

Zachvěla se vzpomínkou na Lenovo nahé, potlučené tělo, jeho nevidoucí oči a Čchangovo varování: Sezona cyklonů se blíži. Nenásleduj Lena do hrobu.

„Hannah?“

„Pospěš si, Archere. Jsem tak… ospalá.“ Přerušila spojení.

Neobtěžoval se proklínáním ztichlého sluchátka. Jestli někdo její telefon odposlouchává, bylo pro ni bezpečnější nemluvit.

Vymačkal jedno z neveřejných telefonních čísel Donovan International, to, na které vedoucí pracovníci firmy volali, když věci začínaly jít od čerta k ďáblu. Tady vždycky někdo odpovídal bez ohledu na hodiny.

„Tady Archer Donovan,“ představil se. „Spojte mě s někým, kdo mě dostane do Broome v Austrálii nejpozději do zítřejšího poledne. Čím dříve, tím lépe.“

„Poledne podle amerického, nebo australského času?“

„Australského.“

„Kde jste teď?“

„Sealtle.“

„Děkuji. Okamžik, prosím.“

Trvalo to déle než okamžik, ale přinejmenším byl ušetřen reprodukované hudby. Čekal trpělivě, nedával najevo naléhavost, která ho popoháněla, ani adrenalin vyvolaný strachem, který nedokázal skrýt ani Hannažin zastřený hlas. Jenom svíral sluchátko a v duchu sestavoval seznam, co je třeba udělat, než přistane v Austrálii. Něco mohl zařídit už z letadla. Důležité věci však ne.

Kyle Donovan neunikne drsnému probuzení.

„Děkuji vám za čekání,“ ozval se v telefonu mužský hlas. „Ze Seattlu do Austrálie vás v požadovaném časovém rámci nedopraví žádné z letadel Donovan International. Zajistili jsme vám let z Boeing Field na Havaji. Tam přesednete na tryskové letadlo společnosti. Naše záznamy ukazují, že australské vízum máte obnovené.“

O Archerově pasu nepadla zmínka. Lidé v Donovan International by spíše šplhali nazí na ledovec, než by si nechali propadnout pas.

Jste v Seattlu v rodinném sídle Donovanů?“ chtěl vědět

muž. „Ano.“

„Auto vás vyzvedne za půl hodiny. V Broome máte rezervováno auto z půjčovny. Potřebujete ještě něco dalšího?“

„V tuto chvíli ne. Dobrá práce.“

„Za takovou mě platíte, kamaráde,“ odpověděl muž a poprvé dovolil, aby v jeho hlase zazněl přízvuk rodné Austrálie.

Archer ukončil spojení a zamířil ke dveřím vedoucím do společného prostoru všech rodinných bytů. Kyle s Liannou byli ve městě, aby oslavili narozeniny Donalda Donovana. Jake s Honor měli přijel až odpoledne. Archer litoval promeškaného setkání se sestrou a jejím manželem, ale ještě horší bylo, že bude muset Donovanovi Velikému oznámit smrt Lena McGarryho. Všechno nejlepší k narozeninám, tati. A mimochodem, syn, kterého jsi nesnášel, je mrtvý.

Zamračený Archer zaklepal na dveře Kylova bytu. Když se za chvilku otevřely, nestál za nimi Kyle. Toho dostal z postele před devátou ráno jenom lov lososů za svítání. Nicméně jeho manželka podobnou motivaci nepotřebovala. Zmuchlaná spánkem, oblečená v modrém pánském tričku, které jí sahalo až pod kolena, v šestém měsíci očekávání dvojčat vypadala jako mrzoutská příšerka z vesmíru. Jediný pohled na Archerovu tvář ji nadobro probral.

„Co se děje?“ vyhrkla. Jde o –“

„Nic, kvůli čemu by ses musela znepokojovat,“ přerušil ji. „Všichni, které miluješ, jsou v pořádku. Vytáhni svého lenošivého manžela z postele, potřebuji ho.“

Je čtvrt na pět!“

„Vím, kolik je. Vzbuď Kyla, jinak to udělám já.“ Archer se značným přemáháním zmírnil. „Všechno je v pořádku, Lianno. Jenom okamžitě potřebuji jeho počítačovou magii. Budu v kuchyni, uvařím kávu. Nebo chceš, abych ho dostal z postele zápasnickými chvaty?“

„Jediné zápasy, které Kyle v posteli dělá, jsou se mnou. Udělej kávu pro tři.“

Dveře se zavřely dříve, než Archer stačil švagrové poděkovat nebo pohladit její napjaté bříško, v němž líně kopala další generace Donovanů.

V době, kdy káva byla hotová a slanina opečená, vešel do kuchyně Kyle: modré trenýrky a chlupatá hruď. Archer podal mladšímu bratrovi hrnek kávy s pořádnou dávkou smetany a otočil se zpět k lívancům, které právě začaly na pánvi růžovět. Pokoušet se o rozhovor s Kylem nemělo smysl, dokud se první – a někdy i druhý a třetí – hrnek kávy nepropálil ranní mlhou, halící jeho mozek.

Lianna byla čipernější. Stále měla na sobě Kylovo tričko, oslavující odvahu mužů lovících na mušku nazí. Odhrnula si z obličeje dlouhé černé vlasy, nalila si kávu, osladila ji a bez jediného slova se posadila vedle manžela do jídelního koutku. Už na počátku jejich vztahu pochopila, že Kyle je v prvních minutách po probuzení dobrý jen v jednom, a u toho si nepřála mít svědky. Upíjela a dívala se oknem na světla Seattlu, třpytící se v hluboké tmě listopadového rána.

Druhý hrnek kávy si Kyle dal bez smetany. Vypil ho, pak se otřásl a nastavil hrnek pro další dávku, aniž by se na Archera podíval. Dopil ho do poloviny, pročísl si rukou světlé vlasy, narovnal se a konečně se soustředil.

„Tak kde hoří?“ promluvil podrážděně.

„Kdyby hořelo, tak už je z tebe topinka,“ spražil ho Archer.

„Jojojo. Raději buď hodný.“

„Právě zemřel nevlastní bratr, kterého jsi neznal.“ Archer během řeči přehodil lívance na teplý talíř.

Kylovy zlatozelené oči se přimhouřily do štěrbin. Trvalo mu méně než dvě zabušení srdce, aby si uvědomil, že bratr mluví vážně. „Proboha.“

„Pochybuji, že víra s tím může něco udělat. Len McGarry nechodil do kostela.“ Archer vložil talíř s lívanci do trouby a nalil na pánev další těsto.

„Nevlastní bratr. Do prčic.“ Kyle se podíval do hrnku a pomalu se zhluboka nadechl. „Táta, nebo máma?“

„Táta. Ještě než poznal mámu.“

Jak to víš?“

„Dlouhá historka. Nemám na ni čas a teď ani není důležitá. Jenom nic neříkejte Donovanovi Velikému nebo Suse,“ požádal Archer a použil přezdívek rodičů. „Povím to otci sám, až budu vědět více. Může potom říct matce, kolik uzná za vhodné.“

„Donovan Veliký byl předtím ženatý?“ chtěla vědět Lianna. „Ne.“

Zamrkala. „Doufám, že vyrůstání v postavení nemanželského dítěte bylo pro vašeho nevlastního bratra klidnější než pro mě.“

„Len by nepoznal klid, ani kdyby přistoupil těsně k němu a zavázal mu penis na uzel,“ konstatoval Archer a položil před švagrovou talíř s lívanci a slaninou. „Jez. Jsi příliš hubená, abys nosila děti tohohle velkého zabedněnce.“

„Hubená?“ vyhrkla zděšeně Lianna. „Archere, vždyť se málem nevejdu ke stolu!“

„Staráme se o dvojčata, miláčku,“ prohlásil s úsměvem. Byl to jeden z jeho vzácných úsměvů, při nichž se k němu lidé výjimečně chtěli raději přiblížit, než se rozhlížet po nejbližším východu.

„Komu říkáš miláčku?“ ozval se Kyle. Pohladil Liannu po břiše a zároveň si prohlížel obsah jejího talíře.

„Tobě určitě ne, leklá rybo. Dneska ráno na tobě není nic milého.“ Archer vytáhl talíř z trouby a postavil ho před Kyla. „Nakrm své mozkové buňky. Potřebuji je.“

„Tak ven s tím.“ Kyle zvedl sirup a začal si štědře polévat lívance. „Můžu poslouchat a současně jíst.“

„Kolem druhé hodiny ráno mi zavolala Lenová vdova, Hannah McGarryová, a oznámila mi, že je mrtvý. Její tón mi řekl mnohem víc. Je vyděšená až k chodidlům elegantních nohou.“

Něco v Archerově hlase přimělo Kyla zvednout oči od jídla. Elegantní nohy?

Archer si toho nevšiml. Jeho přimhouřené oči byly víc šedé než zelené, bez náznaku modři, která do nich vnášela slunce a oblohu. Soustředil se pouze na minulost.

„Volala z mobilního telefonu,“ pokračoval, „takže jsem se jí na nic neptal a ona mi nenabídla odpovědi. Řekl jsem jí, že budu v Broome do zítřejšího poledne.“

„Broome? V Austrálii?“ vmísila se Lianna.

Jenom přikývl.

„Perly,“ poznamenal okamžitě Kyle.

Archer znovu přikývl. „Len a já jsme – byli jsme – společníky v pěstování perel. Farma Perlová zátoka.“

„To jsem nevěděl,“ podivil se Kyle.

Archer neodpověděl. V jeho minulosti bylo hodně věcí, o nichž rodina nevěděla. Hodlal to tak zachovat. Kdyby dokázal vytlačit některé vzpomínky z mysli, udělal by to. Jenže nemohl, takže žil s nimi a dělal všechno pro to, aby se některými věcmi nemusel zabývat nikdo jiný.

„Farma Perlová zátoka je oficiální znění?“ Kyle už se připravoval na hledání v počítači.

„Ano.“

„Zapsaná v obchodním rejstříku?“

„Licencovaná živnost, řádně zdaněná a všechno ostatní, až najeden neuvedený dokument.“ Jaký?“

„Dohoda o spoluvlastnictví.“

„Proč?“

„Lenová volba. Mně to bylo jedno. Ale u tamního i zdejšího soudu partnerství obstojí, jestli máš tohle na mysli.“

„Co chceš ode mě?“

„Úplně všechno, co můžeš elektronicky zjistit o Hannah McGarryové.“

Archer se posadil na protější stranu stolu. Koleny narazil do Kylových. Archer byl starší o čtyři roky a zkušenostmi ještě více, Kyle ho zato převyšoval fyzicky.

„A o Lenovi?“ napadlo Kyleho. „Chceš, abych se podíval i po něm, když už po tom půjdu?“

Jistě. Zjisti, co se dá. O Perlové zátoce taky.“

„Vzbudils mě před svítáním, abych dělal to, co dokáže každý hacker?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože nejsi hacker. Jsi můj bratr a Lenův nevlastní bratr. Nezanecháš žádné stopy, budeš o zjištěných věcech mlčet a nepokusíš se uplácet nebo vydírat. A jestli se to ukáže jako hodně nebezpečné…,“ pokrčil rameny. Kyle přes vzhled blonďatého fešáka uměl o svůj život bojovat a také to dělal.

„Proč se mi to všechno ani za mák nelíbí?“ vložila se tiše do jejich rozhovoru Lianna.

„Protože víš, jak ošklivé mohou být rodinné spory,“ vysvětlil Archer.

„Rodinné?“ podivil se Kyle.

„Len,“ prohlásil Archer ostře. Je mrtvý, ale jakákoliv sněhová koule, kterou spustil z hory, se pořád řítí dolů. A já mám nepříjemný pocit, že jeho vdova stojí v samotném středu laviny.“

„Takže letíš přes půlku světa, abys stanul vedle ní?“

„Pro Liannu bych udělal totéž.“

Kyle zamrkal a vzdychl. „Promiň. Jenom jsem si ještě nezvykl na dalšího bratra, natož na nějakou švagrovou, o kterou bych se měl starat. Máš pravdu. Patří do rodiny.“ Vrhl postranní pohled na Liannu. „Kdyby mi rodina Tangu slíbila –“

„Ne,“ nenechal ho domluvit Archer. „Ty zůstaneš tady.“

„Omyl. Letím do Austrálie. Jak jsi právě zdůraznil. Len byl i můj bratr.“

„Tys ho neznal. Já ano.“

Lianniny zešikmené oči zlatavé barvy koňaku létaly z jednoho muže na druhého. Ačkoliv jeden byl tmavovlasý a druhý světlovlasý, oba byli tvrdohlaví jako mezci.

Jestli poletíš ty, letím taky,“ oznámila Kylovi.

„Ne,“ vyhrkli bratři jednohlasně.

„Čím to je,“ prohlásila sladce „že pokaždé, když se na něčem shodnete, já prohrávám? Nepřichází v úvahu, že bych zůstala tady.“

„Zůstanete tady oba,“ prohlásil Archer. „Kdybych někoho potřeboval, dozvíte se to jako první.“

„Krucinál –“ začal Kyle.

„Ne.“ Archerův hlas byl ledový a smrtelně vážný. Stejně tak jeho oči. Tuhle část svého života se pokoušel udržet mimo rodinu. „V tomhle na mě netlač, Kyle. Ani jednomu z nás se to, co se stane, nebude líbit, ale přesto k tomu dojde.“

Liannina drobná ruka spočinula pod stolem na Kylově stehně a stiskla je s překvapující silou; mlčky ho tak požádala, aby v této záležitosti raději používal hlavu místo jiné části těla. Z Kylových svalů zvolna zmizelo napětí.

„Dobře, tak to nejdříve zkusíme po tvém,“ souhlasil nakonec. Jestli to nevyjde –“

„Uděláš všechno, co bude třeba,“ uzavřel Archer a slyšel vlastní slova z minulosti, stejně jako viděl v bratrových očích některé ze svých temných stínů. Mlčky natáhl ruku přes stůl, ale držel ji, jako by hledal spíše kontakt než podání ruky.

Kyle uchopil bratrovu ruku. Oba pevně stiskli.

„Díky,“ řekl Archer prostě. Zvedl se od stolu, otočil se k Lianně a konečky prstů ji pohladil po tváři. „Jsi pro něho poklad, sestřičko. Pro nás všechny.“

Kyle se díval za bratrem vycházejícím z teplého žlutého světla kuchyně. Když se obrátil k Lianně, překvapily ho slzy v jejích očích.

„Hej, nic se neděje,“ uklidňoval ji. „Donovanové se pohádají a za chvíli o tom nikdo neví. Ne jako v rodině Tangu, kde nikdo nebojuje a všichni se nenávidí.“

Lianna pomyslela na rodinu svého otce a potřásla hlavou. Nebyl to rozdíl mezi čínskými a americkými rodinami, co ji trápilo. „O tohle nejde.“

„A o co?“

„Archerovy oči,“ zašeptala. „Co se stalo předtím, než jsem ho poznala?“

„Pracoval pro strýčka Sama na mnoha ošklivých místech. Potom skončil. Teď odstraňuje problémy společnosti Donovan International.“

„Myslím…“ Odmlčela se.

Kyle se naklonil, olízl skvrnku sirupu z koutku jejích úst a přiložil širokou dlaň na jejich děti. „Co si myslíš, zlatíčko?“

„Myslím, že Archer má v životě dost problémů.“

Hannah zírala na monitor počítače, když zaslechla, že před domem zastavuje auto. V jejím nitru zápasil strach s hněvem. Hněv proto, že to mohl být lan Čchang, aby jí znovu vnucoval obchodní partnerství a také mnohem intimnější vztah. Strach proto, že nevěděla, kdo venku je.

Nervózně zavřela účetnictví Perlové zátoky a vypnula počítač. Nemělo smysl dál hledět na obrazovku. Byla tak unavená, že viděla dvojmo. Pořádně se vyspala bůhvíkdy a za dlouhých patnáct hodin od rozhovoru s Archerem Donovanem si ani nezdřímla. Stále slyšela jeho hlas a viděla minulost…

Vstala od počítače a zamířila k obývacímu pokoji. Než tam došla, někdo zaklepal na dveře do domu. Strnula. Věděla, že podlaha verandy před vstupními dveřmi vrže, přesto žádné kroky neslyšela. Přes záclony viděla pouze siluetu muže. Velkého. Srdce se jí sevřelo hrůzou.

„Hannah? To jsem já, Archer Donovan.“

Úlevou se jí zatočila hlava. Do této chvíle si vůbec neuvědomila, jak má napnuté nervy. Čtyři, pět dní? Netušila. Věděla pouze to, že se konečně dokáže podívat na jinou lidskou bytost a věřit, že ji ten člověk nezabije.

Pokud v ní Archerův hlas probouzel i mrazivé vzpomínky na nejkrutější okamžiky svého života, musela se přes to přenést. Ztěžka polkla a vzchopila se.

„Okamžik,“ zavolala.

Hlas měla příliš chraptivý, příliš napjatý, ale nemohla s tím nic dělat. Cítila se jako panenka vycpaná pískem, který se teď sype každým švem. Chvíli zápasila se zámkem.

Pak dokázala pouze zírat. Zapomněla na Archerovu temnou mužnou krásu, inteligenci v jeho světlých, proměnlivých očích, na výšku a fyzickou sílu, smyslný příslib úst. Její manžel byl divoký světlovlasý viking. Archer byl černovlasý anděl, jenž nutí ženu chtít… všechno.

Vyčerpaně ustoupila. „Pojď dál.“

Jakmile Archer vstoupil, vybavily se jí další vzpomínky. Kontrolovaný způsob pohybu, pronikavý jas šedivých očí pod ostře klenutými černými oblouky obočí, rychlost rukou při zavírání dveří – to vše jí příliš živě připomínalo noc před sedmi roky, kdy Len málem umřel.

Teď je Len skutečně mrtvý.

Hannah zvolna registrovala další součásti Archerova vzhledu; jemné vrásky v koutcích očí, pod očima kruhy z nevyspání, obnošené džíny, břidlicově šedá košile s rukávy vyhrnutými k loktům a na předním díle něco, co vypadalo jako skvrny od kávy.

„Musíš být unavený,“ poznamenala. „Kávu? Něco k pití? Jídlo?“

Archer si rukou prohrábl vlasy gestem, které vyvolalo v jejím těle podivnou ozvěnu. Plnovous je novinka, stejně jako tenké pramínky jiskřivého stříbra v hustých černých vlasech. Ale ústa vidí stejná: sevřená a mlčenlivá, vždy na stráži před… vším.

„Káva zní dobře,“ přikývl. Jídlo taky. Cokoliv, co by sis teď normálně dala i ty.“

„Ale tam, odkud přicházíš, ještě není doba oběda.“ Pokusila se uvažovat v jiných časových pásmech, ale nemohla. „Nebo ano?“

V něčem menším než úsměvu zazářily bílé zuby. „Ne, ale nedělej si starosti. Naučil jsem se žít kdekoliv a kdykoliv, kde se ocitnu. Oběd bude prima.“

Hannah se vydala do kuchyně a celou dobu si uvědomovala muže, jenž ji následoval. Velkého, klidně se pohybujícího muže s rychlýma rukama a studenýma očima. Napadlo ji, jestli se Archer vůbec někdy opravdu směje. Pokud ano, ona u toho nikdy nebyla. Jenže zatím ho viděla jenom dvakrát. Poprvé se neusmíval na její svatbě – neusmívala by se ani ona, kdyby věděla, co ji čeká. A neusmíval se ani podruhé, když se objevil u jejích dveří celý od krve a přikázal jí, aby si sbalila to nejnutnější.

Žádné úsměvy a přesto představoval všechno, co potřebovala k přežití.

Ruce se jí třásly, když vybírala z chladničky čerstvé ovoce, sýr a hovězí pečeni, kterou jí donesl Christian Flynn. Každý pohyb znamenal námahu. Vězela mezi nočními můrami z minulosti a přítomnosti, ale už se nebála. S úsměvem nebo bez, Archer je tady a přinesl s sebou pocit bezpečí, z něhož měla závrať.

Hrudka sýra narazila do kovové mřížky a spadla na podlahu. Tiše proklela svou nešikovnost a shýbla se pro sýr.

Nebyl tam. Archer už ho zvedl. Pohyboval se tak rychle a tiše, že neměla tušení, jak je jí blízko. Balancováním na pokraji sil a sebeovládáním se jí roztřásly prsty.

Jestli nechystáš jídlo na podlahu,“ promluvil a vzal jí všechno z rukou, „tak to raději udělám já.“ Jsem v pořádku. Jenom –“

„Kymácíš se jako strom v hurikánu,“ přerušil ji netrpělivě. „Posaď se, ať neupadneš. Kdy jsi naposled jedla?“

Zavřela oči a okamžitě je zase otevřela. Nelíbily se jí vidiny číhající ve tmě a čekající, až si budou moci hrát na zadní straně víček: Lenovo tělo, neužitečné nohy plovoucí ve vodě jako stuhy, jedna pěst sevřená kolem smrtící zbraně.

Přesto se o vraždě nikdo nezmínil. Rozhodně ne při nalezení těla. A ani potom. Mluvili o bouři a náhodných nehodách a pozorovali ji, když si mysleli, že si toho nevšimne.

Hannah vydala tichý zvuk a opět se zapotácela. Silné ruce se bez varování sevřely kolem jejích paží a podepřely ji dřív, než si uvědomila, že padá.

„Kdy jsi naposled spala?“ zeptal se Archer, protože si vzpomněl, co říkala do telefonu. Jsem tak… ospalá.

„Nic mi není,“ zašeptala a zaťala zuby.

„A já jsem velikonoční zajíček. Sedni si.“

Přisunul jí židli, ta ji tvrdě udeřila pod koleny, takže najednou seděla. Archer držel ženu zpříma, dokud neměl jistotu, že to dokáže sama. Teprve potom obrátil pozornost k jídlu, které položil na stůl, když se jí zmocnila únava z vyčerpání.

„Tak kdy jsi naposled spala?“ opakoval. „A myslím tím opravdový spánek, ne nějaké zdřímnutí.“

„Nespala jsem od chvíle, kdy jsem uviděla zlomenou lasturu, zabodnutou do Lenový hrudi.“

4

Archerovy ruce připravující jídlo na okamžik přestaly pracovat. Přemýšlel, jak Len zemřel. Teď to věděl. Chtěl Hannah položit více otázek, dozvědět se příčinu temných střepů v jejích očích, ale měl dost rozumu, aby s tím nezačínal. Neměla daleko ke zhroucení. Potřeboval ji silnou.

„Co obvykle k jídlu piješ?“

„Studený čaj.“

Vrátil se k chladničce, pominul láhve piva a vytáhl džbán s čajem. Po několika minutách přehrabování v příborníku našel sklenice a talíře. Příbory objevil v nejvyšší zásuvce. Nože na máslo se mu zdály nebezpečně ostré. Bezpochyby Lenová práce. Před mnoha lety byl nešťastný, když neměl na různých částech těla přivázané nejméně tři zbraně. A jako by ani to nestačilo, ještě upravoval běžné věci na smrtící nástroje.

Archer uvažoval, jestli lastura byla jedním z nich. Nezeptal se. Letmý pohled mu řekl, že Hannah je opět mimo a udržuje se při vědomí pouze silou vůle. Stejně silnou vůli projevila i před deseti roky, kdy ji potkal poprvé – krásnou, nevinnou mladičkou dívku, rozhodnutou uniknout z dusivého života, práce a hrnců na vaření sdílených s brazilskými Yanomamy, kteří jedli opice.

Rozhodnost, chraptivě zastřený hlas a indigové tajemství očí byly pro Archera jediným pojítkem mezi dívkou z jeho vzpomínek a šokovanou, vyčerpanou ženou sedící u stolu a kymácející se jako tráva v mírném větru.

Beze slova nakrájel ovoce, sýr a maso, které vypadalo, že pochází spíše z volně se pasoucího zvířete než skotu rozmazlovaného zrním. Bez zjišťování, jestli dává přednost hořčici, kečupu, čatní a podobně, vyrobil sendviče. Když před ni pokládal talíř, jeden koutek jeho úst vystřelil vzhůru. V poslední době to vypadalo, že jeho životním posláním je krmení sirotků.

Ne že by cítil k Hannah McGarryové bratrskou lásku. To nikdy. Ne při prvním pohledu. Ne ani teď. Byla tím posledním klínem vraženým mezi něho a nevlastního bratra, jehož obdivoval a měl za přítele, než objevil v jeho duši hluboké trhliny.

Archer byl tenkrát mnohem mladší, schopný důvěřovat a milovat bez chápání nevyhnutelných následků špatné volby. Jeho nevlastní bratr byl velkou částí bolestného, neodvratného a téměř smrtelného zážitku zvaného dospívání.

„Začni tímhle,“ poznamenal Archer a podal Hannah šťavnatý, sytě zlatý kousek čerstvého ananasu.

Trhla sebou, protože se jí něco otřelo o rty. „Cože?“

Přejel kouskem ananasu po jejím dolním rtu, jako by krmil svou neteř. Hannah automaticky otevřela ústa a zachytila kapku šťávy. Než si uvědomila, co se stalo, měla ananas na jazyku. Slinné žlázy se v reakci na trpce sladkou chuť bolestivě stáhly.

„Žvýkej,“ vybídl ji. „Ani takhle sladký ananas se nerozpustí, když ho nebudeš kousat.“

Poslechla. Z úžasné chuti ovoce jí naskočila husí kůže.

„Zima?“ zeptal se Archer s pohledem na její tričko. Vztyčené bradavky tlačily proti tenké látce. Odtrhl oči a přenesl pohled vzhůru na její obličej. „Hannah, je ti zima?“

„Ne.“

„Třeseš se.“

„Chutnalo to božsky.“

Její přirozené odevzdání se smyslům vyprovokovalo Archerovy sexualitu do plné pohotovosti. Podrážděný svým neovladatelným tělem se posadil a zasunul se s židlí hluboko pod stůl, aby ji nešokoval zřetelným chtíčem.

Nutkání těla ho nepřekvapilo; reagovalo tak na ni vždycky. Ale rozčilovalo ho to. Nepřál si chtít ji rychle, tvrdě, hluboce. Při takové žádostivosti muž ztrácí sebeovládání. A muž bez sebeovládání se dostává ztuhlým, pitomým penisem do problémů.

Jez,“ pobídl ji. „Ceká nás hodně práce a ve stavu, v jakém teď jsi, to nezvládneme.“

Tón jeho hlasu přinutil Hannah narovnat záda. Natáhla se pro vidličku, ale ochablými prsty do ní pouze strčila a poslala ji řinčivě přes stůl.

Chytil vidličku dřív, než spadla. Takhle neobratnou si ji nepamatoval. Pohled na Hannah, která vždy oplývala neuvědomělou vrozenou elegancí, znamenal pro jeho klid příliš vznětlivý zážitek.

„Omlouvám se.“ Zhluboka se nadechla. „Obvykle tak nešikovná nejsem.“

„Máš zničené nervy. A tvoje tělo na tom není o moc lépe. Potřebuješ se najíst a vyspat.“ Nabodl další kousek ananasu a zvedl ho k jejím rtům. „Zkus to znovu.“

Když se požitkářsky zachvěla, raději upřel oči na jídlo.

Po několika minutách si vzala sendvič a začala z něj pomalu ukusovat. Když sáhla pro sklenici s čajem, chtěl ji zadržet. Byl si téměř jistý, že nápoj skončí v jejím klíně. Nebo jeho. Právě tato myšlenka ho zastavila před zásahem. Klín plný ledové vody bylo přesně to, co potřeboval, aby odvrátil mysl od jejích bradavek a rychlého jazyka.

Hannah opatrně zvedla sklenici oběma rukama. Zuby zacvakaly na okraji a čaj jí šplíchl na ruku. Rychle slízla tekutinu z kůže, aby neztekla na stůl.

Archerem projel šíp chlípnosti a zesílil jeho erekci tak, že cítil v penisu pulzování krve. Znechucen sám sebou se rozzlobil, že ho takhle vzrušuje, aniž by o tom věděla, a jedl svůj sendvič s nasupeným mlčením.

Ticho trvalo i potom, co dojedl. Hleděl z kuchyňského okna přes zastíněnou verandu na stříbřitě zářící moře. Nepodíval se na Hannah, dokud jeho vzrušení neustoupilo do bolestné vzpomínky.

Sledovala ho zraněným pohledem očima v barvě soumraku, modré a fialové, přecházející v noc.

„Děkuji ti,“ hlesla. „Měls pravdu. Potřebovala jsem se najíst. Ale nenapadlo mě to.“

„Adrenalin.“

Její lesklé hnědé obočí se zvedlo. „Zabíjí hlad,“ vysvětlil.

Podívala se na jeho talíř. Ze dvou sendvičů, které si nachystal, nezůstal ani drobek. Totéž platilo o ovoci a sýru. Snědl všechno kromě slupek z ananasu a talíře. Pozorovala, jak krájí další maso a sýr, potírá chléb hořčicí a přidává notnou porci mangového čatní.

„Ty zřejmě adrenalinový záchvat nemáš,“ poznamenala.

„Zřejmě ne.“ Ukousl velké sousto z třetího sendviče. Chléb byl bílý, okoralý a bez chuti, ale nepřestával jíst. Potřeboval energii. „Jsi připravená o tom mluvit?“

Netoužila po tom. Bylo to vidět na její tváři, v očích jako zatažených zavřenými a na petlice zajištěnými žaluziemi, chránícími dům před blížící se bouří. Objala se rukama a neklidně přejížděla dlaněmi po opálených pažích.

„Nevím, kde začít,“ svěřila se po chvíli.

„Kdo našel Lena?“

Já. Po bouřce.“

„Kde?“

„Na pláži.“

„Byl ještě naživu?“

„Ne. Mrtvý. Dočista mrtvý. Studený. Jako perlotvorka.“

„Byl ztuhlý?“

Hannah se tvrdě kousla do dolního rtu, až z něj vyprchala krev. Když otevřela ústa, aby pokračovala, bylo vidět, že zuby po sobě zanechaly jasně rudé skvrny. „Ne. Jeho nohy vypadaly jako stuhy. Na vodě. Vznášely se a pohupovaly…“ Zmlkla.

Archer viděl záškuby nervů těsně pod její pokožkou a nejraději by si ji posadil do klína, houpal a pevně držel, dokud všechna hrůza neodejde. Ale to by nebylo rozumné. Pro soucit teď nebyla správná chvíle ani místo. Při laskavém slově se mohla zhroutit jako loutka s přestřiženými provázky. To by nikomu nepomohlo.

Vstal, strčil ruce do kapes džínů a poodešel od stolu. Dům byl vzdušný, skromný a jako všechno v Západní Austrálii mírně podle asijského vkusu. Ratanový nábytek, pestrobarevné polštáře, nízké stolky. Zavěšený hamak pohupující se ve vánku od moře. Jediná odlišná věc byla dřevěná socha velikosti houslí. Představovala smyslnou sílu vlny těsně před zlomem. V nitru vlny ležel předmět ve tvaru ženského těla; padající vlna ji mohla osvobodit, nebo zničit. Archer netušil, která možnost je správná. Věděl pouze, že napětí a smyslnost díla dokonale poutají pozornost.

Byla to ta poslední věc, na kterou se potřeboval dívat.

Odvrátil pohled k tenkým záclonám a prostoru za nimi, k nádhernému, krutě tropickému světu obklopujícímu dům. Těsně za stříbrnými žaluziemi verandy čekaly obloha a země, spojení nebes a pekla.

A za ním mlčení.

„Bylas sama, když jsi ho našla?“

Škubla sebou, olízla si suché rty a napila se čaje. „Byla se mnou Coco. Ostatní prohledávali pobřeží s mangrovníky.“

„Coco?“

„Colette Dupresová. Pracuje tady už několik roků.“

„Co dělá?“

Je naše nejlepší technická. Perlotvorky, které osadí, mají o sedmdesát procent větší úspěšnost přežití a produkují mnohem kulatější perly než u kohokoliv jiného kromě Torna Nakamoriho.“

„Skvělý výsledek.“

„Skvělý zadek, tečka,“ pronesla Hannah bez přemýšlení.

Jestli se Archerovo levé obočí zvedlo překvapením či pobavením, Hannah nepoznala. Přehrála si v duchu svá slova a uvědomila si, jak je musel slyšet on. Kdyby měla dost energie, zasmála by se. Jenže neměla. Archer z ní hodlal vydolovat pravdu bez jakýchkoliv kudrlinek nebo lichotek. A ona neměla dost síly být zdvořilá, natož upejpavá.

„Co si Coco myslela, když viděla lasturu v Lenově hrudi?“ pokračoval.

„Uskočila. Potom se rozesmála.“

„Nervy?“ Věděl, že lidé reagují na násilnou smrt mnoha způsoby. Hysterický smích je jedním z nich. Pozvracet si nohy je další.

„Nevím,“ přiznala. „Pořád opakovala: Perfektní. Tak zatraceně perfektní. Dodělaný lasturou, které tak zbožňoval.“

„Dodělaný?“

„Mateřštinou Coco je francouzština. Pořád má s vyjadřováním menší potíže, zejména když je rozrušená. Myslela tím oddělaný. Zabitý.“

„Zabitý nebo zavražděný? To je rozdíl.“

„Policie říká, že Len byl zabitý.“

„Ale ty ne.“

„Ne, já ne.“ Ztuhla očekáváním, že se zeptá proč. Neudělal to. Znovu se poněkud uvolnila.

Jak dlouho byl Len mrtvý, když jsi ho našla?“ Svůj názor na vraždu si ponechal pro sebe. Nejdřív si prohlédne Lenovo tělo a teprve pak se rozhodne, jestli je Hannah chytrá, nebo paranoidní.

„Nevím.“

„Kdo to ví?“

„Můžeš zkusit Teritoriální policii v Broome, ale je to ztráta času. Mají nedostatek lidí, jsou přepracovaní a musí řešit problémy způsobené cyklonem.“

„Kde je Lenovo tělo?“

Hannah se roztřeseně nadechla. „V Broome. Kremace je stanovena na zítřek. Časně ráno.“

Archer se podíval na hodinky. Jestli chce Lena vidět, musí jednat rychle. „Chybí ti?“

Neměl se ptát. Neměl právo na odpověď. Jenže vzít slova zpátky už nemohl.

Hannah se náhle rozesmála a pak si přitiskla ruce na ústa, aby potlačila smích. Nešlo to. Myšlenka, že by jí chybělo to, co se z Lena stalo, byla tak strašlivě absurdní, až se jí zmocnila hysterie.

Archer pozoroval její zápas o sebeovládnutí. Viděl, že prohrála, a cílil mrazivé sevření břicha, zatímco její smích stále stoupal, aby se náhle zlomil v naprosté ticho. Lene, co jsi to udělal své nevinné, misionáři vychované manželce?

Ale i tohle byla věc, na kterou se nemohl zeptat. Ani zde neměl právo na odpověď. Byl součástí čehokoliv, co se jí stalo.

„Truchlím pro muže, o němž jsem si myslela, že jsem si ho vzala,“ podařilo se jí konečně zadýchaně promluvit. Je mi líto muže, který se dokázal smát. Ale ten muž zemřel před sedmi roky. Už jsem ho přestala oplakávat. Pro muže, který ho vystřídal, nedokážu pociťovat zármutek. Naučil mě to příliš dobře.“

„Co tím myslíš?“

„Len mě nenáviděl stejně silně, jako miloval perly, a perly miloval víc, než mí rodiče milovali Boha. Len mě naučil, abych ho nemilovala, neměla ho ráda, vůbec se o něho nestarala.“ Zvedla k němu stejně mrazivé oči, jako byly jeho. Jestli tě to šokuje, je mi líto.“

„Nešokuje. Znal jsem Lena lépe než ty.“ Archer by se rád zeptal, proč s Lénem zůstala, ale ani na tohle neměl právo. S Lenovou smrtí to nemělo nic společného. A smrt nevlastního bratra byla jediným důvodem jeho přítomnosti.

Jestliže si to bude říkat dostatečně často, možná mu to poslání poklesne z hlavy do rozkroku.

„Proč si myslíš, že Lena někdo zavraždil?“

„Perly,“ sdělila stručně.

„Chtivost?“

„Chtivost. Peníze. Moc.“ Zavřela oči. „Možná ho zabili, protože někdo mohl, a tak to udělal.“

„Podezíráš někoho?“

Hannah mlčela. Tu otázku si kladla neustále. Neměla jinou odpověď, než jakou teď dala Archerovi. Jsem si jistá pouze dvěma věcmi. Já ho nezabila. Tys ho nezabil. Jinak je tady celý zatracený svět lidí, kteří Lena nenáviděli.“

„Proč myslíš, že jsem ho nezabil?“

„Neměls důvod.“

Archer se podíval na její krátké, sluncem zesvětlené vlasy, naježené nedbalým česáním a lesknoucí se jako sen. Měla dlouhé, husté řasy, hnědé jako hořká čokoláda, a její oči se vyznačovaly nepopsatelnými barvami z tmavšího konce duhy. Rty měla příliš bledé, příliš sevřené, ale ani to nedokázalo skrýt smyslnost jejich plných křivek. Pokud jde o postavu… vysoká a štíhlá, ale ňadra ještě krásnější a lákavější než ve vzpomínkách.

Kdyby tušil, jak všechno dopadne, mohl před deseti roky s Lenem McGarrym bojovat a nechat peklo, ať si vezme zbytek. Jenže Hannah se dívala na Lena zbožňujícíma očima a Archer si řekl, že představuje přesně to, co Len potřebuje, takže její svěží, sladká nevinnost zahojí trhliny v jeho duši.

Při vzpomínce na vlastní naivitu se pousmál. Křivka jeho rtů vyhlížela stejně mírumilovně jako kosa. Neměl důvod Lena zabít? „Nemáš potuchy, jak se mýlíš, Hannah.“

Při pohledu na to, co spatřila v jeho tváři, se jí zatajil dech. V tom okamžiku jí strašlivě připomínal Lena. Nebezpečný. Odtažitý. Nelítostný.

„Ale v jednom máš pravdu,“ pokračoval Archer. „Nezabil jsem ho. Kde jsi byla ty, paní McGarryová, když zemřel?“

Podívala se mu přímo do očí, ovládající se a vzdálená tak jako on. „Nezabila jsem Lena.“

„Máš lepší motiv než většina.“

„Kdybych si vědomě přála jeho smrt, stačilo, abych ho nechala na holičkách.“

„To znamená?“

„Při životě ho udržovala nenávist ke mně. A láska k perlám ho udržovala téměř při rozumu.“

„Téměř,“ opakoval tiše. Chápal mnoho z toho, co Hannah neřekla. Už před deseti roky Len propadal záchvatům smíchu, pití nebo šílenství. A také sebemrzačení. „Přesto jsi s ním zůstala. Bud‘ jsi velmi statečná, nebo velmi hloupá, Hannah.“

‚Ani jedno. Život běží den po dni jako voda kapající na kámen. Změny si všimneš až po letech.“ Promnula si oči. „Pokud jde o zbytek, ani jeden si nezaslouží jenom to dobré nebo zlé, co život přinese. Bereš to den po dni, jak to je.“

„Ozvěna misionářské výchovy?“

Pokrčila rameny a zastrčila si pramínek vlasů za ucho. „Už neděkuji Bohu za to dobré, co se událo, ani ho neobviňuji za špatné. Jenom…“ Nedopověděla.

„Přežíváš,“ doplnil.

„Ano. Co jiného se dá dělat?“

„Všechno.“

„Možná to pro některé lidi platí. Pro mě ne.“

V jejím hlase nezněla žádná sebelítost, žádný hněv. Smířila se s tím a z tohoto smíření čerpala sílu přežít. Tak tomu nebylo vždycky. Len ji málem zničil.

„Co chceš od života?“ zeptal se Archer, aniž by si to předem promyslel.

„To, co jsem si vydělala: Černou trojici. Ale jestli ji mám –máme – najít, musíme najít Lenová vraha. Ten, kdo ho zabil, ji odnesl. Pokud mi ji pomůžeš najít, dám ti polovinu toho, co za ni dostaneme.“

Archer slyšel v napětí jejího hlasu všechno, co nevyslovila, a přemítal, kdo o těch perlách věděl, kdo kvůli nim zabíjel a kdo zabije znovu, aby si je mohl ponechat.

Hannah vstala, posbírala talíře a odnesla je ke dřezu. Když se otočila, zjistila, že ji pozoruje a čeká.

„Co je Černá trojice?“

„Nenavlečený trojitý náhrdelník z černých perel. Vcelku má hodnotu tři miliony amerických dolarů.“

Archer tiše hvízdl. „Tři miliony? Tak to musí být něco. Zejména od doby, kdy Australané opustili trh s tahitskými černými perlami, protože se naučili, jak mohou přimět k produkci velkých černých perel obrovské australské stříbřité perlotvorky.“

„Černá trojice má cenu nejméně tři miliony,“ opakovala Hannah klidně. „Nejkratší řada z dvanáctimilimetrových perel je dlouhá padesát centimetrů. Prostřední má délku pětapadesát centimetrů a perly o průměru čtrnáct milimetrů. Nejdelší se skládá ze šestnáctimilimetrových perel a měří šedesát centimetrů. Všechny černé perly jsou kulaté a v každém prameni mají stejnou barvu.“

„Lesk?“

„Vynikající. Povrch perel je téměř stejně dokonalý jako u přírodních. Pokud to nezajistí příroda, snažím se já.“

„Ty umíš upravit perly?“ podivil se. Jemné obrušování perleti vrstvičku po vrstvičce s nadějí objevení méně defektního povrchu se podobá hře v kostky s ďáblem. Když prohrajete, přijdete o všechno. Oloupávat perlu stejně trpělivě, jako ji perlotvorka obalovala, vyžaduje především notnou odvahu a sebejistotu.

„Jeli sázka dost vysoká, pak ano,“ odtušila. „Podobá se to řezbě. Odstraníš všechno, co stojí tvé představě v cestě. Někdy je tvoje vidina jasná a vytvoříš něco překrásného. Někdy skončíš hromadou pilin.“

S houbičkou v ruce se pustila do mytí nádobí. Jídlo jí zlepšilo fyzickou kondici. Ruce se pohybovaly s mnohem větší jistotou. Ne že by na tom záleželo. Talíře byly natolik kvalitní, že by je nepoškodilo ani vystřelení z děla.

Archer ji pozoroval a myslel na Lena a perly, na nenasytnost a posedlost, krutost a nehodu. Len miloval perly, ale pouze jeden druh z nich se ho zmocnil natolik, aby kvůli němu podstoupil šílená rizika. „Jaký odstín černé barvy?“

Hannah poprvé zaváhala. Kdysi mu řekla, že neví, jestli mu dokáže věřit. Jenže ve skutečnosti nemá na vybranou. Kdyby se pustila do hledání vraha sama, může skončit jako Len, obličejem dolů v teplém, nelítostném moři.

„Každá perla Černé trojice má všechny barvy duhy,“ rozhodla se odpovědět. „Červenou, zelenou, modrou, zlatou, všechny se třpytí pod hladkým černým povrchem jako tekuté drahokamy pod černým ledem.“

„Takže měl úspěch. Předpokládal jsem to, ale nikdy jsem neviděl důkaz.“

Hannah se rychle otočila k Archerovi. V jejích očích se zračila opatrnost. Velmi se obávala, že právě pozvala na večeři vlka a možná i jehně. „Ty víš o černých duhách?“

„Vím, že Len objevil v Kowloonu mimořádnou perlu a že je rozhodnutý zjistit, odkud pochází, bez ohledu na to, komu tím ublíží. Domnívám se, že našel, co hledal, podařilo se mu v tom pokračovat a nechal si výsledky pro sebe. To by mu bylo podobné.“

Hannah si skrytě povzdechla. „Len zjistil, odkud pocházela ta první černá duha. Potom přišel na to, jak vypěstovat další.“

„Na tom není nic překvapujícího,“ podotkl Archer. „Len by vydoloval tajemství i ze sfingy.“

Důvěrný tón Archerova hlasu ji odzbrojil. „Chceš znát to tajemství?“ zeptala se zvědavě.

„Co mě to bude stát?“

Ta odpověď ji kupodivu uklidnila. Viděla už tolik závisti, posedlosti vlastnit a čiré chtivosti, že je dokázala poznat na první pohled. Archer sice měl zájem, ale chyběla mu nenasytnost.

Přesto váhala. Vědět, že váš život je v ohrožení, je jedna věc. Předat prostředky k vlastní zkáze je však něco naprosto jiného.

„Nebude tě to stát ani cent,“ prohlásila tiše. „Neznám tajemství produkce duhových perel.“ Dlouze se nadechla a vydechla. „A pokud supi kroužící kolem Perlové zátoky zjistí mou nevědomost, řekla bych, že můj život nebude mít cenu ani hrsti polámaných lastur.“

Tentokrát Archer neodolal nutkání poskytnout útěchu, i když jen malou. Jemněji přitiskl ruku na tvář. Byla studená, příliš studená. Hannah očividně mlela z posledního. Ale teď s tím nemohl nic udělat.

Čekala ho neodkladná schůzka s mrtvým mužem.

„Dokážeš být vzhůru ještě několik hodin?“ ujišťoval se.

Zachvěla se a zvedla bradu. „Samozřejmě. Pomohou mi děti.“

„Děti?“

„Když mám čas, učím některé děti zaměstnanců mluvit anglicky.“

Téměř se usmál. Několik hodin děti poslouží Hannah stejně dobře jako ozbrojený tělesný strážce. „Odjedu, až sem děti přijdou, a vrátím se, co nejdřív to bude možné.“

„Kam jedeš?“

„Do Broome.“

Hannah se nezeptala proč. Věděla to. Za Lenem McGarrym.

5

pka.

Hannah považovala Flynna za téměř zábavného, pokud neotáčel své kobaltově modré oči jejím směrem. Samozřejmě, že když ji Flynn pozoroval se zájmem predátora, mohl se za tím skrývat jiný, mnohem hrozivější záměr. Před dvěma dny jí nabídl, že najde pro Perlovou zátoku kupce. Odmítla.

Při pomyšlení, že by jí mohlo od tohoto geniálního Australana hrozit nebezpečí, se jí sevřel žaludek, proto se soustředila na to, v čem byla dobrá: držet si muže od těla na délku paží, aniž by si z něho udělala nepřítele.

„Chceš hrnek čaje jako vždycky?“ zeptala se neutrálně a vedla Flynna od dveří ke kuchyni. „Nebo máš chuť na pivo?“

„Čaj nebo pivo, cokoliv, jen když to bude studené.“

„Děje se něco?“ zopakovala první otázku. „Další zranění?“

„Nic nového. Přišel jsem se podívat, jak na tom jsi.“

Je v pořádku,“ ozval se Archer. Plynulým, vyváženým pohybem vykročil ze stínu. „Zajímá vás ještě něco jiného?“

Flynn okamžitě zaujal přikrčený útočný postoj s váhou těla na bříšcích chodidel. Pohled na urostlého, hezkého a sebejistého muže v domě Hannah ho přiměl podezíravě přimhouřit oči. „Kdo k čertu jste?“

„Hannažin partner,“ prohlásil Archer klidně. Neunikly mu automatické pohyby člověka, jenž je zvyklý na pěstní souboje. Za okouzlujícím úsměvem a sluncem vybělenými vlasy splývajícími až na ramena číhal bojovník. Archer věděl, že má špatnou náladu, proto ho napadlo vyzkoušet bojovou obratnost mladého Australana.

„Partner!“ Flynn prudce otočil hlavu k Hannah. „Tys prodala farmu tomuhle chlápkovi?“

„Ne. Pan Donovan je partnerem v Perlové zátoce od jejího založení.“ Podívala se na Archera. „Tohle je Christian Flynn. Stará se o vodní část Perlové zátoky.“

„Len se o žádném partnerovi nikdy nezmínil,“ namítl Flynn. Jeho hlas byl ještě nepřívětivější než výraz.

Archer klidně stál a pozoroval dobře vypadajícího vzteklého Australana. Přemýšlel, proč Len pustil tohoto svalnatého mladíka do blízkosti Hannah. Jeho samotného nechtěl mít své ženě blíž než sedmadvacet tisíc kilometrů a řekl to slovy, která dodnes zněla hluboko v Archerově mysli.

Vypadni z mého života do pekel a zůstaň tam. Nadobro. Myslíš si, že ji teď můžeš mít, když jsem ochrnutý, ale mýlíš se. Přibliž se k ní a já se pomstím. Ne tobě. Jí.

Tenkrát si Archer myslel, že z něho mluví drogy, strach a vztek právě ochrnutého muže. Pokoušel se Lena uklidnit, ujistit ho, že nemá v úmyslu svádět Hannah. Chtěl jediné – pomoci bratrovi.

Len ho neposlouchal. Čím více se Archer snažil, tím byl Len zuřivější. A tak Archer udělal, oč bratr žádal. Odešel z jeho života. Nadobro.

„Neměl důvod o tom mluvit,“ vysvětlila Hannah opatrně. Vnímala napětí jiskřící mezi oběma muži. Archer nebyl aktivním partnerem.“

Ve Flynnově postoji se něco změnilo. „Archer? Je to snad Archer Donovan?“

„Ano,“ přikývla.

„Zatraceně,“ zamumlal Flynn. O Archeru Donovanovi slyšel každý, kdo věděl něco o obchodování s perlami. Ten člověk byl legenda. Měl neuvěřitelný cit pro perly, lidi i obchod. Nešťastný Flynn si mnul levou rukou zátylek, zatímco přemítal, jak Archerova přítomnost mění už tak dost nejistou situaci. Žádná z možností nebyla příliš radostná. Přesto se k Archerovi otočil, usmál se a podal mu ruku. „Omlouvám se, jestli jsem byl neomalený, kamaráde. Nedostává se mi spánku. Po tom velkém vichru je to tady všechno dost tvrdé.“

Archer se také pousmál a přijal nabízený stisk ruky. „Není třeba se omlouvat. I já jsem nevyspalý.“

Tvrdé mozoly na Flynnově ruce mu řekly hodně o vytrénovanosti tohoto muže. Jestli ji efektivně využívá v otevřených soubojích, zůstalo nezodpovězeno.

Náhlé spekulativní vzplanutí ve Flynnových očích Archerovi prozradilo, že mladý muž si naopak všiml jeho mozolů.

Jak dlouho potrvá, než bude Perlová zátoka zase v pořádku?“ zajímal se Archer, aby rozptýlil jeho pozornost.

Flynn pohlédl koutkem očí na Hannah. Dívala se na Archera. Australana to zabolelo.

„Nevím,“ pokrčil obezřetně rameny. „Právě jsme přemístili nově implantované perlotvorky do pěstitelské části. Některé z těch pontonů se uvolnily a potopily. Opravili jsme plováky a lana a začneme na ně zavěšovat klece tak rychle, jak je najdeme. Ale o rostoucí perlotvorky jsme stejně přišli, proudy byly příliš silné.“

„Kolik z letošních perlotvorek je nadobro pryč?“

Flynn opět nejisté pohlédl na Hannah.

„Řekni mu to,“ vybídla ho, aniž by odvrátila oči od Archera.

„Pětašedesát procent. Možná ještě víc.“

„O kolik víc?“

„V nejhorším případě?“ zeptal se Flynn.

Archer se usmál jako vlk. Jedině ten je podstatný, ne?“

„Pětadevadesát procent.“

Hannah ostře sykla. Přesvědčovali ji o pětapadesáti, maximálně šedesátiprocentní ztrátě.

Jinými slovy všechno,“ shrnul Archer.

Flynn zaváhal, pohlédl na Hannažinu staženou tvář a přál si, aby Archer Donovan byl typ muže, kterého lze zastrašit, takže neklade nepříjemné otázky.

„Mohou se odepsat,“ připustil nakonec. „Bohužel nezachráníme ani takový počet vorů, v jaký jsme doufali.“

„Proč?“

Archerův klidný neutrální dotaz vyvolal ve Flynnovi přání, aby Hannažiným partnerem byl někdo jiný. Kdokoliv jiný. Nepochyboval, že jeho šéfové budou stejného názoru. Přitom cyklon se zdál být dokonalým řešením proklatě neřešitelného problému.

„Sakramentsky velký vichr, sakramentsky velké škody,“ prohlásil Flynn sevřeným hlasem. „Tohle byl zničující cyklon.“ Podíval se na Hannah. „Promiň, má milá. Nechtěl jsem ti to říct, dokud nebudu mít jistotu.“

„A co perlotvorky pro příští rok?“ dotíral Archer. Jak jsou na tom?“

„Ještě jsme je nestačili zkontrolovat. Nevíme.“

„Zkuste to odhadnout.“

Chladný příkaz Flynna podráždil. Už měl na jazyku automatickou odpověď muži, který ho zkoušel, ale podíval se na Archerovy odhadující oči a vzpomněl si na tvrdé mozoly na hraně jeho ruky. Možná dojde k zápasu s Archerem, ale než se tak stane, musí mít svolení nadřízených. Tahle myšlenka ho drásala víc než rozdrcená lastura.

„Pravděpodobně jsou na tom lépe,“ usoudil. „Největší nápor odnesly pontony s pokusnými perlotvorkami. Říkal jsem Lenovi, aby je umístil na méně rizikové místo, ale chtěl je mít co nejblíž. Byl to paranoidní mizera.“ Došlo mu, co vyslovil, a trhl sebou. „Promiň, má milá. Já –“

„Hannah znala svého manžela lépe než vy,“ skočil mu do řeči Archer. „Co perly v třídíme?“

Jednoduché,“ pousmál se Flynn. „Odneseny větrem.“

„Perly nejsou pírka. Nechce se mi věřit, že zmizely do jedné.“

„I tak tomu věřte.“

„Ach ano, věřím, že jsou pryč,“ pronesl pomalu Archer. „Ale nevěřím, že je odnesl vítr.“

„A co se podle vás s nimi stalo?“ opáčil zlostně Flynn.

„Domnívám se, že byly… zachráněny.“

„Pokoušíte se mi tím něco naznačit, kamaráde?“

Hannah se dotkla Flynnovy paže. „Archer přece nikoho neobviňuje.“

Australan hleděl na Archera nepřátelsky. „Mně to tak neznělo.“

„Potřebuji písemný seznam všeho, co zmizelo, co se našlo a co uděláte s chybějícím,“ oznámil Archer.

„Nemám čas na –“

„Udělejte si ho,“ přerušil ho Archer.

Příkaz dostal Flynna na hranici sebeovládání. Archer pozoroval tuto proměnu s chladným zájmem. Dokonce dychtivě.

„Vy mi nemáte co rozkazovat,“ odmítl Flynn. Otočil se k Hannah.

„Omyl,“ vyštěkl Archer. Než mohla Hannah zasáhnout, obrátil se na ni. „Změnilas názor?“

„Co tím myslíš?“ podivila se.

„Zavolalas. Přijel jsem. Mohu stejně rychle odjet.“

K už tak rozjitřeným nervům se přidal hněv. Hannah málem Archerovi doporučila, ať si odjede třeba k čertu, jestli chce. Ale vtom se podívala na svého předáka a uvědomila si jeho těžko skrývané uspokojení.

Rozděl a panuj. Nejstarší hra ze všech.

Protože funguje.

Vyslala k Flynnovi úsměv, který by zmrazil požár. „Američan je trochu panovačný, ale má pravdu. Potřebuji tu zprávu do svých záznamů. Mělo by to být do večeře.“

„Do večeře?“ vyhrkl nevěřícně Flynn. „Za tak králkou dobu nemohu odvést patřičnou práci!“

„Tak udělej nepatřičnou. Na Archerovy otázky jsi dokázal odpovídat docela rychle.“

„To je něco jiného.“

„Protože je muž?“ V jejím širokém úsměvu se objevilo hodně zubů. „Nestarej se, kamaráde. Já také umím nosit kalhoty. Uvidíme tě před večeří.“

Flynn něco zavrčel a vrhl na svou zaměstnavatelku zlostný pohled. Ať to bylo za Lenová života jakkoliv, nyní řídila Perlovou zátoku Hannah. A byla si toho vědoma. Když sem Flynn zamířil utěšit sexy vdovu, neočekával, že se věci vyvinou tímto směrem.

„Tak dobrá,“ odpověděl. „Před večeří.“

Dveře domu a pak na verandě se za ním zavřely. Hlučně.

Hannah se s rukama v bok otočila k Archerovi. „Proč jsi byl tak hrubý?“

„Každý správce hodný své mzdy by měl položit zprávu na tvůj stůl do čtyřiadvaceti hodin po cyklonu.“

„Ale –“ Její protest přerušilo zaklepání na dveře verandy. Zvrtla se na patě v domnění, že je to zase Flynn. „Ach, Tome. Pojďte dál.“

Archer se díval, jak Tom Nakamori prochází po verandě a vstupuje do domu. Byl v každodenní uniformě: šortky, tílko, sandály. V jeho případě mělo všechno barvu vybledlé námořnické modři. Vlasy měl řídké a bílé, ale obočí zůstalo překvapivě černé jako uhel. Od klíční kosti po bradu se mu táhla tenká jizva. Klouby na prstech rukou byly velké, ale neztratily ohebnost. Jako většina dělníků i on utrpěl spoustu šrámů a modřin při pokusech zachránit Perlovou zátoku postiženou cyklonem.

Nakamori si dal práci a přidržel žaluziové dveře verandy, aby nebouchly. Pohyboval se s opatrností muže, jenž strávil příliš mnoho let zavěšený na potápěčském laně a tažený nad dnem s lasturnatkami. Pokud vás nedostane vlastní namáhavá práce, tak to udělají bublinky dusíku v krvi. Kesonová nemoc dříve nebo později zmrzačí většinu potápěčů. Některé rovnou zabije.

„Promiňte vyrušování,“ omlouval se Nakamori zpola v úklonu. perfektní perla je opravená lépe. S dovolením vezmu potápěče a hledáme ztracené mušle brzy ráno.“

„Samozřejmě,“ souhlasila rychle Hannah. „Ale spojte se napřed s Christianem. Připravuje pro mě zprávu, takže možná bude chtít, abyste se vydali na některé konkrétní místo.“

Nakamori přikývl a znovu se mírně uklonil.

Archer měl dva nejasné pocity. Za prvé, že angličtina není Nakamorim upřednostňovaný jazyk, a za druhé, že se šlachovitý Japonec s mohutným hrudníkem o Christiana Flynna moc nestará.

„Máte místo pro dalšího potápěče?“ napadlo ho.

Nakamori zaváhal a pak přikývl. ‚Jjai. Ano.“

„V kolik vyrážíte?“

„Po svítání. Jedna hodina.“

„Seženu tady potápěčskou výstroj?“

Nakamori si ho přeměřil od hlavy k patám. „Horní díl výstroje pana McGarryho asi dobrý. Ale dolní…“ Japonec pokrčil rameny. „Bohužel ten ne.“

„Pokud mi bude příliš zima, posedím na lodi, než se znovu zahřeju. Zajistěte, ať je tam místo i pro Hannah.“ Archer se na ni podíval. „Předpokládám, že se potápíš.“

Usmála se. Pomyslela na tajemnou krásu oceánu pod hladinou, kde barvy plynou v tisících odstínů modři a všechno působí elegantně. „Od bouře jsem se nepotápěla. Christian říkal, že nemají místo, a já se nechtěla plést do záchranných prací. Potom byly problémy s motorem. Už je spravený?“ obrátila se na Nakamoriho.

„Teď ne,“ upřesnil. „Zítra.“

„Dobře,“ přikývla. „Zítra.“

„Když klid,“ dodal.

Podívala se ven na oblohu. Nepluly po ní žádné velké mraky a netvořila se z nich ani temná hradba na západním obzoru. „Bude hezky.“

Nakamori vyšel z domu. Na verandě se ještě zastavil a ohlédl. „Paní McGarryová?“

„Ano?“

„Moji potápěči musí krmit rodiny. Ptají se, jestli mají hledat víc práce.“

„Každý, kdo pracuje pro Perlovou zátoku, dostane mzdu,“ oznámil Archer, protože pochopil, že Nakamori je příliš zdvořilý, aby se zeptal přímo. „Vyřiďte to svým lidem.“

V Nakamoriho černých očí upřených na Archera se zračila zjevná inteligence. „Flynn řekl o Perlové zátoce – pchá –nic dobré. Banky nedají na obnovu.“

„Pokud budete pracovat, dostanete zaplaceno,“ opakoval Archer.

Jak?“ Nakamoriho hlas zněl zdvořile, ale neodbytně.

„Šekem k výběru v některé hongkongské bance.“

„Pan Donovan,“ vmísila se Hannah, „je partnerem v Perlové zátoce. Zaručuje se za všechno, co je třeba udělat.“

Po Nakamoriho tváři přelétlo překvapení vystřídané vzápětí naprosto neutrálním výrazem. „Perlová zátoka v pořádku?“ napadlo ho.

„Perlová zátoka je v chaosu,“ přiznal Archer, „ale dostanete zaplaceno za každou hodinu práce.“

„Dobře. Řeknu.“ Nakamori se uklonil a vyšel do žlutého žáru slunce.

„Nechci tě nechat samotnou, zatímco se budu potápět,“ poznamenal Archer. „Cítíš se při potápění dobře?“

„Jako ama,“ pousmála se při pomyšlení na proslulé japonské lovkyně perel.

Archerův tmavý plnovous rozdělil úsměv. „Ama?. Potápíš se oblečená jako ony?“

„V bílé halence a kalhotách? Ne.“

„To nosí jenom při předvádění sběru perel pro turisty a vládní delegace,“ podotkl. „Při práci mají jenom miniaturní bederní pásek. Chtějí proplouvat vodou stejně hladce jako ryby.“

„Musí jim být dost zima.“

„V japonských vodách určitě,“ souhlasil Archer. „Přesto pracují dlouhé hodiny. Doplňují energii přestávkami u grilu a jedí všechno, co během potápění najdou na mořském dně. A při vynořování po dlouhé době pod vodou vyrážejí děsivě hvízdavý výkřik…“

Ačkoliv hovořil k Hannah, očima sledoval Torna Nakamoriho, mířícího k chýším dělníků. Další jméno k předání Kylovi, aby ho projel počítačem. Japonci mohlo být kolem šedesátky, ale byl dost silný, aby vrazil Lenovi lasturu mezi žebra. Zejména jestli ho předtím praštil prknem přes hlavu.

Otočil se zpět k Hannah. „Existují další hráči, o nichž bych měl vědět?“

„Co tím myslíš?“

„Flynn a Nakamori jsou silní a mají všude přístup, oba mohli Lena zabít. Komu jeho smrt prospěla?“

Zavřela oči a urputně bojovala se žaludkem. „Nevidím nic, v čem by Lenová smrt prospěla ať Christianovi, nebo Tomovi. Když Perlová zátoka padne, přijdou o práci.“

„Najít práci podél zdejšího pobřeží není těžké, zejména pro zkušené pracovníky.“ A pokud se ošklivě nemýlil, mladý Australan měl víc než jedno zaměstnání už nyní. Archer odstoupil od verandy a pozoroval Hannah očima zabarvenýma pouze strašidelnou zelení a žádnou modří. „Tak kdo ještě?“ nedal pokoj.

„Perlovou zátoku chce koupit Ian Čchang. Tedy přinejmenším pětasedmdesátiprocentní podíl. Během cyklonu tady nebyl, takže ho lze těžko podezírat, ale ví o výjimečných perlách. Nevím, jak to zjistil. Možná mu to řekl Len.“

„Tajemství je těžké udržet, zejména takovéhle. A zachovat ho tolik let nemohl dokázat ani Len,“ uvažoval Archer nahlas. V paměti se probíral složkami s označením „Čchang“. To, co tam našel, nebylo dobré. Je možné, že Ian patří k jiné větvi Čchangů. Možná…, ale jaksi nevěřil, že by šlo o náhodu. Alespoň ne o šťastnou náhodu.

„Uplynulý rok byl nejhorší,“ ozvala se Hannah. „Len mi řekl, že mu někdo těsně před sběrem ukradl několik pokusných perlotvorek.“

Archer pokrčil rameny. „Kdyby Len nebyl tak zatraceně mazaný v poštvání jedné skupiny proti druhé, okradli by ho totálně už před lety. Například Ian Čchang. Že by to byl syn číslo jedna Sama Čchanga? Čchangů ze Čchang Enterprises International? Čchangů, kteří vlastní podstatnou část perlového obchodu na pacifickém pobřeží a snaží se získat ještě větší díl?“

Hannah ho obezřetně pozorovala, cílila napětí pod jeho zdánlivě klidným tónem. „Ianův otec se jmenuje Sam a je obchodník. Jinak se zdá, že víš o Čchanzích víc než já.“

„A co víš o lanu Čchangovi?“

„Rodinné podnikání na území od pevninské Číny po Nový Zéland, osobní podíl na odtržení australské průmyslové technologie produkce perel od japonského monopolu. Z toho, co říkal Christian, Ian – s australskou pomocí – nyní pracuje na ukončení obchodního perlového monopolu Japonska.“

„Ženatý?“ zeptal se k jejímu překvapení.

„Ano. Pět dětí. A jestli se dá věřit klepům, má milenku. Vlastně několik milenek.“

„To vypadá opravdu na syna číslo jedna Sama Čchanga,“ poznamenal Archer suše. „Kolik nabízí za Perlovou zátoku?“

„Převzetí všech dluhů a obnovení provozu.“

„Zřejmě miliony.“

Na okamžik zavřela oči. Pomyšlení, do jak hlubokých dluhů nechal Len Perlovou zátoku upadnout, nepůsobilo na její nervy právě uklidňujícím dojmem. „Ano. Miliony.“

„Odmítlas jeho nabídku?“

„Ve věci Perlové zátoky?“

Archerovi netrvalo déle než jeden úder srdce, aby pochopil, co jiného mohl Čchang nabízet. „Perlové zátoky a všeho, co mohl položit na stůl.“

„Odmítla jsem všechny jeho nabídky.“

„Proč?“

Klidný dotaz Hannah polekal. „Protože Perlová zátoka není moje, abych ji mohla prodat.“ ‚A ostatní?“

„Ian je ženatý. Konec diskuze.“

„Ale ne pro něho.“ Jeho problém, ne můj.“

Já nejsem ženatý, Hannah.“ Než stačila cokoliv říct, položil jí další otázku. „Sdělilas Čchangovi, že máš partnera?“ Přikývla. ‚A?“

„Nelíbilo se mu to. Prohlásil, že tím se všechno mění.“ Odmlčela se, v duchu pokrčila rameny a usoudila, že bude zajímavé sledovat Archerovu reakci. „Ian si myslí, že Lena jsi zabil ty.“

„Řekl proč?“

Pokud Archera toto obvinění podráždilo nebo zaskočilo, nedal to najevo. Částečně mu v tom pomohl krátký hustý plnovous, skrývající drobné změny výrazu, ale hlavním důvodem bylo jeho sebeovládání. Hannah se přistihla, že by je ráda narušila, ať jdou všechna přísloví o tichých vodách a kousajících psech k čertu. Čím déle s Archerem byla, tím více si vzpomínala na jiné věci z minulosti, například na horko, které ji zalévalo, když ho spatřila poprvé. Byla tenkrát příliš nevinná, takže nepochopila své elementární reakce na tohoto muže. Ale teď už nevinná není.

„Ian mi řekl, že Len konečně dožral nesprávného člověka,“ prohodila nevýrazně. „A že jsi stejně nelítostný jako oni.“

„Pravda je jen polovina. Já jsem Lena nezabil.“

„Ano.“ Vydechla. Vůbec si neuvědomila, že zadržuje dech. „Ani já ne.“

Přikývl, jako by mu právě sdělila, že dneska slunce také zapadne. Já vím.“

Jak? Myslíš, že nejsem schopná vraždit, protože jsem žena?“

Zasmál se, ale neznělo to vesele. „Každý je schopen vraždit, když má správný podnět.“

„Tak kde bereš tu jistotu, že nejsem vrah?“

„To je prosté. Požádalas mě o pomoc.“

Zamrkala a dívala se na něho očima temnějšíma než indigo. „Mohla jsem Lena zabít a pak tě požádat o pomoc.“

„Nejsi tak hloupá. Nepotřebovalas Čchanga, aby ti řekl, že nepatřím k těm nejpříjemnějším chlapíkům.“

Výraz v Archerových očích připomněl Hannah noc, kdy se objevil na prahu s Lenovým potlučeným tělem v náručí. V tu dobu bydleli na okraji špinavé vesnice ve skryté zátoce, v místě, kde se lidé živili pašováním nebo pirátstvím. Archer jim probojoval cestu ke zpevněné ploše plné výmolů, sloužící jako letiště, naložil je do ukradeného letadla, nastartoval ho zkratováním drátů a zamířil k temné tropické obloze v dešti kulek vyslaných lidmi, kteří prchali na všechny strany před letadlem pronásledujícím je po rozjezdové dráze.

Tu noc byl Archer přesně tím, co o něm Čchang řekl: zcela nelítostným člověkem.

Najednou byla ráda, že jediné, čím se provinila, je její selhání jako Lenový manželky. Pouto mezi oběma muži bylo děsivě silné. Archer zůstal u Lena po celou nekonečnou dobu léčby a fyzické i duševní agónie. Krmil ho, koupal ho, dával mu pít, držel ho jako dítě, když v nočních můrách vyvolaných drogami křičel a proklínal ty, kteří ho obelhali, ty, kteří ho chtěli zabít, ty, které zabil on.

Pak se Len obrátil i proti Archerovi, ječel na něho, že chce Hannah. Ta představa ji šokovala, ale ne tolik jako poznání, že ji manžel nikdy nepřitahoval tolik jako Archer.

„Hannah? Co je?“

Na okamžik nemohla promluvit. Viděla Archerovy oči, jejich mrazivé stíny a nelítostný jas, jako by viděl všechno, na co vzpomínala, všechno, na co se pokoušela zapomenout, a zmítaly jí podivné emoce.

„Přemýšlela jsem,“ podařilo se jí vyslovit.

„O čem?“

„O době, kdy na tebe Len řval, abys odešel. Mýlil se,“ zašeptala. „Ty by ses mě nikdy nedotkl.“

„Ne. Nikdy. Ale chtěl jsem, Hannah. Chtěl jsem tak moc, až jsem nemohl dýchat.“

Já…“ Selhal jí hlas. „Nevěřím…“ Ale když se mu znovu podívala do očí, uvěřila. Podlehl stejnému smyslnému žáru, jaký se zmocnil jejího neprobuzeného těla. „Netušila jsem.“

„Postaral jsem se o to. Ale Len mě znal. Viděl to, co tys ve své nevinnosti vidět nemohla.“ Podíval se na hodinky. Pokud pojede jako šílenec, zbývá dost času. Jelikož v Západní Austrálii všichni jezdí jako šílenci, nebude nápadný. „Pomohu ti připravit potápěčskou výstroj. Chci si ji prohlédnout – a také člun – než ho použijeme.“

Hannah položila otázku, jíž se nebála, a zakázala si tu, jíž se obávala: Pořád mě chceš? „Nedůvěřuješ Tomovi?“

Ještě ti to nedošlo? Nedůvěřuju nikomu.“

„Ani mně?“

Jsi rodina.“

„Rodina,“ opakovala pomalu a vychutnávala to slovo. Bylo to víc, než měla právo očekávat, přesto méně, než si přála.

A do tohoto okamžiku to nevěděla. Před deseti roky byla nevinná a zblázněná do hezkého žoldáka, o patnáct let staršího než ona. Přesto už tenkrát Archer působil na její smysly jenom tím, že byl. Kdyby ho potkala dříve než Lena…

„Ty mi jako rodina nepřipadáš,“ poznamenala.

„Chce to čas.“

„Čas.“ Ostře se zasmála.

„Máš potápěčskou výstroj tady, nebo ve člunu?“ staral se Archer.

„Tady.“ Než si to stačila promyslet, dodala: ‚A já se ani trochu necítím jako tvoje sestra.“

Nepohnul se, ale něco se v něm změnilo. Viděla to, vyzařovalo z něj napětí stejně intenzivní jako sluneční korona. „A jako co se cítíš?“

V jejím nitru se zvedl neklid a ještě něco. Chtěla ho tak naléhavě, až se jí točila hlava. Ale strach byl silnější. Jen o něco. O tolik, aby jí svázal jazyk. Už před lety zjistila, že sexuální hlad vede ke špatnému úsudku a ten pak vede rovnou do pekla na zemi. Nyní zjistila nečekanou slabost k tomuto muži.

To ji vyděsilo.

„Nevím,“ pronesla nepřítomně.

Pozoroval ji po dobu jednoho dlouhého nadechnutí. Viděl, že se ho bojí, a akceptoval to. Nic jí nevyčítal. Už jí nebylo devatenáct; tenkrát měla v očích naději a v jejím úsměvu se projevovalo vzrušení. Poučila se, že život stále přináší něco neočekávaného a často krutého. Naučila se držet zpátky, uzavřít se.

Přežít.

Rád by ji přesvědčil, že život znamená něco víc než bolest a smrt, že Donovanova rodina by ji přijala a uznávala. Přesto neřekl ani slovo. Neměl právo žádat, aby vykročila z ochranné ulity a podělila se o svůj život, smích a lásku. Byl to on, kdo ji nechal, aby uzdravila muže, jenž byl nevyléčitelný.

Len mohl ublížil každému, kdo by ho chtěl uzdravit. A také to udělal. Dokazoval to strach v jejích očích.

„Nebyl by život velkolepý, kdyby laskavost přežila krutost?“ poznamenal neutrálně, ale únavu duše skrýt nedokázal. „Bohužel tomu tak není.“

Odvrátil se a probíral v mysli seznam všechno, co je třeba udělat. Čím dříve zjistí, co se stalo Lenovi a Perlové zátoce, tím dříve odejde z jejího života.

První položkou v seznamu bylo Broome.

„Tak Šílený pes Len měl partnera?“ podivil se policista se skeptickým pohledem na Archera. Velký Američan v propocené košili, vybledlých džínách a s ošoupaným batohem přes jedno rameno působil na konstábla příliš tvrdě a sebejistě.

Archer pomalu, ale rozhodně přikývl.

„Tak to je pro jeho vdovu dobrá zpráva,“ pokračoval policista. Škrtl sirkou o kovovou jmenovku „Dave“ a zapálil si cigaretu. „Tady by jí nikdo nepůjčil na obnovu ani dolar.“

„Proč? Perlová zátoka sice není licence na tisknutí bankovek, ale vypadá lépe než většina podniků kolem Broome.“

„Hej, Dave,“ zavolal někdo ze zadní části horké vlhké jeskyně s plechovou střechou, která sloužila jako policejní stanice. „Máš na drátě manželku.“

‚Ať počká pět minut,“ utrousil policista. Pak upřel vybledlé zelené oči na Archera s výrazem ukaž mi něco nového. „Máte zájem o něco prosperujícího, kamaráde? Zkuste Kabelovou pláž za městem. Tam chodí bohatí turisté.“

„Nejsem turista a vy jste neodpověděl na mou otázku.“

„Nejste ani místní, jinak byste věděl, že zdejší lidé by na Lena McGarryho nechcali, kdyby hořel.“

„Bez obav,“ reagoval klidně Archer oblíbenou australskou odpovědí. „Je mrtvý. Nehoda, řekli mi.“

„Správně.“ Dave vyfoukl pramínek dýmu, který hustý stojatý vzduch ve stanici rozhodně nezlepšil. „McGarry utonul, když cyklon rozerval třídírnu a vyplavil ho ven jako mlže z lastury.“

„Měl vodu v plících?“

„Našli ho plavat obličejem dolů v pouhých patnácti centimetrech vody.“

„S kusem lastury vraženým mezi žebra. Nepřipadalo vám to podivné?“

Dave se tvářil znuděně. „V Seattlu asi nemáte mnoho cyklonů, že ne? Sbíral jsem chlápky, jimž trčely z varlat koktejlové slámky nebo měli tepny proříznuté palmovými listy. V rychlosti dvě stě padesát kilometrů za hodinu se spousta věcí mění ve smrtící nástroje. Zatraceně, kousek papíru vám dokáže proříznout hrdlo.“

„Já vím. V Americe se možná nedostává cyklonů, ale řádí tam odedávna hurikány a tornáda.“

Policista zabručel. „Kousek lastury byl u McGarryho ten nejmenší problém. Vypadal jako přejetý vlakem. Nebýt jeho ochrnutých nohou, nepoznala by toho mizeru ani jeho vlastní žena.“

Archer byl náhle rád, že Hannah s ním do Broome nejela. Nechal ji učit dychtivé děti, jejichž smích a jiskrné černé oči působily po všech chmurných vzpomínkách na Lena jako balzám. Archer litoval, že tam nemohl zůstat. Chyběl mu nevinný a nezadržitelný smích jeho neteře. Jenže Summer byla přes půl světa daleko a Lenovo tělo nemilosrdně blízko.

„Kdyby Len byl vaším bratrem, probíhalo by vyšetřování jinak?“ zkoušel to jinak.

Policista si přejel silnými tupými prsty čerstvě oholenou tvář. Potáhl z cigarety a vyfoukl další kouř. „Plakal bych.“

Archer se téměř usmál. „Takže to byla pouze nehoda, je to tak?“

„Správně. A nestala se milému chlapíkovi.“ Dave prudce zvedl ruku a zabránil jakékoliv odpovědi. „Podívejte, Amíku. Nebudu předstírat, že tenhle svět není bez toho ubožáka lepší. Ale kdybych měl chuť dělat kolem jeho smrti rozruch – a to nemám –, zašel bych za jeho vdovou. Tohle chcete?“

Archer chvíli nevěřil, že dokáže promluvit. Časový posun ho trýznil jako kocovina, Hannah byla pod vnější slupkou klidu vyděšená k smrti a k tomu všemu tenhle cholerický australský konstábl ještě vyhrožuje.

„Obtěžovat paní McGarryovou by bylo hloupé. A vy nejste hloupý člověk,“ prohlásil konečně. „Smím teď vidět tělo?“

„Letěl jste pěknou dálku podívat se na mrtvolu.“

„Ano.“

Policista máchl silnou opálenou rukou, za níž se táhl ohon dýmu. „Jen běžte, kamaráde. Tomu už to nevadí. Nikomu to nevadí.“

Dave sledoval Archerův odchod ostražitým pohledem policisty. Netušil, o co tomu Američanovi jde. Nechtěl to vědět. Práce konstábla hluboko v buši ho naučila, že existují dva typy mužů: nebezpeční muži a nebezpeční muži při jednání s nimi. Ti první ho neznepokojovali.

Muži jako Archer ano.

Místo, kde leželo Lenovo tělo, vypadalo přesně jako to, čím bylo: budova pro zpracování krátkorohého dobytka z Kimberley, který se přihnal ze západu Austrálie jako rudé mračno s kopyty. Jenže teď nebyla sezona pro zabíjení, takže ve skladišti masa bylo chladno a dostatek místa pro tři oběti cyklonu. Dva rybáři. Jako třetí Len. Mrtvoly byly přikryly něčím, co připomínalo stará prostěradla. Nečekaně silná bouře přeplnila maličkou márnici. Těla určená ke kremaci se proto ocitla v méně přepychovém prostředí.

‚Je to tamhle ten,“ vysvětlil mladík hlasem stejně drsným jako jeho zrzavé vlasy. Byl příliš mladý, aby neměl strach ze smrti, a příliš starý, aby ho přiznal.

„Díky,“ přikývl Archer. „Chtěl bych s ním být chvíli sám.“

„Bez obav, pane,“ vyhrkl s úlevou mladík. Jenom dobře zabouchněte dveře, až budete odcházet.“

Archer počkal, až se dveře s bouchnutím zavřely, a přistoupil ke stolu, na němž Len ležel. Poznal by ho i bez mladíkova pokynu; prostěradlo leželo na trupu téměř ploše. Stáhl látku tak, aby viděl hlavu a hruď.

Zkřivil tvář, ale ne kvůli sobě. Představa, že Hannah našla znetvořené, potlučené tělo, v něm probouzela nutkání vykřiknout na protest. Nezasloužila si mít ten strašlivý obraz, zdroj budoucích nočních můr, v paměti.

Ani jeden si nezaslouží jenom to dobré nebo zlé, co život přinese. Bereš to den po dni, jak to je.

Ve zlostném tichu Archerovy mysli zazněla ozvěna Hannažiných slov. Neuklidnila, ale umožnila mu, aby trochu hněvu odešlo. Zbytek zatlačila do pozadí spolu se všemi krutými obrazy rodícími noční můry v jeho vlastní temnotě.

Mlčky usiloval o emoční odtažitost, která byla k tomu, co musel udělat, nezbytná. Pustil se do prohlížení toho, co kdysi bylo jeho nevlastním bratrem a učitelem drsných umění přežití. Pamatoval si Lena jako vikinga – mohutného, odvážného, hlučného, v jednom okamžiku se smějícího jako šílenec a v dalším mlčícího jako kámen. Všechno z mlčenlivosti a něco z odvahy zůstalo. V úrovni ramen a paží byl stále stejně silný jako Archer. Hustá hříva světlých vlasů se změnila v bílé, nerovnoměrné prameny. Pokud na Lenově tváři zůstaly známky vzteku nebo smíchu, byly smazány krutými údery před a po smrti.

Vedle Lena ležel kus lastury, jako by si někdo nebyl jistý, co s ní udělat. Deset centimetrů dlouhá, na jedné straně temně světélkující a na druhé, zdrsněné mořem, krémová skořepina byla zlomená na obou koncích a měla tvar primitivního poničeného nože. Smrtící rána mezi Lenovými žebry byla patrná i na silně poškozeném těle: vypadala jako krvavá ústa pootevřená šokem na šířku prstu. Nůž by zanechal mnohem méně nápadnou stopu.

Archer setřásl z ramene měkký batoh. Košile pod ním propocená ho v chladném vzduchu ihned začala studit. Nevšímal si toho o nic víc než nárazu mrazivého chladu při vstupu dovnitř. Sáhl do batohu, odsunul stranou laptop, speciální mobilní telefon a čisté spodní prádlo, dokud nenahmatal baterku štíhlou jako tužka.

Studené světlo se zařízlo do jiskřivých tmavých a duhových barev na hladkém vnitřním povrchu lastury. Zvedl ji a přiložil k hrubé, rozervané, mírně zakřivené ráně mezi zlomenými žebry. Stačil mírný tlak ruky a lastura se ocitla v těle; rána byla jako cesta vysekaná v divočině nedotčené tkáně kostí.

Když už lasturu nešlo zasunout dál, sklonil se a ve světle baterky sledoval úhel lastury. Mířila rovnou k srdci.

Pokud Hannah mluvila pravdu, že Lena někdo zavraždil, nebylo to úderem vedeným shora, ale zdola. Pro stojícího člověka rozhodně nesnadný způsob zabití muže na invalidním vozíku. Ale kdyby oběť ležela na zádech, byl by to dostatečně jednoduchý manévr i pro potápěče s oteklými klouby a neslyšnou chůzí. Pro Flynna by to bylo snadné jako úsměv.

Archer uchopil prsty zlomek lastury a kolébal jím drobnými pohyby, aby ho uvolnil ze stisku mezi žebry. Pak si prohlédl možnou zbraň v nehybném bílém světle baterky. Lastura nepochybně mohla Lena zabít, kdyby byla dostatečně dlouhá.

Jenže nebyla. Krev lpěla stěží na dvou a půl centimetrech. To nebyla délka, která by se dostala skrze ochranu žeber až do srdce.

Po posledním pohledu odložil lasturu tam, kde ji našel, těsně k ruce mrtvého muže. Znovu sáhl do batohu a vytáhl něco, co vypadalo jako kleště s tupými konci. V dutých rukojetích se skrývalo různé nářadí – šroubovák, pilník, průbojník, nože – jako čepele v kapesním zavíracím noži.

Zkusil jeden z nožů. Prošel mezi žebry dost hluboko, aby zabil, a vnikl hladce, bez použití síly. Sledoval cestu, kterou prorazil nůž s delší a širší čepelí.

Hannah měla pravdu. Len byl zavražděn.

Teď, když Archer viděl izolovanou Perlovou zátoku, vsadil by se, že Len vraha znal, možná to byl zaměstnanec farmy. Hannah se nezmínila o nikom cizím, kdo by se tam v době cyklonu zdržoval. Vrah tam může být i teď, bezpečný ve všeobecně sdíleném přesvědčení, že Lenová smrt byla spíše neštěstí než násilí.

Archer se naposled podíval na to, co kdysi bylo jeho bratrem. V ostrém světle se na Lenově ruce zaleskl velký prsten. Archer zvedl studenou ruku a podíval se zblízka. Pokud si vzpomínal, tak Len nikdy prsten nenosil. Ošklivá napodobenina lastury nebyl snubní prsten – ani Len, ani Hannah si žádné nepořídili. Navíc byl očividně bezcenný. Zdálo se, že je zhotoven spíše z nerezové oceli než ze stříbra, zlata nebo platiny. V osobním boji mohl rozříznout tvář protivníka až na kost.

Napadlo ho, jestli to není dárek od Hannah, ale ihned tuto možnost zamítl. Prsten se nevyznačoval krásou, elegancí nebo cenou. Mohl vyhovovat pouze Lenovi, jenž se nikdy nedíval na svět tak jako jiní lidé.

Archer stáhl nehezký, příliš velký prsten z bratrovy ruky a navlékl ho na kroužek ke svazku klíčů v kapse. Nebyla to velká památka na zavražděného bratra, ale bylo to jediné, co měl.

Přetáhl prostěradlo přes Lenovo tělo a dlouhými kroky opustil budovu. Čím více myslel na izolovanost Perlové zátoky, tím méně se mu líbilo, že je tam Hannah sama. To, co kdysi bylo jejím domovem, se stalo nepřátelským územím.

6

Toas.

A hodně dlouhý čas, pomyslel si zasmušile.

Tón Archerova hlasu Kyla utvrdil v tom, že to, co bratr v Broome našel, nebylo hezké. „Moc zlé?“

„Dost.“ Zavřel oči a snažil se odehnat vzpomínky na Lenův smích, na zraněného Lena, na Lenův vztek kvůli nemohoucím nohám, na potlučeného a zavražděného Lena, ležícího ve skladu. Pevně sevřel mobilní telefon, který šifroval odcházející hovory a dekódoval ty, které přicházely z telefonů Donovanů. „Máš pro mě něco?“

Jsi sám?“ zeptal se Kyle.

Archer pomyslel na Hannah ve vedlejším pokoji a na její hluboký, vyčerpaný spánek i přes tropický odpolední žár. Dokonce i v bezedné studni spánku sebou házela a sténala, jako by ji někdo pronásledoval.

Řekl jí o ráně nožem.

Nechtěl přidat hrůzy k můrám, nepochybně rušícím její sny, ale přesto to udělal. Trhla sebou. Jenom to. Nic víc. Zachvění víček, náhlá bledost kolem rtů, štíhlé prsty sevřené v pěst. Pak se otočila a zmizela v ložnici. Chtěl ji následovat, utěšit ji. Neodvážil se. Nevěřil sám sobě, že skončí u bratrského objetí.

Ne že by jeho vlastní mysl a sny byly zbaveny nočních děsů. Na některé lidi pohled na násilí nepůsobí. Mnoho si jich po čase zvykne. Jiným k tomu nestačí ani celý život. A právě k těm Archer patřil.

Doufal, že Hannah není jiná.

„Momentálně ano. Jestli začnu mluvit nejasně, tak poznáš, že už to neplatí.“

„Sakra, Archere, mluvíš nějak vyčerpaně.“

„To taky jsem. Hannah je na tom ještě hůř. Pět dní si stěží zdřímla.“

‚A jéje. Tak to musela mít halucinace.“

„Moc k tomu nechybělo.“ Podíval se k otevřeným dveřím do ložnice a ztišil hlas. Je to kurážná, houževnatá dáma. Nesložila se, dokud neměla jistotu, že ji někdo pohlídá.“

„A kdo bude hlídat tebe, až usneš?“

„Lesní skřítek.“ Archer spolkl další zívnutí a sáhl pro smrtící šálek kávy stojící na stolku vedle smyslné sošky. „Mluv se mnou. Našel jsi na ni něco?“

„Poslal jsem ti toho spoustu na tvůj kódovaný email, jestli chceš detaily. Teď shrnu jen to nejpodstatnější.“

Archer zabručel a zavrtěl se. Ratanová židle zavrzala, lákalo ho hamakové lehátko na verandě, ale nebyl si jistý, zda by vydrželo jeho váhu.

„Hannah McGarryová neexistuje v žádných záznamech, které jsem našel, od svých pěti až do doby, kdy se provdala za Lena McGarryho a požádala o pas,“ hlásil Kyle. Její rodiče byli občany Spojených států a žili v zámoří, kromě pěti let v Maine, pravděpodobně kvůli narození Hannah a přečkání nejnebezpečnějších roků pro přežití malého dítěte. Matka zemřela. Otcův pas je stále platný, proto předpokládám, že žije.“

„Byli misionáři u kmene Yanomamů v Brazílii. Alespoň před deseti lety. Otec je tam možná pořád. Miloval ten život víc než dceru. Když utekla s Lenem, přestal se k ní znát.“ Archer se znovu napil hořké kávy. „Hannah vyrůstala v brazilském deštném pralese v loveckém táboře Yanomamů.“

„To by vysvětlovalo nedostatek dokumentace. Její manželství bylo zapsáno v Macau. Civilní obřad. Tys byl jediným svědkem.“

Pro Archera žádná novinka. Vzpomínka na ten den nepatřila k jeho oblíbeným. Šílené vedro, ve vzduchu se vznášel pronikavý kouř z pouličních grilů, hluk a pach chudoby ženoucí se za bohatstvím, sny v Hannažiných očích a prázdnota v Lenových.

„Archere? Jsi vzhůru?“

„Mluv dál,“ přikázal stručně; bylo to lepší než říct, na co myslí: jestli se domníval, že Hannažina sladká nevinnost může neutralizovat nebo alespoň trochu léčit Lenový trpké zkušenosti, byl pitomec. „Jsem tady.“

Její pas ukazuje v posledních třech letech značnou aktivitu. Cestovala po celé jihovýchodní Asii, Malajsii, Filipínách, navštívila všechny přístavy, o jakých jsem slyšel, a několik takových, o kterých ne. Nicméně žádné kreditní platby. Zřejmě platili všechno hotově, včetně deseti dní, které strávila v nemocnici v Kuchingu.“

„V nemocnici? Kdy? Proč?“

„Asi čtyři měsíce před svatbou, byla vážně nemocná. V záznamech se říká něco o horečce neznámého původu. Unikla smrti jen o vlásek, nejdříve kvůli horečce a potom krvácení. Mimochodem má krevní skupinu A pozitivní.“

„Šlo o některou z těch hemoragických horeček?“

„Ne. Potratila sedmiměsíční plod. Chlapec. Nechce se věřit, že jsme měli malého synovce a nevěděli o tom.“

Archer neodpověděl. Nemohl. Se sevřeným žaludkem sotva dýchal. Len se o Hannažině těžké nemoci nebo o potratu nezmínil ani slovem.

„Věděls o tom?“ zeptal se Kyle po minutě.

„Ne.“

Ačkoliv Archer víc nezmínil, Kyle znal bratra příliš dobře, aby se nechal oklamat jeho mlčením. „Mě to taky dostalo,“ prohlásil upřímně. „Šel jsem za Liannou a objímal ji, jen tak objímal. Když jsem ucítil, že se naše děti pohnuly, nevěděl jsem, jestli se mám smát nebo brečet.“

Nejistota života a konečnost smrti prostoupila Kylův hlas stejným strachem, jaký se usídlil v Archerově mysli. Přinutil se dýchat, mluvit, aby ujistil mladšího bratra, že jejich dvojčata budou ta šťastná, ta, která nebudou jenom přežívat, ale zdárně se rozvíjet.

„Neměj obavy o Liannu a svá dvojčátka,“ řekl. „Len vláčel Hannah nejproklatějšími místy na zemi. A taky nežili v přepychu. Jedli totéž, co domorodci. Pili to, co oni. A to se nezměnilo ani po jejich sňatku.“

„Já vím. Když jsem objevil tu nemocnici, prověřil jsem razítka v pasu. Týden na jednom místě. Dva týdny na druhém. Dva dny na dalším. Někdy jenom několik hodin. Lety přes celý Tichý oceán s odbočkami do Japonska nebo pro změnu do Jakarty. Je to náhoda, že na každém místě, které Len navštívil, se prodávají nebo pašují perly?“

„Ne.“ Stručné, ale naprosto jednoznačné.

Kyle čekal, ale bratr nic nedodal. Už si chtěl postěžovat na vlažnou reakci, když si uvědomil, že Archer je vzhůru více než čtyřiadvacet hodin, viděl mrtvolu nevlastního bratra a právě se dozvěděl o maličkém synovci, kterého nikdy nebudou moci vzít do náruče, hrát si s ním a milovat ho.

„Musím říct,“ zamumlal Kyle, „že náš nevlastní bratr měl značně pochybný vkus ve výběru přátel. Narazil jsem na jména některých lidí, s nimiž se stýkal. Žumpa. Opravdu hluboká. Přímo pod záchodem triády Rudý fénix. Pochopitelně různá jména. Sliz.“

„Když pátráš po tajemstvích, děláš obchody tam, kde musíš.“

„Byl špion?“

Archer nechtěl odpovědět, ale musel. Len byl i Kylovým bratrem. „Začínal jako agent v FBI. Skončil jako žoldák. Občas pracoval pro nás. Občas pro ně. A vždycky pracoval pro sebe.“

„Nejsem si jistý, jestli se mi to líbí.“

„Máš dobré instinkty. Ale nezapomínej – Len nezačal tam, kde skončil. Co jsi ještě zjistil o Hannah?“

„Vede účetnictví Perlové zátoky. Objednává materiál v místě i elektronicky. Pokud nakupuje oděvy nebo kosmetiku v tamějších obchodech, platí hotově. Farma má několik otevřených účtů na různých místech v Broome.“

„Jak vypadají platební záznamy?“

„Docela dobře. Nic skvělého, ale v pořádku. Minulý rok musel být těžký. Perlová zátoka se začala dostávat do platební neschopnosti.“

Jak je to vážné?“

„V obchodě s názvem Smith a synové dostává farma vybavení jen proti hotovosti. Potravinářský obchod v Broome je o něco laskavější, povoluje nákup na fakturu do výše sto australských dolarů. Pracovní oděvy pro zaměstnance nakupuje kreditkou ve virtuálním obchodě specializovaném na běžné oděvy do tropů. Literaturu objednává v několika virtuálních obchodech s použitými knihami nebo ve výměnných knihkupectvích. Čte všechno od science fiction po filozofii, dokonce i čínskou poezii a dívčí fikci.“

„Dívčí fikci?“

„Ano, takové ty příběh o rodině, manželství a lásce.“

Archer něco zamumlal a napil se kávy. Vánek prodírající se žaluziovými dveřmi verandy byl silně prostoupen vůní soli. Teplota se blížila chladnu, jaké může být v Broome koncem listopadu. Ještě něco?“

„Pokud někdy navštívila lékaře, tak to byl ten, kdo vede staromódní ručně psanou evidenci. Lenův lékař jde s dobou. Vede záznamy v počítači a využívá konzultace s elektronickými diagnostickými centry. Lenová páteř zvolna chátrala. Lékař mu dával morfium. Jestli místní prodejna alkoholu něco naznačuje, tak Len pil jako duha. Nebo je to Hannah, kdo nasává?“

„Kdyby ano, tak by to bylo cítit z jejího dechu nebo kůže.“

„Takže tak blízko? Rychlá práce, brácho.“ „Jdi se vycpat.“

„Konečně je to Archer, jakého známe a milujeme.“

„S tím se jdi vycpat taky,“ odsekl Archer bez patřičného zápalu. „Pošlu ti emailem seznam zaměstnanců Perlové zátoky za poslední rok. Podívej se, co o nich můžeš zjistit.“ Zeširoka zívl, až mu zapraskalo v čelistech.

Kyle se ušklíbl. Nestávalo se často, aby měl staršího bratra na talíři. „Vsadím se, že zítra ráno nebudeš takový ranní ptáček jako obvykle.“

„Tak to se raději nesázej.“ Archer si promnul oči, které ho pálily, jako by v nich měl písek. „Ještě něco?“

„Ne. Její jméno se nikdy neobjevilo na seznamovacích stránkách nebo v pokecech na téma sex, takže virtuální sex pro ni nic neznamená.“

„Mohla použít pseudonym,“ nadhodil Archer.

„Haló, tady je Kyle, bratr, který umí nastavit počítač na vyřešení všech možností. Pamatuješ si mě? Umím vystopovat pseudonym rychleji, než ty dokážeš myslet.“

„Máš štěstí, že na tebe nedosáhnu, skrčku.“

„Skrček? Až budeme příště v posilovně, tak ti ukážu, jak tě ten skrček hodí na žíněnku.“

Jojojo. Lianna tě umí povalit na zadek bez kapky potu.“

„Lianna mě může povalit kdykoliv, kdekoliv a jakkoliv chce. Nejraději to dělá, když jsem nahý.“

Samolibý mužný tón Kylova hlasu způsobil, že se Archer náhle cítil mnohem starší než na svých blížících se osmatřicet. Připadal si jako zničený stařec na vrcholku skály, kde mu dělá společnost pouze prázdná obloha.

„V kódovaném emailu jsem ti poslal seznam Lenových telefonátů za posledních šest měsíců,“ pokračoval Kyle.

„Z mobilu nebo pevné linky?“

„Obojí.“

„Fajn. Díky.“

„Fajn? Méně než dva dny a už mluvíš jako Australák.“

„Tomu se říká kamufláž,“ odsekl suše Archer.

„Potřebuješ ji. Buď opatrný, brácho. Velmi, velmi opatrný. Vnitřnosti mi našeptávají, že bys měl z Austrálie co nejdřív vypadnout.“

„Vždycky jsem opatrný. Tak ahoj, Kyle. A díky.“

Archer vypnul telefon, spustil počítač a začal si prohlížet soupis Lenových telefonátů. Jména byla většinou známá. Osoby pohybující se v obchodech s perlami. Mnoho z nich slušných. Ještě více slušných jen tehdy, když museli. Zbytek neznámí lidé. Celkem vzato, Len znal – a obchodoval s nimi – některé nechutné až nebezpečné muže. Podloudníci, vládní vyjednávači, „styční“ chlapíci z triády, lidé, kteří žili hodně mimo zákon, a docela se jim to líbilo.

Nic ze seznamu mu nepotvrdilo, že najít Lenová vraha bude snadné. Nejspíš právě to vyvolalo Kylovy obavy, že mu hrozí nebezpečí. Jeho předtuchy bývaly mnohem lepší než solidní fakta většiny lidí.

Zdrží se tu maximálně ještě jeden den. Potom se roznese, že Archer Donovan je v Perlové zátoce. Izolovaný. Sám. Mohou se sem slétnout dravci a pro něho bude příliš nebezpečné zůstat.

Pokud Len nepracoval pro strýčka Sama. To by mu poskytlo více času, silnější zbraň proti komukoliv, kdo chtěl, aby Len zemřel.

Strýček. Archer hleděl na svůj mobil, jako by to byl granát s vytaženou pojistkou a roznětkou přidržovanou jenom tenkou nití. Pak telefon zvedl a vymačkal číslo, které nenáviděl.

Protože dokud on má toto číslo, do té doby má to jeho strýček Sam.

„Co jsi říkala?“ otočil se Archer k Hannah. Před několika minutami odešla do kuchyně a tiše tam připravovala kávu. Pravou stranu obličeje měla pomačkanou spánkem, jako by padla na postel a už se nepohnula. Stříbřitě šedivými šortkami a tílkem mu připomínala perly.

„Ptala jsem se, jak se ti dařilo s naším počítačem,“ opakovala otázku.

,“Naším‘? Myslíš Lenovým a tvým?“

Polkla zívnutí a promnula si pomačkanou stranu obličeje, která ji svědila potem. „Ano.“

Archer úkosem pohlédl na počítač jako na nabitou zbraň. Jak znal Lena, bylo to docela dobře možné. Přitom postavený na ratanovém stolku v kuchyňském výklenku vypadal naprosto nevinně a dobře mu posloužil při kontrole účetnictví Perlové zátoky. Hannažino jednoduché heslo „Dnes“ otevíralo všechno, co bylo na pevném disku.

Trvalo mu méně než hodinu, aby si ověřil, že podnikání Perlové zátoky je na pětadevadesát procent v háji. Len si půjčil na všechno přinejmenším dvojnásobek, nevyjímaje budoucnost perel.

Samozřejmě bylo možné, že někde je vedeno ještě druhé účetnictví. Archer by na to vlastně vsadil docela slušnou sumu. Jenom najít kde.

Podíval se na Hannah. Chvíle spánku jí pomohla k soustředění, ale stále byla slabá v kolenou. „Takže tenhle počítač jste používali oba?“ ujistil se, ačkoliv tomu nemohl uvěřit.

Jistě.“ Nalila si další šálek kávy a natažením konvice směrem k němu se mlčky zeptala, jestli chce také. Proti bledé pleti byly její oči obrovské a tmavé. Přes křehký vzhled zvládla držet konvici s kávou bez viditelné námahy.

„Ne, díky,“ zavrtěl hlavou. Ohlédl se na monitor počítače. Kofein mohl pomoct v únavě z časového posunu jen do jisté míry. A tu už překročil. „Překvapuje mě, že jste neměli každý svůj počítač. Len se nerad o něco dělil.“

Hannah pokrčila rameny. „Peníze. Každý dolar šel na jeho experimenty s perlami.“

„Prošel jsem všechny soubory na disku, zatímco jsi spala. Neviděl jsem nic, co by patřilo Lenovi. Spíš bych od něho čekal, že nastražil v tomhle počítači léčku.“

„Ukládal svou práci na samostatný disk.“ Přistoupila k něčemu, co vypadalo jako krabice na cukroví, a chvíli se v ní přehrabovala, než vytáhla disk, který se jí vešel do dlaně. Byl zabalený ve fólii, aby ho neznečistily drobky. Mechanicky otřela balíček o stehno.

„Čokoládové sušenky?“ tipoval Archer, když uviděl tmavou šmouhu na jejím stehně. Při představě, jak tu skvrnu olizuje, mu tělem projela vlna horka. Napadlo ho, kdy bude tak unavený, aby na ni nereagoval, nebo jestli vyčerpání, podobně jako čas, nestačí k utlumení jeho odezvy na manželku nevlastního bratra.

„Ano, čokoládové sušenky,“ přikývla. Jak to víš?“

„Lenový oblíbené. Moje taky.“

Smutně se pousmála, zasunula si pramínek tmavě hnědých vlasů za ucho a promnula si přeleželé místo na krku. Jsou trochu tvrdé. Nepekla jsem čokoládové sušenky od chvíle, kdy Len…“ Zkrátil se jí dech. „V každém případě si vezmi, jestli chceš.“

„Čokoládovými sušenkami nikdy nepohrdnu.“

Beze slova postavila krabici na podlahu vedle Archera. Sáhl do ní a nabral plnou hrst sušenek.

„Uchyloval se Len při spouštění disku k nějakému rituálu?“ zeptal se s plnými ústy.

Jak řekla, sušenky ztvrdly. Chutnaly báječně, stejně jako v dětství, kdy si je s bratry schovávali všude v domě, aby jim náhodou nedošly. Některé potom nenašli celé dny.

„Len zapnul počítač,“ vysvětlovala Hannah, „vsunul disk, něco vyťukal a pustil se do práce.“

„Heslo.“ Archer otřel prsty o šortky a pak si přejel dlaní přes oči. Nemohly být tak suché, jak je vnímal.

Po hodinách zírání na monitor bylo procházení Lenovými záznamy to poslední, po čem toužil, ale neměl mnoho možností na výběr. Strýček na jeho volání neodpověděl. Dokud nebude vědět, zdali jeho bratr v době smrti pracoval pro americkou vládu, nedokáže reálně odhadnout, jak je pobyt v Perlové zátoce nebezpečný. Pokud motivem vraždy byla spíše politika než obchody s perlami, pak Hannah nemusí nic hrozit.

„Předpokládám, že to heslo nevíš,“ ozval se s potlačeným zívnutím. Asi si měl vzít nabízenou kávu. Nebo mu pomůže hodně cukru a tuku. Dojedl druhou sušenku a pustil se do třetí.

„Jak jsi řekl, Len se nerad svěřoval. Jakmile jsem mu disk přinesla, odcházela jsem. Jeho heslo bylo tajemstvím.“

Jakákoliv jiná odpověď by Archera překvapila. To však neznamenalo, že se mu líbila. Kyle byl na druhé straně největšího oceánu na zemi a nyní už znovu tvrdě spal. Archerovy hackerské schopnosti nebyly zdaleka ani průměrné. Jak znal Lena, průměrnost tady nepomůže.

Přesto to chtěl zkusit, protože třídírnu perel, v níž Len zemřel, se chystal prozkoumal až večer, kdy bude tma a nikdo ze zaměstnanců Perlové zátoky nebude mít důvod k potulování kolem trosek. Nepřál si, aby si všimli jeho zájmu a začali spekulovat, co vlastně hledá.

„Napadá tě nějaké slovo?“ zkusil náhodu.

Hannah zavrtěla hlavou, napila se kávy, jejíž teplota se téměř rovnala horkému vzduchu venku, a čekala. Byl podvečer, zdřímla si jenom chvíli a měla pocit, že je vzhůru celou věčnost. Archer na tom musel být stejně, ale kromě temných kruhů pod očima se to ničím neprojevovalo. Husté, krátké vlasy měl rozcuchané častým prohrabáváním dlouhými prsty. Vousy měl příliš krátké, takže na nich nedostatek péče nebyl vidět. Mezi hustým černým porostem na nahé hrudi se mu leskly kapky potu jako ranní rosa.

Sledovala, jak se na hrudní kosti setkalo několik kapek, které stékaly po úzké linii chloupků mizících za opaskem šortek. Tmavě modrá látka, dostatečně tenká, aby uschla během několika minut, lnula k jeho tělu těsně jako pot.

Nedokázala odtrhnout pohled. Byl nádherně stavěný, ani příliš mohutný, ani příliš štíhlý… statný a silný, dokonalý muž. Napadlo ji, jestli je v sexu stejný, jako Len: tvrdý, rychlý a divoký, s cílem mít to co nejdřív za sebou. Pak došlo k té nehodě a se sexem byl konec.

Hannah se rychle podívala do hrnku s kávou, znepokojená svými myšlenkami a horkým pulzováním hluboko v břiše. Teď není vhodná doba, aby se její tělo probouzelo z dlouhého zimního spánku. A i kdyby, Archer se nejeví jako správná volba. Je příliš tvrdý. Příliš chladný. Příliš nelítostný.

Dalšího Lena už by nepřežila.

Když Hannah odvrátila oči, Archer si konečně dovolil vydechnout. Elementární ženské ocenění v jejích očích ho téměř dovedlo k erekci, aniž by si to uvědomoval. A jemné zardění na jejích vysokých lícních kostech mu nepomohlo k zchlazení. Nejraději by jí stáhl šortky, rozevřel nohy a vklouzl do žhavé sametové hlubiny mezi nimi.

S netrpělivým prokletím svého neovladatelného chtíče se přinutil vrátit myšlenkami k Lenovu počítači. Nebyla to sice studená sprcha, ale nemělo to k ní daleko. Po několika minutách přemýšlení o různých možnostech vstupního kódu se jeho tělo zvolna uvolnilo.

Vsunul disketu. Když se pohodlněji posadil, zlomené proutky výpletu ho bodly clo stehen a jako střely naváděné teplem si našly ta nejměkčí místa. Podivil se, jak Len dokázal tuhle směšnou židli snést. Pak si uvědomil, že nervy v bratrových nohou odumřely už před lety. Jediná věc, na níž seděl, byl invalidní vozík.

Obrazovka se rozsvítila. Kurzor blikal v malém rámečku a požadoval vstupní heslo uživatele. Začal jednoduchými slovy. Když první dva pokusy selhaly, vypnul počítač, chvilku počkal a znovu ho pustil.

Hannah ho mlčky pozorovala. Když stejný postup opakoval počtvrté, ozvala se. „Co to děláš?“

„Zkouším Lenovo jméno v různých kódovaných tvarech.“

Zamrkala. „Aha.“ Po dalších pěti pokusech se odvážila znovu: „Len kódy nijak zvlášť neuznával. Říkal, že jsou tak pro malé kluky.“

Archer zasakroval, vypnul počítač a zase ho zapnul.

„Proč ho stále vypínáš a zapínáš?“ chtěla vědět Hannah.

„I ty nejparanoidnější heslové programy ti umožní tři pokusy, než dají pokyn k seškvaření obvodů. Kyle by to dokázal obejít, ale není tady, takže to musím dělat tímhle zdlouhavějším způsobem.“

„Chápu.“ Napila se kávy. „To může trvat dost dlouho.“

Vrhl na ni postranní pohled odrážející tropicky modré a zelené dlaždice na kuchyňské podlaze. „Ano. Navrhuješ něco lepšího?“

„Studovat přistávací manévry much?“

S úsměvem vyzkoušel několik dalších variant. Nic.

O patnáct minut později vypnul počítač a otočil se k Hannah. „Tak dobře, heslo pravděpodobně není jeho zakódované jméno nebo datum narození, vašeho sňatku nebo jeho ochrnutí. Není to ani tvoje jméno a den narození. Nemáte žádné domácí mazlíčky, takže –“

„Moje jméno?“ skočila mu do řeči. Její oči se polekaně rozšířily na modrá jezera. „Proč moje?“

„Lidé mají různé nápady. Pokud jde o hesla, používají jména a data, která jsou pro ně důležitá.“

Hlasitě se zasmála. „Zapomeň na moje jméno. Já jsem pro Lena nebyla důležitá. Ne tímhle způsobem.“

„Bylas jeho manželka.“

„Sdíleli jsme stejný počítač.“

„A dům.“

„V posledních letech ne. Většinou přebýval v třídírně perel. Byla tam malá ona místnost, umyvadlo, ruční sprcha a postel.“ Stiskla rty do tenkého úsměvu. „Veškeré pohodlí domu a žádné stinné stránky.“

„Proč neměl počítač v třídírně?“

„Nechtěl, aby někdo věděl, že ho umí používat.“

Archerem projely hadí jazýčky adrenalinu. Díval se na počítač a přemýšlel, kolik potřebných odpovědí se v něm skrývá. „Víš to jistě?“

„Že chtěl uchovat používání počítače v tajnosti?“

„Ano.“

„Rozhodně.“

„Proč?“

Pokrčila rameny.

„Zkus hádat,“ vybídl ji stroze.

„Řekla bych, že Len a já máme – tedy měli jsme – dostatek společných myšlenkových procesů, aby byl podobný odhad efektivní. Vysvětlení Lenových důvodů pro nějakou jeho činnost jsem vzdala už před několika roky. Každý jsme uvažovali úplně jinak.“ Zamyšlené oči upřené na Archera potemněly. „Ty bys měl mít větší šance.“

„Chceš tím říct, že jsem jako Len?“

Hořkost v jeho hlase ji zaskočila. „Nemyslela jsem to jako urážku.“

Dovolil si tiché zaklení a vzal si další sušenku. „Já nejsem Len. Opakuji: Nejsem. Len. Kdybych se díval na věci jako on, zůstal bych ve službě, nebo v tom pokračoval soukromě s ním, jak mě žádal.“

Hannah se váhavě dotkla Archerovy ruky, která ještě pořád držela čtvrtou sušenku. Nebo možná šestou. Změklá čokoláda se dotkla špičky jejího prstu jako maličký měkký jazyk. „Správně. Ty nejsi Len. Ale jsi chladný, výkonný a nelítostný. To vyžaduje určitý způsob myšlení, nebo ne?“

Chladný. Výkonný. Nelítostný.

Smutně se usmál a pohlédl na hodinky. Nevěděl, kolik času zbývá, než opustí Perlovou zátoku. Věděl, že určitě nestihne proniknout do Lenová počítače, pokud nebude mít neskutečné štěstí. „Možná jsem, ale to mi nepomohlo otevřít ten zatracený disk. Věci, které pro něho měly být důležité…, nejsou.“

„Co tím myslíš?“

Jeho žena,“ odpověděl stroze. „Měla bys být pro něho důležitá.“ A stejně tak nenarozené dítě.

Ale tohle nahlas neřekl. Jí se to stalo před sedmi roky; uzdravila se z toho. Pro něho to byla čerstvá rána.

Hannah jeho domněnku, že měla být pro Lena důležitá, odbyla pokrčením ramen, ale v očích se jí usadilo znepokojení. „Některé věci prostě nefungují. Pro Lena byla důležitá jediná věc: perly.“

Archer přimhouřil oči. Otočil se zpět k počítači. Zkusil několik hesel na téma perly, Perlová zátoka, černé perly, pokusné perly…

„Počkej!“ zvolala Hannah. V náhlém vzrušení mu stiskla rameno a naklonila se k monitoru. „Zkus Černá trojice. Nic pro něho neznamenalo více než dokončit tenhle unikátní náhrdelník.“

Klávesy rychle zacvakaly pod Archerovými prsty. Obrazovka se náhle změnila. Objevil se na ní seznam souborů a aplikací.

„Bingo.“

Hannah pocítila téměř neovladatelný triumf. Otočila se k němu. Byl soustředěný na obrazovku a pokoušel se otevřít soubor, který byl v poslední době používaný nejčastěji. Obrazovka zablikala a objevily se na ní…

Nesmysly.

„Sakra.“ Archer si pročísl rukou vlasy. „Další kód.“

Podíval se ven. Za několik hodin se snese večer jako fialový a oranžový příkrov. Pak bude dostatečná tma na zkontrolování Lenova domova mimo domov, jeho ocelové lastury, v níž se skrýval před světem.

Archer si na okamžik pomyslel, jestli se mlži cítí ve svých lasturách bezpečně, nebo jako vězni.

„Co teď?“ zeptala se Hannah.

„Teď zapojím k počítači na několik hodin svůj mobil.“

Nechápavě sledovala, jak připojuje telefon k počítači, vymačkává nějaké číslo, párkrát ťuká do klávesnice a vstává. „Už to je?“

„Ano.“

„A co dál?“

„Počkáme.“

7

o hodinu později Archer odpojil mobilní telefon od počítače, odložil ho na poličku vedle Hannažina telefonu a zamířil ke kamnům pro další kávu. Před hodinou zavolal Flynn a tvrdil, že je vyřízený – nemocný. Archer tomu nevěřil, ale také se o to nestaral. On ani Hannah se nehodlají zdržovat v Austrálii tak dlouho, aby jim na Flynnově zprávě záleželo.

Když si začal nalévat silnou kávu do hrnku, zazvonil mobil.

„Vezmu to,“ nabídla se Hannah a proklouzla kolem něho. Když zjistila, že zvoní jeho a ne její, znejistěla, ale pokrčila rameny a hovor přijala. „Dobrý den.“

„Archera Donovana.“ Ženský hlas zněl stroze. Nežádal, přikazoval.

„Kdo volá?“

„Strýček odpovídá na jeho volání.“

„Vypadá to spíše jako teta.“

„Tak je tam Donovan, nebo ne?“

„Ano.“ Hannah se otočila k Archerovi. „Tvůj strýček,“ oznámila zřetelně a podala mu telefon.

Podle změny v jeho očích si uvědomila, že dosud byl milý, a couvla. Od něho. Tento muž ani jeho telefon nebyly její věc, bez ohledu na to, jak moc byla zvědavá na obojí.

Vydala se do koupelny a přes rameno prohodila: „Potřebuji sprchu.“

Archer zkontroloval displej na mobilním telefonu. Nezobrazoval žádné číslo. Byl to bezpečný, utajený hovor před každým, kdo by chtěl odposlouchávat.

„Tady Donovan,“ ohlásil se. Jeho hlas říkal mnohem víc. Neosobní, strohý, nelítostný. „Kde k sakru vězíš, strýčku?“

Ačkoliv se na Hannah nepodíval, vycítil, že se odtáhla. Aby byla vzdálenost ještě větší, vyšel na verandu. Nové žaluzie dodávaly v ostrém slunci krajině a moři kovový, nereálný lesk.

„Dával jste si se zavoláním dlouho načas,“ konstatovala žena.

Mlčky vstřebal fakt, že americká vláda už o Perlové zátoce něco ví a záleží jí na ní, protože počítala s tím, že jí bude volat o pomoc.

To nebylo dobré.

„Kdybych věděl, že čekáte, zavolal bych dřív.“

„Nechte si to pro někoho, kdo vám věří, Hade.“

„Tak Had, ano?“ Kysele se usmál. Agentka, která neochotně pomáhala Kylovi v pátrání po historickém čínském nefritu, tak nazývala oba Donovany. April Joyová vstoupila do jejich životů už několikrát. Byla velmi krásná, velmi inteligentní a velmi nelítostná. V jednu dobu ho dost přitahovala. „Myslel jsem, že vaší specialitou je nefrit.“

„Právě proto nejsem šťastná. Pokud jde o mě, perly jsou výsledný produkt mlžů trpících zácpou.“

Archer se opět pousmál. „Moje požadavky jsou jednoduché. Mám je podat bez šifrování?“

Jak vás znám, tak o tom pochybuji.“

Slyšel statické praskání, než se na jeho telefonu rozblikala kontrolka a z elektronického smetí vyšla slova. Počítače očividně našly kód, který mohou oba použít.

……… rozumíte?“ zeptala se.

„Hlasitě a zřetelně. Připravená?“

„Taková jsem se už narodila.“

Nepochyboval o tom. „Dva pasy. Manželé. Moje fotografie by měla mít modré oči místo šedých. Její budou hnědé.

*

Černá paruka, dost dlouhá, aby skryla více než jeden styl účesu. Žena měří sto sedmdesát pět centimetrů, váží šestapadesát kilogramů, má hnědé vlasy i oči, věk čtyřiatřicet, oblečená jako modelka. Náročná.“ S jemným zakřivením rtů přemýšlel, jestli Hannah bude vadit připočtení pěti let, tří centimetrů a pár kilogramů, plus styl, jakým se oblékají milenky. Jeden pár hnědých kontaktních čoček. Jeden pár tmavě modrých. Letenky z Broome do Darwinu pod falešným jménem. Letenky z Darwinu do Hongkongu pod jiným falešným jménem.“

„Máte to mít. Pro let z Broome do Darwinu budete pan a paní Murrayovi, z Darwinu do Hongkongu pan a paní Southovi. Kam po Hongkongu?“

„O to se postarám odtamtud.“

Na druhém konci zavládlo bzučivé ticho, které Archerovi řeklo, že April není nadšená.

Jak rychle?“ zjišťovala sevřeným hlasem. „Včera.“

Pohrdavě zafuněla. „Příští týden.“

„Dnes večer.“

„Zítra, pane Southi, a měl byste mi poděkovat na kolenou s tváří zabořenou mezi má stehna.“

Archer se i přes naléhavou situaci lehce usmál. „South. Dobře. Mám pronajaté auto. Bílá toyota, zadní levé světlo bude rozbité.“

„Taková neopatrnost.“

Jsem typ neopatrného chlápka.“

April se tomu zasmála a znělo to upřímně.

„Auto bude zaparkované u letiště v Broome,“ pokračoval Archer, „co nejblíž to půjde u vstupu do haly.“

„Snažte se. Nepošlu tam někoho, aby pobíhal hodiny po letištním parkovišti a hledal rozbité zadní světlo.“

„Byla jste někdy v Broome?“

„Ne.“

„Celé město proběhnete za pět minut a ještě něco z toho dvakrát.“

„Prdel světa,“ zamumlala. „Co dál?“

Archer požádal o pár drobností, počkal a pak se zeptal: „Co chcete ode mě vy?“

„Protihodnotou jsou vaše podrobné znalosti o případu Lena McGarryho.“

„Pokud jde o dobu před sedmi roky, pak ano.“

„Fajn, Hade. Tak poslouchejte. Strýček o Lenovi McGarrym nikdy neslyšel.“

Archer zavrčel. To nebyla dobrá zpráva. „Zejména za posledních sedm let?“

„Pochopil jste. Dejte zatraceně dobrý pozor, aby to tak zůstalo.“

Jasně, lidé jsou dost nedůtkliví, když přátelé špehují přátele.“

Zamumlala něco čínsky, což v Archerovi vzbudilo přání, aby tu byla Lianna a překládala.

„Hade,“ pokračovala April, „posaďte se ke stolu, u kterého Čína, Japonsko a Austrálie hrají perlový poker, a můžete spočítat přátele na svém penisu. McGarry byl ztroskotanec, ale užitečný ztroskotanec. Občas. Většinu doby byl jenom hemoroid. Bral peníze od všech u stolu stejně jako od těch, kteří u něj nesedí. Byl hráč bez manažera.“

Nic nového, pomyslel si Archer. Len odjakživa nerad přijímal cizí příkazy, bez ohledu na jejich důvod.

„Co říká strýček?“ napadlo ho.

„Víme, že francouzské perlové farmy na Tahiti plundrují mezinárodní piráti – většinou čínští obchodníci ve spolku s triádami. Ne že bychom brečeli. Francouzi řekli světu, ať jde k čertu, když na tom atolu vyzkoušeli atomovou bombu. Teď jim tu laskavost oplácíme.“

„Takže abych nechtěně nesnědl strýčkovi oběd,“ sondoval Archer půdu, „váš jediný zájem je udržet Lenovu minulost v tajnosti?“

April zaváhala.

Sakra. Ale nahlas řekl: „Je to tak?“

„Odpovím vám na to později.“

„Ale ať to není posmrtně.“

„Chystáte se někoho zabít?“

„Chystám se zůstat naživu. Ztraťte za mě dobré slovo.“

„Udělám to.“ Zaváhala, vzdychla a zariskovala krk. „Neotáčejte se k nikomu zády. K nikomu. Perly obecně a zejména jedinečné černé perly se staly na určitých mezinárodních stolech velmi cenným výměnným zbožím. Může se to změnit za týden, měsíc nebo rok. Ale dokud se tak nestane, perlový poker hrají smrtelně nebezpeční chlápci.“

„Upřednostňuje strýček některé z nich?“

„Zatím jenom kibicujeme.“

„Dejte mi vědět, jestli se to změní.“

„Doufám, že ne, Hade. Navíc je pravděpodobné, že nebudeme na stejné straně.“

Archer zapřemítal, jestli Američané ve volném obchodování s černými perlami favorizují Čínu, Japonsko nebo Austrálii, ale neměl důvod se na to ptát. April už tak řekla víc, než od ní očekával. Víc, než měla.

„Díky,“ řekl prostě. „Až tohle skončí, domluvím prohlídku nefritové sbírky Tangu, jestli máte zájem.“

„Dýchám vůbec?“

Zasmál se.

„Zůstaňte naživu, Hade. Já budu snít o nefritu Wena Tanga.“

„Tady je to,“ ukázala Hannah.

Archer přidřepnutý na patách přejel velmi zlehka špičkami prstů po ohnutém kovu, který kdysi byl dveřmi do největší budovy na farmě – třídírny perel. Ačkoliv slunce už dávno zapadlo za obzor, kov byl stále horký.

Položil na zem batoh, otevřel ho a ke slovu znovu přišla malá baterka. Paprsek ostrého světla přelétl přes kov jako druhý měsíc. Nasměroval ho téměř rovnoběžně s poškozenými dveřmi a pozorně si prohlížel solí znečištěnou ocel.

„Po čem pátráš?“ vyzvídala Hannah.

„Po stopách nástroje.“

Úzkostně se ohlédla přes rameno. Nablízku nikdo nebyl. Nikdo k nim nepřicházel. Oceán ležel v černých stínech s rozplizlými světlými místy. Plující měsíc pomrkával mezi kupami oblaků. Vrtošivé prsty brízy pročesávaly vodu i pevninu. Chladivý vzduch byl hedvábný, silně prostoupený vůní soli a zemitým pachem přílivových mělčin odhalených odlivem.

Archer, soustředěný na ruiny třídírny, si uvědomoval horko, nástup noci a ticho, ale nijak zvlášť si toho nevšímal. Alespoň ne do doby, než dojde ke změně ohlašující nebezpečí. Systematicky přejížděl světlem od zámku a kliky k tomu, co zbylo z dveřních závěsů.

Mezi dvěma údery srdce se mu v krvi rozlil žár a přiměl celé tělo ke zvýšené ostražitosti. Byl to jen malý adrenalinový šleh, nic takového, co pociťoval v minulosti, ale bylo to velmi reálné. Ozvěny vzpomínek mu připomněly všechno, co se pokoušel nechat za sebou.

„Co je to?“ špitla Hannah, zaujatá Archerovou naprostou strnulostí.

„Zdá se, že někdo pracoval na závěsech dlátem a kladivem,“ prozradil.

Rychle se přikrčila vedle něho. Povrch dveří vypadal jako autoatlas chaosu – vruby, škrábance, čáry, žlábky, dolíky, zkrátka všechno, co mohou trosky nesené bouří na kovu udělat.

„Myslíš?“ zapochybovala. „Poškrábané a potlučené jsou celé dveře.“

„Stopy zanechané bouří jsou náhodné, nikoliv symetrické.“

Během řeči sledoval ukazováčkem opakující se rovnoběžné rýhy táhnoucí se ne příliš zřetelně od horní části závěsu. Stejné žlábky se opakovaly i ve středu závěsu.

Hannah se prudce zachvěla a vstala.

Archer stále v podřepu se díval na její bledou, staženou tvář. „Jsi si jistá, že Len byl uvnitř třídírny, když bouře udeřila?“

Trhaně přikývla.

„Sám?“

Znovu roztřesené přikývnutí.

Chvíli ji pozoroval a přemýšlel, proč ji objevení těch stop tolik rozrušilo. Když jí předtím oznámil, že Lena někdo zabil nožem a pak mu strčil mezi žebra zlomenou lasturu, aby zakryl ránu, nijak výrazně nereagovala. Ale možná byla jenom příliš unavená.

Jemný vánek jí cuchal vlasy a tiskl tenké bílé tričko k prsům a břichu. Šortky vyměnila za ustřižené džíny. Nohy měla dlouhé jako dostihový kůň, hezky tvarované a bosé. Napadlo ho, co by udělala, kdyby klouzal dlaněmi po zadní části jejích nohou, přes hýždě schované v obnošených džínách, pod tričkem nahoru po lopatkách a pak pomalounku kolem vysoko posazených ňader, stejně nahých jako jeho jazyk.

S tichou kletbou přinutil mysl vrátit se k neodkladné práci. Ocelové dveře byly mezi závěsy zborcené. Mohlo to způsobit páčidlo, ale i bouřka poté, co se některé ze závěsů utrhly. Sázel na páčidlo. Jakmile se dveře ze strany závěsů částečně vypáčily, zbytek snadno dokončil cyklon.

Roztržitě ohmatával seškvařené dráty – zbytky elektronického zámku.

„Většina elektronických systémů při vypnutí proudu zamrzne,“ poznamenal. „Bylo tak nastavené i zařízení na těchto dveřích?“

„Určitě.“

„A bylo možné otevřít je zevnitř ručně?“

„Ano.“

„Trávil Len sám v třídíme hodně času?“

„Ano.“

„Věděli to všichni?“ Přikývla.

„To nám moc nepomůže.“

Neodpověděla.

„Hannah.“

Přestože jeho hlas zněl tiše, trhla sebou. Pak se mu podívala do očí a znovu sebou škubla.

„V čem je problém?“ pokusil se přijít věci na kloub. „Zavolalas mě, přijel jsem, ale když se tě na něco ptám, mám pocit, jako bych otevíral škebli holýma rukama.“

Viditelně se vzpamatovala. „Než jsi přijel, byla jsem v pořádku. Uvědomovala jsem si, že mám jenom sebe a že se nemohu sesypat. Tak jsem to zvládala. Ale teď…“

Věděl, že vůbec nebyla v pořádku. Nervy a adrenalin směřovaly k velkému třesku. „Chceš, abych odjel?“ nadhodil.

„Ne.“ Odpověď přišla okamžitě, bez pochybností.

„Dobrá. Stejně bych neodjel, ani kdyby sis to přála.“

Překvapeně na něho pohlédla. To, co v odraženém světle baterky viděla, ji děsilo a zároveň uklidňovalo.

„Len byl zavražděný,“ pokračoval Archer neutrálně. „A já v tomto pátrání vytrvám ať s tvojí pomocí, nebo bez ní.“

„Já vím,“ zašeptala. „Věděla jsem to, už když ses vrátil z Broome. Díval ses stejně, jako to dělával Len. Tak jako teď. Vražedně. Ale ty jsi rozumný, což on nebyl, aspoň ne vždycky. Dokonce po většinu doby.“ Přejela si rukama po pažích. „Bože, doufám, že jsem udělala správnou věc, když jsem ti zavolala. Nechci další smrt. Chci jenom Černou trojici.“

„Nechystám se předstoupit před boží soud. Jsem docela spokojený se současnou justicí.“

Její dlouhé řasy poklesly, když se marně snažila utajit úlevné vydechnutí.

„Ale tak či onak, spravedlnost rozhodně přijde ke slovu,“ dodal smířlivě. Narovnal se a zhasl baterku. „Ukaž mi, co zůstalo z celé třídírny.“

Beze slova se otočila a kráčela po pěšině vedoucí dolů k moři. Pod nohama jí tiše křupaly rozdrcené lastury. Šel těsně za ní a snažil se nedívat na rytmicky se pohybující oblouk jejích hýždí. Věděl, že nehoupe zadečkem kvůli němu.

Dívej se tak, jako by se díval Len. Vražedně.

Archer se nemusel ptát, co k němu Hannah cítí. Potřebovala ho, ale ani trochu se jí to – nebo on – nelíbilo. Nezazlíval jí to. Byl spojen s nejhoršími hodinami jejího života, když započala Lenová proměna z vitálního, silného manžela v zatrpklého, šíleného jedince.

Hannah by nebyla první, kdo vyrazí nositele špatných zpráv. Archer dobře chápal její směsici strachu a výčitek, rozuměl její pozici dospělého s dětským výkřikem: Nechci tam jít! Strávil dlouhé roky snahou odsunout minulost tam, kam patří. Za sebe. Příchodem na tohle místo, pohledem na Hannah, pohledem na Lena se všechno s divokou zřetelností vrátilo. Nechtěl se znovu vracet. Ale vrátil se.

Jediné, co mohl udělat, bylo zabalit všechen ten zmatek co nejdříve a pak vypadnout, než ho smutné, temné ozvěny minulosti otupí vůči možnostem přítomnosti. Jednou už se to málem stalo. Téměř šel ke dnu, zlákán voláním sirén adrenalinu a nebezpečí, kdy už nic nebylo reálné a zůstal pouze svět, v němž je normou nebezpečí, pravidlem jsou početné identity a smrt jediným soudcem, rozhodujícím kdo vyhraje a kdo prohraje.

Někteří lidé si takový život s radostí vychutnávají. On k nim nepatřil.

Ale nechal v tom brutálním, tajném světě Lena. Nedokázal z něj svého nevlastního bratra vytáhnout. Len se utopil a Archer cítil vinu, jenž byla stejně absurdní jako strašlivá.

„Byli jste na přicházející bouři nějak upozorněni?“

Kroky Hannah znejistěly, jako by ji překvapilo, že není sama. Nebo možná vycítila emoce zmítající se pod jeho vyrovnaným hlasem.

„Několik dní předem. Ale čekali jsme jenom tropický liják, nic, kvůli čemu bychom se nějak znepokojovali. Bouřka měla udeřit asi dvě stě kilometrů severně odtud. Změnilo se to během několika hodin. Síla vichru všechny zaskočila. S tím nikdo nepočítal.“

Stezka se blíž k pláži rozšířila a Archer popošel vedle Hannah. „Takže Lenův vrah neměl na plánování mnoho času.“

Ačkoliv mluvil tiše a zvuk jeho hlasu se nenesl ani metr daleko, Hannah se bleskově rozhlédla, jestli je někdo neslyší.

„Nedělej to,“ upozornil ji.

„Co?“

„Přestaň se rozhlížet, jestli někdo není nablízku. Zapomnělas, že jenom ukazuješ svému partnerovi škody, aby mohl posoudit, co se dá zachránit a co je nadobro ztraceno? Proč by tě mělo zajímat, jestli nás někdo slyší?“

„Ale co když –“

„Bez obav,“ přerušil ji ironicky. „Mám oči vzadu v hlavě. Jestli nás lidé pozorují, dělají to zdálky.“

Hannah chviličku váhala, ale pak pokračovala v chůzi krokem srovnaným s Archerovým dlouhým. „Za denního světla bychom viděli víc,“ poukázala.

Jestli bude třeba, uděláme to i zítra.“ Pokud ještě budou v Perlové zátoce, o čemž pochyboval. Ale nechtěl, aby Hannah věděla o jejich odjezdu, dokud nepřijde čas. Varování April Joyové znělo dostatečně jasně. Nedůvěřujte nikomu. Rozhodně nechtěl, aby se lidé dozvěděli o jejím odchodu dříve, než bude opravdu pryč. „Ve tmě jsou vidět věci, které plné světlo skryje.“

„Mluvíš, jako bys to už někdy dělal.“

„Dělal co?“

„Hledal vrahy.“

„Hledal jsem spoustu věcí.“

Zvedla zrak k jeho obličeji. Měsíc a tropická noc dodaly jeho vlasům černou barvu a očím stříbrnou. Linie úst pod krátkým hladkým vousem měla ostré rysy. Vypadal tak, jaký skutečně byl, pohyboval se tak, jaký byl a jaký byl kdysi Len: člověk vycvičený zabíjet jiné.

Ve srovnání s tím poznáním působila zničená vnější konstrukce třídírny velmi přívětivě. Spěchala dovnitř, ale Archerova ruka sevřela její paži a přiměla ji k zastavení.

„Počkej,“ zadržel ji hlasem stejně hebkým jako bríza vanoucí od uhlově černého moře.

„Proč –“

Zarazil ji krátkým zavrtěním hlavy. „Vyprávěj mi normálně o Perlové zátoce. Jak funguje a co děláš ty. Nezmiňuj se o Lenově smrti.“

Chvíli jenom mlčky zírala do jeho tváře a myšlenky jí v hlavě poskakovaly jako měsíční svit na mořské hladině. Jemně stiskl prsty.

„Začni zimou,“ vybídl ji tiše. „Co děláš v zimním období?“

„Já – my –“ Nadechla se. „V červnu, červenci a srpnu sbíráme perlotvorky, které jsme osadili před dvěma roky.“

„Proč je sbíráte v zimě?“

„Protože vrstvy perleti nanášené ve studené vodě jsou tenké a mají vyšší lesk.“ Zmlkla. Jaký byl sběr v tomto roce?“

„Nevím. O konečnou fázi práce se vždycky staral Len, zatímco já jsem osazovala nové perlotvorky. Práci s novými malými pokusnými perlotvorkami nesvěřil nikomu jinému než mně. A někdy Coco.“

Do Archerovy krve pronikl adrenalin. Pokusné. Možná se tajemství výjimečných tekutých duh třpytících se pod černým sklem skrývá v těchto lasturách. Ale konverzaci na toto téma nechtěl sdílet s nikým, kdo se právě teď tiše kradl ruinami třídírny.

„Perly se sbírají dva roky po osazení?“ zeptal se, jako by to nevěděl.

‚Ano. Jde to dělat i rychleji – u některých japonských perlotvorek se sbírají už po šesti měsících – ale u perel nejvyšší kvality musí být vrstva perleti dostatečně silná, aby běžné používání neotupilo jejich lesk. To znamená, že poměr perleti ke korálku musí –“

„Korálek?“ přerušil ji ve snaze zpomalit neklidný tok jejích slov.

„Říká se tak kuličce z lastury sladkovodní perlorodky, kterou vložíme do perlotvorky, aby se obalila perletí. Pak je to perla.“

„Aha.“ Sdělil tak, že rozuměl, a čekal. Hannah nepochopila narážku, aby pokračovala. Znovu jí stiskl paži, jako by ji upozornil, že se má raději soustředit na současnost než na jakékoliv stíny pronikající do jejích myšlenek.

„Poměr perleti ke korálku…?“ napověděl.

„Ehm,“ odkašlala si, rozptýlená tlakem jeho prstů. Byly pevné, teplé, téměř laskající. Kontrast mezi něhou jeho doteku a vzdáleným rtuťovitým leskem očí ji mátl. „Ehm, takže vrstva perleti má tvořit asi deset až čtrnáct procent celkového průměru perly. Přirozené perly mají tuto vrstvu pochopitelně stoprocentní. S výjimkou těch, které vznikly kolem přírodního cizího tělíska. U nejkvalitnějších a nejnákladněji vypěstovaných perel činí tento poměr čtyřicet až padesát procent. Takové perly jsou mnohem, mnohem cennější než perly podobné velikosti a tvaru, které nemají vysoký lesk, jaký dokážou vytvořit pouze početné vrstvy perleti.“

Archer zlehka přejel prsty po její hladké pokožce a přesvědčoval sám sebe, že ji pouze uklidňuje a připomíná jí, aby nepřestávala hovořit.

Ale nevěřil tomu. Chytrý muž neklame sám sebe. Jenže konečky jeho prstů samovolně pokračovaly a jemně nasávaly hedvábný dotek a teplo.

„Pokud dalších osmnáct měsíců ve vodě umožňuje vznik vysoce kvalitních perel,“ poznamenal klidně, „proč všichni jednoduše nenechají perlotvorky pít vodu a vydělávat více peněz?“

„Čím déle na sběr čekáš, tím zároveň roste šance na vznik perel s nějakým kazem nebo nepravidelným tvarem. Len rozhodl, že nejvýhodnější návrat našich investic je při sběru po dvou letech.“

„Čímž má Perlová zátoka stále velmi kvalitní produkty,“ shrnul Archer.

„Ty –“ zadrhl se jí hlas, „– nejlepší.“

Na paži jí naskočila husí kůže a Hannah se zachvěla. Archer ji na citlivé vnitřní straně paže jemně hladil. Mohla se odtáhnout, ale nedokázala se pohnout. Měla dost práce s dýcháním. Jak je to dávno, co se jí nějaký muž tak něžně dotýkal.

Uvědomila si, že to není pravda. Není to dávno. Nebylo to nikdy. Netušila, že nějaký muž může mít v sobě tolik citu.

Zadržování dechu souviselo spíš s očekáváním než s úzkostí. Chtěla mu pohlédnout do očí, ale on se na ni nedíval. Sledoval, jak se tropická noc snáší na zem s temným, tichým úbytkem světla. Záměrná nehybnost jeho těla jí řekla, že na něco čeká. Nebýt pomalého hlazení paže, řekla by, že o její přítomnosti ani neví.

„Mluv dál,“ zašeptal.

Hannah se zhluboka nadechla, jako by se chystala potopit pod teplou hladinu moře do stinných hlubin. „Po vložení korálků a sběru a také během dalších období neustále otáčíme perlotvorky v koších.“

Zabručení, který vydal, mohlo znamenat pouze to, že pozorně naslouchá.

Nepochybovala o tom. Jenom přemítala, čemu vlastně naslouchá; nevěřila, že jejímu výkladu. Přinejmenším v to doufala. Archerovy oči připomínaly ve tmě a odraženém světle oči predátora.

Pak zaslechla nějaký drobný hluk v třídírně, k níž byla otočená zády. Strach ji olízl ledovým jazykem a po páteři jí stékal pot.

8

„Ne,” přikázal tiše.

A ještě než promluvil, sevřel rukama Hannažiny paže a zabránil jí, aby se otočila za zvukem. „Někdo je –“

Já vím,“ ujistil ji. „Mluv se mnou. Vyprávěj o Perlové zátoce, jinak tě budu muset líbat. Obojí poslouží jako zástěrka pro to, že jsme tady, ale volba je na tobě.“

Hannah si uvědomila dvě věci současně. Archer věděl o vetřelci uvnitř nebo kolem třídírny už v okamžiku, kdy ji požádal, aby mluvila o farmě. A představa, jak ji líbá, zalila její tělo teplem, zahánějícím předchozí mrazení. Napadlo ji, jestli neprohrává, ale druhý Len je to poslední, co v životě potřebuje.

Přesto chtěla, aby ji Archer políbil. Toužila po závratné kombinaci jeho něžného doteku a nebezpečných očí, jeho chladného sebeovládání i těla, které vyzařuje vitální žár.

Jsem blázen. Totální blázen.

Zhluboka se nadechla a rychle spustila: „Obraceli jsme perlotvorky, protože to byla větší šance na získání kulaté perly. Také jsme čistili lastury od všeho, co na nich ulpělo. Později v říjnu přesunujeme pontony tak, aby se teplota vody co nejvíc blížila ideálu.“

Jak velké jsou pontony?“

„Standardní.“

Pohled, který na ni vrhl, jí připomněl, že má pokračovat, jinak začne líbání.

„Ponton se skládá z deseti částí,“ vyhrkla. „Ehm, každá část měří asi šest krát šest metrů a je na ní zavěšeno sto samostatných košů. Celkem obsahují tisíc perlotvorek. Deset v každém koši.“ Polkla a rychle uvažovala nahlas. „Pontony drží na místě kotvy a jsou nadnášeny velkými kovovými sudy.“

„Běžná farma,“ poznamenal a v duchu si liboval, že dala přednost hovoru. Takhle to je lepší, mnohem lepší. Přinutil se odvrátit pohled z Hannah na třídírnu. Jak jste perlotvorky krmili?“

„O to se stará oceán. Obrovské přílivové vlny přinášejí k perlotvorkám hodně vody. Právě proto jsou mlži na západním pobřeží tak velcí. Dostatek potravy. Mlži ji získávají filtrováním vody. Nemusejí dělat nic víc, než polykat z nasáté vody chutná sousta z obřích mořských sendvičů přelévajících se přes ně při každém přílivu a odlivu.“

Archer se pousmál, bílý záblesk ve tmě. Hannah pomyslela na polibek, který odmítla, a řekla si, že toho nelituje.

„Perlotvorky po zákroku – tedy po vložení korálku – asi měsíc odpočívají,“ pokračovala ochraptěle, „a ty, které přežijí, se přemístí do pěstíren, kde v klidu rostou.“

„Které přežijí? Máte velké ztráty?“

„Norma se pohybuje někde mezi dvaceti a třiceti procenty, ale Perlová zátoka ztrácí jenom jedenáct procent mlžů. Coco a Tom jsou velmi, velmi zruční. Maličkého mlže v lastuře zraní jen zřídka.“

„Takže vkládáte korálky a mlži spokojeně rostou. Co potom?“

„Modlíme se,“ odsekla. „Perlotvorky mnohem častěji cizí tělísko vyvrhnou, než aby utvořily perlu. Právě proto transplantujeme dovnitř ještě kousek živé plášťové tkáně z dárcovského mlže požadované barvy. Ta přilne k plášti perlotvorky v blízkosti korálku a –“

„Nerozuměl jsem. Jaké požadované barvy?“

Hannah pochybovala, že nerozuměl, ale nehodlala se přít. Ne v situaci, kdy soustředěně upíral přimhouřené oči na něco za jejím ramenem. Odkašlala si a potlačila narůstající strach.

„Barva perly odráží barvu vnitřního pláště perlotvorky.“ Hlas se jí zachvěl, ale ovládla se. „Některé perlotvorky tvoří stříbrnobílé perly. Jiné růžové, zlaté, černé a tak dál. Továrnou na perleť je plášť – vnější povrch živého mlže. Plášť z mlže, který má na vnitřní straně lastury narůžovělou perleť, vytvoří růžovou perlu, i když je vložená do perlotvorky s černou lasturou. Len prováděl s plášti perlotvorek i biogenetické eskamotáže, takže –“

„Dobře,“ přerušil ji Archer a odváděl od nebezpečného teritoria. „Takže máme vložený korálek a kousek plášťové tkáně, což je vlastně biologický pracovní příkaz pro tvorbu perly určité barvy.“

„Téměř,“ zamumlala. „Většina pěstitelů ztrácí asi dvacet procent transplantované tkáně. My přicházíme jen o sedm procent.“

„Šikovné ruce?“

„Nejlepší.“

Archer v duchu zapochyboval, jestli i fantasticky zručný technik dokáže ztráty snížit o takové procento. Mávat vlajkou zručnosti a biogenetiky mohl být způsob, jak vysvětlit, že středně velká farma Perlová zátoka dosahuje mnohem vyšších výnosů, než by měla. Ale nedomníval se, že mu Hannah lže. Ať se pravda skrývala kdekoliv, věřila tomu, co říkala.

Len byl vždycky velmi obratný lhář. Tam, odkud přišel, to znamenalo šanci přežít.

„Vedeme si dobře, i pokud jde o kvalitu perel,“ oznámila. „Dobrých perel je víc než šedesát procent. Průměr jiných farem představuje pětatřicet procent. Dalších deset procent produkce jde do odpadu. Náš odpad činí méně než šest procent.“

Archer zabručel. Len musel milovat okamžik, kdy hodil na stůl perly a vyzval ostatní farmáře, aby dokázali, že jsou výsledkem čehokoliv jiného než výjimečné zručnosti.

„Len tyto výsledky nepřetržitě sledoval,“ pokračovala Hannah. „Říkal, že jsme dobří, ale zase ne dost dobří. Pěstování perel nebyla jistá věc dokonce ani u nás.“

Přikývl, ale jeho oči stále hleděly někam za ni. Nadechla se a snažila se vzpomenout, kde skončila s popisem celoročního cyklu perlového farmaření.

„Pěstírna,“ připomněl jí tak tiše, že to stěží slyšela.

„Aha. Ehm. Pěstírna. Tam se mezi řadami bójek táhnou dlouhá lana. Na nich jsou zavěšeny mříže s perlotvorkami. Ty na nich visí a rostou, zatímco my v lednu a únoru začínáme s lovem divokých mlžů.“

„Divocí mlži.“ Pousmál se. „Zní to, jako bys za tím běhala a chytala to do lasa.“

Její smích byl tichý jako vánek. Ovanul Archera podobně jako vzduch a probudil všechny jeho smysly.

„Téměř ano,“ souhlasila. „Lovci visí za lodí na dlouhých lanech, tažení jenom několik stop nad mořským dnem. Trik spočívá v tom, že jsou dost blízko dna, aby divoké perlotvorky viděli – a ty by mohly učit chameleóny, jak se maskovat –, ale zase ne tak blízko, aby zvířili bahno a neviděli pak vůbec nic.“

„Takže visíte na lanech a sbíráte, co se dá?“

Její smích tentokrát nezněl tiše ani pobaveně. „Ani náhodou. Vládní licence stanovuje přesný počet divokých mlžů sebraných k chovu. Někteří farmáři mají vyšší kvóty než jiní. Podle jakého pravidla, to ví pouze vláda.“

„Politika.“

„O tom vláda je, nebo ne?“

„Přeloženo do srozumitelné řeči to znamená, že licence mohou být použity jako odměna, nebo trest.“

„Byrokrati by to popírali do posledního dechu.“

„Měla Perlová zátoka se získáním licence potíže?“ chtěl vědět.

„Nepovolili nám kvótu, která by stačila k přežití, natož k rozvoji. Proto Len našel jiné cesty, jak zvýšit naši produkci na úroveň ostatních farem.“

„Proč na vás vláda zanevřela?“

„Domnívali se, že Len nejlepší produkci perel zadržuje a prodává ji mimo australskojaponský kartel.“

Archer si v duchu přál, aby tuto otázku nikdy nepoložil. Ale už se stalo a skrytému posluchači by mohlo být divné, proč nechal tohle téma plavat.

„A dělal to?“ opáčil, ale tlak jeho prstů na Hannažině paži přikazoval: Buď opatrná.

„Ne.“

Uvolnil stisk a vrátil se k něžným pohybům prstů na její kůži, které ho tak těšily. „Vláda má už z principu vždycky sklon k podezíravosti.“

„Měla k tomu důvod. K běžné produkci byla určená méně než polovina našich perlotvorek. Zbytek sloužil k experimentům. Při experimentování dochází mnohem častěji ke ztrátám než k úspěchu.“

„Co jste dělali po nasbírání divokých mlžů?“ přesunul Archer rozhovor na bezpečnější pole.

„Nechali jsme je měsíc nebo dva odpočívat, vzpamatovat se z traumatu utrpěného manipulací a změnou místa. Musely se sledovat a očistit. A perlotvorky osazené v předchozím roce jsme rentgenovali, abychom zjistili, jestli korálek nevypudily. Pokud ano, vložili jsme ho do nich znovu.“

Jedna perlotvorka, jeden korálek, jedna perla?“

„Někteří farmáři používají několik korálků, ale výsledek bývá vždycky horší než při vložení jednoho.“

„Kde je chyba?“

„U perel nebo farmářů?“ chtěla upřesnit Hannah.

„U perel. Snahu porozumět lidem jsem už dávno vzdal.“

Tiše se zasmála. Archerovy prsty se na okamžik zastavily a pak se opět potěšené pohnuly. Laskaly.

Japonci začali s vkládáním více korálků u malých mlžů Akoya.“ Hannažin hlas zadrhával, když se jeho ruce zlehka pohybovaly. „Získávají z jedné perlotvorky více perel, ale nejsou příliš kvalitní. Zdá se, že ani tak velcí mlži, jaké máme tady v Tichém oceánu, nejsou schopni produkovat najednou víc než jednu kvalitní perlu. Buď je vrstva perleti příliš tenká, nebo perla nemá dokonalý tvar. Mlž také často korálky vypudí. Len pracoval na řešení tohoto problému. Stejně tak vláda. Pokud vím, zatím se to nikomu nepodařilo.“

„Takže jste nasbírali perlotvorky, pečovali o ně, vložili do nich korálek, znovu pečovali a opakovali vložení korálku, když bylo třeba. Co potom?“

„To už je duben. S příchodem zimy klesá teplota vody. Necháme mlže odpočívat. My zatím kontrolujeme a opravujeme motory, čistíme lodní trupy, kontrolujeme nářadí a udržujeme budovy nebo stavíme nové. V květnu se vracíme k perlotvorkám, čistíme jim lastury, obracíme je, kontrolujeme závěsná lana a koše, připravujeme nářadí na vyjímání perel a vkládání korálků a podobně. Než si to stačíš uvědomit, je znovu červen, měsíc sklizně. Kruh se uzavírá.“

„Zní to náročně.“

„Takové to je.“

„Líbí se ti to?“

Zaváhala. Nikdy nepřemýšlela, jestli se jí to líbí, nebo ne; tak šel život. „Pěstování perel je nepřetržitá práce, ale pomáhala mi udržet si duševní zdraví. Ano, myslím, že se mi líbí. Vím, že ji potřebuju.“

Archer slyšel, jak emoce vnesly do jejího hlasu napětí, cítil je i pod svými dlaněmi. Chtěl si ji přitáhnout blíž, uklidnit ji a pak vášnivě líbat.

Pomalu odtáhl ruce od jejího lákavého těla a díval se po člověku, jenž se kradl zničenou třídírnou. Zvuky se pomalu vzdalovaly, jako by dotyčný využíval jejich hovor k zamaskování odchodu.

Archer slyšel tohle utajované našlapování už mnohokrát a na mnoha různých místech, kde se ve stínech civilizace plížilo násilí. Přísahal si, že do těch míst už nikdy nevkročí.

A teď je tady.

Uzavřený kruh.

„Ukaž mi budovu, kde se tahle těžká práce zúročuje,“ požádal.

Hannah na něho chvilku zírala, pak se rychle otočila. Jestli pocítila chlad, když ji jeho ruce pustily, tak tón jeho hlasu přímo mrazil. Byl to Lenův hlas; hlas jejích nočních můr, zcela neosobní, nedostatkem jakéhokoliv citu přímo a doslova nelidský.

Zakopla o nějakou trosku, ale našla rovnováhu a spěchala dál. Nemusela se ani ohlédnout a věděla, že ji Archer následuje. Byl jako Len. Nic ho nemohlo odradit od toho, co chtěl.

A to, co Archer skutečně chce, je Lenův vrah, nikoliv Lenova vdova. Musí na to pamatovat příště, až se u něj ocitne tak blízko, že ucítí žár jeho těla, tak blízko, že ochutná jeho dech, dost blízko, aby viděla, jak se mu rozšíří panenky, když se ňadry otře o jeho hruď. Příliš blízko.

Ne dost blízko.

Poněkud hořce zapřemítala, jestli by neměla přistoupit k sexu stejně jako Coco – povalit Archera na zem a pak vyskočit, oprášit se a vrátit se k tomu, co dělala, než ji vyrušilo svědění klitorisu. Jenže na osvojení si nenucenosti a dlouholetých zkušeností, jaké měla Coco, bylo příliš pozdě. Hannah zkrátka byla žena, která poznala sex pouze s jedním mužem a pouze několik roků.

Její volba, připomněla si. Za únik z deštného pralesa zaplatila panenstvím. A i když zpočátku byl sex vzrušující, za to ostatní rozhodně nestál.

Nic nestálo za to ostatní.

Klopýtla o zlomené prkno a v duchu se proklela se, že ji nenapadlo vzít baterku.

„Proč ten spěch?“ podivil se za ní Archer.

Teprve nyní si uvědomila, že ve tmě k zničené třídírně téměř utíká, jako by ji honily všechny omyly, jichž se kdy dopustila. Přinutila se zpomalit.

„Dveře byly tady,“ ukázala na díru ve zdi.

Mlčky odhadl vzdálenost od třídírny k místu, kde ležely zborcené ocelové dveře. „Měli jste tu zatraceně silnou vichřici.“

„Největší, jakou jsem kdy viděla. Vidět vlastně není vhodný výraz. Když lilo, nebylo vidět na krok. Ale cítila jsem ji. Dům se otřásal jako tahitská tanečnice.“

Hannah prošla do nitra třídírny. Ačkoliv téměř polovina střechy byla pryč a urvaný rohový pilíř způsobil, že se větší části obou zdí nejblíže dveřím zhroutily, měla pocit, jako by vstoupila do rakve. Klaustrofobie, která začala Lenovou smrtí, se vzedmula a sevřela jí krk syrovou hrůzou. Strnula, neschopná postoupit do tmy o jediný krok.

Její chování zapůsobilo na Archera jako varovný výkřik. Okamžitě ji strhl za sebe. Nebyla to velká ochrana, ale bylo to jediné, co mohl udělat, dokud nezjistí zdroj nebezpečí. S mírně pokrčenýma nohama, uvolněným tělem a váhou přenesenou na bříška chodidel čekal, co bude.

Nic. Pouze ticho, nepostihnutelné míšení přílivu, času a noci. žádný pohyb, kradmý posun nohy, žádný závan příliš dlouho zadržovaného dechu.

„Nic se nestalo,“ ozvala se Hannah, když pochopila jeho čin.

„Čerta starého. Ztuhlas, jako by tě trefila kulka.“

Jenom nervy. Od Lenovy smrti… trpím klaustrofobií, to je všechno.“

Archer slyšel i to, co neřekla, všechno to, co se kolem ní během pár krátkých hodin seběhlo a zřítilo. Devastující cyklon, který vyrval Perlovou zátoku i s kořeny. Hrůza z nalezení Lenová zohyzděného těla. Jistota, že jeho vrah může zabít i ji, jakmile zjistí, že nezná tajemství experimentu s perlami.

„Dokážeš tady být několik minut?“ zeptal se tiše.

„Samozřejmě.“

Její hlas mu řekl víc než slova, jak čelí životu: ať od ní žádá cokoliv, dává mu to tak dlouho, jak může. Otočil se, na okamžik se dotkl její tváře a ustoupil dřív, než mohla jen překvapeně vydechnout. Tropickou noc prořízl pramínek světla z jeho tužkové baterky. Všechno, čeho se dotkl, bylo polámané, ohnuté, potlučené a znečištěné slanou vodou.

„Popiš mi třídírnu tak, jak vypadala,“ požádal.

Konečně si dovolila vydechnout po překvapení z jeho nečekaného něžného pohlazení. „Byly tu jenom jedny dveře. Podél středové uličky stály stoly na podnosy s perlami. Perly se třídí podle tvaru, barvy, velikosti a povrchu. Podle barvy jsme třídili za denního světla. Lesk a kazy na povrchu se posuzují ve fluorescenčním světle. Všechno pochopitelně nepřímé osvětlení. Přímé světlo u perel více skrývá než odhaluje.“

Archer dál přejížděl paprskem baterky po interiéru. „Kde jsi pracovala ty?“

„Tamhle.“ Její úzká elegantní ruka probleskla v paprsku světla, když ukázala k chybějící zdi. „Tam byla okna. Pochopitelně se žaluziemi. Pracovala jsem na nejlepších perlách. Vybírala jsem je podle barvy pro náhrdelníky, brože nebo náramky.“

„Na noc tady perly zůstávaly, nebo se zamykaly?“

„Zamykaly.“

„Kam?“

„Tam.“

Položila ruku na jeho a vedla světlo baterky do místa, kam se zřítila střecha. Když si Archer uvědomil, co leží mezi třískami, které zbyly z trámů, hvízdl. Základna z litého betonu, ocelové stěny, číselné zámky a pevná držadla na všech uzamykatelných přihrádkách. Zhruba tři metry vysoký trezor. I s vyrvanými vnějšími dveřmi a vytaženými a rozházenými zásuvkami působil stejně impozantně jako trezor v bance.

„To je tedy něco.“ V hlase mu zněl úžas.

„Len byl nedůvěřivý člověk.“

Archer se skřípavě zasmál. „Předpokládám zcela správně, že perly byly v zásuvkách, když bouře udeřila?“

„Ne všechny. Dokonce ani většina. Když se přihnal cyklon, perly se určitě rozkutálely na všechny strany.“

„Ty jsi tady nebyla?“

„Ne. Len vyhnal všechny ven, zavřel okenice a pak dělal to, co dělával, když byl sám.“

„Co to znamená?“

Hannah vzdychla a přemýšlela, jak má několika slovy vysvětlit, že manžela nepochopila ani za deset let. „Neustále prováděl kontroly bezpečnosti. Občas poslal všechny zaměstnance ven a předtím je prohledal, jestli nevynášejí perly. Jindy je jednoduše vyhodil a strávil tu sám jednu nebo dvě hodiny. Jedl tady, spal tady, žil tady.“

„To vypadá, jako by se bál, že mu někdo něco ukradne.“

„Perly. A měl pravdu. Jsou pryč.“

„Ukradené?“

„Lidé z pojišťovny prohlásili, že bouřka udeřila dřív, než měl Len čas zavřít trezor. Všechno spláchlo moře. Boží moc. Nepojištěná, pochopitelně. Takže bohužel, má milá, vaše příští pojistné je splatné dvanáctého.“

Archer se ušklíbl. „Jako bych slyšel každého pojišťovacího agenta, kterého znám.“ Tišším hlasem se zeptal: „Co stopy dláta na dveřích?“

„Těžko najdeš to, co nehledáš.“

Jasně, přesně tohle jsem si myslel.“ Přecházel světlem ze strany na stranu a pátral pro záblesku nějaké perly. Světlo se však od ničeho neodrazilo, ztrácelo se v černých stínech. Jak vysvětlili všechny ty otevřené přihrádky?“

„Jednoduše. Len zřejmě dělal inventuru, když se cyklon přihnal. Ve větru zmizely mnohem větší věci než perly.“

Část Archerovy mysli se radovala z vyváženosti, funkčnosti a logiky tohoto vysvětlení: cokoliv se stalo, způsobil to cyklon. Kdyby neviděl rýhy dlátem na dveřích a necítil volný průnik nože mezi žebra mrtvého muže, lákalo by ho takové zdůvodnění přijmout.

„Varianta UTNJF obrany,“ poznamenal tiše.

„Cože?“

„Oblíbené vysvětlení všech obhájců. Udělal to nějaký jiný frajer. Bez obav, kamaráde, Rozhodně ne vražda. Žádné peníze z pojišťovny. Pouze vyčerpaná vdova, zničená farma a všude krčení ramen, protože co se dá dělat? Život je pes a nakonec stejně umřeš.“

Hannah by se ráda zasmála, ale bála se, že by nepřestala. Dokonale vystihl tón řeči pojišťováka. „Vážně nejsi pojišťovací likvidátor?“

„Naprosto vážně.“ Čekal, že se ho zeptá, co tedy dělá. Když se ticho protahovalo, usmál se se stisknutými rty. Předpokládá, že je totéž, co Len před ochrnutím – zaměstnanec lidí, kteří nechtějí znát jeho pravé jméno a už vůbec nechtějí, aby on znal jejich. „Příležitostně pracuji v otcově podniku Donovan International. Je to import a export především nezpracovaných surovin. Moji bratři a já máme vlastní podnik Donovanovy drahokamy a minerály.“

„Ty nejsi tím…, co býval Len?“

„Žoldnéřem? Ne. A nikdy jsem nebyl.“

„On říkal, že ano.“

„Len se nechával najmout za nejvyšší nabídku. Pokud ji nabízel strýček Sam, pracovali jsme občas na stejné vinici. Když se dal na volnou nohu, zůstal jsem stranou. Po několika letech jsem odešel nadobro.“

„Proč?“ zeptala se.

„Proč Len odešel?“

„Ne. Proč jsi odešel ty?“

„Nebyl jsem dost silný.“

Tentokrát se Hannah hlasitému smíchu neubránila.

Archer se nesmál. Řekl jí pravdu. Nebyl dost silný, aby přežil hru na schovávanou.

Mlčky přejížděl světlem po troskách skrývajících trezor a přemítal, jestli nakloněné zdi zůstanou stát, když začne zával odstraňovat. Chtěl se na zásuvky podívat zblízka. Nějak se mu nezdály.

„Mluvíš vážně,“ poznamenala Hannah. Už se nesmála a upírala pohled na jeho tvář. Ve slabém světle baterky byly jeho oči jasné jako naleštěný křišťál.

„Někteří lidé dokáží pracovat ve stoce a přesto vonět jako růže,“ prohlásil klidně a namířil světlo na strop. Byly v něm díry, trhliny, rozchlípené spáry. Stačilo málo a sesype se další část. „Nepatřím k nim. Každý den, každá lež, každá dvojí hra, každé svůdné, závislé vzedmutí adrenalinu…“ Pokrčil rameny. „Požíralo mě to. Věděl jsem, že se jednoho dne probudím, podívám se do zrcadla a uvidím něco, z čeho se mi obrátí žaludek.“ Něco takového, co se stalo z Lena, ale to nehodlal říct před jeho vdovou nahlas. Otočil se a pohlédl na ni. „Odešel jsem. Konec příběhu.“

Hannah si neuvědomovala, že se chce Archera dotknout, dokud neucítila pod prsty hladký porost na jeho bradě a pak překvapivě teplé rty. Ucukla. „To nebyla slabost, ale síla.“

„Len to tak neviděl.“

„Proč by ses měl starat, co si Len myslel?“

„Nepověděl ti to?“

„Co?“

„Byl můj bratr.“

Byla příliš šokovaná, než aby něco řekla. Přemýšlela o poutu mezi těmito dvěma muži, ale pokrevní spřízněnost ji nikdy nenapadla. Kromě výšky a podobných pohybů neměli fyzicky nic společného. Len ani jedinkrát nenaznačil příbuzenství s Archerem Donovanem.

Archer využil ticho a naslouchal nočním zvukům. Měl dojem, že zaslechl zašustění, jako by něco zachytilo o kousek dřeva. Ale stejně dobře to mohl být vítr, který posunul náhodně nahromaděné trosky.

Neslyšně dýchal a všemi smysly pozorně naslouchal. Zachytil však pouze šumění větru.

„Tvůj bratr?“ podařilo se Hannah konečně vyslovit. „Nevěděla jsem, že Len měl nějakou rodinu. Hned po svatbě jsem se ho zeptala na rodiče. Setřel mě několika vzteklými slovy a odešel, nechal mě v Šanghaji bez jídla a peněz v pokoji, za který jsem neměla čím zaplatit. Neznala jsem jazyk. Dokonce jsem ani nedokázala přečíst nápisy. Vrátil se až po šesti dnech. Už jsem se ho na rodinu nikdy neptala.“

Archer doufal, že bezmocný hněv, který jim zmítal, není vidět. Byl stejně destruktivní jako neužitečný. Přesto se nemohl vyhnout pravdě, která byla ještě sžíravější: když nechal Hannah s Lenem, odsoudil ji k záhubě stejně, jako kdyby ji svlékl do naha a prodával na rohu v Riu.

Nedokázal před Lenem utajit, jak ho Hannah přitahuje. A tak z ní Len učinil dokonalý terč, druh nepřímé pomsty nemanželského potomka vůči legitimnímu nevlastnímu bratrovi. Jestli přitom bude zničena nevinná dívka, škoda, jak smutné. Mimochodem, nikdo se na svět neprosil. Len tedy určitě ne.

Len nebyl vždycky tak nenávistný. Právě to Archera bolelo nejvíc tenkrát i nyní. Všechny hořkosladké vzpomínky na první roky, kdy se s Lenem seznámil, na tiché a pro oba nesmírně poučné rozhovory o tom, jak odhadnout člověka nebo situaci, jeho trpělivé předvádění umění přežít, hluboký smích a klidné mlčení, úsměv, pod nímž roztávaly ledy, podobný úsměvu bratra Lawa, a světlé vlasy vikinga jako u Archerova dalšího bratra Justina… Dokonce i gesto, jakým si Len občas pročísl rukou vlasy, se podobalo Archerovu a kopírovalo gesto jejich otce; genetická ozvěna přenášená poslušně mezi generacemi.

„Můj otec si Lenovu matku nevzal,“ vysvětlil Archer. „Otci bylo šestnáct a právě se vzbouřil proti svému otci, prudkému muži jménem Robert Donald Donovan. Layla byla o osm roků starší než otec a šla po bankovních účtech Donovanů.“

„Šestnáct.“ Hannažin úsměv byl stejně trpký jako Archerovy vzpomínky. „Na tom věku musí být něco nebezpečného. I já se chtěla dostat pryč od rodičů. Udělala bych pro to cokoliv, třeba se vdala za naprosto cizího muže. A také jsem to o tři roky později udělala.“

Jeden koutek Archerových úst se posunul dolů. Věděl všechno o tom, co je puberta a pevné odhodlání uniknout z nadvlády otce. Dobrá zpráva je, že většina dětí tuto vzpouru i hloupá rozhodnutí přežije. Špatná, že některé se nepoučí a nepřežijí.

Popošel dopředu, přitahován masivním trezorem uprostřed ruin. Jak podobné Lenovi: postavit se bohům moře a bouří, nalít beton a vztyčit ocelové stěny. Dožil se pohledu na to, jak se kovová střecha roluje, podobná plechu na krabičce sardinek?

„Otec nebyl dost zoufalý, aby se oženil s neznámou ženou,“ dodal Archer a zkoumal černá místa pramínkem světla. „Život v domácnosti Roberta Donovana byl hlučný a nesnesitelný, ale také teplý a plný lásky. Zřejmě hodně podobný tomu, v jakém jsem vyrůstal i já.“

„Takže Layla hrála o zlatý prsten a prohrála?“

„I kdyby si ji otec chtěl vzít – o čemž pochybuji –, byl příliš mladý, aby to mohl udělat bez souhlasu rodičů. Dědeček určitě nebyl takový hlupák, aby na to kývl. Layla si myslela, že otci je devatenáct, ne šestnáct. Zuřila. Potom otěhotněla a žádala peníze. Když krevní testy potvrdily otcovství Donovana, dědeček nabídl Layle třicet tisíc dolarů ročně do doby, až bude dítěti osmnáct, nebo jednorázové odškodnění čtvrt milionu dolarů. Její rozhodování proběhlo hodně rychle: vzala hotovost a zmizela.“

„A tak to zůstalo?“ odvážila se otázky Hannah někde za Archerem.

„Dokud jsem se nenarodil já, tak ano.“ Vytáhl se na špičky a svítil do hromady polámaných stolů, židlí a jiných neidentifikovatelných trosek. „To bylo otci pětadvacet. Když mě viděl vyrůstat, nutilo ho to myslet na syna, jehož nikdy nepoznal. Najal lidi, aby Laylu našli. Trvalo jim to sedm let. Umírala na alkoholismus. Len s ní nebyl. Utekl od ní.“

„Kolik mu tehdy bylo?“

„Čtrnáct,“ sdělil roztržitě. Na zásuvkách byly škrábance. Nebylo divu. Trezor si užil i nárazů létajících kovových židlí. „Otec začal Lena hledat. Pátral po něm ještě v době, kdy jsem končil vysokou se znalostí mnoha jazyků a neklidem, který se dal utišit pouze cestováním.“

„Lena jsi našel ty.“

„Řekl ti to?“

„Ne. Jenom si neumím představit, že bys nedostal, co chceš.“

Jen si to představ. Stává se to pětkrát denně.“ A proklatě častěji od chvíle, kdy přistál v Broome a spatřil znepokojené oči a dlouhé nahé nohy Hannah McGarryové. „Kdo otevíral Lenovi horní zásuvky?“ zajímalo ho.

„Já. Nenáviděl, že mě o to musí žádat. Stejně tak nenáviděl, že při porovnávání barev závisí na mých očích.“

„Len byl vždycky zarputilý zastánce spoléhání se jenom na sebe. Někdy je to nejlepší způsob, jak odvést práci, zejména tu, kterou dělal. Ale zároveň je to všivý způsob života. Zkontrolovala jsi po jeho smrti horní zásuvky?“

„Ano. Byly v nich nějaké perly, ale ne nejlepší. Ty Len ukládal tak, aby na ně dosáhl.“

„Co se s nimi stalo?“

„V zásuvkách nic nezůstalo. Byly prázdné.“

„To byl opravdu pracovitý cyklon.“

„Taky chtivý bohatství.“

Koutek Archerových úst se zvedl. „Kde je žebřík, který jsi používala při otevírání horních zásuvek?“

Sevřela rukou jeho zápěstí a vedla světlo jiným směrem. „Tam u zbytku zdi, za hromadou okenic, o nichž jsem si myslela, že se dají ještě použít.“

Ačkoliv dotek jejích prstů mu vyslal do těla horkou vlnu, usoudil: „Předpokládám, že Len tady měl nějaký pokoj.“

„Ano. Přesně tam.“

Viděl prázdnotu zhroucené zdi. Z podlahy trčely kousky utržených vodovodních trubek. Otočil se a soustředil se raději na to, co bouře ponechala, než na to, co vzala.

Popošel ke zřícené zdi, prohlédl si okenice opřené o žebřík a začal je odsouvat stranou. Nedalo se to dělat tiše a to ho zneklidňovalo podobně jako narůstající síla větru. V takovém hluku nemohl zaslechnout žádné kroky.

Vítr se zvedl prudkým závanem, při němž zbytky třídírny zaskřípěly a trosky se pohnuly. Archer ztuhl a poslouchal. Přísahal by, že v poryvu větru zaslechl běžící kroky.

„Vypadneme,“ nařídil Hannah.

„Ale –“

„Hned.“ Popadl ji za ruku a rozběhl se ke dveřím. Příliš pozdě. Zeď se naklonila a kovová střecha se propadla dovnitř.

9

Než si Hannah uvědomila, co se děje, ležela na břiše na podlaze a něco těžkého ji přikrývalo od hlavy až po paty. Sotva pochopila, že tou tíhou je Archer, ohlušilo je řinčení plechů.

Pokusila se podívat vzhůru. Nešlo to. Byla pod ním nadobro zaklíněná. Zůstalo stěží dost místa na to, aby mohla dýchat. Klaustrofobie ji dostala do svých spárů a ona dočista ztuhla.

„Klid, Hannah. Nebojuj se mnou. Já ti neublížím, ale to, co zůstalo ze střechy, určitě může.“

Tichý hlas uklidnil její paniku víc než slova. Vydala tázavý zvuk, který už neznamenal strach.

„Padají velké kusy kovu,“ zašeptal s ústy u jejího ucha. „Pustím tě hned, jak to přestane, ano?“

Přikývla.

„V pořádku?“ ujišťoval se. „Ano. Promiň. Já –“

„Nemáš se za co omlouvat.“

Byl to spíš dotek rtů na jejím uchu než slova, co ji opravdu upokojilo. Podobně jako prsty, i rty měl teplé, jemné a nic od ní nevymáhaly. Dovolila si trhaně vydechnout a tím se zbavila posledního záchvěvu strachu.

Čekala a naslouchala. Pískovcové dlaždice pod jejím tělem byly studené a tvrdé. Muž ležící na ní horký a vláčný. Tento kontrast ji mátl stejně jako povalení na podlahu, zatímco jí kolem uší padala střecha.

Archer se mírně nadzvedl na loktech. Z jeho zad se sypaly kousky plechu. Plát velikosti jídelního stolu se nepohnul. Ohnul záda a zkusil váhu kovu, který mu na nich přistál. Železo se skřípavě přesunulo na dlaždice.

Do toho zazněly rychle se vzdalující kroky.

Vypadalo to jako jedna osoba, nebyl si tím však jistý. Na okamžik zvažoval, že vyskočí a rozběhne se za prchajícím, ale toto nutkání potlačil. Souviselo s adrenalinem, nikoliv rozumem. Kdyby vetřelce pronásledoval, Hannah by zůstala sama. Zranitelná. Žena, která voní jako skořice a slunce, by neměla zůstat ve tmě osamělá.

„Archere?“ zašeptala.

Ještě ne.“

Tiše čekala, zatímco on naslouchal a naslouchal a naslouchal. Měla zvláštní pocit, jako by se zastavila v čase, jako by byla omámená. A pak – absurdně ospalá. Pomalu klouzala dlouhým tunelem a tma kolem se hnala stále větší rychlostí. Nejasně vnímala, že by se měla bát, ale nedokázala vyvinout patřičné úsilí. Kromě krátkého spánku během dnešního dne od chvíle, kdy Len umřel, jí strach bránil usnout déle než na deset nebo patnáct minut. Jednoduše už neměla dost sil, aby se bála.

Nebo nepotřebovala. Archer by ji ve spánku nezabil. A malé zdřímnutí bude skvělá věc.

„Hannah? Hannah. Vrať se ke mně, zlato. Řekni mi, kde tě bolí.“

Když prudce otevřela oči, zařízlo se do nich bílé světlo. Zkusila odvrátit hlavu před světlem z baterky, ale byla pořád uvězněná pod tíhou Archerova těla. „Nic mi není.“

„Omdlelas.“

Pokusila se usmát. „Ne tak docela. Bylo takové ticho a tma a… pocit bezpečí. Poddala jsem se tomu a potom jsem zřejmě usnula.“

Archer ji přesto zkontroloval. Pleť měla spíše narůžovělou než bledou. Zorničky se v nelítostném světle stáhly na velikost špendlíkové hlavičky. S úsměvem, jenž byl kombinací pochopení a pobavení, odklonil paprsek světla a ztlumil ho. „Tak usnula, co? Na studené dlažbě přikrytá padající střechou? To musíš být utahaná jako štěně.“

„Opravdu jsem. A nepřikrývala mě střecha, ale ty. Proto jsem se cítila tak bezpečně. Chránil jsi mě, nechtěl jsi mi ublížit.“

„Dobrý ochránce. Málem jsem tě nechal zabít.“ Jak tě něco takového napadá?“

„Vzal jsem tě na procházku ve tmě. Podobnou chybu už nikdy neudělám.“

Archer odsunul od Hannah trosky a počkal, jestli to nevyvolá další příval shora. Nic se nepohnulo. Plechová bouře skončila.

Jednou nohou odhrnul všechno, co bylo v dosahu, stranou. Jakmile adrenalin vyprchal, začal vnímat pohmožděniny a rány způsobené padající střechou. Nejdůležitější ovšem bylo, že ani jeden z nich neutrpěl vážné zranění. Měli štěstí.

„Dokážeš stát, nebo potřebuješ pomoc?“ zjišťoval.

Hannah se místo odpovědi vyškrábala na nohy. Jednou nebo dvakrát sebou cukla, ale nezastavila se ani nelapala bolestí po dechu.

„Vidíš? Nic mi není.“

„Zůstaň tady. Jdu se podívat ven.“

„Půjdu s tebou.“

„Ne, chodím ve tmě tišeji než ty. Rozhodně zůstaň na místě. Nerad bych si tě spletl s někým jiným a zaútočil na tebe.“

Nechtěla zůstat uvnitř sama, ale poslechla. Být povalená na zem a přikrytá jeho tělem jen proto, aby se jí nic nestalo, byla jedna věc. Stát se terčem jeho útoku ve tmě určitě znamenalo něco naprosto jiného.

Sevřela v ruce kus dřeva, dlouhý a tlustý jako její paže, na jehož konci zůstal kovový hrot. Potěžkala ho a cílila se mnohem lépe.

„Hannah?“

„Ano,“ šeptla. „Zůstanu tady.“

„Pospíším si. Vím, že nesnášíš pocit uzavřeného prostoru.“

Téměř se zasmála. „Ze střechy toho zas tolik nezůstalo, abych propadla klaustrofobii.“

Všiml si její zbraně a tmou zableskl jeho úsměv. „Upozorním tě, až se budu vracet,“ poznamenal pobaveně. „Rád bych si zachoval hlavu takovou, jaká je.“

„Archere?“ zavolala tiše.

Otočil se.

„Dávej pozor.“

Teplými mozolnatými prsty ji pohladil od lícní kosti k ústům. Pak byl pryč.

Archer vyčkával v hustém stínu za nahnutou zdí a nekonečně dlouho naslouchal. Neslyšel nic kromě mumlání oceánu a tichého šumění chladného vzduchu, který nahradil dosavadní teplý. Vyzul sandály a šel bosky. Bez tvrdých podrážek vrzajících v písku a drtících mušle se pohyboval zcela nehlučně.

Obešel celou třídírnu a ujistil se, že nablízku nikdo není. Znovu se obul a vracel se dovnitř. Viděl jen zuby černých trosek čnějících k mírně světlejší obloze.

„Hannah?“

Odpověděl mu tichý, polekaný zvuk a pak dlouhé oddechnutí. „Tady.“

„Vidíš mě?“

„Jen slabě.“

Natáhl ruku, světlý stín ve tmě. „Tak pojď. Nic tu není, jenom vítr.“

Už se chtěla zeptat, jestli si je jistý, ale pak se usmála sama pro sebe. Samozřejmě si byl jistý. Muž, který se pohybuje tak tiše a tak rychle, musí mít oči jako kočka.

„Co teď?“ otázala se.

„Teď se trochu prospíš. Jestli budu chtít ukojil svou zvědavost, prohlédnu si to tady až za denního světla.“

„Ty si myslíš…,“ nedopověděla. Únava plavala za jejíma očima jako druhá noc.

„Co?“ Přesto věděl, co nevyřčená slova znamenají.

„Že to bylo úmyslné? Neuvažuješ o shodě okolností, že vítr strhl další část střechy, když se tady někdo plížil, aby vyslechl, co si povídáme?“

„Pokud to nebyl vítr, domnívám se, že nás to mělo zabít.“

Snažila se zformulovat další otázku, ale bránily jí v tom poryvy studeného větru. Myslet, jít a dokonce i stát od ní najednou vyžadovalo nesmírné úsilí. V temném vlhkém vzduchu dokázala stěží dýchat.

Náhle zase dýchala ten jiný druh noci, ženoucí se dlouhým tunelem a unášející ji do hlubokého spánku, který její tělo požadovalo.

Zachytil ji těsně před tím, než se jí podlomila kolena. Neprobudila se, ani když ji vnesl do domu, položil na postel a přikryl. Změřil jí tep a odpočítával údery jejího života, zkontroloval teplotu pokožky a nakonec pustil její zápěstí s jemným pohlazením. Ani se nepohnula.

„Jestli budeš mít sny,“ doporučil tiše, „nepamatuj si je.“

Opatrně vyšel z ložnice, přesvědčil se, že vstupní dveře jsou zamknuté a nainstaloval na ně i na okna několik jednoduchých mechanických poplašných zařízení. Pak se ve tmě posadil.

Poslouchal. Přemýšlel. Plánoval.

Než zvedl mobilní telefon, stále ležící vedle Lenová počítače, uplynuly dvě hodiny. Data byla dávno předána Kylovi. Archer pochyboval, že by toho bratr za tak krátkou dobu zjistil hodně, ale jakákoliv informace byla lepší než žádná.

Vyťukal řadu číslic. Kontrolka kódovaného spojení blikala.

Kyle se ozval za několik sekund. „Náš nedávno zemřelý nevlastní bratr byl paranoidní mizera.“

Archer zabručel. „Problémy?“

„S jeho manželkou ne. Hannah nepoužívala na počítači žádné pasti, kličky, chytáky, prostě nic, dokonce ani pro kontakt s bankou,“ oznámil Kyle. Její heslo je ‚Dnes‘. Dál je všechno normálně čitelné.“

Archer se neptal, jak bratr vytahuje soukromé informace z virtuálního světa. Když to udělal naposled, poslouchal a poslouchal a poslouchal a nakonec odcházel stejně nepoznamenaný jako předtím. Talent, který Kyle bral jako samozřejmost, se jevil jako hora, kterou Archer mohl obdivovat, ale nikdy ne slézt.

„To náš nevlastní bratr je něco jiného,“ pokračoval Kyle. „Má tam pár nudných souborů o Perlové zátoce, několik pochybných článků o perlách, které zázračně léčí všechno od rakoviny po impotenci, a potom nic než prázdné zdi. Nastražil spoustu překážek, léček a bomb pro každého, kdo by mu zkusil pošlapat virtuální tulipány. Totálně jsem usmažil dva pevné disky, než jsem to vzdal. Ten, kdo chce proniknout do jeho materiálů, musí být buď lepší než já, nebo mít víc než vstupní kód. Nemůže pomoct Hannah?“

„Ta neznala ani vstupní kód. Len nebyl sdílný partner.“

„To tedy ne.“ Kylův hlas přetékal značným znechucením. „Víš jistě, že nepracoval pro strýčka Sama?“

„V poslední době?“

„Ano.“

„Proč se ptáš?“

„Existuje pár velmi zajímavých šifer a většinu si rezervuje strýček. Jedna z Lenových mi připadá povědomá.“

„Ty si hraješ s šiframi strýčka?“ zeptal se Archer suše. „Někdo to musí dělat.“

„Nenech se chytit.“

„Zatím to jde. Je nějaká šance, že by nám s touhle konkrétní strýček pomohl?“

Archer pomyslel na Aprilina slova. Navíc je pravděpodobné, ze nebudeme na stejné straně. „Ne. Snad jedině tehdy, až se stáhneme z perlového pole.“

Kyle vzdychl. „Chápu. Udělám s těmi soubory, které jsi mi poslal, co budu moct. Na zaměstnance Perlové zátoky zatím nemám nic užitečného.“

„Díky. Jak se má Lianna?“

„Výborně. Má o tebe obavy.“

„O mě? Proč?“

„Myslí si, že máš víc problémů, než si zasloužíš.“

Archera zaplavila únava temnější než noc. „Obejmi ji za mě. Pevně.“

Ukončil hovor a seděl ve tmě. Myslel na Lenový neproniknutelné šifry a na strýčka Sama.

Navíc je pravděpodobné, že nebudeme na stejné straně.

Všude modrá, všechny odstíny, tóny a nádechy čisté základní barvy se vzájemně mísily a vytvářely křivky; oceán obklopil Archera s Hannah do obřího objetí. Hladina nad nimi se posouvala jako roztavené stříbro a pod sebou měli sytě zářící tyrkys. Jak se nechali unášet proudem, dno velmi pozvolna klouzalo do indigového tajemství.

Archer splýval asi devět metrů pod stříbrným stropem. Kolem jedné ruky měl omotané dlouhé lano tažené malou plachetnicí vedenou po klidném moři Nakamorim. Hannah byla na druhé straně loďky. Pomocí potápěčských ploutví se pohybovala v moři hospodárnými, téměř línými pohyby zkušeného potápěče. Stříbřité a křišťálové bublinky od ní stoupaly v klidných, rytmických obláčcích. V černožlutém potápěčském úboru vypadala jako nějaká exotická ryba v obrovském tyrkysovém akváriu.

Oproti teplé vodě na povrchu byl oceán ve větší hloubce studený. Ale i kdyby nebyl, potápěči by přesto používali místo plavek lehké potápěčské obleky a masky, zakrývající celé tělo. Australské teplé měkké vody jsou domovem irukandji, smrtelně nebezpečné medúzy, která napadne nervovým toxinem všechno, co se ocitne v jejím dosahu. Ačkoliv každá loď vozí protijed, není nic neobvyklého, že potápěči napadení touto medúzou končí v nemocnici.

Jediný důvod, proč se Archer potápěl pouze v polovině obleku, byl ten, že žádné medúzy v dohledu nebyly. Pokud by se to změnilo, ocitl by se v plachetnici tak rychle, jak byl schopen vyplout na hladinu. Úzké pásky a miniaturní trojúhelník látky, představující standardní koupací úbor mužů v Západní Austrálii, velkou ochranu nenabízely. Pružná černá látka přikrývala méně než suspensor.

Nakamori zvolil pro potápění relativně nejklidnější dobu denních přílivů a odlivů, což znamenalo, že bahno na dně se nezvířilo a viditelnost byla dobrá. Přesto po několika proplutích nad prohledávanou oblastí nenašli na dně ani jednu klec s perlotvorkami. Nemohli žádnou přehlédnout, protože byly velké jako člověk.

Archer poopravil sevření lana a na chvíli odtrhl zrak ode dna, aby nechal oči odpočinout. Když se vrátil k pozorování, nesnažil se zaostřit pohled. Bylo mnohem lepší sledovat beztvaré nerovnosti a modrozelené kytice života v širokém záběru. Příroda je proměnlivá, stoprocentní ztělesnění ženství; pravoúhlé tvary tvoří pouze člověk. Nezaostřené oko rozpozná rozdíl mezi přírodou a dílem člověka mnohem rychleji než pohled upřený najedno místo.

Hannah, vzdálená zhruba sto metrů od Archera, také nechala moře volně plout kolem sebe. Milovala nadnášení vodou, pocit, jako by tělo bylo bez kostí. Cítila se stejně poddajná jako voda, stejně lehká jako sluneční svit, volná až do hloubi duše. Ačkoliv nedovolila, aby se její pozornost zatoulala, naplňoval ji snový klid.

Když zahlédla klikaté stuhy tří mořských hadů plovoucích téměř mimo její zorný úhel, zůstala klidná. Hadi patří mezi nejnebezpečnější tvory na zemi, ale obvykle jsou flegmatičtí jako dojné krávy. Někteří potápěči – mezi nimi i Flynn – se dokonce hrou s hady bavili. Nazývali ji hadí ruleta. Fakt, že občas narazili na mrzoutského hada, hru činil ještě zajímavější.

Hannah zalétla pohledem k Archerovi, jestli si hadů všiml, nebo jestli vůbec ví, že jsou jedovatí. Jen se na něho podívala a sevřel se jí žaludek; Lenův potápěčský oblek byl jedinečný. Modrý na zádech a krémově stříbrný na břiše, takže připomínal dravou rybu. Potápěči, který plaval nad ním nebo pod ním, oblek splýval buď se světlejší hladinou nebo tmavším mořským dnem. Viděla v něm Lena mnohokrát. Silné paže mu ve vodě plně nahradily nemohoucí nohy. Potápění mu poskytovalo svobodu, po níž toužil víc než po morfiu a alkoholu, otupujícími ničivou bolest v jeho těle. A v mysli.

Tohle není Len, opravila se rychle.

Len je mrtvý, mimo její strach, lítost nebo smutné sny o tom, co by bylo, kdyby dokázala proniknout do muže, jehož si vzala, a rozříznout vředy na jeho duši. Jenže on o to nestál. Jestli pro Lena existovala nějaká šance vyléčit temnotu v jeho nitru, zmizela v okamžiku, kdy se slitoval nad nevinnou dívkou, kterou svedl, a oženil se s ní.

Rychle zahnala lepkavý závoj vzpomínek a znovu se podívala na muže plovoucího nedaleko ní. Ano, byla tu jistá podoba. Oba měli široká ramena a mimořádnou sílu v zádech a pažích. Lenovy nohy kdysi byly taky silné. Odměřoval zem dlouhými kroky a ona musela vedle něj klusat, dokud se její dech neproměnil v nůž mezi žebry. Kdysi –

Hannah znovu přinutila mysl vrátit se do současnosti, k Archerovi a rozlehlému tyrkysovému moři. A vraždě. Na tu nikdy nezapomínala.

Přesto uvažovat o smrti jako absolutním zlu v modrém snu oceánu bylo těžké. Existují horší věci než klouzat v nádherné modři, vnímat každou změnu odstínu jako polaskání. Tyrkysové odstíny ji pomalounku rozpouštějí, dokud se její oči nadobro nezavřou…

A otevřou jako perly, nevidomé a tiché. Žádný hrob na zemi nemůže být krásnější, žádný pomník dokonalejší.

A žádný muž nemůže být v jejích očích přitažlivější než Archer, muž, kterého nedokáže nechtít. Při proplouvání v klidném lůně oceánu si mohla přiznat dávnou pravdu: chce Archera Donovana. Chce sílu a něhu, které ji pokaždé překvapí. Něhu, která ji odzbrojuje, vyvolává v ní touhu…, a pak se vynoří jeho bezcitnost a zamrazí ji v samotné hloubi duše.

Jenže nemůže riskovat nenarozené děti s mužem, jenž dokáže vypnout emoce mezi dvěma tepy srdce. Jako Len, stejně jako Len.

Přesto je…

Jiný.

Len v ní vyvolal sen naivní dívky. Archer vyvolával hlad ženy, přestože zkušenost ji naučila, jak takový hlad tváří v tvář nárokům života rychle zmizí. Sexuální hlad je jako kometa na noční obloze, divoký, krásný a totálně zhoubný. Nikdo si neohrozí budoucnost kvůli kometě, ale několik dní, pár týdnů, nebo jak dlouho trvá vypít víno vášně do poslední trpké kapky, by riskovala.

Ano, tolik by určitě riskovala. Jediné, co by s ním jízdou na kometě ztratila, je čas, čas, jenž stejně uplyne, ať bez planoucí pochodní vášně, nebo s ní.

Je to její riziko. Její volba. Už není dívenka, jejíž možnosti omezují rodiče. Už není manželka, jejíž možnosti omezuje manžel. Je žena, která zodpovídá pouze sobě.

Aby se těšila z vášně, nemusí se vdávat. Je volná.

Do Hannažina snění pronikl pravoúhlý tvar. Otočila se k němu a soustředila zrak i mysl. Zpočátku viděla jenom elegantní vlnění vodních hadů. Teprve pak spatřila to, co ji upoutalo.

Ještě než měla jistotu, trhla dvakrát lanem a pustila ho. Lodní šroub nad ní zčeřil hladinu, protože se teď otáčel proti vodě, místo aby samovolně proplouval. Nakamori přijal její signál k zastavení.

V okamžiku, kdy Hannah pustila lano, se Archer díval jejím směrem. Pustil své lano a plaval k ní. Když uviděl, kam Hannah míří, zrychlil tempo. Nebyla to pravoúhlá klec na perlotvorky, co ho popohnalo, ale ladně se pohybující stuhy jedovatých hadů, kteří si hráli přímo nad klecí.

Hannah se dostala ke kleci jako první. Rytmickým a lehkým pohybem ploutví se blížila k hadům a ignorovala je. Jeden z nich elegantně proplul klecí, jako by chtěl poškádlit apatické lasturnatce uvnitř. Druzí dva se třepotali jako stuhy ve větru a nenechali se rušit. Jelikož je nikdo nelovil, nebáli se ničeho, dokonce ani člověka.

Zatímco Hannah odhodlaně plula pravidelným tempem ke kleci, odlivová vlna nad mořským dnem odnesla oba hady od klece jako atrapy namalované na alegorickém voze. Třetímu hadu naplnila plazí mozek zvědavost nebo chuť ke hře, takže se na chvíli omotal kolem klece, než se pustil a nechal se unášet za svými druhy.

Archer se nadechl. Zjistil, že předtím zapomněl dýchat, a nadechl se znovu. Bublinky kolem něho graciézně vířily, jako by se smály, ale on žádné veselí nepociťoval. Hannah musela vědět, že hadi jsou smrtelně jedovatí, přesto plavala mezi nimi, jako by to byli domácí mazlíčci. Pocit bezmoci, který se ho při tom pohledu zmocnil, byl horší než cokoliv, co kdy zažil.

Hannah aktivovala patronu naplněnou kysličníkem uhličitým a dívala se, jak žlutý plovák vystřeluje na hladinu. Z plováku viselo tenké lanko k upevnění klece. Za okamžik se z člunu sneslo silnější lano. Chytila se ho a nechala se táhnout nahoru.

Archer s touhou, aby ji mohl vynést vzhůru a setřít za nezodpovědné chování idiota, plaval ke kleci. Aniž se podíval jejím směrem, začal kontrolovat silné lano, které kdysi drželo klec zavěšenou na obrovské plovoucí mříži. Neobtěžoval se zjišťovat stav perlorvorek, chaoticky naskládaných v kleci. Voda nebyla dost hluboká ani dost studená, aby je zabila. A i kdyby, tak perlotvorky ani jejich potenciální poklad nebyly předmětem jeho naléhavého zájmu.

Potřeboval najít co nejvíc a co nejrychleji. Nemohl se zbavit pocitu, že Perlová zátoka není pro Hannah bezpečné místo. Nebo pro něho. „Nehoda“ v třídírně byla stejně zřetelným varováním jako křik.

Přišel na to, že konec lana vězí pod těžkou klecí. Strkal do ní a tahal, aby se mohl podívat, jak konec lana vypadá. Kdyby se klec odtrhla silou cyklonu, konce lana by byly roztřepené a jemnější dráty budou trčet na všechny strany, protože každý pramen by praskl samostatně.

Stačil mu jeden pohled, aby viděl, že konec lana je hladký jako sklo.

10

„Uříznutá,“ oznámil Archer krátce.

Zabouchl za sebou žaluziové dveře a procházel obývacím pokojem s vypůjčenými ploutvemi pod paží.

„Cože?“ nechápala Hannah a následovala ho.

„Lana.“

„O čem mluvíš?“

„Někdo odsekl lana. Proto se ponton v cyklonu rozpadl. Kdybych si myslel, že to stojí za námahu, zkontroloval bych i lana upevněná k mřížím. Ale stejně vím, co bych našel.“

Hannah zaváhala a pak ho pobídla gestem ruky, ať s ní jde do koupelny. „Myslíš, že byla taky přeseknuta?“

„O tom vůbec nepochybuji.“

Hodila ploutve do vany a přejela si rukama po mokrém potápěčském oděvu, jako by chtěla vetřít do těla trochu tepla. Po dlouhém potápění byla vždycky prochladlá, ale ne tolik. Ne s takovým mrazením. „Proč by někdo odsekl mříže? To se rovná zabití husy, která snáší zlatá vejce.“

„Lenovi. Ne jim.“ Archerovy ploutve přistály s hlasitým plesknutím na jejích.

Vstoupila do vany, vzala ruční sprchu a začala na sobě omývat mokrý oblek. „Že by to bylo tak prosté?“

„Chtivost obvykle taková je. Otázka zní, kdo to udělal. Mluvil s tebou Len o úmyslu prodat výjimečně cenné perly?“

„Nechystal se je prodat,“ odpověděla se skloněnou hlavou a umývala si vlasy.

„Nikdy?“

„Myslím si to.“ Její hlas tlumila voda. „Duhové perly pro něho znamenaly…, řekla bych, že náboženství. Měl je téměř za boha.“

„Co od toho svého náboženství chtěl?“

„Chtěl? Jak to myslíš?“

„Len nebyl vychováván ve víře. Konverze má vždycky nějaký cíl. Bohatství, přízeň, moc, štěstí, pokoj, zdraví…“ Zdraví.

Chvíli bylo slyšet jenom vodu narážející do vany.

„Nemyslela jsem náboženství v doslovném významu,“ opravila se. „Kostel, obřady a podobně.“

„Přesto jsi perly označila jako jeho náboženství.“

Zavřela vodu a pročesávala si prsty mokré vlasy. „Nenapadlo mě jiné vyjádření jeho náruživého vztahu k nim. Skládal a zdokonaloval Černou trojici, jako by na tom závisel jeho život.“

Jak moc byl v posledních pár letech šílený?“ položil tiše nepříjemnou otázku.

Hannah se kousla do rtu. „Na stupnici od jedné do deseti?“

„Ano.“

„Osm,“ přiznala. „Některé dny ještě víc. Možná devět. Ale nebyl takový pořád. Kromě nejhorších dní – kdy se zamykal v třídírně – dokázal rozumně probírat problémy pěstování perel a obchodování s nimi.“

„Na co se zaměřovalo jeho šílenství?“

„Na černé perly. Duhovky. Nikdy jich neměl dost a nikdy nebyly dost dokonalé. Byla to posedlost.“ Setřela vodu z potápěčského úboru. „Víc než posedlost. Byla to nemoc. Kromě perel, které unikly i přes jeho bezpečnostní systém, každou i jen trochu nedokonalou duhovou perlu zničil. Když zvážím vzácnost duhovek, musel rozdrtit na prach miliony dolarů. A přitom jsme v té době sotva spláceli účty.“

Archer tiše hvízdl a myslel na to, co Kyle zjistil v Lenových souborech: články o perlách jako léku proti každé chorobě. „Zmínil se někdy o perlách jako o léku na určité nemoci?“

„Mluvil o perlách jako o svém malém zázraku‘, ale neužíval je jako vitaminy a tak. Přinejmenším si to myslím. Ale mohl. Někteří z čínských potápěčů drtí podřadné, obyčejné druhy perel a pijí je v určitých dávkách.“

„A co Černá trojice? Musela pro něho přece znamenat něco jedinečného.“

Hannah se zamračila. „Minulý týden, když jsem znovu porovnávala barvy v řadách Černé trojice – nutil mě to dělat dvakrát týdně –, jsem mu řekla, že nejsou žádné lepší. Při posledním sběru nepřidal k náhrdelníku ani jednu perlu.“

„Zvláštní. Většina porovnávání přinese něco lepšího.“

„Právě v tom je krása duhových perel. Orientální lesk – směsice různých tónů jedné barvy – je obvykle u všech duhovek téměř stejný. Dá se proto pouze porovnávat velikost, dokonalost povrchu a tvar.“

Tento typ stejnorodosti je vzácný, vyjma klonování. Archer si zapsal do paměti, aby se podíval na pokusy s klonováním mlžů. „Pokračuj,“ vybídl ji.

Nespokojeně si prohrábla rukou vlasy. Pořád sůl. Znovu pustila vodu a sehnula se nad vanu k lepšímu opláchnutí. Její slova se mísila se zvonivým šploucháním vody. „Len odmítl uvěřit, že nový sběr experimentálních perel nemůže vylepšit velikost nebo dokonalost perel v Černé trojici. Začal na mě ječet, ať se podívám znovu, že náhrdelník není perfektní, nemůže být perfektní, protože kdyby byla Černá trojice kompletní, byl by kompletní i on.“

Archera zamrazilo a nemělo to nic společného s nedávným potápěním. „To by vysvětlovalo, co od svého náboženství očekával. Zázrak.“

„To je…“

„Šílené?“ napověděl tiše. „Už jsme se shodli, že Len nebyl zrovna model duševního zdraví.“

Hannah se narovnala. S mokrou a zrudlou tváří podala sprchu Archerovi. Jsi na řadě.“ Vystoupila z vany.

Vystřídal ji a oplachoval výstroj. „Pověz mi o Lenových nepřátelích.“

„Jeho nepřítelem se stal dříve nebo později každý, s kým se setkal.“

Archer si znechuceně pročísl rychle schnoucí krátké vlasy. Sůl ho svědila na kůži, ale vnímal to jen vzdáleně. Měl naléhavější potíže, než dráždění soli na pokožce. Bez ohledu na to, jak všechny informace v mysli skládal, z nich stále vykukovaly rudé vlajky.

Podržel zápěstí pod vodou a omýval hodinky, s nimiž se potápěl. Od svého příjezdu pozoroval, jak sekundy ubíhaly a měnily se v minuty, minuly se měnily v hodiny a hodiny v promarněný čas, aniž by získal dostatek informací. Nebyl o nic blíž k odpovědi, než když včera přijel.

Hodinky mu sdělily, že několik drahocenných hodin promarnil potápěním.

Ale možná to nebyla ztráta času. Před potápěním ho napadla sabotáž. Teď měl jistotu. Nevěděl však kdo a proč.

„Domnívám se, že protnout lana před nárazem cyklonu vyžadovalo víc než jednoho muže.“ Pečlivě opláchl pod vodou ploutve a hodil je na podlahu. Nemusel se obávat nepořádku, protože dlážděná podlaha se svažovala k malé mřížce, odvádějící vodu pod dům. Standardní kanalizační systém v tropech pro všechno kromě toalet. Jsou někteří z Lenových nepřátel vzájemně spřátelení?“

„Bavíme se o osobních nepřátelích, nebo obchodních konkurentech?“ Hannah si odhrnula mokré vlasy z obličeje.

Archer měl na mysli proměnlivá spolčení producentů perel. Číňané, Japonci, Francouzi, Indonésané a Australané, všichni se věnovali rozvoji pěstování perel. Dokonce i Američané založili perlové farmářství na Havajských ostrovech. Lenová koalice drobných farmářů sama o sobě moc neznamenala, ale při šikovném postupu mohli nezávislí farmáři posunout rovnováhu v obchodní moci tím, že se připojí na stranu některé větší aliance.

Není pochyb, že přesně o tohle se Len v rozumných obdobích pokoušel. A to by znamenalo, že kterákoliv z velkých společností mohla rozhodnout, že se jí bez něho bude žít lépe. Nejrychlejší způsob, jak to zjistit, je chytit vraha a donutit ho mluvit.

„Osobních,“ upřesnil. O těch druhých věděl víc než ona.

Otevřela ústa, zaváhala a pak vzdychla. „Mimo mě osobně nikoho neznal, jedině prostřednictvím obchodů s perlami.“

„To je zlé. Vražda zblízka je velmi osobní druh zločinu.“

Sehnul hlavu a ramena pod teplou vodu a nechal ji po sobě stékat. Když si omýval obličej, napadlo ho, jestli by si neměl oholit vousy. Teddy Jamagata měl pravdu. Porost na bradě v horkém podnebí svědí. Jenže po holení zase pálí, vždyť právě kvůli tomu se ho rozhodl vzdát; zdědil citlivou pleť po otci.

Jakmile odstranil z očí vodu, aby zase viděl, málem upustil sprchu. Hannah si svlékla potápěčský oblek a byla teď v druhé uniformě australských tropů – úzkých proužcích a třech trojúhelníčcích z indigové látky, které byly menší než jeho dlaň.

Viděl ženy, které měly na sobě ještě méně, ale žádnou z nich nechtěl víc.

Pak se otočila a on spatřil modřiny na jejím levém rameni a boku. Vzpomněl si na uplynulou noc, kdy ji srazil na podlahu, zatímco kolem nich pršely kusy střechy. Hlavu jí před nárazem na tvrdou dlažbu ochránil, ale zbytek těla ne. Prostě na to nebyl čas.

„Omlouvám se,“ pronesl jemně.

Emoce v jeho hlase ji překvapila stejně jako omluva. „Za Lenovy nepřátele?“ podivila se s pohledem přes rameno. „Ne, za tohle.“

Nechápala, dokud neucítila jeho prsty hladící modřiny s něhou, která jí podlamovala kolena. Chtěla promluvit, ale podařilo se jí to až na druhý pokus. „To není tvoje vina.“

„Aleje. Srazil jsem tě.“

Jenom abys mě ochránil.“

„Odvedl jsem mizernou práci.“

Otočila se k němu. „Nebuď směšný. To, že jsem ti nedokázala poděkovat, protože jsem byla celá roztřesená, neznamená, že nevím, co se dělo. Ještě teď se třesu. Nikdo pro mě nic podobného ještě neudělal.“

„Neporazil tě na zem?“ zeptal se ironicky.

„Nechránil mě za cenu vlastního ohrožení,“ odsekla. „Rodiče byli příliš zaměstnaní záchranou Yanomamů a Len –no, Len soudil, že udělal dost už tím, že si mě vzal. Když jsem se potom ocitla v nějakém problému, musela jsem se z něho stejnou cestou dostat ven. Sama.“

Archer zauvažoval, jestli její těhotenství, nemoc a potrat patřily právě mezi takové problémy, ale kdyby se zeptal, vyvolal by mnohem víc otázek než odpovědí. Věděl, že většina by se týkala její minulosti.

Zastavil vodu a vylezl z vany. Očekával, že Hannah ustoupí, protože koupelna byla malá. Místo toho začala sbírat svou potápěčskou výstroj.

„Máš ztuhlé rameno?“ upřel oči na modřinu, když se sehnula pro druhou ploutev.

„Ne.“

„A bok?“

„Nejsem porcelánová panenka.“ Narovnala se a věnovala mu tvrdý pohled. Jeho starostlivost ji pobavila, podráždila i dojala. A to, že stála jen několik centimetrů od něho, jí rozbušilo srdce, jako by plavala příliš rychle. Jsem fyzicky aktivní žena, Archere. Sbírám modřiny, odřeniny a škrábance celou dobu.“

„Ale ne ode mne.“

Vydala zoufalý sten. „Stáhni si ten oblek, dám všechno sušit na verandu.“

S utajeným úsměvem stáhl zip na půjčeném úboru a začal se svlékat.

Hannah trávila život obklopená muži různých ras, atletickými muži, lovci v Amazonii a potápěči v Austrálii. Jejich těla byla modelovaná náročnou fyzickou prací a často na sobě měli jen roušku zakrývající pohlaví. Na nahotu a svalnatost zdravého muže byla zvyklá.

Přesto zírala na Archera jako jeptiška na pláži v Riu.

Jakmile si to uvědomila, přinutila se odtrhnout zrak, nebo se dívat koutky očí skrytými pod řasami. Vtom si všimla odřenin na jeho zádech a zapomněla na cokoliv jiného.

„Proč jsi mi neřekl, že jsi zraněný! Nemusel ses potápět s takovými –“

„Nic mi není,“ přerušil ji, aniž by zvedl oči od výstroje. „Nevykládej nesmysly. Jako by ti někdo zpracovával záda holí.“

„Totéž platí o tvém rameni a boku.“

„To je něco jiného.“

„Opravdu?“ Otočil se. „Proč?“

„Znám svoje hranice.“

„Tak to je úleva,“ zamumlal a nevěřil jí ani slovo. „A já znám svoje. Mám jenom trochu ztuhlé rameno, to je všechno. Zbytek pouze hraje barvami.“

„Trochu ztuhlé. Takové pindy.“

„Pindy? Tak se tady tomu říká?“

Jistě. Potápět se zraněný je hloupost. Muselo tě bolet už jenom přivázání k lanu.“

Archer slyšel, co neřekla slovy: to, že je zraněný, ji rozzlobilo. Kdyby mohla vzít jeho bolest na sebe, udělala by to. Fakt, že má víc o patnáct centimetrů na výšce a o čtyřicet kilogramů na váze, nehledě na dvojnásobek fyzické síly –, pro ni zřejmě nehrál žádnou roli.

V jeho hlase znělo pobavení a něco mnohem silnějšího, když promluvil. Líbila se mu starost v jejích očích. A bude se mu líbit ještě víc, až se změní v sexuální louhu. „Vidělas mě během potápění. Zdálo se ti, že něco není v pořádku?“

Zhluboka se nadechla, připravená setřít ho do morku kostí za to, že se chová jako idiotský macho.

„Tak co, Hannah?“

Prudce vydechla. „Ne. Potápěl ses jako ryba. Jenomže…“ Čekal.

„Nikdy…“ Třepla rukou. „Nejsem zvyklá na…“ Nedopověděla. „Pomoc?“

„Ochranu. Nepotřebuju ji.“

„Všichni ji potřebují.“

„I ty?“ odsekla.

„Musel jsem.“

„Co tím chceš říct?“ zkusila se obezřetně zeptat. Pod jeho klidem se skrývalo něco, kvůli čemu se jí nedostávalo dechu.

„Předběhla jsi mě ke kleci plné hadů.“

„Neměla jsem jistotu, jestli víš, že jsou…, ehm…“ Znovu jí došel hlas. Téměř se usmála, vzdor zmatku, který se v ní vytvořil po shlédnutí jeho odřenin a vzpomínce, jak k nim přišel. Chránil ji.

A nyní ji slušně mate používáním jejích argumentů, jejích vlastních pravidel.

Jestli vím, že jsou jedovatí?“ otázal se s bohorovným klidem. „Že jejich jed patří k nejsmrtelnějším jedům na této planetě?“

„Ehm, ano.“

Udělal půl kroku dopředu. To bylo vše, co malá místnost umožňovala. Přitiskl dlaně na její tváře a prsty vklouzl do krátkých mokrých vlasů. Naklonil jí obličej vzhůru, aby viděl do tmavých, neuvěřitelně tmavých očí.

„Ujasněme si, co tady říkáš,“ navrhl. „Zahrávala sis s mořskými hady, abych to nemusel dělat já, ale já neměl schytat místo tebe několik trosek, když se na nás sesypala střecha.“

„Správně,“ vyhrkla bojovně.

„Špatná odpověď. Zkus znovu.“

„Archere –“ Zlomil se jí hlas. Myslela si, že jeho oči jsou jako šedozelený kámen, tvrdé a studené. Teď zblízka v kouřově průzračných zorničkách viděla modré záblesky podobné drahokamům. „Máš v očích modrou barvu.“

„To proto, že stojíme v modré koupelně. Postav mě do skleníku a moje oči budou zelené. Přiveď mě k šílenství a já ti řeknu, že budou ocelově šedé. Ale teď tu odpověď, Hannah.“

„Nesnáším vědomí, že ses zranil kvůli mně,“ pronesla, jak nejklidněji dokázala.

„A co asi cítím já, když vím, že tě ta střecha mohla zabít? Když vím, že jsem tě měl odtud vytáhnout v okamžiku, kdy jsi mi zatelefonovala do Seattlu? Co myslíš, že cítím, když vidím tvoje modřiny a vím –“

Její prst mu přistál na ústech zlehka, ale přerušil slova jako úder pěstí.

„Chci dostat Lenová vraha,“ oznámila nekompromisně. „To, co se mi přitom děje, je moje zodpovědnost, ne tvoje.“

Zavřel oči. Nevěřil si, že se na ni dokáže dívat, aniž by ji políbil. A jestli ji políbí, nepřestane, dokud nebude nahá a vlhká a on se ponoří tak hluboko do jejího žáru, že zapomene, jaké to je být sám.

„Hannah.“

Archerův zastřený hlas vyslal do jejího těla ohnivé jazyky. Tak dávno ležela pod nějakým mužem, ale nezapomněla nádherné vzrušení, horký příval, rytmický tlak těla na tělo.

Jestli se na mě budeš takhle dívat –“ začal Archer.

Jak?“ skočila mu do řeči.

Jako bys přemýšlela, jaké by bylo mít mě v sobě.“

„Ty na to myslíš?“

„Myslím na to deset let.“

Její oči se rozšířily. Deset let.

Len.

Vzpomínky se převalily přes Hannah jako studená nekonečná vlna a utopily její vzrušení. Před deseti roky si byla jistá, tak jistá, že Len je pro ni ten správný muž. A teď stojí u jiného muže, stejně tvrdého a nelítostného jako Len.

Len, jenž byl pro ni tak nevhodný.

Len, který se nestaral, když jejich dítě u porodu zemřelo. Doslova nestaral. Byla na tom tak zle, když dítě umřelo a ona málem taky, a on ji strčil do nemocnice, kde nikdo nemluvil anglicky, a zmizel. Hnal se jako vždycky za nějakou pověstí o černé perle, která má všechny barvy boží duhy.

Boha nebo ďábla. Stále si tím nebyla jistá. Jenže jí to už bylo jedno. Naučila se být lhostejná. Stejně jako se naučila nevystavil žádné další nenarozené dítě rozmarům jeho otce. Tohle si nikdy neodpustí. Žádný trest není dost velký za tak zoufale nesprávný úsudek, dokonce ani peklo života s Lenem McGarrym.

Těsně před tím, než Hannah ustoupila zpátky, v ní Archer vycítil změny – místo pružné uvolněnosti odpor, místo hladu zdrženlivost, místo žáru odtažitost. Nechal ji proklouznout mezi rukama jako oheň, protože ji stejně jako oheň nemohl držet, aniž by se nespálil.

„Co ti Len udělal?“ zeptal se tiše.

11

Archer byl po chvíli přesvědčen, že Hannah neodpoví. A také mlčel.

Pak si vzpomněla na volnost, kterou získala plaváním v hlubinách tyrkysového moře, a pomyslela si, jestli někdy najde odvahu k takové svobodě na pevné zemi, tváří v tvář muži, jehož se bála a zároveň po něm toužila.

„Len mě naučil být opatrná,“ odvážila se konečně. „Velmi, velmi opatrná.“ Její hlas zněl odtažitě a tvrdě. Tajil totální ženský hlad a mnohem složitější touhu svíjející se pod ním. „To není špatná věc.“

„Existuje však i něco jako přehnaná opatrnost.“

„Jistě. Vsadím se, že o ní víš všechno,“ prohlásila jízlivě. „Otoč se. Podívám se ti na odřeniny na zádech, k nimž jsi přišel svou zatracenou opatrností.“

Přes strohá slova byly její ruce velmi jemné. Teplo jeho těla a tuhé svalstvo, jež měla pod dlaněmi, v ní vyvolaly přání, aby ji Len nenaučil, jak důležité je chránit si jemné jádro pod tvrdou slupkou zkušeností. Jak se dotýkala Archerova těla, začala toužit po věcech, které nedokázala pojmenovat, pouze je tušila.

„Byl jsem opatrný před deseti roky,“ ozval se Archer. „Litoval jsem toho jak ničeho v životě.“

„Co tím myslíš?“ Ruce na jeho zádech ztuhly.

Otočil se čelem k ní. Doteky jejích prstů na holé kůži mu krev rozhodně nezchladily. Síla hladu po ní ho šokovala, ale neuvažoval o něm, cítil jen vlastní žár, neviděl nic kromě jejích očí zastíněných minulostí, kterou nemohl změnit.

Příliš pozdě. Proklatě pozdě na všechno kromě bolesti.

„Len a já jsme měli komplikovaný vztah,“ pronesl klidně. „Nevěděl jsem jak komplikovaný, dokud nebylo příliš pozdě.“

Nechápavě se zamračila.

Podvědomě zvedl ruku, aby uhladil vrásky mezi jejím lesklým obočím. Ale nevěřil si ani u tak obyčejného doteku.

Přesto se jí dotkl. Sledoval vrásky špičkou prstu, která byla mozolnatá a zároveň něžná. Překvapeně rozšířila oči,‘ ale neodtáhla se.

„Vyrůstal jsem ve velké rodině plné lásky, hlučných měření sil, smíchu a objetí, s prarodiči a tetami, strýci, bratranci, rodiči, bratry, sestrami, psy a kočkami a hádkami, kdo si který den vezme auto. Lena vychovávala žena bez lásky, která začala život jako kalkulující mrcha a skončila jako zatrpklá alkoholická a prostitutka.“

Hannah pozorně naslouchala. Často přemítala o Lenově dětství, ale naučila se neptat. Naučila se spoustě věcí.

Archer ji teď učil další něhou svého doteku.

„Když jsem Lena našel a řekl mu, kdo jsem, jenom na mě zíral.“ Archer zvedl obě ruce. Zlehka se dotkl jejích tváří a palci hladil úzké obočí. Prudkým nadechnutím se její ňadra lehce dotkla jeho hrudi. Na okamžik strnul, ale pak pokračoval v laskání jejího obočí.. „Oznámil jsem mu, že je v rodině Donovanů vítán a že otec po něm pátral dlouhé roky.“

„Co na to řekl?“

„Příliš pozdě, hochu. Čas jde pouze jednou cestou.“

Trhla sebou. „To je mu podobné.“

„Snažil jsem se ho přesvědčit, aby šel se mnou domů.“ Díval se na její obočí, čokoládově hnědé řasy, růžovou křivku úst. „Odpověděl, že už doma je.“

„Kde?“ Co tenkrát považoval Len za domov? „Ve špinavé díře v Kowloonu.“

Stiskla rty. Horečka, která ukončila její těhotenství, začala v Kowloonu. Skončila v další zemi.

Nyní jí to všechno připadalo vzdálené. Svět se soustředil do jedné místnosti a jednoho muže, chraptivé hloubky jeho hlasu a očí, pozorujících ji tak, jako by právě objevil tajemství života.

„Nevzdal jsem to,“ pokračoval. „Hledal jsem Lena dlouho. Nemohl jsem ho nechat jít. Byl blonďatý viking jako Kyle a Justin, měl Donovanův úsměv, způsob pohledu přes rameno, dokonce i jeho smích. Nemohl jsem uvěřit, že by Len nebyl jako ostatní z mé rodiny.“

„Věř tomu,“ ujistila ho suše. „Nebyl. Přinejmenším ne jako ty, jak doufám.“

„Ačkoliv vypadal jako my, byl jiný. Teď už to vím. Příliš pozdě, aby ti to pomohlo.“ Archerovy prsty na její tváři se zachvěly. „Příliš pozdě na změnu jeho bolesti. Něco se v něm pokřivilo, zlomilo nebo mu chybělo. Částečně kvůli způsobu, jakým byl vychováván. Částečně to byl výsledek všech jeho rozhodnutí, které učinil, když nebyl dost zkušený na to, aby věděl, co je správné. Jenže tahle proč už nemají smysl. Význam má to, co jsem pochopil příliš pozdě.“

Viděla změnu v jeho očích, cítila, jak se vzdaluje, přestože se nepohnul ani o milimetr. Z emocí pod jeho vyrovnanou tváří se jí svíralo srdce. Věděla, jaké to je tiše krvácet pod bezstarostnou maskou, kterou ukazovala světu.

„Příliš pozdě jsem pochopil, že Len mě sice měl rád, ale zároveň měl na mě vztek. Místo aby nás viděl jako tým, uvízli jsme v jakémsi destruktivním soupeření. Nikdy neváhal využít všechny triky, aby mě předstihl.“

„Chtěl dokázat, že je široko daleko ten nejlepší,“ doplnila.

Archer na okamžik zavřel oči, aby otupil hrot viny a bolesti. „Tohle řekl?“

„Ne tolika slovy. Ale často se mi vysmíval, že jsem si v Riu vybrala nesprávného muže. A jestli byl v Riu nějaký nesprávný muž, musel tam být i správný. Ty.“

Archer unaveně zaklel a začal ustupovat. Jenže koupelna byla malá. Hannah stála velmi blízko a rukama si tiskla jeho dlaně k tvářím. Měl pocit, jako by ji přes přiložené dlaně vstřebával do sebe. Její teplo, hebkost i síla měly účinek jako dvojitá dávka whisky; rozpalovaly mu krev a zrychlovaly tlukot srdce.

„To byla další věc, kterou jsem pochopil příliš pozdě,“ přiznal ochraptěle. „Len věděl, jak moc tě chci, dříve než jsem si to připustil já sám. Bylas tak mladá, tak svěží, tak –“

„Hloupá,“ doplnila smutně.

Pousmál se a zvážněl. Uchopil její pravou ruku a políbil ji do chladného středu dlaně. „Bylas nevinná. Proto jsem si nemohl přiznat, že tě chci. A tak došlo k děsivé hádce s Lenem. Chtěl jsem tě poslat k Donovanům. Postarali by se o tebe.“

Hannah se z doteku Archerových rtů na dlani točila hlava. „Bylo mi devatenáct. Byla jsem dospělá.“

„Vyrůstalas u domorodého kmene z kamenné doby. Nebylas připravená na desáté století, natož na jedenadvacáté,“ odporoval.

„Tak zlé to nebylo.“

„Bylo to ještě horší.“ Něžně ji kousl do bříška palce. Její zrychlený dech v něm vyvolal vybuchující vlnu touhy. Nečekal, že bude reagovat tak rychle, tak nepokrytě. Ne po životě s Lénem. „Nikdy jsi neviděla splachovací záchod, dřez nebo počítač, nikdy ses nedívala na televizi, neletěla v letadle, neřídila auto, nikdy –“

„Pamatuju si to líp než ty,“ přerušila ho. Hlas měla ochraptělý; věděla, že to zapříčinila smyslnost kdesi v ní, ale nestarala se. Pokud nově získanou volnost nevyužije, ocitne se v jiném typu klece naplněné lítostí a zahozenými příležitostmi. „Rodiče měli radiotelefon.“

Tiše se zasmál a znovu ji opatrně kousl. „Pro případy nejvyšší nouze, je to tak?“

Horko projelo jejím tělem s takovou intenzitou, až měla pocit, že jí měknou kosti. „Ano,“ šeptla, ačkoliv vůbec nevěděla, nač se ptal. Nějakou záhadou se ocitla u Archera tak blízko, až cítila žár jeho těla, vdechovala sůl a jeho vůni, vnímala jeho erekci, jak se o ni s každým hlubším nadechnutím otřel.

„Použilas někdy ten radiotelefon?“ navázal na předchozí téma.

Zavrtěla hlavou a celou dobu se mu dívala do očí. Kdyby mlha mohla hořet, vypadala by přesně takhle: žhavý stříbrný třpyt. „Technicky jsem byla nevinná. Ale jinak ne. Znala jsem o životě, smrti a lidské vytrvalosti víc, než se většina technických typů kdy dozví. Také jsem věděla o vnějším světě, o civilizované společnosti za deštným pralesem, protože matka s otcem mi neustále říkali, jak je zlý, dekadentní, bezbožný, ovládaný chtivostí a nepřátelstvím.“

Archer otočil její ruku a začal po jednom ochutnávat prsty. „Děsil tě?“

„Vnější svět?“ podařilo se jí vyslovit s křečovitě staženým hrdlem. Sametový povrch jeho jazyka a jemné sání jí připadaly jako smyslné zjevení. Kontrast mezi neutrální konverzací a živelnou sexualitou na ni působil omamně. Archerovo sebeovládání bylo zcela nečekané. Len by ji už dávno položil na záda a hnal se za vlastním uspokojením.

„Děsil?“ zadrhla Hannah. „Ne. Svět za hranicí deštného lesa mě fascinoval. Byl to svět, v němž můžeš za několik hodin překonat ne několik mil, ale tisíce. Svět, v němž se každá kniha, která kdy byla napsaná, může přenést na plátno a číst. Svět, v němž lidé vypadají jako já, sní jako já, touží jako já.“

Ochutnal její malíček a usoudil, že je nejlepší. Proto ho ochutnal znovu, zhluboka, než ho nechal vyklouznout z úst. „Po čem jsi toužila?“ Celou svou pozornost soustředil pouze na ni.

Já…“ Dech ji zradil, chvěla se po celém těle. Ještě nikdy se na ni nikdo nedíval tak, jako by byla středem života. „Nevím. Ale bylo mi jasné, že v deštném pralese to nemohu najít.“

„A za deštným pralesem jsi to našla?“ Zavřela oči. „Dospěla jsem.“

„To není totéž.“

„Ale výsledek je stejný.“ Jaký?“

„Přestaň se na mě tak dívat.“

Než mohl položit další otázku, přitiskla prsty na jeho ústa. Líbal je a čekal.

„Otoč se,“ vyzvala ho tiše. Jedna z těch odřenin vypadala dost hluboká. Potřebuje ošetřit.“

Pomalu se k ní obrátil zády. Znovu pocítil, jak mu přejíždí chladivými, lehkými prsty po kůži a zkoumá jeho zranění. Snažil se nepřemýšlet o tom, jaké by bylo cítit její ruce na celém těle. Ne tišivé, ale zkoumající. Dráždivé a vzrušující, potěšené a vyžadující.

Deset let vzpomínek na její hlas, smích a půvab bylo dost zlých, ale tohle byl nejdůmyslnější způsob mučení, jaké si uměl představit. Stát téměř nahý, vdechovat její vůni skořice prohřáté sluncem, vnímat jemný dotek na kůži, představovat si, jaké by bylo vzít ji do náruče a líbat, dokud se ani jeden z nich neudrží na nohou…

Stěží dýchal, stěží myslel, utápěl se v návalech vášně i něhy, jež se nepodobala ničemu, co dosud k nějaké ženě pociťoval. S víčky napůl sklopenými, vnitřně rozbolavělý a podivně klidný, se tím chvíli nechal ovládat. Když ho po zádech ovanul její teplý dech, neubránil se a zachvěl se rozkoší. Byla sen, jaký si nikdy nedovolil, teplo, které stále hledal a nenacházel, esence všeho, po čem toužil a co nemělo jméno.

„Bolí to?“ starala se, když se znovu zachvěl. „Ano.“

Aniž si to rozmyslela, sklonila se a přejela rty po zraněné pokožce. Je mi to líto. Když jsem tě žádala, abys přijel a pomohl mi, nenapadlo mě, že by tě něco mohlo bolet. Vždycky jsem tě považovala za příliš tvrdého.“

Pomalu se otočil. „Nemusíš ničeho litovat.“ Vklouzl prsty do jejích vlhkých tmavých vlasů a zvedl jí obličej k sobě. „Krásnou bolest jsem jsem ještě nikdy necítil.“

Hannah pootevřela rty, ale nestačila zformulovat slova. Jeho ústa se přitiskla na její, jazyk přejížděl po rtech a jediné, na co dokázala myslet, byla touha přitisknout se k němu. Zašeptala jeho jméno, vytáhla se na špičky, objala ho kolem krku a pevně se k němu přitiskla.

Chraptivě zasténal potěšením. Přivinul ji tvrdě k sobě a vracel jí stejně hluboké polibky, jaké mu dávala ona. Zuby jemně kousal do jejího jazyka, než s ním propletl svůj, dráždil ji a ochutnával, až nemyslela na nic jiného, než jak z něj dostat víc, jak ho dostat hlouběji, jak ho dostat hned. To, co potřebovala, jí líbání nemohlo poskytnout, bez ohledu na žhavost a dychtivost spojených úst. Hladově a naléhavě sténala a zoufale se tiskla k jeho tělu.

Plavky, které vypadaly tak nepatrné, byly náhle k nesnesení. Rozvázal jí vršek bikinek a laskal její ňadra a bradavky. Bezmocně se zaklonila, přilepila se k němu boky a nenasytně se o něj třela, dokud do vzduchu nepronikla vůně jeho vzrušení. Vdechovala ji i tehdy, když vsunul ruku do spodního dílu jejích plavek, které stěží skrývaly hebký, vlhký střed ženství. Když do ní vsunul prst, vykřikla a na jeho ruku vyteklo hedvábné teplo.

Hannažina divoká reakce donutila Archera zápasit s dechem a sebeovládáním, které obvykle bral jako samozřejmé. Jenže teď ho sebeovládání i přes jeho úsilí opouštělo stejně rychle, jako padaly bikinky na podlahu. Byla tak blízko, téměř jeho, vítala ho každým pohybem a stiskem. Neschopen se zastavit šel ještě hlouběji do pevného, kluzkého saténu jejího těla. Skryté svaly se svíraly, prosily, žádaly.

Byla na něho víc než připravená. Mohl si ji vzít hned teď, vyplnit ji, ukončit agónii neustálého chtění toho, co nemohl mít. Jenže věděl, že Hannah je pod sexuálním hladem rozkolísaná, vzdor odvaze vystrašená, citově vyčerpaná. Zranitelná a bezbranná.

A on přijel do Austrálie, aby ji chránil.

S posledním zbytkem ovládání se od ní odtáhl. Jestli tohle nechceš dokončit, řekni mi to hned.“

Chvilku trvalo, než slova pronikla jejími omámenými smysly. „ Chci tě.“

„Máš mě. Ale já neběhám s kapsou plnou kondomů, protože jsem příliš starý, abych bral sex jako hru. Pokud se nechráníš, jsme blízko možnosti počít dítě.“

Představa vlastního potomka, kousajícího jeho ruku, vzrušila Archera stejně jako Hannažino centrum ženství, které se o něho otíralo. Sevřel rukama její boky a zvedl ji proti své erekci, která přerostla plavky. Snažil se potlačit chuť k vyvrcholení, pulzující mu na konci páteře. Chtěl to udělat do ní. Nahý. Celý nahý. Nahý jako jeho jazyk. V životě takhle s žádnou ženou nebyl. Mohl pouze odhadovat, jaké to asi je.

„Rád bych měl dítě, Hannah, ale jenom tehdy, když si to přeješ i ty.“

Vytřeštila oči. Myšlenka na dítě jí vyrazila dech. Já – já ne – nechráním se – sedm let –“ zalapala po dechu.

Archera to nepřekvapilo. Nic z toho, co Kyle zjistil, nenaznačovalo, že by měla milence. Právě proto byla tak úzká, když vsunul prst do sladkého, horkého středu. Tak měkká a přesto silná, tak pružná. Mohla ho pojmout celého a oba by pociťovali jenom oslepující rozkoš.

Je to na tobě,“ nechal rozhodnutí na ní.

Ale nemohl si pomoci, aby znovu nesáhl mezi její nohy a nedráždil ji. Ze žhavého, bezmocného přívalu její reakce měl vlhkou ruku. Stiskl zuby, aby nesténal touhou. Svaly v jejím nitru se rytmicky stahovaly kolem jeho prstu. Smyslný déšť její rozkoše se tentokrát snesl na širokou, lesklou hlavu jeho údu.

Přestal dýchat.

„Hannah?“ vydechl.

„Nestarej se –“ vášeň, která ji prostupovala, jí roztříštila hlas „– kvůli dítěti. Nemyslím – ach, bože, vezmi si mě.“

Pohyboval palcem a vsunul dva prsty ještě hlouběji. Napětí v ní vybuchlo. Třásla se, vydávala zlomené zvuky, které mohly být jeho jménem, a visela na něm, zatímco jí zmítaly vlny divoké rozkoše.

Pozoroval ji přimhouřenýma očima a usmíval se, přestože mu smyslným žárem stékal po zádech pot. Nebyl v ní, ale dost blízko, aby mu její vyvrcholení líbalo penis žhavým, dráždivým pulzováním. Jediné, co mu zabránilo, aby ji nepřitiskl ke zdi a nevzal si ji, byla potřeba, kterou právě zjistil. Chtěl vidět její oči, zatímco do ní bude pronikat, dívat se, jak se zvětšují a pak zastírají mlhou, až zjistí, jak jsou pevně spojeni.

„Obejmi mě nohama kolem pasu.“

Hannah téměř nepoznávala Archerův drsný hlas, ale chytila se pevněji kolem jeho krku a vytáhla se po těle nahoru. Bez podpory jeho silných paží by to nezvládla, ale velké ruce nadzvedly a roztáhly její nohy, dokud mu nezkřížila kotníky za pasem. Tvrdé, hladké přirození se opřelo proti jejímu nechráněnému středu. Byla pro něj otevřená, tak zranitelná…

Usmívala se. Už jednou byla v jeho objetí bezmocná a teď jí ještě nabízí slast. Čistý, planoucí oheň.

Chtěla víc.

Archer se vydal do ložnice. Hannah na něm visela, vášnivě se posouvala a dívala se na něj pohledem kočky, která právě spatřila smetanu. Její vlhké horko na jeho vzrušeném těle mu zastavovalo srdce.

„Tady je to,“ pronesl chraptivě.

„Co?“

Její hlas zněl stejně zastřeně jako jeho. Klesl na podlahu, aniž by ji pustil, aniž by dovolil části vzrušeného těla vyklouznout ze smyslného hnízda. „Chci tě položit do postele.“

Studené dlaždice se dotkly jejích zpocených zad. „Nechci.“

„Tvoje záda –“

„Tvůj předek,“ skočila mu do řeči. Zamrkal. „Co je s ním?“

Je můj.“ Sklouzla rukama na jeho boky, vsunula prsty pod plavky a uvolnila ho. Prudce sebou trhl a zasténal. Ve vzrušeném tichu ho zkoumala a přemítala, jestli je to opravdu tak dlouho, co byl Len něčeho schopný, že už skoro zapomněla, jak vzrušený muž vypadá, nebo jestli je Archer prostě tak vyvinutý. Nemohla se dočkat, až se kolem něj napne a znovuobjeví sex… a věci, které nikdy nepoznala. Stejně jako pomalé, smyslné dráždění. Bylo to pro ni zcela nové a naprosto úžasné. Jasně. Můj.“

Skřípavě se zasmál, ačkoliv se chvěl rozkoší, když ho její ruce hladily a vychutnávaly si ho s upřímným ženským obdivem. „Tak tvůj, ano? Nevím, jak ti to šetrně sdělit, miláčku, ale tvořím s ním jeden celek.“

Pokoušela se zadržet potěšený bublavý smích. „Víš to jistě?“

„Sakramentsky jistě.“

Špičkou prstu ho pomalu objela jako líný jazyk a vymámila z něj několik kapek, které nedokázal zadržet. „Pak se asi budeme muset podělit.“

Na Archerově napjatém těle se perlil pot. Byl tak blízko vrcholu, blíže než kdykoliv, aniž by podlehl. S každým zabušením srdce se jeho penis opřel o její žhavý střed. Každé zabušení srdce mu říkalo, co už věděl. Hannah je rozpálená, vlhká, připravená.

Na konci páteře mu pulzovalo vyvrcholení.

„Hannah, podívej se na mě.“

Otevřela zpola přivřené oči dokořán a on do ní vnikl, hluboko a tvrdě. Cítil ji ještě lépe než předpokládal, byla tak sevřená, že by se měl ovládnout, aby jí neublížil. Jenže na ovládání bylo příliš pozdě.

Vsunul ruce pod její nohy, zvedl je, rozevřel ji ještě víc a napnul kolem sebe. Její oči ztmavly a pak osleply rozkoší. Žhavé vlny jejího nitra se přes něho valily ve smyslných stazích a vtahovaly ho stále hlouběji. Úplně zdivočel. Přestal vidět i myslet a nevnímal nic než spojování jejich těl.

Byl v ní celý. Tělem mu otřásl první impulz uvolnění. Snažil se ho zadržet, chtěl zastavit čas, aby mohl zůstat navždy tak, jak je, pociťovat radiaci jejího vrcholu v jemných křečích, vnímat vlastní pulzující sílu, která ho zalévala blahem, překonávala a stravovala.

Když se uvolnil, svět zrudl a zčernal a zmizel.

Hannah se usmívala, přestože bojovala o dech a zdravý rozum. Políbila Archera na víčka, nos, rty a na krk pod hladkou černou bradou. Vklouzla mu prsty do vlasů, přejela dolů po zádech a zase vzhůru a při každém pohlazení si pohrávala s jeho vousy a líbala ho. Když se začal zvedat, vydala nešťastný zvuk a pokusila se ho zadržet.

„I s váhou na loktech tě musím hrozně tlačit,“ upozornil ji.

Zavrtěla hlavou. Nechtěla, aby vstal, nechtěla, aby jejich blízkost skončila a nastoupil chlad. S Lenem se naučila, že může trvat týdny, než k ní zase přijde. „Cítit tě v sobě je tak úžasné.“

„Cítit tebe je ještě úžasnější.“ Archer nadzvedl boky a usmál se, když přestala dýchat. Měl stále erekci. Ona byla stále hebká. Ta kombinace omamovala.

Oba.

„To není možné,“ prohlásila Hannah zastřeným hlasem. „Neexistuje lepší slovo než fantastické.“

„Ano.“

Jaké?“ provokovala ho. „Hannah.“

Tiše se rozesmála a vrátila se k prozkoumávání jeho obličeje ústy. Len jí málokdy dovolil takovou smyslnou volnost a vůbec nikdy po milování, ale Archer se neodtáhl. Vlastně se zdálo, že se mu to líbí. Jí se to líbilo stejně jako mít ho pořád hluboko v sobě.

Měl zavřené oči, usmíval se a těšil se z jejího laskání, drobných polibků, ochutnávání jazykem nejdříve jeho vousů, pak krku a jemné kůže za uchem. Když ho šimrala špičkou jazyka kolem ucha a prozkoumávala jeho otvor, kůže ho pálila, jako by její jazyk byl blesk.

„Pokračuj v tom a budeš si přát, abys nebyla dole,“ zamumlal téměř nesrozumitelně.

Odpověděla tichým, tázavým zvukem, příliš zaneprázdněná obrysy jeho ucha, takže se neobtěžovala tvořením slov. Pak ucítila, jak sevřel hýždě. Najednou byla tvrdě uvězněná pod ním a s šokovanou rozkoší přijímala krátké, prudké nárazy. Ale ještě víc ji překvapilo, že ji opět vyplnil celou, jako by od jeho poslední ejakulace uplynuly týdny.

„Archere?“ šeptla udýchaně.

„Počkej.“ Překulil se na záda a vzal ji s sebou, takže ležela na něm, stehna na stehnech, hruď na hrudi. Při nárazu zad na dlaždice zamručel, ale nebyly to odřeniny, co ho trápilo nejvíc. „Mělas mi to říct.“

„Co?“

„Jak je ta dlažba studená.“

„Nevšimla jsem si.“

Ještě že mi můžeš tu laskavost oplatit.“

Hannah se váhavě zvedala. Velké ruce ji ale zadržely, stále příjemně přišpendlenou k němu. Tázavě se na něho podívala zamlženým pohledem.

„Dej mi zapomenout na dlaždice, Hannah.“

Nechápala, dokud se mu nepodívala do očí. A pak tomu ani nemohla uvěřit. Intenzita jeho hladu způsobila, že se celé její tělo napjalo rozkoší. Začala ho hladit v místě, kde do ní pronikal.

„To je dobrý start,“ zachraptěl.

Posunul chodidla tak, až je měl mezi jejími kotníky. Pomalu jí rozevíral nohy, až byla široce roztažená. Úžasem otevřela oči dokořán. Tvrdě tlačil na citlivý klitoris. Čím víc jí roztahoval nohy, tím větší pociťovala rozkoš a nenasytnost. Posouvala se na něm tam a zpátky, dokud se neovladatelně a křečovitě nechvěla.

Ale pořád to nestačilo. Mohla je oba provokovat až na pokraj uvolnění, ale víc ne. Natažená na skřipci smyslnosti se pomalu vrtěla, hledala vysvobození a zároveň se kochala úchvatným druhem rozkoše. Nevěděla nic o tomto způsobu milování, o stále narůstající potřebě, o jednom klimaxu za druhým, a přesto to pořád nebylo dost, až do chvíle, kdy se zoufale otřásala, sténala, bojovala proti němu a s ním, vzlykala a šílela.

Pak konečně byla volná, drtila ho pod sebou, zatímco jejím tělem zmítala jedna vlna rozkoše za druhou. Křičela by, kdyby mohla, ale nedokázala nic než se prohnout v zádech a odevzdat se nekonečné strhující extázi.

Pozoroval ji planoucíma šedozelenýma očima a pohyboval se jen tolik, aby ji vynesl ještě výš. Otíral se o její kluzkou, horkou perlu rozkoše, dokud se tomu plně neoddala, vzlykající, zcela mu podrobená a zároveň vítězná, překonávající ho stejně jako on ji a odvádějící ho ke stejně tříštivému dokončení, držící ho, planoucí, pulzující, utápějící ho v extázi.

Trvalo dlouho, velmi dlouho, než si jeden z nich opět uvědomil dlážděnou podlahu.

12

Koupelna byla ještě stále rozehřátá jejich společným sprchováním. A stejně tak Hannah. Fakt, že Archer byl očividně připraven na sex v okamžiku, kdy vycházel ze sprchy, ji příliš neochladil. Lítostivě se utírala a hleděla na zavřené dveře koupelny. Nečekala, že ji bude chtít znovu. Ne tak brzy. To, že to udělal, ji překvapilo i vzrušilo.

Možná byl tak nelítostný jako Len, ale pokud šlo o sex, choval se zcela jinak. Ten rozdíl se jí líbil. Hodně. Vědomí, že ji chtěl dřív, než na nich uschl pot z předchozího milování, jí působilo závrať emocemi, které nedokázala pojmenovat, ani kdyby chtěla.

Ale nechtěla. Vášnivá smyslnost, kterou v Archerovi –a sobě – objevila, byla v tuto chvíli víc než dost, s čím se potřebovala vyrovnat.

„Není divu, že se Coco nemůže dočkat, až sbalí nějakého chlapa,“ zamumlala a zabalila se do ručníku.

„Cože?“ podivil se Archer na druhé straně dveří,

Ani ruměnec jí nezabránil, aby se slastně neusmívala. Úsměv zůstal na tváři i při otevření dveří do koupelny. „Říkám, že není divu, že se Coco nemůže dočkat, až sbalí nějakého chlapa.“

Usmál se, i když při pohledu na její ňadra zvedající se nad bílým ručníkem, jenž byl příliš malý, aby plně zakryl tmavé kudrlinky mezi stehny, pocítil známý příval horka do slabin. Jediné, co mu zabránilo pokleknout a zabořit do těch kadeří obličej, bylo tikání proklatých hodin v jeho hlavě, které mu oznamovaly, že má zpoždění. Teď už měli být na cestě do Broome. Přesto existovalo tolik věcí, které chtěl dělat jí, pro ni, s ní; čekal na ně celý svět smyslnosti.

Musel jsi čekat deset let, připomněl si. Tak tu chvilku ještě můžeš počkat. Jenže skutečnost, že si přál opájet se jejím něžným tělem teď – hned teď –, byla zatraceně zlá. Je přece dost starý, aby se ovládl.

Nebo alespoň byl ještě před hodinou, než ji položil na dlaždičky a zjistil, jak moc mu v životě chyběla.

„Co obvykle nosíš, když se vydáš něco vyřizovat do Broome?“ překvapil ji nečekanou otázkou.

Hannah neunikl jeho zastřený hlas ani stříbrný záblesk vášně v očích, když se podíval na dolní okraj ručníku kolem jejího těla. „Šortky. Tílko. Sandály.“

Jako vždycky, co?“

Přikývla.

„A co spodní prádlo?“

„Kalhotky od bikinek. Na vršek je v měsících dešťů příliš horko. Proč? Máš snad v prádle nějaké zvláštní zalíbení?“

Zasmál se, i když se mu napjalo tělo. Jenom ve tvém.“

„A já vím, kde si ho schováváš,“ S úsměvem se podívala na jeho kraťasy. Byl to nový úsměv, takový, který Archerovi říkal, jak se jí milování s ním líbilo. A jak se těší na další.

Brzy.

„Obleč se, Hannah. Mé dobré úmysly rychle mizí, když nosíš ten nepatrný ručník.“

„Kdo potřebuje dobré úmysly?“

„Já. Došlo k tomu u tebe po hodně dlouhé době. Budeš dost rozbolavělá i bez neustálého opakování.“

„A co pomalé opakování?“

„Ještě horší.“

„Určitě?“

„Rozhodně,“ přisvědčil znalecky.

„Sakra.“ Vzdychla. Jdu se obléci.“

Otočila se, ale vzápětí strnula, protože Archerova ruka vyjela po vnitřní straně jejího stehna a něžně se přitiskla k hebkým kadeřím.

„Omlouvám se, že jsem byl hrubý,“ omluvil se tiše.

Ohlédla se přes rameno. „Žertuješ, viď?“

„Ne.“

„Archere, podíval ses do zrcadla?“ Vyděsila se. „Nechala jsem na tobě stopy!“

Zašklebil se. „Zapomněl jsem ti poděkovat?“

Jasně. Ne! Krucinál, vždyť jsi mě nepokousal ani nepoškrábal. Já byla na tebe mnohem tvrdší než ty na mě.“

„Napravím to příště, až budeš odpočatá,“ ujistil ji. Jemně rozhrnul kudrlinky a měkké záhyby. Ucítil žár a vlhkost, která se okamžitě snesla na špičky jeho prstů. „Bože, přeji si, aby to byl můj jazyk.“

Hannah se při tom něžném laskání, kdy se jí dotýkal jen konečkem prstu, jako by ji ochutnával, chvěla víčka a třásly nohy. Jak víš, jak se mě máš dotýkat?“

„Měl jsem deset let, abych o tom přemýšlel.“

Něžné do ní pronikl jednou, dvakrát, a pak se stáhl tak pomalu, až zaklonila hlavu, jako by ji náhle měla příliš těžkou, aby ji udržela rovně.

„Obleč se, miláčku. Mysli na mě, jak myslím na tebe. Mysli na všechny věci, které ti chci dělat. Mysli na to, co chceš ty dělat mně. Počkám na tebe venku.“

Otočil se a rychle vyšel z místnosti, dokud ještě mohl. Z její žhavé a rychlé reakce se mu bouřila krev a v hlavě měl pusto.

Přední dveře se hlučně zabouchly. Hannah vzdychla a otevřela oči. Byla sama.

A myslela na Archera, jak myslí na ni.

Oblékla se, vzala kabelku, nasadila si brýle proti slunci a zamířila ke dveřím. Když vyšla do bílého slunečního jasu, zarazila se. Archer byl tam, kde řekl, že bude, batoh převěšený přes jedno rameno a čekal na ni.

Coco stála natolik blízko něho, že se při každém nadechnutí otírala hroty tvrdých bradavek o jeho holou hruď.

„Něco se děje, Coco?“ zajímala se Hannah.

Coco zazářily černé oči, když si znovu přeměřila muže, jenž se představil pouze jako Archer, muže, který ani neustoupil, ale ani se nepohnul k ní. Byl vysoký a statný, vyzařující přesně ten druh síly, která ji nutila přemýšlet, jak dlouho by trvalo, než se při sexu unaví. Muži jsou v tomhle ohledu zvláštní. Někteří hodně velcí jsou hned hotoví. Někteří ze šlachovitých typů mají obdivuhodnou výdrž, třeba Tom Nakamori, kdykoli ho pustí do své postele. Ať Archer patřil ke kterémukoliv typu, jevil se jí úchvatně vzrušující.

„Coco?“ opakovala Hannah ostře. Normálně jí reakce Coco na muže připadala zábavná, ale pohled na Archera, stojícího tak blízko k ní, ji rozzlobil.

„Co potápění?“ ozvala se Coco a váhavě přesunula pozornost ke své zaměstnavatelce. „Bylo příjemné?“

„Pro mě ano,“ předběhl Hannah Archer. „Našli jsme nějaké lastury.“

„Hodně?“

„Ne dost, aby to něco změnilo,“ prohlásila rázně Hannah. „Kde je Christian?“ Je mu pořád zle.“

Hannah vydala netrpělivý zvuk. Když Christian zavolal a prosil ji, aby nepožadovala zprávu, protože je nemocný, Archer mu nevěřil. Hannah také ne, ale teď s tím nemohla nic dělat.

„Dokud nedokončí zprávu, nemůžeme rozhodnout, jestli dáme Perlovou zátoku zase dohromady,“ pronesla úsečně. „Byl u lékaře?“

Coco pokrčila rameny. „Ten? Pochybuju.“

„Zatraceně,“ zaklela Hannah. Jedu do Broome vyřídit nějaké věci. Potřebuješ něco?“

Coco se s línou důkladností znovu podívala na Archera. „Oui, ale to není v Broome.“

Hannah věděla, že by se měla zasmát a nechat Coco, ať se chová stejně jako vždy s jinými muži. Ale i když se za to kárala, nedokázala na Archera pohlédnout. Kdyby odpovídal na otevřenou výzvu Coco, netušila, co by udělala.

Archer pozoroval Coco s neutrálním výrazem. Přes zarputilé vzrušení těla a otírání jejích plných ňader na ni neměl chuť. Byla to Hannah, kdo ho rozpaloval, nikoliv nepochybně dobře vyškolená slečna Dupresová.

„Připravená, miláčku?“ otočil se k Hannah.

Coco si všimla změny, když se podíval na Hannah. Zvýšené napětí, přimhouřené oči, čirá sexualita vyzařující z něho jako žár z ohně. Coco pokrčila rameny a vyklidila pole. Alespoň prozatím. Archer není první muž, jehož sestra McGarryová přitahuje. Až zjistí, že nemá o sex zájem, ještě rád si na ni vzpomene.

A ona si bude pamatovat, že se k ní kdysi otočil zády. Nechá ho za to zaplatit, než na něho nasedne a bude na něm rajtovat, dokud nebude odřený do krve. Při tom pomyšlení se usmála a protáhla jako líná kočka.

„Kdy se vrátíte?“ napadlo ji.

„Zítra,“ informoval Archer.

Hannah se na něho překvapeně podívala. „Neměla bych být pryč tak dlouho.“

„Potřebuješ pauzu.“

Podívala se mu do očí, které teď byly spíš ocelové než vroucné, a tišeji přikazovaly souhlasit. „Slyšela jsem, že hotely podél Kabelové pláže mají v koupelnách jacuzzi,“ poznamenala za okamžik.

V jeho černých vousech se zabělal úsměv. „Dost velké pro dva?“

Hannah ho pochybovačně poměřila od hlavy k patám. „To nevím.“

‚Já budu dole. Ty nahoře. Tak budeme mít dost místa.“

Představa koupele s Archerem a s vodou perlící všude kolem nich Hannah lákala. Rozkošnicky se usmála a pomyslela na všechny možnosti. Byl to nový úsměv, ten, při němž Archer toužil svléknout jí šortky a vzít si ji rovnou tady.

Coco zírala na proměnu své zaměstnavatelky. Viděla ženu, která právě získala velmi dobrý, velmi osobní sexuální nástroj, jehož jméno je Archer. Tak tohle se Ianovi nebude líbit, až to uslyší. Však mu to bude sdělovat se značným potěšením.

Čchang s Flynnem seděli v privátní místnosti malé restaurace Čapí hnízdo. Na Čchangově tváři se neprojevila ani stopa hněvu ze zprávy, že Hannah McGarryová si konečně vzala do postele milence. Uražená ješitnost muže představovala jen malý díl jeho zlosti. Většina zloby byla ryze profesionální. Rodina Čchangů od něj očekávala, že zjistí tajemství produkce duhových perel. Tím by se zvýšil jejich význam pro pevninskou Čínu. A s větším postavením by přišlo více a lepších kontraktů a posílení kuansi, veledůležitých konexí, které jsou v Číně základem moci.

Přes tyto odvážné myšlenky zůstal Čchangův výraz během jídla netečný. Zacházel s hůlkami i s příborem naprosto přesně. V popelníku mezi oběma muži hořely cigarety a přispívaly k čpavému pachu v místnosti. Fakt, že jídlo bylo druhé jakosti, nebylo ani pro jednoho z mužů důležité. Kdyby se chtěli opravdu dobře najíst, museli by odjet z Broome do Darwinu, Kowloonu či dokonce Perthu.

Mlčeli. Neměli nic, co by si řekli. Smrt McGarryho byla známá. Zmizení duhových perel bylo známé. Fakt, že vlády každého z nich na ně tlačily, aby přišli s řešením získávání nejcennějších perel, byl pro oba samozřejmý jako to, že jsou konkurenti.

Do restaurace nepřišli kvůli společenskému kontaktu. Byli tady, protože o to „požádal“ třetí hráč v perlové hře. A dokud ten nepřijde, nezbývá jim než kouřit, jíst a pít vlažné pivo.

Dveře privátní místnosti se otevřely. Třetí muž vstoupil bez pozdravu, posadil se a zvedl talíř, aby si nabral jídlo z různých misek ve středu tmavého stolu. Pokud si Maxmillian Bartoň o jídle něco myslel, nechal si to pro sebe. Vyrostl na texaskomexické kuchyni a vystudoval na kokosovém mléce a nukleárním thajském kari, když vykonával služební cesty pro americké ministerstvo zahraničí. Bez ohledu na pálivost koření a chlad společníků jedl a poslouchal, oči i uši otevřené pro osobní zájmy.

„Pracuje Archer Donovan na tomhle pro Ameriku?“ zeptal se Čchang Bartona bez úvodu.

„Co vím, tak ne.“

„A kolik toho víte?“ otázal se Flynn.

„Dost, abych si byl jistý, že s americkou vládou nemá žádné oficiální spojení.“

Čchang uchopil hůlkami čínskou houbu s ořechovou chutí, požvýkal a polkl. „A co neoficiální kontakt?“

„Není na našem externím seznamu, jestli myslíte tohle.“

Čchang zamručel. McGarry byl externím agentem Spojených států. Občas. Většinou pracoval pro sebe. Čchang přemýšlel, jestli o tom ví u stolu ještě někdo jiný.

„Archer Donovan je Amik tělem i duší,“ poznamenal Flynn. „Bude pomáhat své vládě.“

Bartoň pokrčil rameny. „Možná. V minulosti ji otevřeně odmítal.“

Flynn zvedl obočí. ‚A vy jste ho jen tak nechali?“ Jsme svobodná země,“ prohlásil Bartoň. „Kecy.“

„Len byl také Amík,“ podotkl Čchang. „Nepomáhal nikomu kromě sebe, bez jakéhokoliv ohledu na to, kdo ho právě zaměstnával.“

Flynn znechuceně zafuněl. Jestli něco dohánělo nějakou vládu k šílenství, tak to byli zahraniční nebo domácí agenti, kteří se nechali koupit. Ale to bylo riziko podnikání. „Pořád tvrdím, že smrt McGarryho nějak zařídil Donovan.“

„Pokud ano,“ Bartoň se vyhnul hrudce mléčné žlutého tofu ve prospěch kousku anonymního živočišného proteinu, „tak se raději modlete, aby nechtěl do sbírky vašeho ptáka. Hledali jsme a hledali jsme tvrdě. Nenašli jsme ani ten nejmrňavější důkaz, že by Donovan měl ve smrti McGarryho prsty.“

Flynn se chystal něco namítnout.

Bartoň vzhlédl, aniž by přestal přežvykovat. Jeho černé oči oběma mužům připomněly, že byl kdysi nájemným vrahem. „Líbilo by se nám – a sakramentsky – mít Archera Donovana v hrsti. Byl to nejmazanější analytik, jakého jsme kdy měli, stejně jako neuvěřitelně výkonný parchant v terénu. Z pobíhání takového talentu bez vodítka jsme dost nervózní. Jestli se domníváte, že jsme nehledali dost usilovně, promyslete to znovu.“

Flynnova široká dlaň dopadla na stůl s dostačující silou, aby poskočily příbory. „Prokristapána, kdo tedy zabil Lena McGarryho?“

Bartoň se tence usmál. Pod řídnoucími šedivými vlasy se leskla lebka. Stejně jako zuby. Jsme rozděleni na dvě skupiny. První sází na čínské triády, pozornost pro některou z předních obchodních čínských rodin v zámoří.“

Čchang nabodl tofu, jednou skousl a polkl, jako by nechtěl porozumět, že Bartoň obviňuje jeho rodinu.

„Druhá skupina,“ pokračoval Bartoň a chladně pozoroval Flynna, „si myslí, že špinavou práci provedli Australané. Speciálně jeden ne moc bystrý, dávno ne mladý gauner, který potřebuje zlatou hvězdičku do své složky, aby povýšil.“

„Polibte si,“ procedil Flynn chladně. Jestli jsem toho onanistu zabil, nikdy to nedokážete.“

Bartoň se zasmál a stejně obratně jako Čchang nabral hůlkami z talíře nudle a dal je do úst. „Co hodláte s Donovanem dělat?“

Flynn neřekl ani slovo.

Čchang také ne.

Bartoň vzdychl. „Tak poslyšte, hoši. Spojené státy chtějí mít v tuto chvíli Archera Donovana živého a zdravého.“

Čchang zvedl oči a v duchu si začal připravovat souhrnnou zprávu pro Sama Čchanga. „Proč?“

„Do toho vám nic není,“ odsekl Bartoň. Jenom si dejte zatraceně dobrý pozor, abyste neměl podíl na žádných potížích, do kterých by se Donovan případně dostal. A pokud se to vašemu tatíkovi nebude líbit, vyřiďte mu, ať zavolá mé šéfce. Ta mu řekne totéž, co teď říkám já vám. Držte ruce pryč od Donovana, dokud neuslyšíte něco jiného.“ Černé oči blýskly na Flynna. „Totéž platí pro vás.“

Flynn pokrčil rameny. „Nepřijímám rozkazy od nějakého Amika.“

„Vaše země přijímá velké půjčky v amerických dolarech. Chcete vysvětlovat vašemu ministrovi financí, že jste osobně podělal mnohamilionovou půjčku na rozvoj, protože vdově po McGarrym se víc líbí Donovanův pták než váš?“

Flynn prudce zvedl hlavu. „Takže Donovan pro vás pracuje,“ konstatoval.

Bartoňův smích byl stejně mrazivý jako jeho oči. „Zatím ne, ale házíme mu lano a zapalujeme svíčky v pekle. V okamžiku, kdy něco zvorá, jsme tam. A on bude náš.“

„Co Hannah McGarryová?“ zeptal se Čchang.

„Co jako?“

„Taje taky nedotknutelná?“

„O ní nepadlo ani slovo.“

Čchang dal do úst garnáta – jedl ho čínským způsobem –s hlavou i krunýřem. Zamyšleně žvýkal a vychutnával intenzivní chuť krunýře a šťavnaté maso. „Paní McGarryová je registrovanou majitelkou velmi speciální, velmi cenné části obchodu s perlami.“

„Smůla, že se tu objevil Donovan,“ zaradoval se Bartoň. ‚Je málo pravděpodobné, že by se teď spojila s kterýmkoliv z vás.“

Čchang s Flynnem se na sebe nepodívali, ale oba mysleli na totéž: Bartoň neví, že Donovan vlastní polovinu Perlové zátoky.

Hannah McGarryová je jenom hozená mezi vlky.

Bartoň vstal, dal na stůl pár australských bankovek a odcházel. Při každém kroku proklínal April Joyovou za její nejnovější intrikářskou hru. Nebylo to poprvé, kdy si na ni brousil zuby. A určitě ne naposled.

Nejhorší na tom bylo, že má pravdu. Mít v rukou talent jako Archer Donovan stojí za porušení několika pravidel.

Rudá půda uháněla po obou stranách stejně rudé cesty. Kolem Broome a na pobřeží se opile krčily nízké, zchátralé domky. Mnoho z nich byly přestavěné chatrče na třídění perel. Nové budovy čněly nad chudým městem jako zámky. Několik hotelů a restaurací, obchodů a barů se postavilo teprve nedávno s myšlenkou na turisty – palmy v květináčích, francouzské dveře, bambusový nebo ratanový nábytek, vzdušné pokoje, hodně stínu. Výzdoba představovala směsici venkovského a čistě asijského stylu. Letiště k těm zámkům nepatřilo.

Terminál připomínal ubikace z druhé světové války, parkoviště bylo nezastíněné a bez jakýchkoliv poutačů. Vpíjelo horko a vracelo je dvojnásobnou měrou každému nešťastníkovi, který musel stanout na sluncem změklém povrchu. Slunce měděné zbarveným oparem nepřetržitě tížilo zemi i člověka.

Hannah se rozhlížela po parkovišti a Archer zamykal auto. Uvědomoval si každý stupeň rozdílu teplot mezi Seattlem a Broome. Obličej, paže a nohy se mu leskly potem. Tílko a kraťasy tvořily druhou mokrou kůži. Víc mokrý by nebyl, ani kdyby právě vyšel ze sprchy.

„Řekneš mi konečně, proč jsme v Broome?“ zeptala se Hannah.

„Ne.“

Povytáhla obočí, posunula si vzdušný slamák a čekala. Natáhl k ní ruku jako tiché gesto omluvy za strohou odpověď. „Právě přiletělo letadlo.“

„No a?“

„Před budovou by mělo čekat něco, co tady slouží jako letištní taxi pro cestující.“

Hannah se podívala na auto, ze kterého právě vysedli, pak na Archera. Nedodal ani slovo. Pokrčila rameny, přijala nabídnutou ruku a oba zamířili k otřískanému mikrobusu jedoucímu do města.

Na popraskaných, lepkavých sedadlech bylo pouze šest pasažérů. Kromě nich dva páry, které měly společnou jen únavu z dlouhého letu přes příliš mnoho časových pásem a vykročení z klimatizovaného vzduchu do tropické sauny pozdního listopadu v Broome. Nadměrně oblečeni na období a místo sledovali přes okna mikrobusu svět venku skelnýma očima lidí, kteří si nebudou pamatovat nic, dokud se neprospí alespoň osm hodin.

Když Hannah chtěla promluvit, Archer se rychle nahnul, políbil ji a pak jí tiše zamumlal do ucha: „Tvař se unaveně, miláčku.“

Věnovala mu postranní pohled a položila si hlavu na jeho upocené rameno, aby ho potrestala. Vyčerpaná žena spí, nebo ne? Taková maličkost, jako je téměř stoprocentní vlhkost vzduchu a teplota výhně, přece nemohou unavené ženě zabránit, aby se neschoulila na rameno svého muže.

Archer ji pohladil špičkami prstů po vlasech a tváři. Pozoroval spolucestující a okolí, aniž by to dal najevo. Pasažéři spolu hovořili útržkovitě, příliš unavení na to, aby věty dokončovali. A on nebo Hannah také nepromluvili, dokud je mikrobus nevysadil v srdci Broome.

„Co teď?“ zeptala se zvědavě, když vystoupili z vydýchaného vozidla.

„Zabijeme trochu času.“

„Proč?“

„Na někoho čekám.“

„Na koho?“

„Nevím,“ přiznal.

„Tak to bude těžké se s ním setkat,“ poznamenala Hannah jízlivě. „Nebo s ní.“

„Nevím ani tohle.“ Podíval se na hodinky. Jestli April Joyová odvedla dobrou práci, někdo právě teď prochází letištní parkoviště a rozhlíží se po bílém automobilu s rozbitým zadním levým světlem. „S tím člověkem se nesetkáme my, ale naše auto.“

Zamrkala, naklonila hlavu a dívala se mu do šedozelených očí. „Chce ho nabourat znovu?“

„Podruhé by to nedávalo velký smysl.“

Vzdychla. Usmál se. Šachovnice světel a stínů vrhaná kloboukem vypadala na jejím obličeji jako bílé pihy.

Než mohla položit další otázku, zamířila k nim potácivými kroky trojice mužů v šortkách. Dva z nich pili pivo. Třetí už měl dost. Zírali na Hannah, jako by měla na krku pověšenou cedulku K pronájmu.

Je čas na prohlídku města,“ zamumlal Archer. Přivolat na sebe pozornost hádkou s třemi nadrženými opilci bylo to poslední, co by si přál.

Čínskou čtvrť Broome tvořil shluk bíle natřených střech z vlnitého plechu, červených mříží a opor pro květiny a palmy ošlehané cyklony. Asijský hřbitov, na němž odpočívalo mnoho lovců perel, působil unavenou důstojností a nestárnoucí mocí místa, na němž zemřelo příliš mnoho nadějí.

Archer s Hannah se mlčky procházeli hřbitovem ruku v ruce. Horký vlhký vánek ztěžkl tajemstvím dávno zemřelých lidí. Za jiných okolností by Archer tiše kráčel, pročítal nápisy a přemítal o tajemství těch, které neznal. Vždycky ho fascinovalo, jak si lidé vybírají způsob setkání s temnotou, která přichází na konci života krátkého jako blesk, ale i kdyby uměl číst čínské písmo, poselství vytesaná na náhrobcích by zůstala tajemstvím. Znaky se pozvolným chátráním kamene změnily v pouhé stíny. Špičaté náhrobky, nakloněné do všech směrů, ale stále s jakousi elegancí, načervenale zářily nad hrubými, neošetřovanými hroby.

„Len bude pohřbený v Broome?“ zeptal se tiše.

„Ne. Přál si rozsypat popel do moře.“ Hannah zavřela oči a nechala si tvář ovívat dusným vzduchem. „Nepřál si žádný rituál nebo obřad. Říkal, že to nebude potřebovat.“

„Ale pozůstalí ano.“

Něco ji pálilo za očima, něco, co nechtěla pojmenovat slzami. S pláčem už skoncovala. Nic neřešil. Minulost se napravit nedala a mrtvým slzy nepomohou.

„Vyprávěj mi o něm,“ vybídl ji Archer. „Vyprávěj mi o hezkých chvilkách.“

‚Je to… tak dávno.“

„Zapomnělas?“

Hannažino mlčení narůstalo a Archer už se domníval, že o Lenovi nehodlá nic sdělit. Ale pak vzdychla, propletla prsty ještě pevněji s jeho a začala mluvit o muži, jehož oba milovali, než pochopili, že není schopen lásku ani přijímat, ani dávat.

„Len byl blázen do citrónové šťávy.“ Podivně se zasmála. „Nevím, proč mě to těšilo, ale bylo to tak. Dokázal kolem pobíhat jako velké dítě, když jsem vymačkávala citrony, a potom pil tak rychle a hltavě, až měl ulepený knír a kapky na bradě. Pozorovala jsem jeho radost a snila jsem, že mám malou holčičku nebo chlapce, kteří mě objímají kolem kolen a nedočkavě poskakují, zatímco chystám limonádu.“

Archer pomyslel na její těhotenství, které pro ni skončilo smutkem a agónií. Hrdlo ho bolelo vším, co nemohl vyslovit, nemohl udělat, nemohl změnit.

„Len mě učil tancovat,“ pokračovala po chvilce. „Měl píšťalku ze dřeva a starou asijskou flétnu. Když byl spokojený s nějakým projektem, hrál na píšťalku jig a tančili jsme a smáli se, až nám docházel dech… Měl nádherný smích, silný a svobodný.“ Zatajila dech. Bylo to tak dávno, kdy slyšela Lenův smích, skutečný smích. „Pokud hrál na flétnu, věděla jsem, že je téměř smutný.“

„Téměř?“

„Melancholický, ale ne v depresi. Spíše… zadumaný. Jako by přemýšlel o věcech, které nikdy neviděl a neudělal a už nikdy neuvidí a neudělá, ale klidný. Smířil se s tím. A hrál tak krásně, pouhým dechem, kouskem dřeva a prsty uměl vyčarovat sny.“

„Ano,“ usmál se smutně Archer. „Když jsem Lena slyšel hrát poprvé, myslel jsem na Lawa a Kyla. Zejména na Lawa. Dej mu do rukou harmoniku nebo flétnu a on tě přinutí smát se, plakat, toužit po všem, co ani nemá jméno.“

„Takový byl Len.“ Hannah vydala tichý, bolestný zvuk a rozhlédla se po hřbitově, který byl prázdný i plný. Když pak Len ochrnul, už nikdy nehrál. Nikdy se nesmál, alespoň ne opravdovým smíchem. A také se jí už nikdy nedotkl.

Ale Archer si přál, aby vzpomínala na dobré časy, a to bylo správné. Myslet na špatné chvíle nic nepřinášelo. Pamatovat si dobré, smířit se se zlým a jít dál, jelikož neexistuje jediná zatracená věc, kterou by mohla udělat, než se nenávidět, protože nebyla tím, co Len potřeboval.

„Dokázal mě utancovat k smrti,“ poznamenala zastřeným hlasem, „otřel si pot z čela a znovu se smál z plného hrdla a měl radost ze života. Takového jsem ho milovala nejvíc, když jsem se mohla třeba jen dotknout života, jenž jím proudil. Byl jako… živý oheň.“

„Viděl jsem ho takového, ale ne při tanci. Bylo to v jednom zaplivaném baru v Kowloonu. Stáli jsme s Lénem zády k sobě proti zcela cizím chlapům. Pral jsem se, protože to byl jediný způsob, jak se odtamtud dostat celý. Len se pral, protože měl rád fyzické měření sil muže proti muži.“

Hannah přikývla. „Ano, byl takový. Skutečně miloval dobrý zápas. Dokázal přijít domů s modřinou velkou jako talíř a chlapíka, který mu ji udělal, přiváděl s paží kolem ramen.“ Pousmála se. „Jsi si jistý, že tu rvačku v baru tenkrát nezačal Len?“

Archer se také usmál, uvědomil si, že to nepochybně takhle bylo. „Vsadím se, že to byl jeho způsob otestování nově nalezeného nevlastního bratra.“

Zvědavě se na něho podívala. Oči měla tak tmavomodré, až mu připomněly soumrak přecházející v noc.

„Nepřipustil jsem, aby mě vtáhl do zápasu s ním, jeden na jednoho,“ vysvětlil klidně. „Nazval mě zbabělcem. Zasmál jsem se tomu a řekl, že s příbuznými takhle nebojuji, bez jakékoliv omezení pravidly. Myslím, že tou pranicí v baru chtěl zjistit, co ve mně je.“

„Pokoušel se tě potom ještě někdy vyprovokovat?“

„Ne.“ Ačkoliv Archer víc neřekl, vzpomínal na několik okamžiků, kdy se Len, aniž by se vědomě snažil, ocitl blízko rvačky s ním. Pokaždé se to týkalo Hannah.

„Řekla bych, že rychle pochopil, že nejsi zbabělec,“ poznamenala. Přes smutek, který byl neoddělitelný od jejích vzpomínek jako chlad od ledu, se usmívala.

„Asi ano.“

„Nevyužils to proti němu?“

Zavrtěl hlavou. Jde využít hrom proti blesku? Len byl, jaký byl. Silný. Tvrdý. Nelítostný.“

„To zní, jako bys ho obdivoval.“

„Něco z Lena si zasloužilo obdiv a stojí to za zapamatování.“ Zbytek ne, ale to Hannah věděla lépe než on.

Zaváhala, pak vzdychla a stiskla jeho prsty mezi svými. „Ano, něco z Lena stojí za zapamatování.“ Zvedla jeho ruku a přejela mu rty po kloubech. „Děkuji ti.“

„Za co?“

„Že jsi mi vrátil z Lena to nejlepší.“ Archer jí zvedl bradu, něžně ji políbil a doufal, že oba budou žít dost dlouho, aby se těšili z tohoto daru.

13

Popelníky z mořských lastur přetékaly, důkaz nedostatku obětavé ochoty majitele marnit čas.

„Toalety jsou vzadu a doleva,“ upozornil ji Archer. „Počkám na tebe venku na chodníku.“

Hannah mlčky vstala od nedopité kávy a nedojedeného sendviče. Archer se líně protáhl, i když jeho šedozelené oči sledovaly, jestli se v místnosti nevyskytne něco jiného než naprostá lhostejnost. Hannažiným směrem nikdo ani nezvedl oči. Vstal, zaplatil a vyšel ven.

Z nedalekého stromu se vzneslo hejno papoušků se sirnatě žlutými chocholkami a obletělo vzdušný kruh jako hlučné bílé listy stržené vichrem. Za několik minut ptáci zmizeli v té části oblohy, kde planoucí sluneční disk proměnil vlhkost v oslepující clonu světla.

„Přilba je velká,“ ozvala se za ním Hannah.

„Až přijde řada na mě, tak bude naopak malá.“

Ještě přemýšlela o jeho slovech, když ji dovedl před výlohu nějakého obchodu se suvenýry, potáhl za její paruku, aby ji narovnal, a usmál se nahodile použitému makeupu. „Ty se asi moc často nelíčíš, viď?“

„V deštném pralese se malují muži, ne ženy.“

Zasmál se. ‚A mimo deštný prales?“

„Proč se namáhat? Makeup vydrží v tropech zhruba dvě minuty.“

„Tenhle ne,“ upozornil ji. Je vodovzdorný.“

„Obdivuhodné,“ prohlásila s nedostatkem zájmu. ‚A jak ho dostanu dolů?“

„Olejem. Až vejdeme dovnitř, předstírej zájem o cetky. Ale nech si sluneční brýle. Barva tvých očí je příliš neobvyklá, někdo by si ji mohl pamatovat.“ Napadlo ho, že by jí už měl dát kontaktní čočky, ale zavrhl to. Na slzavé seznámení s čočkami bude dost času později.

Nemluvě o základech používání makeupu jako umění i masky.

Než se Hannah stačila zeptat, proč musí mít špatný makeup, paruku a přilbu, zmizel o dvoje dveře dál v nějakém baru. Vak si vzal s sebou.

Poslušně vešla do pasti na turisty a rozhlížela se po vystaveném zboží. Byly zde obvyklé obrázky klokana a koaly na všem od triček až po čajové lžičky. Hromada mušlí zářící všemi odstíny bílé, krémové, broskvové a matně zlaté barvy. Ačkoliv mnoho z nich bylo skutečně hezkých, koupit si nějakou ji nelákalo. Schránky byly perfektní, což znamená, že byly odebrány živým tvorům. Dávala přednost hledání nedokonalých mušlí na pláži.

Jediná věc, která ji alespoň trochu zaujala, byla výstavka perel vytvořených mlži Pinctada maxima, nejběžnější australskou perlotvorkou. Její lastura je velká jako podnos na krocana a uvnitř má barvu podobnou klidnému svítání v tropech. Krátký náhrdelník ležící na lastuře tvořily perly velké jako nehet palce. A podobně jako nehet i ony postrádaly saténový třpyt kvalitní perly.

Na první pohled byl náhrdelník třpytivý a lákal ke koupi. Na druhý připomínal spíše miniaturní verzi čínských vajíček, ten druh, které ženy kdysi používaly při látání ponožek nebo k oklamání kvočen. Na třetí pohled byl prostě předražený. Perly sice byly velké a kulaté, ale jejich lesk ubohý. Jako křída.

„Potřebujete pomoct, má milá?“ zaznělo za ní.

Hannah se otočila a viděla ženu s vlasy v neuvěřitelně červeném odstínu, tričku oznamujícím zážitek z projížďky na velbloudu v měsíčním svitu a pletí, kterou poznamenalo padesát let opalování. „Ehm, no…“

„Ach ne,“ ozval se za ní Archer. „Nezačneš mi tu kňučet, abych ti koupil další perly, viď že ne?“

Hlas zněl nějak cize. Vyšší, trpící a nabručeně shovívavý.

Hannah stačily dvě sekundy, aby se přidala. Otočila se s rukama založenýma v bok. Ústa měla stažená do tenké čárky, což bylo štěstí. Jinak by jí při pohledu na něho spadla čelist. Křiklavá sportovní košile, safari kalhoty a žádné maskování obličeje kromě hustého kníru.

„Říkal jsem ti, drahá,“ pokračoval. „Perly v Broome stojí víc, ne méně.“

Když Hannah promluvila, bylo to avizované kňučení. „Mohla jsem být na Tahiti, usrkávat gin a pozorovat muže s bederní rouškou, jak žonglují pochodněmi, ale ne, ty jsi musel do Austrálie. Dobrodružství, tvrdils. Exotická zvířata. Tisíce kilometrů panenských pláží s jemným pískem. Tak jsem poslechla, a co jsem získala? Pobřeží zaplavované přílivem, pot a hnusné mouchy. Ale stěžovala jsem si? Sakra ne. Takže bys mi mohl aspoň koupit nějaké perly!“

Podíval se na náhrdelník, ušklíbl se a odvrátil zrak. Raději by vlastnil tu lasturu, z níž perly pocházely. „Moc drahé. Co když přečerpáme naši kreditní kartu.“

„Máme systém slev, má milá,“ vmísila se rychle majitelka. Přelétla pohledem oblečení dvojice, podrážděné zrudnutí dámy a provinilý výraz muže. „Třicet procent dolů. Ale jelikož děvče je tak prima, půjdu dolů čtyřicet.“

Archer se podíval na perly, zaváhal a pak zavrtěl hlavou.

„Tak polovička,“ vyhrkla okamžitě majitelka. Jste dobrý obchodník, kamaráde.“

Archer vrtěl hlavou, ale v očích mu jiskřilo pobavení, které viděla jenom Hannah.

„Miláčku,“ protáhla důrazně. Její hlas zněl sexy a zároveň hrozivě. Její výhrůžka naznačovala, že když jí perly nekoupí, zažije trapnou scénu. „Slíbil jsi mi.“

S několikerou tichou kletbou sáhl do jedné z osmnácti kapes zdobících jeho pomačkané safari kalhoty, vytáhl peněženku, kterou viděl poprvé před několika minutami, a podal majitelce obchodu kreditní kartu. Hannah mu věnovala žhavý úsměv, objala ho jednou rukou kolem pasu a začala mu šeptat do hrudníku.

„To je tvoje karta?“

„V životě jsem ji neviděl.“

Vytřeštila oči a úzkostně vyšeptla: „Znáš PIN?“

„Na to je trochu pozdě, ne?“

Tvářila se ohromeně.

„Nedělej si starosti, miláčku.“ Políbil ji na rty a přitom po nich přejel jazykem. „Všechno je zařízeno. Strýček je důkladný.“

O několik minut později vyšla Hannah z obchodu se zlevněným – ale ne levným – perlovým náhrdelníkem na krku. Vzdor nízké kvalitě perel se jí jejich tíha a chladivý dotek na pokožce líbily.

„Nad čím se usmíváš?“ podivil se. „Každý den jsi vyhazovala mnohem hezčí perly než tyhle.“

„Ano. Ale tyhle jsou první moje vlastní.“

„Ze všech perel, o které jsi pečovala, třídila, porovnávala barvu, opravovala, jsi nikdy žádnou nevlastnila?“

„Všechno, co stálo za prodej, se prodalo. Kromě –“

„Ano,“ přerušil ji rychle s myšlenkou na černé duhovky. Jemně se dotkl perel špičkami prstů. „Kdybych to věděl, koupil bych ti lepší náhrdelník.“ Pak se zasmál. „Ne, nekoupil. Pokud nás někdo sleduje, bude hledat lidi, kteří se vyznají v perlách. Tento náhrdelník by si žádný znalec perel nekoupil.“

Nehádala se s ním, ale s potěšením pohladila perly na krku.

Archer se s úsměvem podíval na hodinky, Je čas jít.“

„Kam?“

„Na letiště.“ Podal jí malou látkovou kabelku. „Uvnitř máš kalifornský řidičák a kreditní karty, kdyby někdo u terminálu chtěl osobní doklady.“

Překvapeně zamrkala. „U terminálu? My někam letíme?“

„Ano. Do Darwinu.“

„Proč?“

„Protože když v seznamu letových pasažérů z Broome nenajdou naše jména, budou předpokládat, že jsme jeli do Derby, a začnou nás hledat tam.“

„Kdo by nás hledal?“

„Zjistit to by mohlo být zajímavé.“

„Proto cestujeme? Abychom zjistili, jestli nás někdo sleduje?“ kombinovala.

„Ne.“

Hannah se náhle zastavila. „Nemohu jen tak odjet z Perlové zátoky a vzít si krátkou dovolenou.“

„Právě tohle si všichni myslí.“

„Kromě tebe,“ odsekla. „Nemám nejmenší tušení, co si myslíš ty.“

‚Já si myslím, že kdybychom zůstali v Perlové zátoce, budeme do dvou dnů – maximálně do týdne – mrtví.“

Mrazení v jejím těle nedokázalo zahnat ani slunce. Dívala se mu do tváře a doufala, že to byl špatný vtip. Ale nic, co viděla, tomu nenasvědčovalo. Bez vousů se plně ukázala drsná krása jeho rysů: hranaté, vyvážené, silné, neústupné, zarámované černými vlasy. Oči byly prázdné a nepřístupné, odrážející palčivou oblohu. Muž, jenž se s ní smál, škádlil ji a miloval, byl pryč, jako by nikdy neexistoval.

„Velmi brzy Flynn, Čchang a kdokoliv jiný, kdo vstoupil do této hry, bude mít dost času na důkladné prohledání Perlové zátoky,“ prohlásil Archer klidným tónem. „Když vyjdou naprázdno, budou muset připustit, že tajemství černých duhovek není zničeno. A právě proto půjdou po tobě.“

„Ale já je nevím!“

„Nepochybuji, že ti nakonec uvěří. Jenže v té době už bohužel budeš vědět příliš mnoho o tom, kdo zabil Lena, kdo zničil Lenový perly a kdo skrze Lena pral perly. Budeš přítěží, která zná potěšení z potápění. Sama. Pokud budou laskaví, nechají tě zemřít tímto způsobem. Pokud ne, prostě tě předhodí žralokům.“

Hannah otevřela ústa, aby promluvila, Ale vyšel z nich pouze chraptivý zvuk.

Jeho výraz zjemněl. Pohladil ji hřbetem ruky po tváři. „Neboj se, miláčku. Odvádím tě na bezpečné místo.“

Slyšela, co neřekl. „A co ty?“

‚Já jsem velký chlapec.“ Podíval se na hodinky. Vedli si dobře. „Až budeme v letadle, nemluv o ničem, co nějak souvisí s perlami.“

„Měla jsem dojem, že jsi říkal něco o bezpečí.“

„Pracuji na tom.“

*

Darwin měl dlážděné ulice, více lidí, větší domy a stejné podnebí jako Broome. Ocelová obloha slibovala déšť; obyvatelé se za něj modlili jako za dočasnou úlevu od nelítostného útlaku slunečního žáru a dusna. Oděvy ve výkladních skříních a na chodcích byly o jedno nebo dvě desetiletí modernější než v Broome. Přes trestající klima lidé přebíhali od jedné budovy ke druhé s posláním větším než pouze uniknout před vedrem. Darwin se nevyznačoval ruchem Seattlu, natož Manhattanu či Tokia, ale tep života zde pulzoval mnohem rychleji než v broomské netečnosti „bez obav, kámo“.

Archer se podíval do výkladu klenotnictví, ale jeho pohled nepřitahovaly australské růžové a zelené diamanty či hedvábné třpytné perly všech odstínů počínaje měsíčním bílým až po půlnoční černý. To, co ho zajímalo, bylo silné okenní sklo. Působilo jako perfektní zrcadlo, takže nemusel otáčet hlavu, aby zkontroloval, kdo jde za nimi.

Ulice za jejich zády byla dost zaplněná chodci, takže Hannah nebyla nápadná, ale ne zas tolik, aby to případnému pronásledovateli usnadnilo život. Archer měl osmdesáti procentní jistotu, že je z letiště někdo sleduje. Možná člověk April Joyové. Vzhledem k tomu, že jim zajistila letenky, pasy a oblečení, byla jediný člověk, kdo mohl mít jasnou představu, po kom a kde se má rozhlížet.

„Vidíš něco, ehm, drahý?“ pípla Hannah. Nevěděla, jak Archera oslovit, protože jeho jméno neodpovídalo tomu, které měl nyní v dokladech.

Jenom docela hezké šperky.“

Dlouze vydechla. „Príma. Nemohli bychom jít do hotelu, nebo kde vlastně budeme?“ Pousmál se. „Unavená?“

„A hladová.“ Nenápadně se rozhlédla. „A ta paruka kouše jako červení mravenci.“

Zkontroloval čas, vzal ji pod paží a vedl k jednomu ze zchátralých barů, jichž si všiml za jízdy v taxíku podél pobřeží. Jestli je někdo sledoval, v davu místních obyvatel ho nemohl vytipovat.

„Tady,“ zavelel.

Pohlédla na zaprášená neonová světla slibující nezřetelnými písmeny pivo a zábavu. „Nejsem si jistá, že jsem až tak hladová.“

„Nejsme tady kvůli jídlu.“

„Malá útěcha,“ zamumlala.

Následovala ho do ztemnělého baru, překvapivě plného hostů. Většina z nich vypadala na notoriky, vážně rozhodnuté zůstat trvale v alkoholickém opojení. Klimatizace neodpovídala stupni potu a cigaretového dýmu.

„Pach rozkládajících se mlžů mně je sympatičtější,“ postěžovala si Hannah tiše.

Archer se nepřel. Vedl ji hlouběji do baru. Zachytil pohled servírky, zvedl dva prsty a ukázal na prázdný box. Jakmile jim servírka donesla dvě piva, zaplatil, nechal na stole spropitné a neustále sledoval nově příchozí.

Hannah upíjela pivo a rozhlížela se kolem sebe se směsí soucitu a smutku. Soucitu, že někdo je ochoten trávit čas v takové špeluňce, a smutku, že nemají možnost lákavější volby.

Tři ženy sedící společně u baru na tom byly podle ní nejhůř. Jejich obarvené a nalakované vlasy neviděly hřeben hodně dlouho. Nepřetržitě kouřily a mhouřily oči, které viděly příliš mnoho a nic dobrého. Rty měly namalované ostrými tvrdými odstíny rudé. Stejnou barvu měly i jejich šaty.

Pak k nim přistoupil nějaký muž, stiskl jednu nízko na hýždi a ukázal dvacetidolarovou bankovku. Ženy se na sebe podívaly, jako by se nemohly rozhodnout, které skončila cigaretová pauza a která má ještě volno. Nakonec se zvedla žena s nejvyšším účesem, odhodila cigaretu na hromadu vyhaslých i čadících nedopalků a zamířila ke dveřím v zadní části baru. Muž ji následoval a už cestou si sahal na poklopec.

Hannah se podívala na unavenou pěnu stěží pokrývající povrch piva s barvou bláta, ale nebylo to pivo, co viděla. Připomněla si minulost, kdy jako mladá dívka poprvé spatřila Lena McGarryho a rozhodla se, že to je její rytíř na bílém koni, jenž ji přišel zachránit před zeleným drakem deštného pralesa. A jak ignorovala hlas varovně křičící v jejím nitru: tenhle muž né!

Len byl první civilizovaný muž, kterého viděla za poslední tři roky, aniž by to byl katolický kněz, ženáč nebo stařec, jenž mohl být jejím dědečkem. Byla to Lenová drsnost, co ji přitahovalo. Byl to jeho smích, co ji přesvědčilo. Bylo to rozhodnutí uniknout ze zeleného pekla, co jí pomohlo vydržet první nepříjemné seznámení se sexem. Byla to její vlastní smyslnost, která se konečně rozhořela a překvapila Lena víc než ji samotnou.

Rozhodla se, že Len bude její, k čertu s následky a vnitřním hlasem šeptajícím tenhle muž ne. Určitě nemůže být nic horšího, než jíst kusy opičího masa dušeného nad čadícím ohněm.

Brzy zjistila, že jsou horší věci. Jednou z nich byla konfrontace s ulicemi Rio de Janeira, když opuštěná a zlomená viděla svou budoucnost v otupělých, kalných očích prostitutek. Pak se Len vrátil s řeznými ranami a podlitinami na tváři a řekl: Do prdele, proč se nevezmeme? To je jediná věc, kterou jsem ještě nikdy nedělal.

Pocítila takovou úlevu, že málem omdlela. Když se opět dokázala soustředit, visela na něm a dívala se na něho, jako by byl oheň a ona mrzla. Vůbec si nevšimla dalšího muže, dokud Len neodtáhl její paže ze svého krku a nepředstavil ji Archeru Donovanovi.

Hněv v očích toho muže ji zasáhl jako blesk. Archer nechtěl, aby si Lena vzala. Nevěděla proč, ale byla si tím jistá. Stejně jako si byla jistá, že něco na Archerovi ji fascinuje. Díval se na ni tak temně, s tak prudkou intenzitou, a mlčky žádal… co?

Nevěděla.

Nemohla vědět.

Nechtěla vědět.

A tak se otočila k Archerovi zády a hleděla na Lena očima plnýma naděje, s jistotou, že teď bude všechno dobré. Ale když té noci snila, pronásledovala ji Archerova tvář, sledovaly ji Archerovy stříbrozelené oči a byly to Archerovy ruce, které v jejím těle rozžaly nově objevené ohně.

Svou reakci na něho tenkrát nechápala. A nechápala ji ani nyní. Ale byla skutečná, tak skutečná, jako zrychlení jejího srdce i těla pokaždé, když se jí Archer dotkl.

„Na co myslíš?“ zeptal se tiše.

Hannah se zachvěla a pak vzdychla. „Na den, kdy se Len v Riu pro mě vrátil.“

Sledoval její pohled k baru, kde si zbylé dvě prostitutky zapalovaly cigaretu od hořícího konce předchozí cigarety. „Ty bys takhle neskončila.“

„Chyběla mi k tomu jenom jedna noc,“ odvětila upřímně.

„Hledali jsme tě oba. On tě našel první.“

Na Archera se upřely šokované indigové oči. „Nikdy nic neřekl o tom, že jsi mě hledal.“

„Ne, ani nemohl.“

„To proto ses na mě tak zlobil, když jsme se setkali poprvé? Protože jsi mě hledal celou noc?“

„Byla jsi nezkušená, vyděšená a úplně sama. Len tě nikdy neměl opustit. Proto jsem se zlobil. Právě tenkrát jsem byl nejblíž tomu, o čem si Len myslel, že chce – porvat se bez jakýchkoliv pravidel. Jediné, co mi zabránilo, abych ho nezmlátil do bezvědomí, bylo to, že ve dvou jsme měli větší šanci tě najít.“

Archerovy oči byly v tlumeném světle baru zúžené, kruté. Nebezpečné. Hannah ztěžka polkla. „Často jsem přemýšlela, proč se Len vrátil. Zpočátku jsem se domnívala, že z lásky ke mně. Ale on mě nemiloval.“

„Probouzelas všechno, co v něm bylo dobré, Hannah. To je víc, než kdokoli může žádat.“

Bolest napjala rysy její tváře a černá paruka to ještě zdůraznila. „Ale to nestačilo. Nebyla jsem to, co potřeboval. Jenom jsem to ještě zhoršila.“

„Ne.“

„Ale ano. Když ochrnul, měl mít u sebe někoho staršího, někoho, kdo by ho tolik nepotřeboval, ale naopak mu víc pomáhal.“

„Ochrnutí změnilo Lenovo tělo, ne duši. Nebylo snadné s ním vyjít, když chodil. A už vůbec to nebylo snadné, když se ocitl na vozíku. Ty jsi ho takovým neudělala. Nemohla jsi ho změnit. To mohl udělat pouze Len a on to nechtěl.“

„Kdybych ho nepřinutila, aby se se mnou oženil –“

„Ty jsi ho přece nenutila,“ přerušil ji. „Nikdo nedokázal Lena donutit udělat cokoliv, co by si sám nepřál.“ Zalétl pohledem k tmavé úzké chodbě, v níž zmizela jedna z prostitutek se zákazníkem. Ve tmě se nic nepohnulo. Jdeme.“

Hannah rychle vstala s úlevou, že opustí pochmurný bar. Pak zklamaně vydechla, protože Archer ji otočil zpátky od východu a místo toho ji vedl do páchnoucí chodby v zadní části baru. Otevřel dveře na pánské toalety a rozhlédl se.

Prázdné.

Beze slova ji táhl kolem rezavých pisoárů k jediné kabince. Co tomuto místu chybělo na rozloze, bylo plně kompenzováno množstvím špíny.

„Co když sem někdo přijde?“ vyděsila se, polekaná jako každá žena, která se ocitne ve veřejných pánských záchodcích. „Co si pomyslí?“

„Když se převlékneš do tohohle, tak nic. Bude přesvědčený, že jsem tě sem vzal na jednu rychlovku.“

Během řeči prohraboval látkový vak. Rychle vytáhl černou minisukni, černé krajkové kalhotky a tílko s růžovými a černými proužky tak těsné, že by se pod ně nevešla podprsenka. Oděv doplnily černé sandály na vysokých podpatcích. To bylo vše. Bez kabátku – který Archer nechal ve vaku – celý komplet stěží zakrýval tělo víc než tradiční bikinky.

„Co to je?“ podivila se Hannah a zírala na růžové a černé proužky.

„Oblečení. Tvoje, abych byl přesný.“

„Moje určitě ne.“

„Rvavá růžová taky není moje barva,“ souhlasil dobromyslně a houpal tílkem na ukazováčku. „A proužky mi taky moc nesedí.“

„Myslím, že bys v tom vypadal kouzelně. Každý chlap potřebuje bederní roušku, která vypadá jako zmatený tygr.“

„To není rouška, ale halenka.“

„Ne.“

„A tady je k ní sukně.“

„Ne, dokud mi neřekneš proč.“

„Růžová mě vzrušuje.“

„Předtím jsme ji neměli a taky ti to šlo dobře.“ Slastně se usmál. „To máš pravdu. Představ si, jaké to bude teď.“

Hannah zaváhala a pak mu věnovala úsměv, díky němuž zatoužil po posteli. „Představuji si to.“ Sáhla na knoflíčky své halenky. „Chceš si to představovat se mnou?“

„Sakra, jasně. Ale mám rozum.“

Neochotně se k ní otočil zády a popošel k popraskanému umývadlu. Kdyby se díval, jak se svléká, mohl by provést skutečnou pitomost, jako vzít si ji rovnou tady a teď, jako by byla na prodej a on jí zaplatil dvacet dolarů.

Otočení kohoutku mu prozradilo, že to bude opět holení na studeno. S úšklebkem vytáhl jednorázový holicí strojek – April Joyová poslala jenom jeden – a rychlými bolestivými tahy si oholil knír. Pečlivě opláchl umyvadlo, než se pustil do převlékání.

Změna totožnosti spočívala v jednoduchých, kupodivu velmi drahých černých kalhotách a bílé hedvábné košili. Na těžkém zlatém řetězu visel kriigerrand, zlatá australská mince kupovaná turisty, což mu řeklo, že má košili nosit v evropském stylu, tedy rozepnutou do poloviny hrudi. Přemýšlel, jestli April ví, že řetěz ho bude tahat za ochlupení na prsou.

Odpověď mu daly střevíce. Ačkoliv zabraly většinu vaku, byly mu malé.

April se musela chechtat do bezvědomí, když mu připravovala tuhle výstroj. Věděla o něm všechno, včetně velikosti nohy. A určitě ho znala dost dobře, aby si byla jistá, že není typ, který si pověsí na krk hroudu zlata. Ale v tomto oblečení bude dokonalým partnerem Hannah: peníze a nespoutaný sex.

Když se otočil, Hannah právě zápasila se zipem vzadu na sukni. Zůstal stál a díval se. Prostě zíral. Viděl ji nahou, dotýkal se jazykem každé části jejího těla, a přesto ho pohled na smyslné křivky ňader pod těsným tílkem a dlouhé nohy přimrazil na místě.

„Proč dávají na tak těsné sukně zipy?“ mumlala. „Proč nestříkají barvu rovnou na tělo a hotovo.“

„Ukaž, zkusím to.“

Ochraptělé chvění Archerova hlasu přimělo Hannah zvednout hlavu. Neskrývané mužské ocenění v jeho očích způsobilo, že se náhle cítila sexy a primitivně jako mrouskající kočka. „Přála bych si, aby sis nemusel oholit vousy.“

„Proč?“ Postavil se za ni.

„Líbilo se mi jejich šimrání… všude.“

Stiskl zuby a snažil se myslet na všechny důvody, proč nemůže dělat to, co chce. Co ona chce, aby dělal. Pulzující krví v těle téměř nemohl myslet. Opatrně zatáhl zip.

Odkašlala si. „Díky. Nemohla jsem udržet zip v prstech. Z čeho to je?“ zeptala se a přejela rukou po sukni. „Na dotek je to jako hedvábí, vypadá to jako hedvábí, ale přitom se to nemačká.“

Archer sledoval štíhlé prsty klouzající po sukni. „Nevím. Nosilas někdy kontaktní čočky?“

„Nikdy.“

Podal jí malou krabičku, vysvětlil postup a předvedl ho s dalšími čočkami na sobě. Dívala se na výsledek kritickým pohledem. Jeho šedozelené oči dostaly kalně modrý odstín.

„Originál se mi líbí víc.“

„Budu si to pamatovat,“ slíbil suše. „Dej mi paruku, než si nasadíš čočky.“

Snažila se nevěnoval pozornost odpuzujícímu stavu umyvadla. Naklonila se k upatlanému zrcadlu a dala se do práce. Právě si nasadila jednu čočku a divoce mrkala, když někdo zabušil na dveře.

„Hej, kámo,“ ozvalo se. „Potřebuju se vymočit.“

Archer zavrčel několik slov, při nichž sebou Hannah cukla. Nasadila si druhou čočku a poodstoupila. Ze zrcadla se na ni díval pár hnědých očí.

Bylo to zneklidňující.

„Nasaď si ji,“ podal jí paruku.

Zvedla oči od úhledného francouzského copu, který Archer na paruce zapletl, a pohlédla mu do modrých očí. „Pořád mě něčím překvapuješ.

„Počkej, až uvidíš, co umím s kosmetikou.“

„Žertuješ.“

Sáhl do vaku a vytáhl makeup. „Uvidíme, co mi povíš za pár minut.“

Po několika bezdechých okamžicích – Archer stál při nanášení líčidla velmi blízko – se Hannah znovu podívala do zrcadla a vyjekla překvapením. Naklonila se ještě blíž. Nalíčení, podobně jako oděv, inzerovalo drahý sex. Velmi drahý. Velmi sexy. „Nežertovals.“

Archer se díval na sukni, lákavě napnutou přes její zadeček, jak se skláněla nad umyvadlem. Než si to stačil rozmyslet, vklouzl rukou mezi její stehna. Sukně byla jako ona; tak těsná, že se tam stěží vešel.

Polekaně vydechla, když odsunul úzký pásek kalhotek a hladil hebké tělo, až se chvěla. Jejich pohledy se setkaly v zrcadle ve chvíli, kdy mu konečky prstů zvlhly hedvábnou tekutinou.

„Nemám dost síly, pokud se týče tebe,“ poznamenal zastřeným hlasem.

„Opravdu?“ zeptala se ochraptěle.

Jako jestli bych tě ohnul přes ruku a přiměl tě křičet rozkoší,“ vysvětlil.

Zaváhala a pak vzdychla. Jsi si jistý?“

„Ne,“ připustil.

Znovu zaznělo bušení na dveře.

Archer zaklel a přestal se škádlením. „Nasaď si to.“

Hannah vzala růžový kabátek, který jí podával. Padl dokonale. Okraj kabátku splýval s okrajem sukně. Teď vypadala jako prvotřídní hřích, takový, jaký si mohou dovolit pouze králové nebo mafiánští princové.

Archer tiše hvízdl. April Joyová se překonala. Málem měl chuť odpustit jí černé střevíce, které ho tlačily do palců.

„Ty perly musí dolů,“ rozhodl za okamžik. „Někdo, kdo vypadá jako ty, nemůže tohle mít na sobě.“

Hannah se na něho zašklebila, ale sundala perly a dívala se, jak mizí ve vaku. V jeho ruce se objevila tenká kabelka z černé kůže s dlouhým řemínkem a zlatými iniciálami.

„Uvnitř máš pas,“ poznamenal.

Strnula. „Pas?“

Místo odpovědi otevřel dveře a vystrčil ji ven. Muž přecházející po chodbě začal nadávat. Pak se jeho kalné oči soustředily na Hannah. Spadla mu čelist a v okamžiku zapomněl na pivo napínající mu ledviny. Tak zíral, dokud nezmizela dveřmi na ulici.

Archer se ušklíbl. Ten muž na Hannah nikdy nezapomene, ale nedokáže z ní popsat nic kromě pohupování velmi hezkého zadečku.

Jakmile byli na ulici, Archer se usmál. „Vypadáš skvěle, paní Southová.“

„Děkuji, pane…“

„South.“

Jsme manželé?“

„Tak to stojí v pasech.“ Vytáhl z kapsy kalhot krabičku. „Tu máš.“

Hannah otevřela sametové víčko a rychle zvedla oči k Archerovi. Jsou pravé?“

„Pravděpodobně.“ Pokud April Joyová šla nakupovat za Archerovy peníze, pak téměř určitě. April muselo utrácení do posledního centu velmi těšit. Ale nebylo třeba to Hannah říkat. Už tak byla dost nervózní. „Chceš, abych je ocenil?“

Hleděla na prsteny s otevřenými ústy. Kameny byly osazeny v něčem, co vypadalo jako platina – studené, těžké, tvrdé. Snubní prsten byl široký kroužek s řadou vsazených čtvercových bezbarvých diamantů. Zásnubní prsten zdobil zašpičatělý ovál stříbromodrého diamantu, vážícího minimálně tři karáty, doplněného po každé straně třemi velkými trojúhelníkovými bezbarvými diamanty.

„Tohle nemohu nosit,“ polkla.

„Nesprávná velikost?“ Vzal prsteny a zvedl její levou ruku. Padly jako ulité. „Ne. Perfektní. Tak jdeme, miláčku. Nesmíme zmeškat letadlo.“

Sebrala sílu a vzepřela se. „Ne, dokud mi neřekneš, o co tady běží.“

„To je přece prosté. Jdeme hledat Černou trojici.“

14

Archer zaklepal taxikáři na rameno a ukázal k chodníku. Řidič odbočil, aniž by se podíval kolem sebe. Hannah se také raději nedívala. Přestože netíhla k primitivním obyvatelům deštného pralesa, ve velkých městech se nikdy necítila příjemně. Byla sice vzrušující, fascinující. Byla velmi exotická. Ale po chvilce se jí zmocňovala otupující únava. Toužila po tichu a prostoru. A města nic takového nenabízejí.

Jsme skoro na místě,“ poznamenal Archer a stáhl si do čela černý kovbojský klobouk. Vybral si ho u jednoho pozoruhodného pouličního prodavače v Hongkongu, když předtím moudře odmítl oslňující diamantové „rolexky“, s nimiž se byl tento prodejce ochoten rozloučit za moc malá peníz, pane, moc malá.

„Sleduje nás někdo?“ obávala se Hannah.

„Od tržiště, na kterém vystupovali němečtí turisté z autobusů, ne.“

„Poznal jsi ho?“

Je,“ opravil ji. „Ne. Poznal jsem jenom pohyby. Ale na takovém tržišti ztratíš i slona. Právě proto jsme tam šli.“

Hannah polkla a mlčela. Obrovské potravinové tržiště na otevřeném prostoru jí připomínalo džungli bez stromů, Genesis bez stránek. V klecích čekal každý představitelný druh chodících, létajících, skákajících, plovoucích nebo plazících se tvorů na to, až je hospodyňky a kuchaři promění na čerstvé proteiny k obědu. Pohled na kočky a psy byl pro ni těžký, ale nejhorší byly opice, téměř lidské ve své mlčenlivě prosbě o vysvobození z horka, pachů a hluku. Nakonec se jim jejich přání splní, buď při tomto nebo některém příštím obědě.

Hannah se zachvěla a přinutila se dostat vzpomínku na klece z mysli.

„Tamhle je to,“ upozornil ji Archer.

Sledovala jeho pohled a uviděla obchod, aniž by musela natáhnout krk; pokud vás zrovna nikdo nesleduje, je výhoda být vysoký a vidět nad hlavami davu. Znaky svítící nad vchodem nedokázala přečíst, ale majitel měl očividně zájem o světový obchod, protože nabízel překlad čínských znaků v japonském a korejském písmu, ruské azbuce a pro ni mnohem známějším písmu používaném Francouzi, Němci, Portugalci, Spaněly, Italy a Angličany.

„Arabština schází,“ povšimla si.

„Arabští kupci také.“

„Proč? Nemají rádi drahokamy?“

„Mají je rádi stejně jako ostatní, ale arabské princezny a ropní šejkové se pyšní pokladnicemi přeplněnými šňůrami přírodních perel,“ vysvětloval Archer. „Sbírají je v Rudém moři, Perském nebo Adenském zálivu už dva tisíce let.“

„Vsaď se, že nenávidí Kikichi Mikimota.“

Archer se rozhlédl. Ačkoliv kráčeli s ostatními chodci doslova rameno na rameni, bylo to stejné, jako kdyby šli naprosto sami. Lidé kolem nich hovořili rychlou čínštinou, pohybovali se rychle a kouřili, jako by někdo nabízel za největší množství vykouřených cigaret milion dolarů.

„Mluvíš o chlapíkovi, jenž si dal patentovat techniku kultivace kulatých perel?“ nadhodil.

Přikývla.

„Máš pravdu. Mikimoto není v Zálivu hrdinou. Odrovnal veškerý obchod s perlami, když zrušil vzácnost perel.“

„Ale ne jejich krásu.“

„Děti měsíčního svitu. Slzy bohů. Duše moře.“ Archer se usmál. „Perly jsou tohle všechno a ještě víc.“

„Ale ne ty kultivované, je to tak?“

„Pro Araby určitě. Tvrdí, že pěstované perly jsou podřadnější než ty přírodní a budou to tvrdit tak dlouho, dokud budou mít dostatek přírodních perel spolu se zbytkem královského pokladu k podložení své měny.“

„Co si myslíš ty?“

Zatímco se lidé strkali, povídali a protékali kolem nich jako věčný příliv, Archer se podíval nad poskakujícími hlavami do výlohy, jíž dominoval třpytivý perlový náhrdelník. Byl zhotoven z kulatých perel s neobvyklým, téměř oranžovým orientem. „Myslím, že kvalitní přírodní perly jsou příliš vzácné – a tudíž astronomicky drahé –, aby zajistily rozšířenější obchodování s perlami. Naštěstí pro Čchangovy prodejny Mořských klenotů zbytek světa není vůči pěstovaným perlám tak zaujatý jako Arabové.“

„Přiznávám zaujatost pro černé perly,“ poznamenala Hannah a dívala se na krátký náhrdelník s příjemně výrazným leskem. Ráda by se dostala blíž k výloze, ale pohybující se dav tvořil neproniknutelnou bariéru.

„Bude to tvými americkými rodiči,“ usoudil Archer. „Asiaté dávají přednost stříbrobílým. Jihoameričané mají rádi zlaté perly z jižní části Tichého oceánu. V Evropě zabírají klasické bílé perly. Běžný americký obchod volí růžové japonské a luxusní preferuje černé.“

Naklonila se blízko k němu. Jestliže se Asiatům černé perly nelíbí, tak proč jsme tady?“

„Protože se líbí Japoncům. Za kvalitu jsou ochotni zaplatit dvojnásobek toho co Američané.“

„Tak to bychom měli být v Japonsku.“

„Loni. Nebo možná napřesrok. Ale zrovna teď jen vůči dolaru oslabil. Ten, kdo má zboží, ho prodává tam, kde jsou měna a požadavky nesilnější.“

„V Americe?“

Archer přikývl.

„Tak proč jsme v Hongkongu?“ stále nechápala Hannah.

„Pokud jde o luxusní zboží, Hongkong je obchodní křižovatkou světa. Jestli někdo chce uskutečnit rychlou transakci a je ochotný přistoupit na nižší cenu, musí přijet právě sem.“

„Ale není ten obchod příliš, ehm…“

„Snobský pro lumpy?“ dokončil za ni suše.

„Přesně tak.“

„Ať začneš v tomto potravinovém řetězci na jakémkoliv místě, zboží, po němž se rozhlížíme, vždy skončí v Mořských klenotech, které mají dostatečně bohatou klientelu na to, aby si koupili země třetího světa, ale místo toho kupují cetky.“

Hannah zlehka skousla dolní ret. Zvykala si na chuť nesmazatelné rtěnky. „Mořské klenoty jsou součástí majetku Čchangovy rodiny?“

„Podle rejstříku je majitelem Sam Čchang,“ prozradil Archer tiše, „ale musí se dlouho hledat, než to zjistíš. Obchod prodává nejlepší perly v Hongkongu, což se rovná nejlepším perlám na světě.“

Jméno Sam i Čchang jsou zcela běžná, zejména na pozápadnělém Východě. Je jisté, že je to tentýž Sam Čchang? Ianův otec?“

Archer přikývl. „Starý pán vlastní a řídí nejluxusnější obchody s perlami po celém světě. Tokio. Šanghaj. Los Angeles. Manhattan. Londýn. Paříž. Řím. Chtěl otevřít obchod i v Moskvě, ale rubl se pořád propadá.“

„A co společnost tvého otce?“

„Donovan International?“

„Ano.“

Pokrčil rameny. „Máme kanceláře v každé zemi, která má významné zdroje nerostných surovin, jestli máš tohle na mysli.“

Dotkla se posměšným gestem široké střechy svého černého klobouku, který jí vybral v obchodě na letišti. „Skutečně obdivuhodné.“

„Takový Donovan opravdu je.“ Prodíral se davem, aby se dostali blíž k jedné z mnoha výloh. „Obdivuhodný. Jako tenhle perlový náhrdelník.“

Ustoupil jen tolik, aby mohla před něho. Napravo od dlouhé šňůry zlatých perel prostřídaných třpytícími se diamanty uviděla černý perlový náhrdelník. Perly měly nejméně osmnáct milimetrů průměr, stejně jako v náhrdelníku, který jí Archer koupil v Broome. Tyhle měly krásný lesk, světélkující modročernou barvu a cenovku s šestimístným číslem.

Zamračeně se naklonila tak, až tiskla nos na sklo. Vedro ve městě bylo tak intenzívní, že její dech nemohl zamlžit sklo, ani kdyby chtěla. Pozorovala náhrdelník s takovým zaujetím, že všechno kolem ní zmizelo.

„Co si o něm myslíš?“ slyšela Archera jakoby z dálky.

Probrala se. „Docela hezký, až na to, že barevné sjednocení perel je jenom dobré, ne vynikající.“

Podíval se znovu na náhrdelník a pak zpátky na ni. Jenom dobrý?“

„Ano,“ přisvědčila, aniž by odtrhla pohled od výlohy. V jejím hlase nezazněla ani stopa zaváhání. „Odtud je těžké to posoudit, ale mám podezření, že povrch jedné nebo dvou perel neodpovídá uvedené ceně. Pokud mám pravdu, vysvětlovalo by to, proč sladění perel není dokonalé.“

Na Archerově tváři se rozšířil úsměv. Vzpomněl si, jak rychle se z ní stala v obchodě v Broome nafrněná turistka. Byl zvyklý pracovat sám, ale začínal oceňovat její užitečnost v tom, jak dokáže vyvést obchodníky s perlami z míry.

„Uměla bys zahrát přehnaně úzkostlivou, ne příliš nóbl bohatou semetriku, aniž bys odhalila, jak dobře znáš perly?“ zeptal se.

„Myslíš rozmazleného fracka, který ví, co chce, nikdy to neviděl a našel by chybu i na bohu?“

Archer se hlasitě zasmál. „Perfektní.“ Pohladil ji špičkami prstů po tváři. „Hledáš velmi speciální náhrdelník z černých perel. Nevíš jaký, ale poznáš to, až ho uvidíš.“

Jak moc speciální?“ chtěla vědět.

Zavrtěl hlavou a mlčky jí připomněl, aby nezmiňovala Černou trojici. „Pokud se nebudeš zmiňovat o mimořádném duhovém zbarvení, může být speciální tak, jak se ti líbí.“

„Skutečně barevná čerň,“ pronesla s kamennou tváří.

Koutky jeho úst se zvedly v úsměvu. „To je ono. Pojďme přinutit manažera, aby kousal do svého velmi drahého koberce. Jestli ho dostatečně vyprovokujeme, pustí nás do trezoru vzadu jen proto, aby nám ukázal, jak je se svými perlami důležitý a jací jsme my nevědomí prosťáčci. Pak zjistíme, kolik toho ví a co si schovává pro zvláštní zákazníky.“

A v neposlední řadě se Archer v souvislosti s tím, co uvidí či neuvidí, bude moci rozhodnout, jestli je čas pustit duhovou kočku mezi baculaté perlové holoubky.

„Jak víš, že v tomhle obchodě mají v trezoru opravdu dobré zboží?“ podivila se Hannah.

„Obchody jako tenhle ho vždycky mají. Zboží ve výloze je pouze vějička. Kromě toho už jsem v tom trezoru kdysi byl. Právě tam schovávají svoje panny,“ použil běžný výraz pro perly, které ještě nejsou provrtané. „Hezké věci. Opravdu hezké.“

„Nemůže tě někdo poznat?“

„Těžko. Bylo to před mnoha lety.“

Vytáhl brýle s čirými skly. Vypadaly jako bifokální, ale nebyly. Dolní část byla pouze ze silnějšího skla. Černé tenké obroučky odpovídaly poslední italské módě a skla měla jantarový odstín. Brýle, podobně jako klobouk, zcela změnily jeho rysy.

Povytáhla obočí v tichém obdivu. „Takže rozmazlená, protivná a vybíravá. Ještě něco?“

Já o perlách nic nevím. A jmenuji se –“

„Cukřík,“ navrhla Hannah svižně. „Na jména jsem velice nápaditá.“

„Cukřík?“ pousmál se pobaveně. „No dobře, přežiju to. K nedochůdčeti to docela sedí.“

„Nedochůdče?“ Změřila si ho od hlavy až k patě s kratší prodlevou na širokých ramenou. „To určitě ne.“

„Díky. Ale přesně tak říká sestra Honor manželovi, když jí jde na nervy. A naopak.“

„Nedochůdče. Její manžel je, ehm, malý?“

Já jsem?“

„Ne.“

„Jake je stejně vysoký jako já.“

„Nedochůdče.“ Chvíli převalovala slovo na jazyku a usmála se. „Líbí se mi.“

Archera zrovna nepotěšilo, že seznámil Hannah zrovna s tímto rodinným fórem. Ale když viděl, jak její obličej pobaveně září, nelitoval toho zas až tolik.

Interiér obchodu připomínal spíše muzeum než komerční podnik. Dekoratér místo toho, aby vystavil co nejvíce zboží, využil volný prostor kolem výstavních podstavců k navození důležitosti. Bodová světla, která jsou klenotníky využívána k zdůraznění diamantů a jiných broušených kamenů, nasměrovaná na perly v saténovém loži, měla vyváženou barevnost. Převažovala svítidla s fluorescenčním světlem.

Na podstavcích nestály žádné skleněné vitríny. Potenciální kupec byl držen v patřičné vzdálenosti burgundově červenými lany. Velmi starý, pohádkově drahý hedvábný koberec tlumil zvuky bot se srovnatelně drahými podrážkami. Na stěnách visely obrazy francouzských impresionistů a díla starých mistrů kaligrafie, která ještě zvyšovala přepych a kultivovanost. Jednotlivé podstavce oddělovaly složitě vyřezávané, přímo muzeální zástěny. Tiché dekorativní prostředí dávalo zákazníkům na vědomí, že se jim dostává privilegia stát se na chvíli součástí takové elegance a vkusu.

Vnitřní prostor byl rozdělen na typové sekce. V každé se vystavoval jiný druh perel. Sladkovodní barokní perly ze všech řek, potoků, rybníků a jezer, ve velikosti od kolibřího až po slepičí vejce. Mořské barokní perly z lasturovců s intenzivním duhovým zbarvením, ale postrádající mystérium perel v Černé trojici. Malé japonské perly s přirozeně světlemodrými tóny i zvláštní růžovou a stříbrnou barvou. Větší tahitské, jejichž odstíny se pohybují od ocelové šedi až po paví modř a zeleň džungle. Ještě větší perly z jižního Tichého oceánu se stříbrobílým a zářivě zlatým leskem –andělský sen uspořádaný do náhrdelníků a náramků, osazený do náušnic, broží a prstenů. Australské perly byly největší ze všech, odkaz táhlých přílivů Indického oceánu a šikovnosti farmářů.

Ve většině sekcí se pohybovali čínsky hovořící zákazníci, ale našlo se i několik anglicky a pravděpodobně italsky mluvících. Sekce specializovaná na černé perly byla až na nějakého muže sedícího u stolu prázdná. Naleštěná bronzová cedulka oznamovala, že je to Paul Chevalier. Archer věděl, že monsieur Paul je jeden z hlavních nákupčích perel Sama Čchanga, úspěšný podnikavec z Tahiti, který si dělá zálusk na jednu z Čchangových vnuček. Pokud řeči nelhaly, vnučka měla na hezkého Paula zálusk ještě větší.

Paul jim stěží kývl hlavou a pokračoval v telefonickém rozhovoru. Dal lak nenápadně najevo, že pozná vážného zájemce na první pohled a oni tuto kvalitu nemají.

Archer se naklonil k Hannah, jemně ji líbal na krk a tiše řekl: „Máme štěstí. Tohle je jejich největší expert na černé perly. Pokud nás někdo může dostat do trezoru, pak je to on. Povídá se, že je to ješitný, veledůležitý mizera. Týpek, který rád staví lidi tam, kam patří; podle něj to je jedině bláto pod jeho nohama.“

Její pomalý úsměv přetékal octem. „Myslet si, že koberec v hale jeho prababičky byl nóbl,“ pronesla chladným, zřetelným hlasem, „může jenom někdo v koloniích.“

„To ty ses chtěla podívat na perly,“ namítl Archer s přízvukem odněkud mezi Oklahomou a Texasem. „Řekli nám, že tohle je to místo, drahoušku. Tak se dívej. Na koberec se vykašli.“

„Ty to nikdy nepochopíš.“

„No tak, miláčku. Jak dlouho jsem se rozhlížel po správném odstínu modrého diamantu pro tebe?“ Obrátila oči v sloup. „Hledala jsem s tebou.“

„Roky.“

„Ale našli jsme ho, ne?“ Zvedla ruku a obdivovala záblesky a hru světla na svých prstenech. „I když v tomhle osvětlení nevypadá zrovna nejlíp. Pitomé klenotnické obchody. Proč nemají plně spektrální osvětlení?“

„Obdivuj svoje kameny venku. Tady se chceme dívat na perly, zapomnělas?“ Ale usmál se a pomalu přejel koncem prstu po její tváři, aby oslabil výčitku obsaženou ve slovech. „Znáš mou politiku. Pro tebe, drahoušku, jenom to nejlepší.“

Vydala zastřený, mumlavý zvuk, vytáhla se na špičky a otřela rty o jeho. „Ty jsi tak sladký.“

„Pro tebe čistý rafinovaný cukřík.“ Pohladil ji po zadečku a stiskl s jistotou muže, mazlícího se s dávnou milenkou. „Pojďme se podívat, jestli se ti něco líbí. Když ne, v Hongkongu jsou i jiné obchody.“

Pohrávala si se zlatým řetězem na jeho zarostlé hrudi a usmála se, když cukl, protože jeden z chloupků se zachytil mezi očky. Vydal se s ní k nejbližšímu podstavci. Po jednom obejití se Hannah nahnula a klidně zvedla náhrdelník z ledově modrého saténového polštářku.

Okamžitě spustil alarm, muzikální a hlasitý. Monsieur Paul zavěsil, vyskočil ze židle a spustil příval francouzských slov s tahitským přízvukem.

Hannah ho ignorovala jako bláto pod svýma nohama a dál si prohlížela náhrdelník. Polobarokní černé perly byly hezky srovnané podle tvaru, velikosti, barvy a lesku. Vypadaly trochu jako lehce zploštělé planety s prsteny po obvodu. Měly neobvyklou stříbromodrou barvu. Na jejich povrchu se dalo najít jen několik dolíčků a pár matných skvrnek, při prvním pohledu velmi nepatrných. Zato požadovaná cena byla vysoká, téměř 320 000 dolarů. Část této ceny tvořily světlemodré diamanty osazené v platinové sponě.

„Kvůli čemu je tady takový zmatek?“ utrousila, aniž by zvedla oči od náhrdelníku.

Jak to mám vědět?“ Archer spolkl smích.

Položila náhrdelník zpátky na podstavec, čímž vypnula poplašné zařízení. Bez zastavení zamířila k dalšímu podstavci, kde ležel krátký náhrdelník ze stejně velkých černých perel. Měl namodralý povrchový lesk a krvavě rubínovou sponu.

„Madam,“ oslovil ji Paul anglicky a postavil se mezi Hannah a sametové lano. Jsem monsieur Paul. Dovolte mi, abych vám asistoval. Perly jsou jako ženy, velmi delikátní. Musí se s nimi zacházet opatrně.“

Jeho ostrovní francouzský přízvuk prozrazoval narození na Čchangově perlové farmě na Tahiti. Vystupováním připomínal prince, snažícího se mít trpělivost s tupým peonem. Měl na sobě oblek a kravatu, obojí z krémového hedvábí. Košile byla také hedvábná, ale tmavorůžová. Hezký jako hvězda televizního seriálu se pohyboval sebejistě, s vědomím, že ženy jakékoliv rasy mu všechno předem odpouštějí.

Vedl Hannah zpět k prvnímu podstavci a vytáhl z vnitřní kapsy saka kus jemné látky. Zručně vypnul poplašné zařízení a otřel perly v místech, kde si jich Hannah dotkla. Když byl konečně spokojen s jejich leskem, položil je na saténem vyložené výstavní místo a zapojil alarm.

Hannah si během celého procesu znuděně prohlížela nehty. Jeden po druhém. Ostře růžový lak, který na ně nanesla v letadle, se začínal opotřebovávat. Pokud šlo o lak na nehty, byla beznadějný případ. Nikdy se nestarala, jestli jsou její nehty perfektně dokonalé, nebo perfektně ošklivé. Mlčky a jednoznačně tak dávala elegantnímu monsieuru Paulovi najevo, že ona mu neodpustí nic, bez ohledu na to, jak hezky špulí rty.

Jestli jsou perly tak delikátní, tak dlouho nevydrží, že ano?“ obrátil se Archer na Paula.

„‚Jtais non! Při správném péči se dědí z generace na generace,“ pravil dotčeně.

„Péči?“ Archer se podíval na Hannah. Ta si stále prohlížela nehty nalakované v letadle v době, kdy on spal. „Možná byste mi to měl vysvětlit. Moje žena a já se v perlách nevyznáme. Uviděla černé perly na nějaké francouzské modelce na naší poslední party a od té doby mi nedá pokoj.“

Paulovy oči zazářily. Platit slavným osobnostem a modelkám za nošení tahitských perel byl běžný, velmi efektivní způsob, jak přitáhnout pozornost příslušníků podobných kultur jako americká, které se v první řadě zaměřují na broušené drahokamy.

„Vždy přechovávejte perly ve váčku z měkké tkaniny,“ přednášel Paul tónem profesora, „odděleně od drahokamů. Ale nikdy ne v umělé hmotě, chápete? Perly musejí dýchat. Vytvořil je živý tvor. Aby zůstaly krásné, potřebují vlhkost.“

„Dobrá zpráva, drahoušku,“ otočil se Archer zpátky k Hannah. „Můžeš je nosit na hodiny aerobiku. Tam se dobře napijí.“

Monsieru Paul zbledl. „Ne, ne!“ Odkašlal si. „Nejlepší je vzdušná vlhkost. Pot, dokonce i od většiny, ehm, delikátních žen, se k tomu nehodí. Obsahuje kyseliny, které nakonec změní barvu perel.“

„Zacházet s nimi jako s miminem a žádný pot. Ještě něco?“ Archer nasadil netrpělivý výraz.

Hannah oba muže ignorovala a zamířila k dalšímu podstavci. Chtěla se podívat zblízka na krátký náhrdelník.

„Madam nepochybně ví, že perly si smí pověsit až po aplikaci parfému, laku na vlasy nebo kosmetických přípravků,“ oznámil Paul a zvolna odstupoval od Archera s vyděšeným pohledem na Hannah.

„Ne, neříkejte mi to, nechte mě hádat,“ ozval se Archer rychle. „Parfém, lak na vlasy a makeup perlám nesvědčí.“

„Ach,“ vzdychl úlevně Paul. „Pochopil jste.“

„A co plavání s tou zatracenou věcí?“

Jen v oceánu, pokud musíte. Nikdy v bazénu. Chlór –“

„Chápu,“ vyhrkl Archer. „Chlór ty choulostivé věcičky požírá. A jak se udržují čisté? Nebo jsou příliš delikátní i na tohle?“

„Použijte mýdlo, nikdy ne saponáty, pak je dobře opláchněte a nechte uschnout na vzduchu.“ Paul pozoroval Hannah přimhouřenýma očima. „Zásadně nepoužívejte čpavek ani ocet. Oboje perly ničí. Un moment, madame. Ukážu vám ty perly.“

Ale Archer ještě nehodlal pustit Paula z háčku. „Zdá se, že nejsnazší je zamknout perly do sejfu a hotovo.“

Hannah se v duchu usmála, když Paul něco tiše zamručel. Byla to jedna z oblíbených nadávek, dostatečně obscénní a bezbožná, které používala Coco.

„V sejfech je příliš velké sucho,“ odmítl Paul s nekonečnou trpělivostí. „To není pro perly dobré. Pokud je přesto musíte zavřít do ocelového trezoru, přidejte k nim navlhčenou látku. Vlhkost, chápete?“

„Drahoušku?“ zvolal Archer.

„Ano?“ Nahnula se a natáhla ruku pro další náhrdelník. „Zůstaň u diamantů.“

Vrhla na oba trucovitý pohled. „Chci černé perly.“ Alarm spustil hned, jen co zvedla dlouhý náhrdelník z podložky.

Archer vzdychl. „Tak dobře, miláčku. Jestli je poškrábeš, koupím ti nové.“

Poslala mu vzdušný polibek. V Paulově výrazu bojoval vztek s chtivostí. Zvítězila chtivost. Byl především prodavač perel.

Třeba i sviním.

15

„Tak mi povězte něco o tomhle,“ požádala Hannah a protáhla perly mezi prsty.

Paula zaujal její neobvyklý, nesmírně drahý diamant, ale už si nevšiml obratnosti a opatrnosti prstů zacházejících s náhrdelníkem. „Tři sta padesát tisíc dolarů, amerických.“

„Proč?“ chtěla vědět.

„Prosím?“

„Proč?“ opakovala. „U diamantů se určuje cena podle barevné škály a karátů. Jak se stanoví cena tohoto náhrdelníku? Vyberou se náhodné číslice?“

Paul si odkašlal. Jde o velmi složitý proces.“

„Aha.“ Očividně to na ni nezapůsobilo.

„Barva, tvar, přítomnost či nepřítomnost kazů, velikost, to vše se započítává do ceny,“ prohlásil toporně.

Přikývla. Jako u diamantů.“

„Na rozdíl od diamantů, perly nejsou člověkem upravovány. Jejich tvar a lesk jsou výtvorem přírody. Přicházejí k vám takové, jaké byly vyňaty z perlotvorky.“

A vepři létají, pomyslela si Hannah ironicky. Existují stovky způsobů, jak dát nekvalitním perlám lepší vzhled, než mají. Jenže o tom neměla mít nejmenší ponětí. Teď měla vědět pouze to, co by ráda vlastnila.

„Na rozdíl od diamantů, které lze upravit do mnoha tvarů, tvar perly je určován pouze perlotvorkou,“ pokračoval Paul a opět zapadl do své role prodejce. Jsou to živé drahokamy, velmi jedinečné, velmi cenné. Zejména kulaté perly. Ve sběrech převažují barokní perly. Víte, co to je?“

„Znamená to, že nejsou kulaté, ne?“ opáčila Hannah líně a lhostejně.

„Každý tvar má svou krásu, své mystérium, své obdivovatele –“ spustil Paul. „Kulaté,“ přerušila ho. „Prosím?“

„Chci kulaté perly. Perly na modelce byly kulaté a černé, ale ne tak úplně černé. Hrály všemi barvami.“

„Kulaté perly jsou nejcennější. Ty, které teď držíte, jsou také kulaté. A mají tmavomodrý lesk, čímž jsou velmi působivé,“ nedal se.

„Pro mě ne,“ odsekla a vrátila mu náhrdelník. Já chci k té modré i červenou, zelenou, zlatou a růžovou. Nemáte něco barevnějšího?“

„Tohle je překrásný náhrdelník,“ procedil Paul se zaťatými zuby.

Pokrčila rameny a zamířila k dalšímu podstavci.

Jak jsem říkal,“ zamumlal Archer, „strávili jsme roky hledáním odpovídajícího odstínu stříbromodrého diamantu. Ta žena je doslova hnidopich, co se týče barev. Máte představu, kolik odstínů modrého diamantu existuje?“

Paul se zmohl na úsměv. Přinejmenším věděl, kolik ten pohádkový, jiskřící, dokonalý tříkarátový diamant stál. To byl jediný důvod, proč tyhle otravné burany ještě nevyprovodil ke dveřím.

„A co ten malý náhrdelník ve výloze, miláčku?“ napadlo Archera.

„Ne, díky,“ odmítla okamžitě. „Některé z perel v něm barevně neladí.“

Paul sebou škubl a začal leštit náhrdelník, který právě vrátila na stojan. „Madam, ujišťuji vás, že ať jde o tvar, barvu, velikost nebo lesk, naše náhrdelníky jsou srovnány podle nejvyšších standardů.“

„Ano? Pak nejsou tak vysoké jako moje.“

Jak jsem vám říkal,“ vmísil se zvesela Archer, „hledali jsme roky. Má holčička má na barvy oko jako ostříž.“

Paul sevřel rty a neřekl jediné slovo.

Zastavila se u třetího podstavce, zaváhala a pak strnula. Přísahala by, že perly v tomto náhrdelníku pocházejí z Perlové zátoky. Ne z experimentálních lastur, ale běžné černé perly, které představovaly nejvýnosnější část jejich produkce.

„Takže tady kolem jsou všechny vaše perly?“ ujistila se. „Nebo je to jenom šmejd pro veřejnost?“

Hannažina otázka stiskla tlačítko PRODEJ. Z Paula vytryskl proud slov rychlosti přílivu. Jestliže hovoříte o černých perlách, pak jde o tahitské perly. Tahiti má obrovské množství perlových farem. Každá z nich produkuje perly, které jsou kvalitnější než z kterékoliv jiné části světa. Nejnádhernější černé perly není třeba hledat dál než v překrásných lagunách mé země.“

„Hmm.“ Její tón jasně říkal: reklamní kecy.

Archer ji pozorně sledoval. Nevěděl, co na těchto perlách vidí, ale byla to řeč jejího těla, která mu napověděla, že perly nejsou to, co očekávala. Pokročil blíž, připravený zakročit, kdyby zapomněla na svou roli a začala klást příliš mnoho inteligentních otázek.

„Cukříku, pojedeme do Austrálie?“ otočila se k němu. „Víš přece, na ta místa v Západní Austrálii, kde mají podél pobřeží dlouhé kilometry perlových farem.“

Jestli je to místo, kde seženeš náhrdelník, jaký si přeješ, tak proč ne?“ Usmál se na klenotníka. Ještě štěstí, že se perly nepěstují na Měsíci. Nepochybuji, že by objednala let raketoplánem.“

Paulův úsměv naznačoval, že by to nebyl špatný nápad, á čím dříve, tím lépe.

„No,“ pokrčila Hannah rameny, „jelikož balíci – ehm, lidé – v tomhle obchodě nepoznají rozdíl mezi dobrým a bezvadným srovnáním barev, není důvod, abych si pořizovala podobné perly jako mají ve výloze.“

„Myslíš ten černý náhrdelník, který se ti líbil?“ přesvědčoval se Archer.

„Jistě. Odvedla bych lepší práci i se zavřenýma očima.“

„Drahoušku, jsi na toho ubohého muže zbytečně tvrdá,“ uklidňoval ji. Jeho oči říkaly, že si vychutnává každičkou vteřinu.

„Při ceně patnáct tisíc doláčů za perlu jsem ještě ani nezačala být tvrdá.“

„Cena každého náhrdelníku,“ ozval se Paul napjatým hlasem, „odráží spíše obtížnost sjednocení perel než cenu každé individuální perly.“

„Jistě, takové skládání musí být obtížné,“ prohlásila netečně. „Snad se vám příště povede lépe.“

„Možná by mi madam mohla ukázat, které perly přesně neodpovídají jejím nárokům?“ navrhl Paul. Pohrdání v jeho hlase vypovídalo, že v to nevěří.

Hannah vrhla nenápadný pohled na Archera. Přikývl tak nepatrně, že by jí to uniklo, kdyby se nedívala dost pozorně.

„Určitě to chcete?“ zeptala se Paula, ale oči upírala stále na Archera.

„Ovšem,“ přisvědčil Paul stroze.

Byl to Archerův nenápadný signál, ne Paulovo naléhání, které ji přimělo zamířit k výloze. Nevšímala si Paula, poskakujícího kolem ní jako nervózní gazela. Zvedla drahý náhrdelník a rozhlédla se po neutrálním povrchu, na který by ho položila. Nejvhodnější jí připadala podložka z krémového saténu na Paulově stole. Místo aby uložila perly ve tvaru náhrdelníku, jak byly vystavené, vytvořila z nich dvě souběžné řady. Perly, mezi nimiž byla předtím mezera široká jako krk ženy, nyní spočívaly těsně vedle sebe.

Archer se beze slova naklonil Hannah přes rameno. Výraz na jeho tváři připomínal hrdého rodiče, pozorujícího vystoupení potomka. Jeho ruce už rodičovské nebyly. Nepřítomně ji hladil po jedné štíhlé, pevné hýždi.

„Líbí se ti to, nedochůdče?“ zamumlala.

„Bezvadné. Opravdu skvělé.“ Jemně stiskl, než ji pustil.

Když se ohlédla a podívala na jeho oči, byl v nich smích a něco mnohem vroucnějšího. Pomalu si olízla rty a tiše zapředla jako kočka. Než se stačil vzpamatovat, sklonila se znovu nad perly. Přitom se jako by nevědomky otírala zadečkem o jeho stehna. Bylo to mazlení, příslib a varování v jednom: dva mohou hrát hru intimního páru.

Archer se tiše zasmál a přál si, aby nemusel myslet na nic jiného, než na její hýždě tisknoucí se k němu těsně pod rozkrokem.

„Vidíte tuhle perlu?“ Ukázala Hannah. „Nevypadá tak výtečně.“

„Všimněte si polohy spony, madam,“ namítl rychle Paul. „Když budete mít náhrdelník na krku, perly nebudou jedna vedle druhé.“

Znechuceně pozvedla elegantně tvarované obočí. „A je to jasné. Sjednocení perel v náhrdelníku znamená, že se srovnávají jenom vzájemně sousedící perly? Tak jako mezery mezi diamanty – odpoutávající pozornost od tak zvaného sladění barvy?“

Paul zaťal zuby se slyšitelným cvaknutím. Ta mrcha sice vypadá jako luxusní šlapka, ale má výjimečně dobrý zrak. Perly byly vystavené ve tvaru náhrdelníku skutečně proto, že neměly zcela stejnou barvu. Devadesát devět procent lidí ze sta by si toho vůbec nevšimlo. Bohužel tahle ženská k nim nepatřila.

„Perly jsou stejně ojedinělé jako lidé,“ podařilo se mu vymáčknout. „A jako neexistují dva naprosto stejní lidé, neexistují ani dvě naprosto stejné perly.“

„Hmm. Ale já se neptám na náhrdelník ze stejných lidí.“

Archer se zakřenil.

„Ptám se tady na perly,“ pokračovala nevzrušeně, soustředěná na Paula. „To je nejlepší srovnání barev, jaké máte?“

„Náhrdelník ze stříbromodrých polobarokních –“ začal.

„Ne,“ přerušila ho netrpělivě. „Řekla jsem vám, chci velké, kulaté černé perly s mnoha barvami. Takže tohle je nejlepší náhrdelník z velkých, kulatých černých perel, který máte?“

„Černé perly se sjednocují nejobtížněji ze všech. Rozdíly v lesku jsou hodně velké, mnohem větší než u bílých perel.“

„Hmm. Takže tenhle je nejlepší, jaký máte.“ Podívala se na Archera a pokynula hlavou k východu. Jdeme, drahoušku. Nesmíme zapomenout říct Rothenbergovým, že se mýlili, když nám doporučili tenhle obchod jako nejlepší z nejlepších. Není takový.“

„Nicméně čirou náhodou máme dosud nenavlečený třířadý náhrdelník z velkých kulatých černých perel,“ vmísil se bleskově Paul. Jsou mimořádně barevné a mimořádně dobře sjednocené.“

Hannah při jeho slovech přimrzla na místě. Hlavou jí létala ozvěna jeho slov. Černé. Nenavlečené. Tři řady. Velké. Kulaté. Mimořádně barevné.

Černá trojice.

„Ano?“ ozval se Archer a odlákal Paulovu pozornost od Hannah. „A kde jsou?“

„V trezoru.“

Hannah se už stačila vrátit do své role. „A co tam dělají? Tak je nikdy neprodáte. Bože, copak Francouzi neznají nic jiného než jídlo a hadry?“

Paul stiskl rty. „Omluvte mě. Budu potřebovat asistenci.“

Uraženě odkráčel někam dozadu.

Archer si líně přitáhl Hannah k sobě, líbal ji na krk a šeptal: „Co ti vadilo na tom předchozím náhrdelníku?“

Skryté pomalé laskání jeho jazyka na krku vysílalo do jejího těla horké vlny. „Vypadaly jako zboží z Perlové zátoky.“

„Co tím myslíš? Určitě to nebyly duhovky.“

„Nepamatuji si každou perlu, kterou jsem třídila, ale vzpomínám si na ty sporné nebo mimořádné. Přísahala bych, že jsem třídila perly přesně v té kombinaci růžovooranžového odstínu na sytě černém pozadí a s nenápadnými souběžnými liniemi na povrchu. Bylo určitě zatraceně těžké zařadit je mezi běžnou produkci Perlové zátoky.“

„Možná proto, že pocházejí z Tahiti a ne z Perlové zátoky.“

„Proč by – no jistě. Kvóty, že ano?“

„Bingo. Prát perly z Čchangových farem na Tahiti přes australskou Perlovou zátoku by byl dobrý způsob, jak se kvótám vyhnout.“ Archer zaváhal, ale pak neodolal pokušení. Špičkou jazyka ochutnal jemnou, voňavou kůži těsně za Hannažiným uchem. „Nebo je možné, že ty perly někdo ukradl a levně prodal Lenovi. Další způsob praní. Nebo naopak ukradli perly Lenovi a prodali je Čchangovi, ale to je málo pravděpodobné. Podle mě jejich lesk vypadá víc na Tahiti než na Austrálii.“

„Souhlasím.“ Zachvěla se, uvězněná ve smyslném žáru Archerova jazyka, sledujícího linii jejích vlasů, a šokovaná jeho chladnou kalkulací. „Může o tom vědět Ian?“

„Zřejmě ano. Proč?“

„Kdyby Čchang neobcházel kvóty a Len přechovával perly ukradené Čchangovi…“

„Tak by to byl motiv pro vraždu, je to tak?“

Přikývla, i když myšlenka, že Ian Čchang objednal Lenovu vraždu, ji zmrazila. Nikdy Čchanga nechtěla za milence, ale považovala ho za přítele.

Prudce zvedla obličej k Archerovu krku, zabořila ho do něj a vdechovala pižmovou směsici tepla, mýdla a mužnosti. Místo toho, aby jeho krk působil jako drsné hedvábí, byl jenom drsný. Jednotlivé chloupky vykukující z pokožky byly tuhé jako drátky.

„Proč říkají, že vousy škrábou? To platí pro muže, kteří se holí,“ postěžovala si.

Archer se její logice tiše zasmál. „Chceš tím říct, že se mám zase oholit?“

„Chci říct, že mi chybí tvoje vousy.“

„Vyhodím břitvu.“

„Bezva.“

„To mi řekni za týden.“

„Fajn.“

Chvíli odolával, ale pak podlehl potřebě dotýkat se, ochutnávat, laskat. Zvedl jí bradu a políbil stejně něžně, jako zněl jeho hlas. „Jsi velmi zvláštní žena, Hannah.“

„Protože se mi líbí vousy?“

„Mezi jiným,“ připustil. „Čím jiným?“

Než mohl odpovědět, zadní dveře se otevřely a vyšel z nich Paul. „Madam, monsieur, pokud půjdete se mnou, ukážu vám naše nejcennější perly.“

„Správně setříděné?“ V jejím hlase zazníval dychtivost i pochyby.

„Mais oui.“ Otočil se a vyštěkl čínsky několik rychlých příkazů. Objevil se další muž. Podobně jako Paul, i on byl štíhlý, draze oblečený a docela hezký, kdyby neměl na plných rtech náznak úšklebku.

Muž se krátce uklonil a postavil se vedle dveří.

„Pojďte se mnou,“ vyzval je Paul. „Prosím.“

Hannah si dala načas. Pulz měla stále zrychlený z žhavého laskání Archerova jazyka a hlazení zadečku dlaní. Byla by svou reakcí znepokojena, kdyby nevycítila, že on reaguje stejně silně. Bušilo mu srdce a na břiše cítila jeho erekci.

Trezor obchodu byl mnohem větší než ten, který zničil cyklon v Perlové zátoce. Místnost před trezorem byla rozdělena na sekce podobně jako prodejna. Ovšem na rozdíl od prodejny se tu vyskytovali strážci, všichni v pečlivě střižených, tmavých hedvábných oblecích. Pokud by někdo doufal, že něco popadne a uteče, nedostal by se ani ke dveřím.

Nalevo diskutovali dva Číňané o hodnotě tří obrovských stříbrobílých perel z jižního Tichého oceánu. Hned za nimi nějaká korpulentní Číňanka zkoušela váhu a délku náhrdelníku z perel velkých jako mužský palec. I ty byly stříbrobílé. Němec ve vlněném sportovním saku a kalhotách odmítl jeden podnos neprovrtaných perel a žádal další. Přes klimatizovaný vzduch se slušně potil. Na stole před ním se začínal tvořit náhrdelník ze zlatých perel.

Paul je vedl napravo těsně vedle dveří trezoru ke stolu se židlemi potaženými sametem. Moderní asijský dekor se inspiroval velkolepostí Ludvíka XIV. – tmavě modrozelená a krémová barva čínského koberce se starodávným oblačným vzorem, pozlacené židle se světle bezovými hedvábnými polštáři s vystupujícím modrým žebrováním, pozlacená zrcadla, jejichž jemně vyřezávané rámy ladily se židlemi. Sytě krémové stěny odpovídaly polštářům na židlích. Vystupující modré znaky přály přítomným zdraví, poklid a tučné bankovní konto.

Bezpečnostní kamery, zabírající místnost ze všech úhlů, měly rovněž krémovou barvu. Silné čočky se leskly modrozeleně. Archer se při pohledu na kamery téměř usmál. V době, až Čchangové budou kontrolovat záznamy – pokud budou natolik podezíraví, aby to udělali –, budou oba dávno pryč. Hannah bude v bezpečí u jeho rodiny.

A on bude tak, jak býval před mnoha lety: sám, rychle unikající predátorům, všechny smysly vybičované adrenalinem až na samou hranici, pátrající po někom, kdo se také rychle pohybuje a ohlíží přes rameno s palčivě napjatými smysly.

„Madam,“ Paul si neodpustil jemný posměch a teatrální gesto. „Sto sedmdesát sedm kulatých, černých, velkých setříděných perel.“

Otevřel víko na ploché šperkovnici ze světle šedého saténu a postavil ji před ni. Uvnitř ležely ve třech oválných saténových žlábcích kulaté černé perly.

Ani jedna nebyla duhovka.

Usilovně se snažila skrýt zklamání, ale pochybovala, že se jí to podařilo.

„No ne, tyhle vypadají dobře,“ prohlásil Archer upřímně. „Trochu malé, ale rozhodně ne špatné.“

„Nejmenší perla měří téměř čtrnáct milimetrů,“ poučil ho stroze Paul. „Největší přesahuje patnáct.“

Hannah mlčela. Jediný pohled jí řekl, že perly, jakkoliv krásné, nejsou částí Černé trojice. Přes svou barevnost postrádaly nádheru duhových barev vířících pod černým ledem. Nepochybně byly velmi pozorně sjednoceny v každé řadě. Někdo dal dohromady sto sedmdesát velmi, velmi krásných perel.

Jenže to nebyla Černá trojice.

„Madam?“ zeptal se Paul úlisně.

„Kolik?“ předešel ji Archer.

„Dva miliony šest set tisíc dolarů. Pochopitelně amerických.“ Paul se usmál jako někdo, kdo právě přetrumfl eso protihráče.

„Ouha. No dobře, ona stojí za víc.“

Hannah poslala Archerovi vzdušný polibek a vstala.

„Chtěla by madam vidět něco méně drahého?“ zkusil opět úlisně Paul.

„Madam by chtěla vidět něco barevnějšího,“ sdělila hlasem stejně otupělým jako její pocity. –

„Madam žádá nemožné. Tohle jsou nejlepší perly na celosvětovém trhu. Krásnější náhrdelník nenajdete nikde.“

„Tak to se vám jenom zdá, příteli,“ odsekla zklamaná a neváhající podělit se o svou bolest. „Jsou docela hezké, ale schází jim více růžové, zlaté, červené a oranžové barvy.“

„Opakuji. Žádáte nemožné. Věřte mi. Našima rukama prochází každý rok smetana z tahitských černých perel. Osobně dohlížím na jejich výběr. To nejlepší z nejlepšího jde na zhotovení náhrdelníků. A tento náhrdelník je nejlepší, jaký kdy pan Čchang sestavil.“

Než se stačila nadechnout, Archer ji umlčel stiskem ruky. „Na Tahiti možná nelze najít barevnější černé perly,“ prohlásil svižně, „ale slyšeli jsme, že skutečně speciální černé mají v Austrálii.“

Paul pokrčil rameny. „Člověk zaslechne mnoho věcí, většinou nepravdivých. Ale jen vzácně může vidět náhrdelník, jako je tento.“

„Ano, je to hezká hrst perel,“ souhlasil Archer a sáhl do kapsy. „Ale od okamžiku, kdy můj drahoušek uviděl tohle, dívá se ostatní perly úplně jinak.“

Během řeči vytáhl z kapsy krabičku na prsten. Aniž by spustil oči z klenotníka, otevřel víčko a vyklopil Teddyho černou duhovou perlu ve tvaru slzy na dlaň.

Z Paulova výrazu jednoznačně čišelo, že v životě podobnou perlu nespatřil. S vytřeštěnýma očima a pokleslou čelistí po ní automaticky sáhl.

Archer zavřel ruku.

Hannah čekala na signál, jak se chovat. Věděla, že perla musí pocházet z Perlové zátoky. Ale vůbec nechápala, jak mohla Lenovi proklouznout mezi prsty.

„Kde jste tu perlu získal?“ vydechl nevěřícně Paul.

Přesně na totéž se chtěla zeptat i ona.

„Musí být upravená,“ pokračoval Paul, aniž by vyčkal odpovědi. Je navrtaná?“

„O úpravách nic nevím,“ lhal Archer zvesela, „ale navrtaná není.“

Paul toužebně zíral na jeho zavřenou ruku.

Archer narovnal prsty stejně ostýchavě, jako když si striptérka pohrává s kalhotkami. Pod noční černí se třpytily duhové barvy.

„Smím?“ vyhrkl Paul a popošel blíž.

„Neupusťte ji,“ ozvala se spěšně Hannah. „Ti, kterým jsme ji ukázali, ještě nikdy nic podobného neviděli.“

„Jeli panna – tedy neprovrtaná –, pod perleť nemohlo proniknout žádné barvivo,“ přemýšlel Paul. „Tudíž její barva musí být přirozená.“

Archer zvolna kutálel perlou po dlani, aby ukázal, že na ní není žádná dírka.

„Panna,“ utrousil obdivné Paul. „Kde jste ji získal?“

„Vyhrál jsem ji v kartách,“ vyzradil Archer.

„Kde?“

„Vegas.“

„Kdo ji měl před vámi?“

„Nějaký chlápek Stan, který nebyl v pětikaretním studu tak dobrý, jak si myslel.“

„Jak se jmenuje dál? Kde ji –“

„Podívejte,“ skočil mu do řeči Archer. „Nevím, jestli tady v Hongkongu hrajete poker, ale když si sedám k hracímu stolu já, neptám se na příjmení ani životní příběh. Položíte na stůl hotovost a hrajete, dokud nejste holý, nebo všichni ostatní neskončí.“

„Slyšel jsem o takových perlách, ale dosud jsem žádnou neviděl.“ Paul se díval na jeho dlaň hladovýma očima. „Smím?“

Archer hrál váhavce, ale nakonec mu perlu podal.

Paul ji potěžkal na úzké dlani. Byl to starý test a stále stejně úspěšný: pravá perla je na dotek studená a těžší, než naznačuje její velikost. Perly vyrobené z pasty z rybích šupin, umělé hmoty nebo keramiky – či znesvěcující kombinace všech tří materiálů – jsou lehké a přejímají teplotu prostředí, v němž se ocitnou. Aby se opravdu ujistil o pravosti perly, zlehka s ní přejel po hraně předních zubů. Pokud má perla jemně zdrsněný povrch, je to známka práce přírody.

„Hej, říkal jste, že perly jsou velmi delikátní,“ protestovala Hannah, „a teď do ní koušete.“ Paul, plně soustředěný na kousek půlnoční oblohy ve své ruce, ji ignoroval.

„To je v pořádku, drahoušku,“ uklidnil ji Archer. „Klenotník v Las Vegas udělal totéž a nezanechal na ní žádnou stopu.“

Něco zabručela, ačkoliv sama dobře věděla, že zkouška na zubech je jedna z nejstarších cest, jak zjistit kvalitu perly.

Paul přešel k nejbližšímu stolu, položil na něj perlu a prohlížel si ji ze všech úhlů. Po nějaké chvíli otevřel zásuvku a vytáhl cosi, co se podobalo jídelní hůlce ze slonoviny. Položil ji těsně vedle perly a hledal odraz hůlky na lesklém povrchu perly. Byl tam a velmi výrazný. Znamenalo to, že perla se vyznačuje tlustou vrstvou perleti. Kvalita drahokamu. Neuvěřitelné.

„Skvostná,“ zhodnotil jedním slovem.

Archer zvedl perlu a uložil ji zpět do krabičky. „Mému drahouškovi se líbí a to mi stačí. Takže kde můžeme získat další takové perly?“

„To je nemožné. Slyšel jsem o takových perlách, ale nikdy jsem ani jednu neviděl.“

„Sakra, co se dá dělat.“ Archer strčil krabičku do kapsy. „Jdeme, miláčku. Vypadá to, že přece jenom musíme do Austrálie.“

V okamžiku, kdy se za nimi zavřely dveře, Paul přiskočil k telefonu.

„Pana Sama Čchanga, prosím. Je to naléhavé.“.

16

Seatlle ležel pod hustým víkem mračen. Měsíční svit, který je doprovázel po celou dobu letu z Havaje, zmizel za bezešvou nocí. Bylo o dvacet stupňů chladněji než v Hongkongu. Hannah přešla šest metrů od letadla k automobilu, čekajícímu na ploše, a už se třásla chladem a přála si, aby si nechala paruku, kterou strhla z hlavy a hodila do odpadkového koše v okamžiku, kdy jí Archer podal pas s jejím vlastním jménem.

Přestože jí byla zima, pociťovala radost. Vzduch byl tak čerstvý, že se dal krájet na kostky a jíst jako cukroví. Temné ulice se leskly tím, co Archer označil jako déšť, ale co podle tropických standardů Broome patřilo do kategorie stěží osvěžující mlha. Připomnělo jí to její dětství v Maine. Až dosud si neuvědomila, jak moc jí toto podnebí schází.

„Zapněte topení, Amy,“ požádal Archer řidičku. „Máme tady skleníkovou květinku.“

„Ale ne naplno,“ požádala Hannah, když nasedala do elegantního černého auta. „Mám ráda probouzející a povzbuzující teplotu.“

„Jistě,“ poznamenal suše. „Právě proto ti cvakají zuby. Topení, Amy.“

„Ano, pane.“ Řidička pustila topení na maximum. Když se otočila, aby se věnovala řízení, v krátkých stříbrných vlasech se zaleskla letištní světla. Její oděv byl elegantní a jednoduchý stejně jako účes – hedvábná halenka broskvové barvy, černé nenápadné sako, černé kalhoty a střevíce na nízkém podpatku. Donovanové nevyžadovali uniformu, ale Amy cítila, že to dodává její práci nádech honosnosti. A také rozvážnosti. Řídit auto pro rozšafného starého podnikatele a jeho nepředvídatelnou, umělecky nadanou manželku vyžadovalo chladnou hlavu a klidné nervy. Amy Crowová měla obojí.

„Donovan Velký a Susa jsou doma?“ informoval se Archer. „Ano. Zítra pořádají večírek.“

Rychle přemýšlel. Narozeniny Donovana Velkého už byly, ale s tak velkou rodinou bylo těžké udržet si přehled. „Něčí narozeniny? Výročí?“

„No, Donovan Velký si dělá naděje.“ Amy se podívala do zpětného zrcátka na skleníkovou květinku se sluncem zesvětlenými ořechově hnědými vlasy, sytě indigovýma očima a chůzí, pro jakou by některá modelka i vraždila. Ještě nikdy jste nepřivedl domů žádnou ženu. Chce to oslavit.“

Archer nakrátko zavřel oči. Přemýšlel, jak se Donovan Velký vypořádá s vysvětlením Hannažiny existence, vdovy po jeho nemanželském synovi. Představit ji jako Archerovu „přítelkyni“ by jeho potíže značně zmenšilo.

A značně zvýšilo potíže syna.

„Soukromí, Amy, prosím.“

Skleněná tabule se tiše vysunula a oddělila zadní část auta od přední.

Hannah se na něho mlčky podívala. Zvedl její promrzlé ruce, začal je líbat a pomalým třením do nich vracet teplo.

„Vadilo by ti, kdybych se o ničem nezmiňoval, dokud si nepromluvím s otcem?“

„Myslíš tím Lena?“

Přikývl. Jenom do doby, než zjistím, jestli to ví Susa. Potom…“ Pokrčil rameny. „Donovan Velký je dospělý. Může se vypořádat s minulostí. Stejně tak jeho děti.“

„Ale tvoje matka ne?“

Zaváhal, než znovu přikývl. „Před dvěma měsíci prodělala operaci. Vyskytly se komplikace. Už se z toho dostala, ale ještě nemá dost energie na malování. Nechci jí přitížit něčím, co se stalo, když bylo otci šestnáct.“

Hannah propletla prsty s jeho a jemně stiskla. „Nezmíním se o minulosti.“

„Můžeš mluvit o čemkoliv kromě Lenová příbuzenství s otcem.“

Jak jsme se seznámili?“

„Mělas v Austrálii problémy s krádeží perel a tvůj manžel je mrtvý. Vzpomněla sis, že ti kdysi poradil, abys mi v případě potíží zavolala.“

Zamyšleně naklonila hlavu. „Proč ti na tom záleželo?“

„Pracoval jsem s ním na velmi nebezpečných místech, takových, na nichž vznikají závazky a dluhy.“

Její výraz se změnil. Dívala se mimo něj a zvlhlá okenní skla na chvějící se světla podél silnice, aniž by je viděla. Viděla tmu a cítila strach, vyvolávající nevolnost. Skoro zapomněla, jak si jsou Len a Archer podobní. Archer dokázal drsnost lépe skrývat, ale i tak to bylo totéž.

Když opět začala důvěřovat svému hlasu, zeptala se: „Co když bude někdo zvědavý na podrobnosti?“

„Pošli ho za mnou.“

Pokývla a seděla bez hnutí. Nechala noc plynout kolem sebe. Ačkoliv strávila většinu letu soukromým letadlem společnosti Donovan International spánkem – a zbytek nasycením hladu po Archerovi –, pořád byla malátná. Zřejmě únava z posunu časového pásma, usoudila. Nebo únava z reality. V tak krátké době se toho tolik událo. Ještě nestačila najít rovnováhu po jedné události a už do ní strčila další. Cyklon. Zavraždění Lena. Ztráta Černé trojice. Jistota, že jí hrozí nebezpečí. Sabotáž v Perlové zátoce.

Nakonec Archer.

Archer, který ji nepřestával překvapovat. Nikdy si nemyslela, že najde u nějakého muže takovou vášeň a současně zdrženlivost. Přestože si říkala, že je to neuvážené, že není v jejím zájmu riskovat těhotenství, nemohla se dočkat, až s ním bude opět v posteli, až si ho přitáhne kolem sebe jako temnotu a oheň, aby vychutnávala teplo a vůni každičkého kousku jeho těla.

I kdyby v tom nehrála roli vášeň a uvolnění, stejně by se mu oddala. Šance mít dítě pro ni znamenala palčivou naději v duši. Po letech přesvědčení, že děti se v jejím životě nevyskytnou, v ní náhle jen myšlenka na tu možnost vyvolávala tak obrovské nadšení, až se chvěla.

Archer se otočil a vyhlížel zadním oknem ven. Ani ne za deset minut měl naprostou jistotu, že je někdo sleduje. Stiskl tlačítko vnitřního telefonu. „Amy, řekla jste někomu, kdy přesně přijíždíme?“ zajímalo ho.

„Pouze Donovanovi Velkému, pane.“

„Děkuji.“

Archer sledoval dění za sebou bez jakéhokoliv výrazu. Styl sledování vypadal na federály – v čele se střídala každých pět až deset minut nejméně dvě auta. Byla americké výroby, což bylo pro identifikaci stejně dobré jako modré světlo na střeše policejního auta; západní pobřeží Ameriky je domovem importovaných automobilů.

Ticho v autě se usadilo jako hebká, spokojená kočka. Archer se otočil zpět od zadního skla a díval se víc na Hannah, než na silnici. V tlumeném zlatém osvětlení lampičky v interiéru se na její tváři střídala světla a stíny. Právě když se rozhodl, že nemůže být krásnější, objevil jiný úhel, další splynutí světla a stínu, které mu sevřelo srdce.

Ještě ji pozoroval, když Amy dojela k nízkému bytovému komplexu sloužícímu Donovanově rodině k bydlení v Seattlu. Na elektronickém ovladači podobném mobilnímu telefonu vyťukala několik čísel.

Archer s nepatrným úsměvem vyčkával, jestli překonají elektronickou kontrolu Kylova posledního vynálezu. Garážová mříž se po několika sekundách zvedla a umožnila černému automobilu průjezd. Dlouze si vydechl, když se těžká ocelová brána vrátila na místo a odřízla je od vnějšího světa.

Domov.

Jediné místo, kde ho pokaždé, když se k někomu otočil zády, nešimralo v zátylku.

Minulost ho naučila, že žádné místo není dokonale bezpečné, ale rezidence Donovanů v Seattlu se tomu velmi blížila. Potřeboval pocit bezpečí, uvolnění od nelítostné vnitřní bdělosti, která začala Hannažiným telefonátem a neskončí, dokud nenajde Lenová vraha.

Těžkou ocelovou mříží prosvítala pouliční světla. Chladně se usmál. Ve tři hodiny ráno v Seattlu skutečně není velký provoz. Ulice byly téměř prázdné. Auta, která jela za nimi, se snažila zachovat diskrétnost, jenže v minimálním provozu se neměla za kým schovat.

Amy zastavila velký mercedes těsně u osvětleného vchodu. Než stačila vystoupit, Archer otevřel dvířka a přitáhl tím Hannah za ruku k sobě. Pohlédl na ni bez nejmenší stopy únavy. V nitru mu hlodal hlad po ní.

Drahé oblečení mohlo být po cestě trochu pomuchlané, ale nohy měla hladké a plné jako vždycky. Projela jím touha podobná ostří nože, když si vzpomněl, jak se v letadle tyhle dlouhé nohy kolem něho ovinuly a jak se mu kompletně otevřela. Vzal si ji stejně, také kompletně.

Na jeho tváři se nic z těchto myšlenek neprojevilo. Věděl, že je příliš vyčerpaná, než aby s ním šla po zbytek noci do postele. Určitě byla tak unavená, že na to ani nepomyslela.

Otočil se k otcově řidičce. „Děkuji, Amy. Je ještě někdo vzhůru?“

„Nemyslím, pane. Jake, Honor a Sumnier šli do svého bytu hned po večeři. Faith je na návrhářském sympoziu v New Yorku, ale brzy se vrátí.“ Podívala se na elektronický ovládač ve své ruce. „Kyle by mohl být vzhůru a hrát si zase s tímhle, ehm, s touhle věcičkou. Má nějaký nový nápad.“

„Modlete se za nás,“ zabručel Archer.

Amy se zasmála. „To udělám, pane. Dobrou noc.“

Kód, který otevíral vstup do domu, znali pouze členové rodiny. Vymačkal číslice na osvětleném panelu. Zámek se okamžitě uvolnil a dveře se otevřely. Hannah zvědavě pozorovala, jak opakuje stejný postup při použití výtahu a pak znovu při jeho opuštění.

„Pokaždé jiný kód?“ podivila se. „Nevěděla jsem, že Seattle je tak nebezpečný.“

„To Kyle je tak vynalézavý,“ opravil ji Archer. „A já jsem tak paranoidní.“

Jestli se budu chtít podívat po městě, budu potřebovat průvodce. Čísla jsou pro mě totéž co jména. Řekneš je, vyslechnu je a fííí, jsou pryč.“

S úsměvem jí zastrčil uvolněné pramínky vlasů za uši. Byly hebké a voněly skořicí. „Honor vyhrožovala, že vezme velmi citlivou část Kylovy anatomie a nakrmí s ní kočku, pokud to nepředělá na rozpoznávání hlasu, sítnice nebo něčeho, co nevyžaduje neustálé memorování nových kódů v nepravidelných intervalech.“

„Má i můj hlas.“

S tichým smíchem odemkl dveře svého apartmá a pustil ji dovnitř. Hala byla z mramoru; bílý koberec nedávno nahradilo tvrdé dřevo, překryté koberci z Indie, Číny a již neexistující Persie. Výhled na město prosklenou stěnou na konci místnosti byl velkolepý, ale nemohl překonat nevídanou krásnou malovaných krajinek zavěšených na vnitřní zdi.

Hannah popošla dopředu, přilákaná přítomností umění. I kdyby prožila mezi horami, písečnými dunami nebo zvlněnými plošinami na těchto obrazech celý život, zůstaly by pro ni stejně podmanivé. Protřela si oči, jako by se právě probudila z hlubokého spánku. Obrazy lam stále visely, stále nesmírně působivé.

„Kdo?“ zeptala se.

„Má matka. Tudy,“ vybídl ji tiše. Ačkoliv místnosti byly dobře zvukově izolované, netoužil probudit někoho z rodiny a vystavit Hannah dlouhému představování, když vyčerpáním sotva stála na nohou.

„Ale –“

„Ty obrazy tady budou i ráno. Potřebuješ se vyspat.“

Nevzpírala se, i když by to ráda udělala. Ohlížela se na malby přes rameno, jak dlouho to šlo. Pak vzdychla a přála si, aby měla aspoň polovinu nadání jeho matky.

Archer vedl Hannah chodbou vyzdobenou starými i moderními černobílými fotografiemi některých nejdivočejších míst na zemi. Koberec byl měkký, pestrý, s řídkým vzorem evokujícím obrysy kontinentů viděné z vesmíru. Krátká chodba končila kruhovou halou, z níž vedlo šestero dveří. Pozvedla tázavě obočí.

„Každý má samostatné apartmá,“ vysvětlil jí Archer šeptem a usmál se. „Donovanové milují prostor. To snižuje rodinné hádky na minimum. Většinou.“

Všimla si jeho úsměvu a věděla, že hádky, ať sebeživější, nikdy nejsou trpké. „Žijete tady všichni?“

Jake s Honor žijí na severu poblíž Anacortes. Stejně tak Kyle. Lawe a Justin to používají jako základní domov, ale nestráví tady víc než několik týdnů ročně. Faith má byt v San Francisku, ale po sňatku Honor s Jakem se přestěhovala sem. Otec s matkou mají domovy hned na několika místech.“

‚A co ty?“

Pokrčil rameny. „Jsem jako Lawe a Justin.“

„Tulácká krev?“ Dívala se na něho průzračnýma a současně velmi temnýma očima. „Zpočátku.“

„A teď?“

Otevřel jedny dveře a postrčil ji dovnitř. „Pro mě je domov místo, kde žije víc než jedna osoba.“

Smutně se usmála. „Počet nehraje roli, Archere. Musí u toho být láska.“

Zívl. „Tak asi nemám v sobě dost lásky.“

Zahihňala se. „Ty víš, jak to myslím.“

„Jistě.“ Objal ji kolem ramen a dal jí pomalý, klidný, vítající polibek. „Vím, jak to myslíš.“

Těšila se z jeho polibku. Chutnal kávou a mentolovými pastilkami, které někdo nechal v letadle. Předpokládala, že sama chutná koňakem, který si dala jako lék pro lepší spaní.

Ale na tom stejně nezáleželo. Zanedlouho budou jejich chutě stejné.

„Usínáš vestoje,“ poznamenal a něžně ukončil líbání. „Běž si lehnout.“

Rozhlédla se. Sedací nábytek vypadal na typ, který se dá roztažením upravit na postel, ale nebyl připravený. Manželská postel ve vedlejším pokoji naopak připravená byla.

„Nesměj se,“ poznamenala s hlavou nakloněnou na stranu, „ale co si pomyslí tvoji rodiče?“

„Že jsme dva volní dospělí lidé s vysokými nároky, kteří měli obrovské štěstí.“ Políbil ji na obočí. „To je v pořádku, Hannah. Matka s otcem nikoho neodsuzují. Ale pokud tě to opravdu trápí, mohu tě uložit v pokojích Justina nebo Lawa. Nemyslím, že se tu v brzké době objeví.“

Představa, že by spala bez teplého Archerova objetí, ji nelákala. Netušila, jak dlouho s ní ještě bude. Jakmile najdou Černou trojici, půjdou vlastní cestou. Pak bude litovat každičké minuty, kterou s ním nestrávila a nevychutnávala jejich vzájemnou nečekanou vášeň.

„Chci zůstat s tebou,“ rozhodla. „Je to… zvyk.“

„Dobrý zvyk. Přes moderní městský mýtus něco takového jako bezpečný sex neexistuje. Pro lidi, jako jsme my, přichází v úvahu pouze dva způsoby sexu – nebezpečný a ještě nebezpečnější.“

To se jí ani trochu nelíbilo. „Co tím myslíš?“

„Neexistuje totiž kondom, který by chránil tvé emoce.“ Něžně ji políbil na vrásky mezi očima. „Tak už si běž lehnout, lásko.“

„A co ty?“

„Ty ses osprchovala v letadle. Já ne.“

„Ale…“ Při pohledu na něho ztratila hlas. Už se netvářil tak, jako by byl připravený okamžitě bojovat nebo prchal. Byl unavený. Viděla to na jeho očích a na držení těla. Přesto jako by o několik let omládl. Opatrná kalkulace zmizela.

„Ale?“ zeptal se.

Políbila ho a potlačila touhu. „Zeptej se mě ráno.“

Když pochopil, během několika tepů se jeho tělo změnilo. Přitáhl ji k sobě a pohybem hlavy ji donutil otevřít ústa. Vnořil se do ní s omamným, pomalým prožitkem. Příchuť koňaku, závan mentolu a něco mnohem palčivějšího, dávnověkého.

Nebezpečného.

Jsi unavený,“ poznamenala.

„Skoro se neudržím na nohou. Odveď mě do postele.“

„To není třeba.“

„Chceš abych spal vestoje?“ Usmála se na jeho rtech. „Ty víš, co chci.“

„Nevím.“ Jeho jazyk se nořil hluboko, ochutnával a vychutnával. „A copak?“

„To může počkat do rána.“

„To?“

„Sex,“ zamumlala rozpačitě. S Lenem o tom nikdy nemluvili. Jednoduše to dělali.

„Sex může počkat, až bude v pekle mrznout,“ ucedil.

Vrhla na něho překvapený pohled. Vášeň, smích a sebejistota v jeho očích způsobily, že měla pocit, jako by ji po celém těle olizovaly plameny.

„Ale milovat se teď, to je něco jiného,“ pokračoval. „To nemůže počkat ani minutu.“

Její úsměv se ztratil v polibku, jenž byl ovládaný a zároveň naléhavý. Než skončil, ležela nahá na posteli a jeho jazyk klouzal po jejím těle, prodléval na všech citlivých a skrytých místech, tajných místech, kde se vůně a mystérium spojovaly v žár. Zatímco jeho ústa ochutnávala, laskal ji rukama, znovu ochutnával a pak pomalu, velice pomalu postupoval dál a odhaloval její tajemství něžným a intimním mazlením.

Zastavoval se jí dech a srdce bušilo nespoutané k vyvrcholení v nádherném záchvatu rozkoše, který ji přinutil vyklenout tělo. Pohled na jeho černé vlasy na své pokožce, když se otočil a jemně ji kousal, jí přivedl do další extáze, k objevu tak nádhernému, až nemohla dýchat. Přesto se jí podařilo vyslovit jeho jméno.

Vzhlédl a viděl zastřené indigo jejích očí. Přejel tváří po vlhkém těle, které stále cítil na jazyku. Jakmile ucítil další vlnění a sladké a pomalé svírání jejího tělem, nedokázal déle čekat.

Z jejích rtů se linuly útržky jeho jména, když do ní vstoupil. Úchvatný bič znovu vyšlehl, uchopil ji a dal mu ji. Přijal ten dar a na oplátku daroval sebe. Přes nutkání narůstající každým pohybem se opájel jednotlivými okamžiky, opakoval si vůni a chuť jejího chvění, sténání a žhnutí pod svým tělem.

A pak hořel spolu s ní, pulzoval v ozářené temnotě, stravoval sám sebe, dokud neměl co dát, neměl vzduch, který by dýchal, necítil tělo, nic, pouze její objímající paže, které mu říkaly, že stále žije.

Trvalo ještě dlouho, než nalezl dostatek síly, aby se překulil na bok. Ani pak neopustil její tělo. Jenom ji předtím pevně stiskl a otočil se i s ní. Něco zamumlala, zabořila mu obličej do krku a přerušovaně se nadechla, zatímco se jí tělo znovu zachvělo jemným vzrušením.

„Čekala jsem, že budeš unavený,“ poznamenala ochraptěle.

„Taky jsem byl. Příště uděláš všechnu práci sama.“

Usmála se na jeho krku. „Budeš mi muset poradit jak. Do nejmenších detailů.“

Ta myšlenka mu zrychlila lep. Tiše se zasmál. Takový jako s ní nebyl s žádnou ženou. Odhalení vlastní smyslnosti ho překvapilo víc než cokoliv v životě. Posel drobnými polibky její ucho, něžně ji kousl a řekl: „Jestli nám tohle vydrží, budeš nepochybně brzy těhotná.“

V polospánku se k němu přivinula a řekla první věc, která ji napadla: „To doufám.“

Pocítil úlevu a něco radostného. Tiskl ji k sobě a přemýšlel, kolik lidí mělo takové štěstí, aby vědělo, že drží v náručí celý svět. „Výborně. Zítra začnu s přípravou. Vezmeme se hned, jak –“

„Vezmeme?“ Hannah se nadzvedla a dívala se na Archera, jako by mu narostly dvě hlavy. „Kdo mluvil o manželství?“

„My. Když jsme souhlasili se zplozením dítěte.“

„Ne.“ Odtáhla se od něho a posadila se na kraj postele. „Nic takového jsem neříkala.“

„Jestli budeš těhotná –“

„Prodám svou polovinu Perlové zátoky,“ nenechala ho domluvit, „koupím nějaký dům a budu se živit tříděním perel pro jiné farmáře. Bude to dobrá, stálá práce a poskytne mi dostatek času na výchovu mého dítěte.“

„Tvého dítěte?“ Otázka zněla tak ledově, až ji zamrazilo všude, kde ji předtím zahřál. „A co já?“

Rozzlobená, vystrašená, životem zahnaná do kouta a toužící tlouct všemi směry kolem sebe si pročísla roztřesenými prsty vlasy. Nechtěla o tom mluvit, o ničem z této záležitosti. Chtěla pokračovat tak, jak to bylo mezi nimi nyní, ponořená ve vášni, neptající se na zítřek, protože oba vědí, že žádný zítřek není.

Ne pro ně.

„Sakra, Archere. Na co si stěžuješ? Sex bez jakýchkoliv závazků? Většina mužů by tancovala radostí.“ Sex bez jakýchkoliv závazků.

Zavřel oči a snažil se přijmout fakt, že žena, kterou by miloval až do hloubi duše, k němu necítí víc než chtíč. „Nejsem jako většina mužů.“

‚Já vím. Právě proto si tě nemohu vzít.“

Za bolestí se přiřítil vztek. Dohnal ji, až běželi ruku v ruce přímo k destrukci. Archer nechal trýzeň, aby ho spalovala, ale divoce bojoval s hněvem. V rovině příliš hluboké pro slova věděl, že pokud se poddá hněvu, bude toho litovat ještě víc než toho, že před lety nechal Hannah na pospas Lenovi.

„Proč si mě nemůžeš vzít?“ dostal ze sebe nakonec. „Vysvětli mi to, Hannah.“

Při pohledu na jeho stažené rysy se jí zatajil dech. Tvářil se, jako by měl ruce v ohni a nechtěl dát najevo utrpení. Přesto tam bylo. Agónie. Naprostá a reálná.

Do duše jí proniklo něco strašlivě podobně jeho mukám.

Otevřel oči. Měly barvu temné oceli. Oči muže, jenž nezná slitování.

„Podívej se do zrcadla,“ zašeptala. „Uvidíš proč.“

„Pověz mi to.“

„Jsi jako Len!“ Hlas se jí zlomil vzlykem. „Zatraceně, jsi jako Len! Úžasný úsměv, úžasné tělo a pod tím vším ten nejnelítostnější mizera, jaký kdy chodil po zemi. Takový druh bezohlednosti neumožňuje lásku. Nedovoluje nic, dokonce ani nejprostší cit.“ Přerývaně se nadechla. V pohledu na Archera jí překážely slzy, ale bylo to jedno, protože viděla pouze minulost. „Už jsem byla těhotná. Když jsem potratila, chtěla jsem umřít. Málem se mi to splnilo. Později, mnohem později, jsem klekla a děkovala bohu, že nemám dítě, které bych musela vychovávat v Lenově mrazivém stínu. Nikdy své dítě nevystavím takovému druhu krutosti. Nikdy.“

Kdysi dávno Archera zmlátili do takové míry, že nemohl dýchat, nemohl se pohnout, dokonce ani mrkat. Teď se cítil zrovna tak. „Nikdy bych neublížil žádnému dítěti, natož vlastnímu.“

Jenom zavrtěla hlavou. „Ty to nechápeš. Nemůžeš. Stejně jako Len. Neprobouzel se každý den ráno a nerozhodoval se, že takový bude. Prostě takový… byl.“

Mlčení se napínalo, natahovalo, sláblo. Prasklo.

„Tak se podívejme, jestli to chápu,“ ozval se Archer tichým a vyrovnaným hlasem. „Manželství nepřichází v úvahu, protože mi nedůvěřuješ a nemáš mě ráda, ale užívat si se mnou sexu ti nevadí.“

Smutně se usmála a otřela si oči. „Důvěřuji ti. Právě proto jsem ti zavolala. Vím, že bys mě nezabil.“

„Dokážeš mi svěřit tělo, ale ne své city, ne svou budoucnost a naše děti. Tak to je?“

Při těchto otevřených slovech sebou škubla, ale nepřela se. „Mám tě ráda. Nechtěla jsem to, ale stalo se. A sex –je úžasný.“ Zachvěla se. „Velmi, velmi skvělý. Copak ti to nestačí?“

V minulosti to Archerovi stačilo –s jinými ženami. Ale teď zdaleka ne.

„Sex a ochrana, to je všechno, co ode mě chceš?“ Potřeboval mít jistotu.

Ta slova opět zasáhla její emoce a dotkla se citlivého místa, o jehož existenci neměla tušení. „Ano,“ odpověděla prázdným hlasem. „To je vše.“

Podíval se na její zraněné oči a chvějící se rty, na vystrčenou bradu a napřímená ramena. Vzpomněl si na dívku, která stála na rohu ulice v Riu s prázdnými kapsami a syrovým odhodláním přežít. S nejasným pocitem údivu si uvědomil, že právě tehdy se do Hannah zamiloval. Její odvaha i strach, její zoufalství i naděje, život, jenž v ní neuhasitelně hořel, jí dodávaly krásu, jakou u žádné jiné ženy nespatřil.

Za deset let se nic nezměnilo.

Nic se nezmění.

Žena, kterou miluje, nikdy nebude jeho. Matrace se prudce zhoupla; Archer vstal a začal se oblékat. „Pokud budeš těhotná, budu se o tebe a dítě starat.“

„Ne, já –“

„Dítě pozná své bratrance a sestřenice, tety, strýce a prarodiče,“ pokračoval bez přerušení a prudce zatáhl zip na kalhotách. „A především bude znát mě.“ Rychlými pohyby zapínal knoflíčky košile. Jestli tě to rozčiluje, je mi líto, ale nehodlám o tom diskutovat. Když jsi chtěla dítě bez komplikací, měla sis zajít do spermatologické banky.“

„Ale já –“

„Vidíš tenhle vnitřní telefon?“ skočil jí do řeči a ukázal na osvětlený panel na zdi vedle postele. Přikývla.

„Když budeš chtít ochranu nebo sex, stiskni šestku.“

17

Ian Čchang vypnul motor a vystoupil z auta dřív, než se stačil červený prach stoupající k ocelově modré obloze usadit. Cestou k verandě v duchu procházel všechny body, které mu otec uložil probrat s Hannah McGarryovou – kdo co kupoval, kdo co prodával a odstupňované výhrůžky.

Sam Čchang chtěl Perlovou zátoku, i kdyby to mělo znamenat partnerství se synem číslo jedna Donalda Donovana.

Naneštěstí Hannah nezvedala telefon a neodpovídala na jeho vzkazy na záznamníku, což vedlo k tomu, že Ian Čchang musel vykonat únavnou jízdu z Broome, aby si s ní promluvil. Podrážděně zabušil na dveře verandy, až se otřásly. Ten zvuk vyplašil hejno papoušků, kteří s křikem vzlétli v bílém mračnu.

To byla jediná odpověď.

„Hannah, to jsem já, Ian!“ zavolal. „Otevři!“

Nic. Totéž se odehrálo u zadních dveří. Jedinou reakcí bylo licho a tlumená ozvěna jeho bušení na dveře. Se směsicí nadávek v kantonštině a angličtině si zapálil cigaretu a vydal se k roztroušeným chýším zaměstnanců.

Coco čekala na přední verandě třetího domku. Líně se opírala o zeď už od chvíle, kdy zahlédla Čchangovo auto ženoucí se k domu McGarryho, Mohla mu cestu k chýším ušetřit stejně jako celou jízdu do Perlové zátoky, kdyby odpověděla na jeho vzkazy, které si poslechla v noci, když ji nikdo nemohl v domě McGarryů vidět.

Jenže Coco neměla náladu chránit někoho před potížemi. Naopak měla náladu je dělat. Zejména Ianu Čchangovi, který před několika dny zapomněl na jejich domluvenou schůzku. Nebyla zvyklá, aby na ni muži zapomínali. Stejně jako nebyla zvyklá, aby se nějaký muž díval skrze ni na bledou, frigidní manželku Lena McGarryho. Ta vzpomínka pořád pálila.

„Hannah se zase potápí?“ zeptal se Čchang, aniž by se obtěžoval s pozdravem. „Ne.“

„Tak je v tom, co zbylo z třídírny?“

„Ne.“

„Kde sakra je?“ Potáhl z cigarety a prudce vydechl stříbrný dým.

Coco pokrčila rameny, ale její černé oči zářily ledovým pobavením. Líbilo se jí, jak je Čchang rozčílený. ‚Je pryč.“

„Co myslíš tím, že je pryč?“

Zlostný tón jeho hlasu Coco opájel jako víno. Teď měla jeho plnou pozornost. „Jen tak. Odjela. Fííí.“

„Kam?“ zavrčel. „Vezl ji Christian?“

Její smích byl hebký i tvrdý zároveň. „Ne, Donovan.“

Znepokojení zchladilo Čchangův hněv. Znovu potáhl z cigarety, polkl dým a donutil se ke klidu. „Mám tomu rozumět, že je s Donovanem?“

„Oui. Odjeli do Broome a už se nevrátili. Kabelová pláž, hmm, velké pokoje a chladivá hladká prostěradla.“ Vzala mu cigaretu, zhluboka potáhla a vrátila mu ji. Pak si olízla rty s úlisností kočky. „Možná jsou pořád v posteli, ne? Je to moc silný muž. A ona už dlouho nebyla ženská.“

Čchangovi se představa Hannah s Archerem – propletené nohy, pižmový pot a pumpující zadek – nelíbila. „Mělas mi zavolat.“

„A proč?“ To, co viděla v Čchangově výrazu, v ní vyloudilo úsměv čiré potměšilosti. Pokračovala francouzsky: „Chtěl bys vidět, jak dobře vyplňuje dírku mezi bílými stehny sestry McGarryové?“

Odhodil hořící nedopalek cigarety na zem mezi její bosé nohy. Levou rukou jí sevřel krk. „Nezahrávej si se mnou. Nemám na to čas. Kde je Hannah?“

„Kde je Donovan?“ odsekla dobře se bavící Coco.

Stiskl prsty tak, až jí na opálené kůži zůstávaly zarudlé stopy. Jestli zjistím, že víš víc, než jsi mi řekla, pošlu tě i s tvojí nevlastní sestrou zpátky na ten tahitský atol, který je menší než tvůj zadek. Rozumíš mi?“

S úsměvem se k němu naklonila a otřela se o něj bradavkami a potom stehny. „Coco rozumí mnoha věcem.“

Na okamžik byl v pokušení vzít si to, co mu nepokrytě nabízela.

Coco to neuniklo. Její úsměv byl stejně studený jako cigaretový dým stoupající mezi nimi.

Pustil a ucouvl. Jenom tolik, aby necítil její tvrdé bradavky na hrudi. „Teď nemám čas. Později.“

Černé obočí se zvedlo. „Co když později nebudu mít čas já?“

„Najdeš si ho.“

Coco pomyslela na dobře schovaný poklad, který střádala celé roky. Odměny od Čchangovy rodiny a peníze za perly, které její nevlastní sestra prodávala, kdykoliv jich Coco nastřádala tolik, aby to stálo za to. Přijímala Čchangovy peníze i jeho šoustání, protože to pro tuto chvíli byla nejzajímavější hra v městečku; chtěl ji, ale ne tak, aby žadonil.

Nakamori jí patřil už roky, zotročený, prosící o sladký jed, na němž byl závislý. Flynn byl jako ona; ani jeden nepociťovali žárlivost, jaká se zmocňuje jiných lidí natolik, aby kvůli ní zabíjeli a umírali. S Flynnem šlo čistě o sex, býk pokrývající tolik krav, kolik mu jich přivedou. Všechny ženy byly pro něho stejné. Krávy. Jako muži pro Coco. Býci.

Vždy bude litovat, že Len umřel dřív, než dokázala najít klíč k jeho svedení. Od něho mohla získat tajemství černých perel, které vypadají jako proslulé australské černé opály. A s ním také mohla zažít strach.

Jediný cit, který by opravdu hluboce vnímala.

S povzdechem se protáhla a znovu se otřela o Čchanga. „Cest vrai, mon cher. Coco najde čas. Později.“

Čchang se neobtěžoval s rozloučením. Jednoduše se otočil na podpatku a zamířil k autu. Nechal Coco stát s tenkým proužkem cigaretového dýmu stoupajícího z odhozené cigarety mezi jejíma bosýma nohama.

Perlová zátoka ještě nezmizela ze zpětného zrcátka a Ian už obtelefonovával hotely na Kabelové pláži. Většina lidí dostane na otázku, jestli se někdo v hotelu zapsal, zdvořilou odpověď, že takovou informaci neposkytují. Jenže Čchangova rodina jeden hotel vlastnila a v ostatních měla své lidi. Když žádal odpověď Čchang, dostal ji.

Než dojel do Broome, věděl, že má problém. Šel do své kanceláře, chvíli se díval na klidný oceán, dokud se plně neovládal, a pak zavolal otci na privátní linku.

Je tu problém,“ oznámil, když měl otce na drátě.

„Zvyš nabídku o deset procent.“

„Vtom to není.“

„Poslouchám.“

O tom Ian nepochyboval. Zážitek být poslouchán Samem Čchangem si většina lidí nepřála zopakovat. Připomínalo to dny, kdy císařové coby bohové buď pomazávali, nebo popravovali.

„Hannah McGarryová zmizela,“ oznámil na rovinu. „Stejně tak Archer Donovan.“

Ticho, které se vracelo, mu řeklo, že Sam stále poslouchá.

„Není v žádném hotelu, motelu ani penzionu v Broome,“ doplnil Ian.

„Doufám, že ani pod cizím jménem?“

„Samozřejmě,“ vyštěkl. Pak zkrotil svou netrpělivost. Měl celý život na to, aby si zvykl na jeden prostý fakt: jeho otec si myslí, že syn číslo jedna není schopný dělat cokoliv o nic lépe než plodit syny. Ian potřeboval pět pokusů, ale nakonec se mu podařil syn a dědic. Bohužel jedinou ambicí tohoto syna a dědice – podle Iana naprosto neužitečného hazardního hráče a budižkničemy – bylo vyprázdnit otcova a dědova bankovní konta. „Mluv,“ vybídl ho Sam ostře.

„Hannah McGarryová se nezdržuje v Broome ani pod cizím jménem. Žádná běloška s krátkými, sluncem zesvětlenými vlasy a velkýma indigovýma očima se nepřihlásila k ubytování ať sama, nebo s nějakým mužem. Žádný vysoký, svalnatý běloch se světlýma očima, krátce střiženými černými vlasy a vousy se nepřihlásil k ubytování ať s nějakou ženou, nebo bez ní. Donovanovo auto se nevrátilo do půjčovny, což znamená, že teď mohou být v Derby. Nebo zrovna tak v Darwinu.“

Ticho nyní znělo jinak. Ian by nedokázal vysvětlit, čím bylo jiné; jednoduše to věděl. Měl spoustu let, aby se naučil, jak číst svého otce. Zrovna teď Čchang starší usilovně přemýšlel, rychle a krutě. Ian doufal, že terčem této krutosti nebude on, ale pro každý případ se na to připravil.

„Neschopnost,“ ozval se zlostně Sam. „Kdy si konečně zvyknu na neschopnost svého syna číslo jedna?“

Ian zamumlal požadovanou omluvu za to, že žije, dýchá a přináší otci zklamání.

„Najdu ti je,“ prohlásil Sam ostrým tónem. „Ty mi pak přineseš tajemství Perlové zátoky.“

„Jestli je Hannah sama, dostaneš to tajemství,“ slíbil Ian. Jestli je s Archerem Donovanem, budeme mít velký problém. Američané ho chtějí nezraněného.“

Sam vydal krátký hrdelní zvuk, možný pouze u čínského autokrata. „To jejich rozhodnutí prověřím.“

„Udělej to, prosím,“ požádal Ian pokorně. „Zatímco budeš jednat s Američany, porozhlédnu se po našich ztracených zárukách v Derby a Darwinu.“

Sam zabručel. „S trochou štěstí je nebudeme potřebovat.“

Ačkoliv se Ian nepohnul, okamžitě se probudil k plné, rozechvělé pozornosti. „Smím se zeptat proč?“

„Volal mi manažer mého hongkongského obchodu. Viděl černou perlu nepodobnou jakékoliv jiné. Vyznačovala se všemi existujícími barvami a přitom byla dokonale průhledná.“

„Přišla z Perlové zátoky?“ dychtivě se ptal Ian. „Ne. Nějaký Američan ji vyhrál v Las Vegas.“

„Kde je ta perla teď?“

„Ten mizera ji nechtěl za žádnou cenu prodat. Jeho manželka touží po celém náhrdelníku z takových perel.“

Sam znechuceně zamumlal něco o pitomých psech a hárajících se čubkách. „Synu číslo jedna, studoval jsi na Stanfordské univerzitě v Kalifornii. Řekni mi, proč Američané dávají svým ženám takovou volnost? Je to proti zdravému rozumu.“

„Kdybych na to znal odpověď, pochopil bych Západ. Ale neznám.“

Sam si zapálil cigaretu, silně potáhl a vyfoukl kouř na mikrofon telefonu, čímž vyvolal podivně šustivý zvuk. „Ty neznáš odpověď na nic. Proč jsem proklet sedmi dcerami a jediným, navíc neschopným synem?“

Ian neznal odpověď ani na tuto otázku.

Archer byl vzhůru už dlouho před svítáním a pracoval. Apartmá Lawa a Justina bylo situováno stejně jako Archerovo, z haly se šlo rovnou do obývacího pokoje. Jelikož „chlapci“ sdíleli společný byt, byly zde dvě malé ložnice s velkými postelemi. Díky budově postavené v moderním členitém stylu měl každý pokoj dostatek soukromí a hezký výhled.

Přestože svítání vysílalo na město bledé paprsky světla, Archer nezvedl oči od monitoru počítače a neobdivoval výhled na zvolna se probouzející město. Nebyl to však počítač, co odpoutávalo jeho pozornost od východu slunce za roztroušenými mraky. Na monitoru se neobjevovalo nic vzrušujícího. Procházel znovu a znovu všechny informace, hledal nějaký model, nalezl ho a zase opustil.

Nic nového.

V tuto chvíli měl na obrazovce seznam telefonních čísel, na která Len McGarry často volal. U každého stálo jméno a adresa. Většina čísel patřila perlovým farmám v Západní Austrálii. Další číslo vedlo na jednu tahitskou farmu ve vlastnictví rodiny Čchangů. Archer tyto údaje ignoroval. Nikdo z Lenových konkurentů nebo obchodních „přátel“ neměl tajemství černých perel.

Hodně čísel patřilo luxusním klenotnictvím podobným Mořským klenotům. Pět čísel byli dealeři perel, jejichž pověst nebyla lepší než těch, kteří právě vyšli z vězení. Dvě čísla vedla k středně postaveným bosům triády Rudý fénix.

„Co jsi měl za lubem, Lene?“ zamumlal Archer. „Nebo jsi jenom míchal v hrnci, abys zjistil, co vyplave na povrch?“

V tom byl Len dobrý. Přitahoval problémy jako magnet a nacházel v tom ďábelské potěšení. Pokud se zrovna žádný problém nevyskytoval, dloubal a kopal tak dlouho, až nějaký vznikl. A potom se smál, protože život pro něho nikdy nebyl dost rušný, dokud nesjížděl po dobře namazaných skluznicích rovnou do pekla.

Kurzor trpělivě blikal a čekal, až jeho člověčí pán něco udělá.

Archer klikl myší a naskočila nová data. Byl to dlouhý seznam jmen, dat a množství záhadných poznámek na okraji. Jména a množství odpovídala kvótám na produkci perel, sběr mlžů a prodej perel. Podobné údaje často studoval v předchozí službě pro strýčka Sama, a tak rychle poznal, že povolené kvóty nejsou v souladu s produktivitou perlových farem.

Někteří farmáři mají vyšší kvóty než jiní. Podle jakého pravidla, to ví pouze vláda.

V mysli mu zazněla Hannažina slova a rozptýlila jeho pozornost. Nechtěl na ni myslet. Tím byla bolest jenom větší, ne menší. Jediné, co mohl udělat, bylo najít Lenová vraha a dostat Hannah ze svého života. Možná s ní odejdou i jeho trápení a prázdnota.

Možná. Ale nevsadil by na to.

Donutil se vrátit k práci. Na tom, co udělal v minulosti, nebo na jeho současném strachu se nedalo nic změnit. Jsi jako Len! Zatraceně, jsi jako Len! Nelítostný. Chladný. Bezcenný.

Na okamžik zavřel oči, jako by si myslel, že to může nějak zmenšit jeho agónii. Nestalo se. Smířil se i s tím. Ztratil Hannah kvůli Lenovi. Dvakrát. Tentokrát o ni přišel ještě dřív, než dostal reálnou šanci zvítězit, ale ne dřív, než pocítil ve své nechráněné duši ostrý řez lásky.

Přijmi to.

Překonej to.

Pokračuj dál.

Otevřel oči. Zíral na informace na monitoru. Nic nového. Perlová zátoka společně s dalšími odbojnými perlovými farmami ve všech oblastech Západní Austrálie systematicky vytahovaly krátké stéblo, pokud šlo o příděly sběru divokých perlotvorek. Kvóta „domestikovaných“ perlotvorek, které farmář směl pěstovat, byla také omezována.

Jedinou skulinu představovaly „experimentální“ perlotvorky, určené k zlepšení chovu. Nebylo nic překvapujícího na tom, že Len označil jako experimentální čtyřicet procent farmy. Ve skutečnosti to bylo sedmdesát procent, fakt, který Hannah neznala. Deficit vyrovnával tahitskými perlami z farem Sama Čchanga.

Ani to nebylo nic nového. Bez ohledu na to, jak moc si to Archer přál, už nevěřil, že odpověď na otázku, kdo zavraždil Lena McGarryho, se skrývá v Lenově počítači. Len si dělal nepřátele tak, jako oceán dělá vlny – bez námahy, nevyhnutelně. Ale zabil ho pouze jeden z těchto nepřátel. Jenom jeden z nich má Černou trojici.

Jestliže najde Černou trojici, najde Lenova vraha.

Archer si promnul obličej, jako by chtěl probudit některé mozkové závity. Zarůstající brada ho škrábala do dlaní a přinesla příliv vzpomínek jako roztavené sklo.

Proč říkají, že vousy škrábou? To platí pro muže, kteří se holí.

Vyhodím břitvu.

Bezva.

To mi řekni za týden. Fajn.

Odsunul se od počítače a vstal. Vydatně se protáhl s nadějí, že uvolní v těle napětí podobné sevření hada škrtiče. Podíval se na hodinky a zapřemítal, jestli už bude Jake vzhůru. Chvilku váhal a pak vymačkal číslo na vnitřním telefonu.

„Ano?“ Hluboký hlas zněl uvolněně a čile.

„Tady Archer. Jak by se ti líbilo jít jeden proti jednomu?“

Jenom když z toho vynecháme Liannu. Naposled se mnou praštila na zadek, až mi vyrazila dech. Páni, ta ženská je jako blesk.“

Archer se usmál a pocítil, jak se napětí z jeho těla vytrácí. „Za deset minut?“

„Pět. Jsem vzhůru dobrou hodinu.“

Archer zaslechl v pozadí ospalý hlas Honor, následovaný Jakovým uklidňováním. „Ne, nevstávej, zlato. Jdu jenom povalit tvého bratra na žíněnku.“

„Kyla?“ Honor se překvapením nadobro probrala. „V tuhle hodinu? Kyle nikdy nevstává před osmou, pokud mu nehoří střecha nad hlavou.“

„Ne Kyla. Archera.“

„Archer je tady?“

„Dobré ráno, sestřičko,“ halasil Archer. Jak se má moje milá zrzečka?“

„Summer?“ Honor zívla. „Spí ve vedlejším pokoji. Musela díkybohu zdědit Kylovy geny.“

„Ale určitě má tvůj temperament.“

„Ha! Temperament je jednoznačně Jakův.“

Rozhovor zanikl v nejasných zvucích loučení dvou zamilovaných lidí. Archer se snažil nemyslet na Hannah, na příjemně teplý spánek a probuzení s ní v náručí.

„Jednu hodinu,“ oznámila hlasitě Honor. „Potom si pro vás přijdeme.“

Hannah se probudila, ospale zavrněla a hledala Archerovo teplo. Pak si vzpomněla na jeho ledové, brutální instrukce.

Když budeš chtít ochranu nebo sex, stiskni šestku.

Zachvěla se. Emocí bylo příliš mnoho a příliš ostrých, aby měly jméno. Ne že by si je přála pojmenovat. Chce jen tuto nezvládnutelnou masu potlačit a zavřít do temné klece. Aby přežila. V přežití emocí měla celoživotní praxi.

Zlostně se přesvědčila, že není nic, co by v noci mohla nebo měla udělat jinak. Nebude opakovat chyby z minulosti. Smysl bolesti je naučit člověka, aby tam nešel znovu. Čím je bolest větší, tím je lekce účinnější.

Len byl prvotřídní učitel.

Hannah vstala a šla do koupelny. Byla čistá, chladná, v osvěžující kombinaci mořsky modré, slunečně žluté a bílé barvy, vana dost velká pro dva. Ignorovala ji a zamířila pod sprchu.

Zjistila, že sprchovat se s výhledem na stále hustší dopravu je zneklidňující, i když věděla, že sklo je prostupné jen zevnitř. A ještě víc ji zneklidnil sprchový gel, který si nanášela na celé tělo.

Voněl jako Archer.

Pokoušela se na něj nemyslet, zatímco se rychle utírala, pročesávala vlasy jenom rukama a oblékala spodní prádlo, které si v noci přeprala, když nemohla usnout.

Oblečení bylo totéž, které měla na sobě v Broome – bílé kalhoty a halenka s květinovým vzorem. Na jednom koleně kalhot byla skvrna od čaje. Halenka rovněž nebyla nejčistší, ale pestrý vzor skvrny dobře skrýval. Alespoň sandály byly její. Vypadaly opotřebené, přesně tak, jak se sama cítila. Pomyslela na makeup, ale pak sebou cukla při vzpomínce, jak jí ho nanášel Archer. Upřené oči a usmívající se ústa, když jí hlubokým dlouhým polibkem dokazoval, že líčidlo odolá všemu.

Cestou z koupelny se neobtěžovala pohledem do zrcadla. Nic lepšího se sebou už nemohla udělat. S kručícím žaludkem vyšla do haly, aby se poohlédla po něčem k jídlu. Vůně kávy ji přivedla do velké kuchyně, která i přes své velkolepé rozměry působila útulně. Nějaká žena s hnědými vlasy, protkanými zlatými pramínky, a elegantníma rukama seděla u snídaňového pultu a se zavřenýma očima kojila dítě se zrzavými vlásky. Hannah začala couvat zpátky, aby nerušila.

Samozřejmě do něčeho vrazila.

„Lianno, ty už jsi taky vzhůru?“ otočila se žena po zvuku. ‚Ach, nazdar. Vy musíte být Hannah McGarryová.“

„Ehm, ano.“

„Já jsem Honor Malloryová, Archerova sestra. Kylova taky, ale to se snažím utajit.“

Čtveráctví v Honořině hlase a její nápadné zelenozlaté oči Hannah okamžitě uklidnily. „Dobré ráno, Honor. Omlouvám se, že jsem vás vyrušila. Přijdu později.“

„Když se Summer krmí, nevyruší ji ani desetitunová bomba. Má soustředění svého táty.“

Hannah pomyslela na Archera, na laserovou intenzitu jeho očí a soustředění, když něco chtěl. „Nebo strýce.“

„Myslíte Archera?“

„Ano.“

Australský přízvuk přiměl Honor k úsměvu. „Rozhodně má Archerovy oči.“

Hannah, přitahována spokojeným dítětem, pokročila blíž. Summer jako by vycítila její přítomnost a otevřela oči. Hannažiným tělem projel zvláštní pocit, zčásti příjemný a zčásti bolestný. Bez ohledu na problémy, jaké to mohlo přinést, představa, že drží Archerovo dítě, se v ní usadila příliš hluboko, aby ji mohla odmítnout.

„Máte pravdu,“ šeptla. „Dítě má skutečně Archerovy oči.“

„Jestli Summer s nimi získala i jeho sebekázeň, stane se první prezidentkou Spojených států.“ Honor zívla. Jestli bude mít moji sebekázeň, bude s ní kříž.“

Summer pustila bradavku s hlasitým mlasknutím a zamávala na matku ručkama.

„Hotovo, tykvičko?“ zeptala se Honor a s tichým smíchem si zakryla ňadro. „Bůhví, že spořádáš dost vloček za nás obě.“

Hannah si teprve nyní všimla drobků z vloček po celém pultě. A na Honor.

„Pult také dostal svoje,“ zasmála se. „Kde je nějaký hadr?“

„V dřezu je houba, ale nemusíte uklízet po mé nepořádné dceři.“

„Odměníte mě tím, že mi ji dovolíte podržet. Tedy pokud se nebojí cizích lidí.“

„Ještě nikoho cizího neviděla. Všichni jsou pro ni jenom velké hračky. Tady máte naši baculku a dejte mi houbu.“

Ačkoliv Honořina slova zněla normálně, oči vyčkávaly, když dítě předávala. Jakmile uviděla Honořinu obratnost při držení a laskání Summer, uklidnila se a začala uklízet po batoleti, které bylo rozhodnuto nakrmit nejen sebe, ale vše v jeho dosahu.

„Vidím, že Summer je v dobrých rukou,“ poznamenala Honor. „Máte děti?“

Hannah už si na bolest zvykla. „Ne. Můj manžel zpočátku žádné nechtěl. Pak… to nebylo možné.“

„Promiňte. Můj jazyk se vždycky probouzí dřív než mozek. Jake mi říkal, že jste nedávno přišla o manžela.“

Soucit v Honořiných očích vyvolal u Hannah pocit podvodnice. Přemýšlela, jak by mohla stručně vysvětlit svůj vztah s Lénem. Nebo přesněji jeho nedostatek.

„V posledních sedmi letech jsme s Lenem sdíleli pouze jméno a byt. To je všechno.“

Honor jí pohlédla do indigových očí. Všimla si vrásek napětí i smutku kolem jejich úst a cítila se ještě hůř.

Summer zamávala pěstičkami, chytila jednu Hannažinu ruku a začala ji nadšeně ožužlávat. Když došla k velkému stříbromodrému diamantu, pustila se do dychtivého hlodání.

„Rostou jí zoubky, viďte?“ poznamenala Hannah s nadšeným úsměvem.

„Ano. Strašlivě teď slintá. Ach ne, nedovolujte jí to dělat.“

„Nemějte obavy, mám čisté ruce.“

Honor zamrkala a pak se rozesmála. „Tak tím jsem se vůbec neznepokojovala. Ale první zoubek si prořízla na rybím zabijáku.“

„Co to je?“

„Takový tlustý obušek, kterým ukončujeme utrpení ryby hned, když ji dostaneme na palubu.“ Honor se usmála a pohlédla na druhou ženu s nadějí v očích. „Rybaříte ráda? Faith, to je moje sestra, dvojče, nemohu dostat na člun.“

„Jediná věc, kterou jsem kdy z moře lovila, jsou perlotvorky, takže nevím, jestli by se mi rybaření líbilo.“ Hannah políbila Summer na jemné rudé vlásky a nadechla se zvláštní dětské vůně – směsice pudru a mokré pleny. Dítě mělo pleť jemnou jako okvětní plátek růže. Velké oči hleděly čtverácky. „Kmen Yanomamů, s nímž jsem vyrůstala, žije na pevnině. Loví opice, půdu k obdělávání připravuje vypalováním lesa a podobně. Žádné rybaření. Ale některé kmeny v Amazonii loví sumce, kteří jsou větší než člověk.“

„Yanomamové? Mluvíme snad o brazilských deštných pralesích?“

„Správně.“ Hannah posunula Summer na svém boku, aby dítě lépe drželo její ruku a ona je. Pohyb byl zcela neuvědomělý. Společně s ostatními dívenkami nad pět let hlídala v pralese menší děti, zatímco jejich matky obdělávaly pole. „Žila jsem s Yanomamy od svých pěti let až do devatenácti, kdy jsem se vdala. Moji rodiče byli misionáři. Otec je jím pořád.“

„Kdyby mě někdo odvezl pryč od moře, chybělo by mi. Stýská se vám po deštném pralese?“

„Ne.“ Krátká odpověď vyvolala ozvěnu. Hannah sebou trhla. „Ale je mi smutno po místě, kde jsem žila do pěti let –po Maine a střídajících se ročních obdobích. I když deštný prales má také své kouzlo. Vonící vzduch za svítání, hejna motýlů velkých jako moje dlaň, neuvěřitelně jasné světlo po dešti, večerní ohně, smích a dovádění dětí…“ Znovu políbila Summer na vlásky. „Jenže já se tam nikdy necítila doma. Ne jako moji rodiče. Podezírám je, že Yanomamy a deštný prales milovali víc než boha. Rozhodně víc než mě.“

Honor se zasmála. Teprve pak si uvědomila, že slyší čirou pravdu.

„Matce bylo čtyřiačtyřicet, když jsem se narodila,“ pokračovala klidně Hannah. „To už žili mezi Yanomamy dvacet let. Nazvali mě darem od boha a smířili se s tím, že musejí opustit prales na dobu, než mi bude pět roků. Riziko porodu a výchovy malého dítěte v prostředí, které zůstalo v době kamenné, bylo příliš riskantní. Muselo to pro ně být hrozné, když opouštěli zemi a lidi, které měli tak rádi. Dali mi pět let na to, abych dostatečně zesílila, než se vrátili zpátky. Byli to velmi svědomití rodiče.“

„Ale ne milující,“ namítla Honor.

Hannah pokrčila rameny. „Jejich láska a oddanost byly nesobecké, dávali přednost činnosti pro boha a lidstvo, než osobnímu pojetí rodiny.“ Otřela tvář o jemnou pleť batolete. Já nejsem tak velkorysá. Chci milovat a být milována, mít vlastní rodinu.“

Summer k ní zvedla oči. Archerovy oči, čisté a šedivé s doteky zelené a náznaky modré barvy; v Hannah narostla další vrstva bolesti, jako když perlotvorka přidává perleť vrstvu po vrstvě, v tichu a temnotě, čekající…

Stíny v Hannažiných očích vyvolaly u Honor touhu přistoupit k ní, obejmout ji a uklidnit, že všechno bude v pořádku. Ať je to všechno cokoliv. Jenže Honor byla dost stará, aby věděla, že ne vždy se věci obrátí k lepšímu. Podívala se na hodiny a vstala.

Je čas vyzvednout Summeřina tátu,“ oznámila. „Pojďte se mnou a seznamte se s tím tvůrcem netvorů.“

Když se Honor natáhla pro Summer, dítě se zamračilo, zakouslo se ještě usilovněji do Hannažina prstenu a nehodlalo ho pustit. Hannah se zasmála.

„Ponesu ji,“ navrhla.

„Váží nejmíň tunu.“

„Právě to je na zdravých dětech prima. Máte plnou náruč.“

Honor vymačkala kód před vstupem do výtahu i pro jeho opuštění v přízemí. Okamžitě je uvítala vůně plaveckého bazénu. Chlór se mísil s pachem potu používané tělocvičny.

„Ach,“ zkřivila Honor obličej, „sladký pach mužů.“

„Ženy se nepotí?“ podivila se Hannah s vytaženým obočím.

„Samozřejmě že ne. Voníme jako křehké květinky, jimiž přece jsme.“

Hannah se smála, ještě když zabočily za roh. Dvojité dveře vedoucí do posilovny zely dokořán a poskytovaly dobrý výhled na nejrozmanitější mučící nástroje dobře vybavené tělocvičny.

Hannažiny oči všechny ty lavičky, činky, kladky a podobné věci jen přelétly a plně se soustředily na dva statné, svalnaté muže, kteří se ze všech sil snažili zabít jeden druhého.

Ruce, lokty, kolena a chodidla bleskově kmitaly, zatímco těla se nakláněla, ukláněla či zakláněla v jakémsi děsivém baletu. Když dopadl úder, jeden z nich zamručel a oplatil ránu se stejnou rychlostí.

Strnule stála a zírala. Neviděla nic podobného od doby, kdy jim Archer probojovával cestu ze rvačky. A nesl přitom Lena. Dneska byl bez břemene. Jeho rychlost a výdrž děsily.

„No ne,“ ozvala se Honor. „Archer se nijak nechrání. Musí mu vážně přebývat spousta adrenalinu, nebo Jake ztloustl a zlenivěl.“

Jestli je Jake ten Archerův protivník, tak není ani tlustý, ani líný.“

Jasně.“ Honor se usmála a mlčky Jakovi zasalutovala, když uhnul ráně a přehodil Archera přes záda. „Vypadáš dobře, zlato. Moc dobře.“

Archer přistál jako kočka, okamžitě připravený k útoku. Jake se svalil, jako by mu někdo podrazil nohy. Padlo ještě několik ran, pak se oba muži postavili a zaujali výchozí pozici. Archera chránila pouze jeho rychlost, obratnost a soupeřovo rozhodnutí nezpůsobit mu žádné zranění. Jake sice používal chrániče, ale Archer omezoval sílu úderů hluboko pod hranici svého výkonu; nechtěl ublížit nejlepšímu příteli a sestřinu manželovi.

Povalil Jaka na žíněnku, klesl dolů na něho a napodobil smrtící úder. Jake mohl bud‘ uhnout, nebo přejít do protiútoku. Místo toho jednou rukou pleskl do žíněnky. „Konec, Archere. Starouš je připravený na snídani.“

Archer se okamžitě zvedl a pomohl mu vstát. Pak ho srdečně objal. „Skvělé cvičení. Díky.“

Jake si opatrně protáhl ramena. „Není zač. Starou belu.“

Oba ještě chvilku stáli na žíněnce, smáli se, těžce oddechovali a zalití potem od hlavy k patám si vychutnávali jeden druhého a dobré procvičení těla. Když si Jake začal sundávat chrániče, Archer zamířil ke sprchám. Jakmile uviděl Hannah, úsměv mu zmizel. A zrovna tak uvolnění svalů. Ve vteřině byl plně ve střehu.

Honor tato změna neunikla. Archer svou drsnou stránku ukazoval rodině jen velmi zřídka. Nebo když ji potřeboval ukázat. Přelétla pohledem z bratra k Hannažiným krásným, zastíněným očím. I Hannah ztratila úsměv.

„Vidím, že jste se už seznámily.“ Archer přistoupil k oběma ženám. „Ahoj, sestřičko. Mohu tě obejmout?“

Honor mu s obezřetným pohledem na jeho zpocené tělo poslala vzdušný polibek. „Obejmi se sám.“

„Aha. Tohle říkáš i Jakovi?“

Jakovo zpocené tělo se liší od všech zpocených mužských těl na světě. Je sexy.“

„Pro mě ne.“

„Tak to se mi ulevilo.“

Archer se usmál a otočil se k Hannah. Ale nebyla to ona, na koho se díval. „Ahoj, Summer,“ pronesl něžně. Jak se má nejkrásnější andílek z nebe?“

Summer při zvuku svého jména zvedla hlavičku a rozhlédla se po své oblíbené lidské bytosti. Archer napřáhl obě ruce. Opustila Hannažin dobře ožvýkaný prsten a šťastně se přehoupla do jeho paží.

„Zase jí roste zoubek,“ varovala Honor. „Slintá jedna radost.“

„To je moje holčička,“ přikývl Archer. „V tomhle světě se bez zubů neobejdeš.“

Hannah přes Summeřinu zjevnou dychtivost neměla chuť předat dítě muži, který ještě před chvilkou ze všeho nejvíc připomínal smrtící zbraň.

Archer zpozoroval její váhání a jednoduše jí Summer vzal z náruče. „Neboj se. Pokud jde o právo návštěv, nepůsobím žádné škody.“

Škubla sebou, jeho hlas byl jako ledová sprcha.

Honor vykulila oči. Navštěvování? Zamyšleně pohlédla na Hannah.

Summer si nějakých skrytých vášní vůbec nevšímala. Broukala, máchala pěstičkami a popadla Archera za nos. Mohl snadno uhnout hlavou, ale neudělal to. Jenom začal vydávat do její ručky různé zvuky, dokud se dítě nerozesmálo a nepustilo ho. Pro změnu popadlo plnou hrst jeho vlasů a potáhlo. Jemně otevřel jeho prstíčky a opatrně mu zavrčel na krčku s ohledem na jemnou kůžičku a své narůstající vousy.

„Kdo tě naučil bojovat tak nečistě?“ zeptal se dítěte.

Spokojeně slintající Summer žvýkala kteroukoliv část strýčka, na kterou dosáhla. Archer se usmíval, jako by mu nabízela nejvzácnější perly a ne záplavu slin. Dokonce jí ochotně nabídl ke žvýkání ohnutý malíček, ideální prostředek na bolavé dásně. Summer ho odměnila ospalým vzdychnutím a počuráním skrze plenu.

„Ouha,“ zvolala Honor a natáhla se pro dceru. „Ta teplá tekutina, která ti teče po noze, není pot. Promiň.“

„Není to poprvé.“ Archer políbil Summer na nosík. „Tak pojď, krasavičko. Dáš si se strýčkem sprchu. A co ty, Jaku?“ zeptal se švagra.

„Běž napřed,“ odpověděl Jake. „Chci si promluvit s Honor.“

Archer se otočil a s neteří na rukou zamířil ke sprchám.

„Rozmazluješ ji,“ vyčetla Honor jeho širokým zpoceným zádům.

„Ano, a není to skvělé?“

Jake přistoupil k Honor, vydatně ji políbil a prohlásil: „Představ mě ženě, která dokáže pobláznit Archera natolik, aby měl chuť zabíjet.“

18

Hannah stála ve vstupní hale osvětlené sluncem filtrovaným přes mraky a snažila se nevšímat si Jaková nesouhlasu, který se neobtěžoval skrýt.

Cestou výtahem si ji měřil světlýma, studenýma šedýma očima, které jí připomínaly Archera v jeho nejhorších chvilkách. Archerovi se podobal i tmavými vlasy a knírem, výškou a svalnatou postavou; a také tvrdostí.

Ale ne vůči Honor. Pro ni se jeho oči měnily z ledu na mlžný opar. Vášeň a něha, jež ke své manželce pociťoval, byly stejně zřetelné jako nechuť k Hannah.

Ještě ne.“ Jake jí položil ruku na paži a zadržel ji.

Strnula. Ačkoliv lehký, nebyl to běžný dotek.

Jaku,“ zamračila se na něj Honor. Nebylo obvyklé, aby se choval k neznámému člověku tak chladně. „Co se děje?“

„Právě to by nám měla říct tahle veselá vdovička.“

Hannah se zmocnil hněv a spálil veškerou opatrnost. Otočila se k němu. „Máte jen polovinu pravdy. Jsem vdova.“

„A držíte smutek?“ zeptal se Jake zdvořile.

„Ne, už sedm let ne.“

„Můžete to vysvětlit?“

„Ne.“

„Fajn. Co jste provedla Archerovi?“

„Nic.“ Hlas zněl utajeným vztekem. „Vážně? Tak možná mi můžete říct, proč dneska ráno potřeboval do něčeho bušit.“ Honor zamrkala. „Ale Jaku…“

Jistě, já vím. Nic mi do toho není. Škoda že nejsem zvědavý mizera.“ Podíval se na manželku. „Ublížila mu, zlato. A já chci vědět proč.“

„Mýlíte se.“ Hannah se vší silou snažila ovládat. Opovržení v Archerově pohledu – a teď i Jakově – ji pořádně štvalo. Já jsem mu neublížila. Na to, aby ho zranil někdo menší nebo slabší než on, je příliš tvrdý.“

Jake zavrčel něco rouhavého.

Honor ohromeně mlčela.

Jste slepá, dámo,“ pronesl chladně. „Hluchá, němá a proklatě slepá.“

„Nepochybuji, že teď jste Archerův dobrý přítel,“ odsekla Hannah, „ale nevíte nic o Archerovi před deseti roky. O tom, co dělal.“

„Možná vás to překvapí, ale Archer a já jsme kdysi dokonce spolupracovali.“

„Ani ne,“ ucedila vztekle. Svým způsobem dokázala bojovat stejně jako Archer. „Provdala jsem se za jeho nevlastního bratra.“

„Cože?“ vyhrkla Honor. „Co jste to řekla?“

Hannah si náhle uvědomila, že se nechala unést. Jakův postoj jí byl nepříjemný, ale zažila mnohem horší. Nic ji však nezasáhlo tak hluboko, jako Archerovo ochladnulí. Dostávala strach, že se v tom muži možná velmi, velmi spletla.

Znovu.

Když jsi chtěla dítě bez komplikací, měla sis zajít do spermatologické banky.

Přejela si přes obličej studenýma rukama a v duchu se zeptala sama sebe, jestli se ve svém odhadu Archerovy schopnosti milovat nemýlila.

Neboj se. Pokud jde o právo návštěv, nepůsobím žádné škody.

Oči ji pálily slzami, které si nepřála ukázat. „Omlouvám se,“ obrátila se k Honor. „Neměla jsem právo vám to říkat.

Ať uděláte cokoliv, nezmiňujte se o tom před svou matkou. Nic o tom neví.“

„Takže to byl syn Donovana Velkého,“ upřesnil Jake.

Hannah si nejasně uvědomovala, že vzal Honor za ruku a pevně propletl prsty s jejími. Poselství bylo jasné: ať proti nim stojí cokoliv, vždycky tomu čelí společně. V srdci jí zahlodala překvapivě ostrá závist.

„Ano.“ Hlas měla chladnější než oči. „Ještě předtím, než poznal svou manželku. Dlouho předtím.“

„Archer o tom věděl?“ ujišťoval se Jake.

„Ano.“

„A jeho nevlastní bratr… je mrtvý?“ Jmenoval se Len. Len McGarry. Ano, je mrtvý.“ Jak?“ Něco v jeho hlasu říkalo, že to tuší. „Vražda.“

Honor se očividně vyděsila.

Jake jí stiskl ruku a pokračoval ve vyptávání. Přibodl Hannah na místě očima podobnýma šelmě – nelítostnýma a průzračnýma. Jste podezřelá?“

Já jsem ho nezabila.“

Chvíli se na ni díval a pak pokývl. „Jste v ohrožení?“

Já –“ zadrhl se jí hlas, ale zvládla to. „Ano. Právě proto jsem zavolala Archerovi.“

„Tady budete v bezpečí,“ prohlásila Honor.

„Řekl mi totéž,“ prozradila Hannah tichým, ochraptělým hlasem. „Ale nemohu tady zůstat.“

„Proč ne?“ podivila se Honor.

Hannah pohlédla na Jaka a zavrtěla hlavou.

„Můj manžel chrání lidi, které miluje, ale v budoucnu se bude chovat civilizovaněji,“ ujistila ji Honor. „Mám pravdu, Jaku?“

„Samozřejmě.“ Honor se k němu otočila a hleděla mu přímo do očí. „Myslím to vážně.“

„Já také.“

Honor vzdychla, usmála se a vytáhla se na špičky, aby ho políbila. „Miluji tě.“

Celé jeho tělo se změnilo, uvolnilo a opustilo postoj bojové připravenosti. Vrátil manželce polibek a řekl jí pár něžných slov. Pak se znovu podíval na Hannah.

„Vyprávějte nám o tom,“ vyzval ji. Podařilo se mu to vyslovit víc jako pozvání než požadavek.

Ale jen o vlásek.

Kyle, Lianna a Archer seděli na podlaze kolem Kylova počítače. Lianna měla na sobě tmavé džíny a jedno z manželových triček, které jí vzhledem k vysokému stupni těhotenství ani nebylo příliš velké. Drobná bosá chodidla měla v tureckém sedu úhledně zasunutá pod stehna. Kyle s Archerem dávali přednost americké uniformě – džíny vybledlé téměř doběla a trička, která byla praná tak často, až jejich barva zůstala jen ve vzpomínkách. Oba muži byli podobně jako Lianna bosí, ale velikostí chodidel nad ní suverénně vedli.

Tlustý tibetský koberec, který Lianna přidala po sňatku k zařízení Kylova bytu, tvořil pohodlnou podložku a jeho nadčasová pestrobarevnost ladila s cínově šedým laptopem, jemuž vládl Kyle. Lianna si opřela unavená záda o Archerova kolena, zatímco prsty jejího manžela rychle běhaly po klávesnici. Čekali, až se obraz na monitoru ustálí.

„Dobrý,“ prohlásil Kyle, neboť okamžitě pochopil, na co se dívá. ‚Je naprosto jasné, že Len pral Čchangovy tahitské perly. Ale nedostával za to ani floka. Zajímalo by mě, proč to dělal.“

„Aby kryl svoje experimenty,“ odpověděl Archer. „Vrať se zpátky.“Ukázal na dolní řádek monitoru. „Vidíš? Bez těch praných perel by neměl čím prokázat své investice. Vláda byla nespokojená už s jeho přihlášením čtyřiceti procent na pokusné účely. Kdyby experimenty v tomto rozsahu rok po roku neprodukovaly nic prodejného, vláda by byla ještě nešťastnější. Dokonce by ho mohla začít podezírat a poslat do Perlové zátoky kontrolu, co se děje. A to byla poslední věc, kterou by si Len přál.“

„Takže tvrdil Australanům, že experimentuje s perlami tahitského stylu na australských perlotvorkách, a využíval

Čchangovy perly, aby to dokázal?“ ověřovala si svůj úsudek Lianna.

„Přesně,“ přisvědčil roztržitě Archer.

„Teď jsi to řekl jako pravý Australák,“ poznamenal Kyle a napodobil Archerův přízvuk.

Archer pomyslel na Hannah, která si tento způsob vyjadřování dobře osvojila. Přesné. Při vzpomínce na ni se mu napjalo celé tělo směsicí zlosti, bolesti a potřeby. Zvykni si na to, okřikl se v duchu. Tak to prosté je.

Po těch deseti letech se už mohl naučit, že bojovat s nevyhnutelným ho jenom vyčerpává. Stejně dobře by mohl bojovat se zemskou přitažlivostí a předstírat, že jednoho dne zamává pažemi a bude létat, protože to moc chce.

Stejně toužil, pořád se pokoušel létat. A pořád padal na zem.

„Běž zas dopředu, Kyle.“ Lianna se mračila na obrazovku. „Těch čtyřicet procent dává tisíce a tisíce perlotvorek nezapočítaných do produkce perel.“

„Skoro sedmdesát,“ informoval Kyle. „Utajoval víc, než přiznával.“

„Ty pokusné perly byly všechny tak černě opalizující jako ta, kterou jsi nám ukázal?“ zeptala se Lianna.

Archer se přinutil soustředit na její čisté oči s barvou whisky místo na indigové, které ho vehnaly do rozpoložení, v jakém teď byl. „Z toho, co říká Hannah, tak ano.“

„Ale kde potom ty perly jsou? Všechny přece nemohly být naprosto dokonalé jako perly v náhrdelníku, který jsi popsal. Některé musely být méně vydařené, možná i neprodejné.“

„Hannah mi řekla, že Len je drtil na prach.“

Lianna vytřeštila oči. Posunula se proti Archerovým kolenům a pokoušela se zaujmout výhodnější polohu pro čilá dvojčata, která nosila.

Archer ochotně roztáhl kolena, aby mezi nimi prostrčil ruce, a masíroval Lianně dolní část zad.

„Díky,“ vzdychla a vychutnávala úlevné doteky jeho dlouhých uklidňujících prstů. „Dneska zřejmě nacvičují kickbox.“

Kyle vzhlédl, usmál se a přitiskl ruku na manželčino břicho. Miloval teplo a naléhavost života, který tam rostl. „Co tak natáhnout se na pohovku?“

„Archer a podlaha jsou pohodlnější. Tvoje pohovky se mi zdají moc vysoké.“

„Kdepak, to ty jsi prcek,“ odporoval Kyle.

Lianna na něj vrhla pohled zpod dlouhých, hustých řas. „Tenhle skrček s tebou nedávno mrskl na žíněnku, když jsme spolu cvičili.“

„Právě jsi mi oznámila, že budeme mít dvojčata!“

„Výmluvy, výmluvy. Trochu víc dolů a doleva,“ požádala Archera. „Ach…“

Vydávala spokojené zvuky, ale její mysl neustále pracovala. „Len pral perly, aby si udržel australskou vládu od těla. Čchang ho kvůli ilegálnímu zboží ždímal tak, že Len téměř neměl z čeho žít a udržet Perlovou zátoku. Z toho bych řekla, že Len měl lepší důvod zabít Čchanga než naopak.“

„Tak se to nestalo,“ namítl Archer. „Když udeřil cyklon, Čchang v Perlové zátoce nebyl. A pokud jsem mohl zjistit, ani žádní pověřenci.“

„Pověřenci?“ podivila se Lianna.

„Zabijáci,“ vysvětlil Archer jasněji.

Jako například triáda Rudý fénix? Bůh ví, že ti mají k dispozici dlouhý seznam nájemných vrahů.“

Kyle si vzpomněl na dobu, kdy byla Lianna terčem zabijáků z triády. Pohladil ji po paži, jako by se chtěl ujistit, že stále žije. „A co někdo z Australanů?“ nadhodil. Já bych hlasoval, že to byl někdo z nich, kdo vrazil nůž clo Lena.“

V Archerově mysli se vynořil obraz provizorní márnice v Broome, línovo tělo tak bledé, tak nehybné, tak studené, a rozšklebená rána mezi jeho žebry…

„Proč by ho Australané chtěli zabít?“ nechápala Lianna.

Archer zasunul vzpomínky do tmy. Příliš mnoho vzpomínek. Trpce uznal, že Hannah měla pravdu. Viděl a udělal příliš mnoho. Nebyl vhodný pro něžnou intimitu lásky.

„Ti se víc starají o Číňany,“ prohlásil Archer. Jeho hlas zněl naprosto klidně, i přes bolest, která jím zmítala.

Lianna obrátila oči v sloup. Jako poloviční Číňanka se musela potýkat s nenápadným i otevřeným rasismem jak ze strany Číňanů, tak bělochů. „Zase ty nesmysly o Zlaté hordě?“

„Zčásti,“ přikývl Archer. „Australané se nevyznačují velkou tolerancí k jiné než bělošské rase. Ale bigotnost není jedinou hnací silou světové politiky. Často není ani tou hlavní. Hoď tam zase mapu, Kyle.“

Obrazovka se změnila. Objevila se na ní mapa všech kontinentů na obou stranách Tichého oceánu.

„Vidíte ty hranice a šrafovaní, které udělal Len?“ mávl rukou Archer.

Lianna se předklonila. „Nekryjí se s politickými nebo geografickými hranicemi.“

„Přesně. Znázorňují, kdo ovládá jaké množství různých druhů perlového farmářství.“

Kyle se podíval na obrazovku, přesunul kurzor na jednu z ikon, klikl a čekal. Informace naskočily v podobě grafu. Klikl znovu. Graf se změnil. „Před šesti roky.“ Klik. „Před čtyřmi roky.“ Klik. „Před dvěma roky.“ Hvízdl. „Číňané jsou stále silnější. V dalším desetiletí převezmou veškerý obchod s perlami.“

„Správně.“

„Správně.“ Lianna ukázala najeden sloupec. „Tady.“

„Luxusní produkty,“ četl Archer a doplnil: „Druh perel, které produkují na Tahiti a v Austrálii. Velké. Velmi vzácné. Velmi drahé. Číňané porazili Japonce v obchodování se sladkovodními perlami a malými perlami Akoya. Potom se přesunuli na hru o tahitské perly z jižního Tichého oceánu. Jestli budeš lovit na Lenově disku dost dlouho, nepochybuji, že najdeš projekt na budoucnost perlového farmářství. Bude plně v čínských rukou.“

„Když říkáš čínských…,“ začal Kyle.

„Myslím tím Čchangy,“ dokončil Archer.

Lianna zapomněla na nepohodlí a posunula se mezi oba bratry. „Správně. Australané mají zatraceně málo exportního zboží kromě perel a mají obavy, že kvůli Číňanům přijdou i o to málo. Sbohem australské zisky. Ale Len musel vědět, že rodina Čchangů ho vysává. Proč by jim dával něco takového, jako jsou drahocenné duhové perly?“

„To nedělal,“ vysvětlil Archer. „Pouze nechal Čchangy, aby si to mysleli. Řekl bych, že stejnou vějičkou mával před Australany, jinak by ho vyhnali z obchodu už před lety. Len jim byl trnem v oku.“

„Hmm,“ zamumlal Kyle. „A co Japonci? Ani ti nemohou být šťastní.“

Archer pokrčil rameny. Japonci nemají na pěstování perel z jižního Pacifiku dostatečně teplé moře ani šanci získat takový druh nemovitostí, aniž by rozpoutali třetí světovou válku. Drží si monopol v prodeji perel, jak mohou. A znovu jsou to Čchangové, kdo jim ho bere. Kdyby Japonci věděli o Lenových perlách, chtěli by je.“

„Kdo by nechtěl?“ poznamenala Lianna. „Miluji nefrit, ale ta perla, kterou jsi mi ukázal, je výjimečná.“

Naklonila se ke Kylovu ramenu a dívala se na obrazovku. Dvojčata začala okamžitě protestovat. Vzdychla a znovu se posunula. Tentokrát si opřela břicho o Archera. Když pocítil tamtamy života na své paži, otočil hlavu a usmál se na ni.

„Není čas, aby sis zdřímla?“ poškádlil ji.

Jen v mých snech.“ Vzala jeho ruku a přiložila ji k aktivnějšímu z dvojčat. „Tady, strýčku Archere. Uklidni to divoké zvířátko, dokud jeho tatínek bojuje s počítačovým drakem.“

Archer poslušně hladil Liannino velké břicho a chvilkami zastavoval dlaň, aby se potěšil bušením a vřením skrytého života, než zase začal s uklidňujícím pohybem.

Archer nevěděl, že se mu na tváři usadil klidný, téměř zasněný úsměv, ale Hannah ano. Zůstala stát ve dveřích Kylova bytu a strnule zírala. Kontrast mezi tvrdými rysy pomalu zarůstající tváře a něhou úsměvu byl šokující stejně jako rozdíl mezi svalnatým tělem a jemností ruky utišující drobnou těhotnou švagrovou.

Dítě pozná své bratrance a sestřenice, tety, strýce a prarodiče. A především bude znát mě.

Archerova slova jí létala myslí tak prudce, až se jí zatočila hlava. Domnívala se, že jí vyhrožuje, protože se zlobí. Teď si uvědomila, že jí vlastně říkal pravdu. Ať se jí to líbí nebo ne, ať mu důvěřuje nebo ne, Archer bude součástí života jejich dítěte.

Pokud nějaké dítě bude.

„No vidíš?“ zasmála se tiše Lianna. „Malí čertíci se uklidnili. Ty jsi rozená chůva, Archere.“

„Mě nezastrašíš. Až budou velcí a vzpurní, vrátím ti je.“

Kyle se zašklebil. „Hodlám naše děti naučit, jak se dělají koláče z bláta na prostřeném stole.“

„To je to nejhorší, co jste kdy dělal?“ ozvala se Hannah.

Archer se vmžiku změnil stejně jako v posilovně. Stáhl se do sebe tak, že Hannah téměř slyšela zabouchnutí dveří. Znovu to byl muž, jehož se bála, chladný a nelítostný, pozorující ji bezvýraznýma očima.

„Promiňte,“ omluvila se a ustoupila. „Nechtěla jsem rušit.“

„Žádný problém,“ prohodil Kyle, aniž by odtrhl pohled od obrazovky. „Musíte být Hannah. Já jsem Kyle a ten krásný skrček, co se tulí k Archerovi, je moje manželka Lianna. Představil bych vám i naše dvojčata, ale ještě jsme jim nevybrali jména.“

„Dvojčata?“ podivila se Hannah.

Neslyšela lítost ve svém hlase, ale Lianna ano. „Dvě děti,“ doplnila. „Alespoň tak mi řekl můj lékař. Jenže podle toho, jak přibývám, bych to tipovala na tři.“

„Ukousni si jazyk,“ poradil jí Kyle.

Naklonila se k němu a zašeptala mu něco, co mu vyloudilo na tváři úsměv. Vrhl na ni slibující pohled. „Odkládám to na později,“ prohlásil, „ale ne na dlouho.“

Archer mlčel. Jenom pozoroval Hannah, jak stojí ve dveřích s elegancí tanečnice a ústy sirény vábící muže. Oblečení pomačkané cestováním nemohlo skrýt lákavé křivky jejího těla. Vzdálenost nebyla tak velká, aby neviděl obezřetnost v jejích očích a napětí, jež z ní vyzařovalo, když se dívala na muže, jemuž nevěřila. Na muže, jehož se bála. Na muže, jenž ji chtěl tak silně, až si musel pokaždé, když ji nečekaně spatřil, připomenout, že má dýchat.

Čekal bez hnutí a modlil se, aby pod jeho vnějším klidem nespatřila city bouřící hluboko v jeho nitru. Ale asi se mu to nepodařilo, protože Hannah učinila další krok zpátky. Při jejím pohybu mu cukla víčka; nedobrovolná a bolestná reakce.

Otočil hlavu k počítači, aby neviděl, jak žena, již miluje, před ním couvá.

Jestli kontrola většiny obchodu s perlami nemotivovala Lenovo zavraždění,“ pronesl věcně, „tak náš nevlastní bratr měl mimořádný talent dělat si nepřátele. Hannah by o tom mohla říct více než já. Ale v konečném výsledku na tom nezáleží. Len je mrtvý a černé duhovky zmizely. Najdi je a najdeš Lenová vraha.“

Postavil se. „Právě tohle sem Hannah přivedlo. Potřebuje ochranu do doby, než najdu ty perly.“

„Ochranu? Proč?“ podivila se Lianna a pohlédla překvapeně na Hannah.

„Ten, kdo Lena zabil, si myslí, že znám tajemství produkce černých duhovek,“ vysvětlovala Hannah. „Ale já je neznám.“ Mluvila stísněně, téměř stroze, až se Lianna zamračila.

„Dokud se nenajde Lenův vrah,“ doplnil Archer, „Hannah je v nebezpečí.“ Podíval se na hodinky. „Vrátím se k večeři.“

„Snaž se,“ poznamenal Kyle. „Otec s tebou určitě bude chtít mluvit.“

„Hannah ví o Lenovi víc než já.“

„To, co vím já, nebude váš otec chtít slyšet.“ Hannah prudce zmlkla. Myslela na hřbitov v Broome, kde jí Archer radil, aby si pamatovala dobré věci a na zlé zapomněla.

„Už jsem na otcovy otázky ohledně Lena odpověděl,“ oznámil Archer, jako by Hannah nic neřekla. „Mám užitečnější věci na práci než diskuze o minulosti, kterou nikdo z nás nemůže změnit.“

Zamířil ke dveřím, jako by Hannah byla vzduch.

„Kam jdeš?“ zeptala se, když se přiblížil. V hlase jí zněly vzpomínky a něco, co odmítala rozpoznat jako naději.

Stanul těsně před ní a očekával, že ustoupí. Neudělala to. „Navštívit jednoho člověka kvůli nějakým perlám.“

„Lenovým perlám?“

„Možná.“ Jdu s tebou.“

„Ne.“ Nesouhlas byl jasný a chladný a nenechával prostor pro argumentaci nebo mylný výklad. „Potřebuješ mě, abych –“

„Ne,“ nenechal ji domluvit. „Ne teď. Ne později. Ne v žádném případě.“

Kyle s Liannou si vyměnili pohled. Takhle Archera neznali. Několik naprosto klidných slov pálilo jako led.

„No tak, Hannah,“ ozval se Kyle ve snaze zabránit výbuchu, který se očividně blížil.

Jestli si myslíš, že tě nechám hledat Černou trojici na vlastní pěst,“ oznámila Hannah rozhodně, „jsi stejný blázen, jako byl Len.“

„Velký jako Len, studený jako Len a teď bláznivý jako Len. Zdá se, že tvůj manžel vůbec neumřel.“ Archer pokrčil rameny. Je mi líto, Hannah. Budeš mi muset věřit, že nevezmu Černou trojici a nenechám tě na holičkách.“

Jeho slova Hannah rozzuřila stejně jako to, že se na ni díval jako na cizího člověka, jako by se jejich nahá těla nikdy nespojila propletením údů s divokým bušením srdcí a myslí zaplněnou pouze naléhavostí a extází.

Když budeš chtít ochranu nebo sex, stiskni šestku.

„Nepoznáš Černou trojici, ani kdyby tě švihla přes zadek,“ prohlásila provokativně.

„Poznat Lenový experimentální perly nevyžaduje génia na porovnávání barev.“

„U jedné jistě. To by dokázala i slepá kočka. Ale jak si můžeš být jistý, že duhová perla, kterou najdeš, byla součástí Černé trojice?“

„Len nenechal uniknout ani jednu ze svých speciálních perel.“

„Ale nějaké se ven přesto dostaly. Sám jsi jednu koupil. Víš, že musí být i další.“

Archer to opravdu věděl, ale nechtěl to připustit. Proto mlčel.

Hannažin úsměv měl ostré hrany. „Žádný, dokonce ani tak krutý a mazaný muž, jako byl Len, nemůže zabránit úniku perel. Jak poznáš, když něco najdeš, že je to část Černé trojice nebo cokoli, co spadlo z třídicího stolu nebo bylo ukradeno z chovných klecí?“

Ticho mezi nimi houstlo. Napínalo se a napínalo, až bzučelo přetížením.

„Tady je to pro tebe bezpečnější,“ vypravil ze sebe nakonec Archer.

„Jdu s tebou.“

„Nedůvěra ke mně tě může stát život.“

„Můj život. Moje volba.“

V Archerových očích něco kmitlo. Ztišil hlas tak, aby ho slyšela jenom ona. „Ne tak docela, Hannah. Je tu ta maličkost s těhotenstvím.“

„I kdybych byla těhotná jako Lianna, na faktech to nic nezmění,“ odpověděla stejně potichu. „Potřebuješ mě, abys našel Lenová vraha. Já tě potřebuju, abys mě ochránil, zatímco ho budu hledat. Konec debaty.“

Znovu zavládlo ticho. „Víš,“ prohlásil ledabyle, „je zatracený zázrak, že Len na tobě nezanechal s neviditelnými jizvami i viditelné.“

„O čem mluvíš?“

„O tobě. A o Lenovi. Nikdy nediskutoval jinak než pěstmi.“

„Já s Lenem nediskutovala. Znal příliš mnoho způsobů, jak mě setřást.“

„Ale proti mě se stavíš při každé příležitosti.“

„Ty mi neubližuješ. Nějako Len.“

„Já vím. A překvapuje mě, že to víš i ty. Máš deset minut na přípravu, abys vystupovala jako moje milenka.“

„Tvoje milenka? Proč?“

„Proč by ses jinak držela bohatého, krutého chlapíka, kterého nemáš ráda?“ Archer se usmál bez náznaku tepla, jen řadou tvrdých bílých zubů.

Vystrčila bradu a narovnala ramena k boji. „Neumím s tím makeupem zacházet.“ Já ano. Pamatuješ?“

Mimoděk se zachvěla. Nezapomněla na tu strašlivou veřejnou toaletu, kde Archer stál těsně u ní, tak těsně, až se jejich dech mísil, zatímco jí jemně nanášel na obličej makeup. A když se pak podívala do zrcadla, jeho ruka vklouzla pod její minisukni a dotkla se jí, jen jednou, pomalu. I to stačilo, aby se proměnila v želatinu a líbala jeho prst stejně něžně jako on líbal ji.

„Ano,“ šeptla a znovu se zachvěla. „Pamatuju se. Buď proklet, pamatuju.“

Ale to už mluvila k Archerovým zádům.

19

Perlová burza v Seattlu představovala mimořádnou směsici surové tlačenice a jemné elegance. Nezávislí obchodníci, majitelé krámků i luxusních obchodů, lidé přicházející za výhodným nákupem i klenotníci hledající prvotřídní zboží, ti všichni se sešli v tomto betonovém šestipodlažním úlu. Hannah ještě nic podobného neviděla, dokonce ani při Srpnových perlových festivalech v Broome, během nichž se po molech procházely nejvěhlasnější zahraniční modelky v poslední evropské módě se zapůjčenými australskými perlami za miliony dolarů.

Spodní podlaží Perlové burzy byla určena pro turisty a lidi, pro něž jsou perly novým lákadlem. Nabízely se tu ve stáncích rozmístěných po obvodu budovy a ve středu místností. Všude visely na všemožných hácích, tyčích a držácích šňůry perel.

„… nejkrásnější japonské perly, právě vylovené z moře jen pro vás. Všimněte si toho jemného růžového nádechu na neposkvrněné…“

Ženský hlas zanikl mezi ostatními, ale způsob nabídky zboží přiměl Hannah pozvednout zručně nabarvené obočí. Archerova zručnost, ne její. A pokud se jí točila hlava z jeho blízkosti a neubránila se dychtivému vdechování jeho vůně, byl to její problém. On takovým zjevně netrpěl. Když jí nanášel líčidla na obličej, měl naprosto pevné ruce.

Netrpělivě si stáhla zelené šaty, které si půjčila od Honor. Neustále měly tendenci vyhrnovat se jí na bocích. Hannah byla o tři centimetry vyšší a nejméně o pět objemnější v prsou a bocích než Archerova sestra. Výsledkem bylo, že jí hedvábné šaty padly jako příliš ulité. Nepochybovala, že látka je na jejích hýždích výrazně napnutá. Podprsenka, kterou si také vypůjčila, jí stlačila ňadra a zvedla je nahoru, takže měla prsa málem pod bradou.

Obraz dobře udržované ženy doplňovaly šperky. Na pravé ruce měla k zachování – nebo odpykání – tohoto zdání nové podoby Archerovy zásnubní a snubní prsteny s modrými diamanty. Zbytek šperků byl také vypůjčený. Doufala, že Suse nebude vadit, když její diamantový náhrdelník a náušnice nosí někdo cizí.

Hannah si znovu stáhla šaty a pokoušela se je alespoň o něco prodloužit. Pak se ale rozhodla s tím přestat. Má být přece na prodej, ne? Nebo přinejmenším ke krátkodobému pronájmu.

Archer rozhodně vypadal na muže, který si ji může dovolit vydržovat. I když odložil hedvábnou košili i krugerrand, ručně šitá perlově šedá košile z egyptské bavlny rozhodně nevypadala na zboží z Kmartu. Stejně tak černé vlněné kalhoty a měkké mokasíny. Hustý černý porost na jeho obličeji podtrhával světlé oči a čistou linii úst. Přes ruku nesl bezstarostně přehozený černý goretexový plášť s prvotřídní fleecovou podšívkou. Patřil Honor a byl určen pro Hannah.

Strniště mohlo dodávat Archerovi dojem nedbalého muže. Místo toho vypadal sexy a Hannah měla co dělat, aby udržela ruce.

Když si uvědomila, že zírá na jeho ústa a vzpomíná, jaké to bylo, když se jí dotýkaly, přinutila se soustředit na perly a ignorovat vnitřní žár, který měnil její tělo ve vláčný med. Po několika okamžicích se jí podařilo zamířit pohled ke stánku před nimi. Přetékal šperky s perlami velkými od šesti do osmi milimetrů a jedním dominantním odstínem. Růžovým.

„Tady panuje Akoya,“ poznamenala. „A nešetřili růžovou.“

„Američanům se růžová líbí.“

Hannah zvedla jednu šňůru a protáhla ji mezi prsty. Jemný povrch. Nepravidelně vyvrtané dírky. Tenká vrstva perleti. Dobře sjednocená barevnost. Hezky odstupňované velikosti.“

Japonci mají tuny perel Akoya,“ připomněl Archer. „Doslova. Vybrat správnou velikost pro ně není problém.“

S potěšením, že mají neutrální téma k rozhovoru, se pustila do debaty. „Ani sjednotit barevnost, pokud můžeme brát stánky v tomto patře jako příklad. Když perla nevypadá dobře, vloží se na chvilku do růžového barviva. Nebo černého. Jak mohou prodávat něco takového?“ podivila se a zvedla šňůru perel obarvených na ocelovou šeď. „Líp by vypadaly kuličky z ložiska. Pokud někdo chce černé perly, tak ať si vybere ty z jižních moří. Barva pochází z perlotvorky a ne z chemické lázně.“

Archer na zmíněné perly ani nepohlédl. Očima průzračnýma a tvrdýma jako diamant se rozhlížel po místnosti. Aspoň se nemusel dívat, jak se Hannah v Honořiných šatech kroutí a vrtí – v šatech, které na jeho sestře nikdy takhle nevypadaly. Měl co dělat, aby se nesehnul a nevklouzl jazykem hluboko do rýhy mezi jejími ňadry, které byly vystaveny jeho očím.

Podrážděný neutišitelným tělesným hladem po ženě, kterou nemohl mít než pro sex a ochranu, se k ní otočil zády a rozhlížel se po místnosti. Žena, která je sledovala od opuštění rodinného sídla, se skrývala někde v davu za nimi a osahávala perly, jako by ji zajímaly. Muž, jenž ji doprovázel, se nenamáhal něco předstírat. Díval se na všechno jenom ne na perly.

Hannah lítostivě pohladila šňůru nabarvených perel. Chvilka normální konverzace s Archerem byla příjemná, i když jen pár okamžiků. Možná by se dal zlákat k další.

„Pěstování perel,“ ozvala se, „vsazování kuliček, krmení a čistění perlotvorek jeden nebo dva roky, pak sběr a třídění perel – tomu rozumím. Jakmile je perlotvorka osazena, zodpovídá za barvu a lesk perly ona. Jak je možné nazýval tyhle uměle nabarvené kuličky perlami?“

„Snadno.“ Archer usoudil, že jejich stíny jsou neškodné, a otočil se zpět tváří k ženě, která dokázala proniknout jeho sebeovládání jediným slovem, dotekem, pohledem. „Někteří lidé nazývají imitace perel jako polokulturní.“

„To je zavádějící.“

„Takový je obchod. Přenechat starosti kupci. Kromě toho pěstitelé perel nedychtí dostat se do veřejného sporu na téma kulturní versus umělé perly. To by se pak lidé mohli začít ptát, v kterém bodě se z kulturní perly stává umělá.“

„Když přidáš nebo ubereš barvu,“ odsekla Hannah.

„Ne v Japonsku. A také ne v Číně. Pak jsou tu ještě Arabové. Pro ně se kulturní rovná umělá. Imitace. A to jsme se ještě nezmínili o perlách Majorica.“ Ukázal hlavou k dalšímu stánku.

„Skleněné korálky namáčené v roztoku z rybích šupin a lepidla,“ řekla s jasným odmítnutím zákonnosti výroby perel Majorica.

„Lidé, kteří je zhotovují, nazývají tu lázeň perlová esence,“ sdělil dobromyslně.

„Stejný nesmysl.“

„Přinejmenším mají určitou tradici, která je doporučuje. Vyrábějí se stovky let, jsou těžší než plast, chladivější na dotek a dražší.“

„Ale pořád je to imitace. Ne perla.“

Nehádal se. Žádná část perly Majorica nikdy perlotvorku neviděla.

Hannah přešla k dalšímu stánku. Nabízel také perly Akoya, ale vyšší kvality. S povzdechem sáhla na několik chladných, hedvábných šňůr se světlemodrým odstínem, jenž je pro tyto perly v přírodním stavu charakteristický. Váha náhrdelníků naznačovala, že perly strávily nabíráním perleti v lastuře spíše celý rok než pouhých šest měsíců, jak tomu bylo zřejmě u předchozího slánku. I tady měli růžové perly, ale byly upravené pečlivěji a méně nápadně. Dírky byly vyvrtané hladce a stejnoměrně. Nebylo divu, že vyšší standard produkce se odrážel v cenách.

Archer ji mlčky pobídl k přecházení kolem místnosti. Občas se zastavil, aby se ujistil, že je následuje už jenom jeden z vládních špehů.

„Počkej,“ chytla ho náhle. „Nejsou tyhle perly krásné? Zvláštní, ale krásné.“

Podíval se na její ruku na své paži. Zdálo se, že Hannah si ten dotek vůbec neuvědomuje. Přál si, aby mohl totéž říct o sobě.

„Biwa,“oznámil stručně.

„Cože?“

„To jsou perly Biwa ze stejnojmenného sladkovodního jezera v Japonsku.“

Jak nádherná ledová duhová bělost,“ zamumlala a hladila šňůru zvláštně tvarovaných, a přesto téměř identických perel. Jedna jako druhá. Přírodní, nebo kultivované?“

„Asi přírodní. Ale to ve vedlejším stánku určitě ne.“

Podívala se tam a tiše se zasmála. „Malí Buddhové. Jak prokristapána…?“

„Tyhle věcičky vytváří spíše vlastní schránka než plášť lasturnatce. Vezme se korálek ve tvaru plochého Buddhy a přicementuje se ke schránce. Vlastně se jich tam přilepí velké množství, vypadá to, jako by schránka dostala spalničky. Perlotvorka tyhle vetřelce překryje. O šest měsíců později se vytáhne z vody a Buddhové se odříznou. Číňané tohle dělají už od jedenáctého století.“

„Perly jako puchýře.“

Archer se pousmál. „Není nad puchýře. Vznikají zcela přírodní cestou. Jeden mám ve své sbírce, je velký jako Summeřina pěstička.“

„Perlu?“ podivila se Hannah.

„Ne, puchýř. Ještě jsem ho neotevřel, takže ani nevím, jestli se v něm skrývá perla.“

Změť hlasů kolem Hannah zmizely, jak se plně soustředila na Archera. Jestli je v něm perla, bude přírodní. Drahocenná,“ nadchla se.

„A jestli ne, jestli je ten puchýř plný organické tekutiny, tak je schránka bezcenná.“

„To se nedozvíš, dokud ji neotevřeš.“

„Otevřel jsem už jiné a nic v nich nebylo.“

„Ale dokud neotevřeš tuhle, nemůžeš to vědět,“ trvala na svém.

„Mám ji otevřít?“

„Samozřejmě. Mě by taková nevědomost úplně dohnala k šílenství.“

„I kdybys předtím otevřela jiné?“

Jistě. To je přece to, čemu se říká naděje. Vědět víc je sice proti tobě, ale stejně za tím jdeš.“

Povytáhl obočí. „Měl jsem být perlotvorka.“

„Cože?“

„Pak by ses nebála mě otevřít a podívat se, co je uvnitř. Jenže ty máš jistotu, že uvnitř je jenom šmejd a k téhle konverzaci není důvod. Pojďme. Byrokraté, kteří nás sledují, začínají být netrpěliví.“

Vzal ji pod paži a vedl k řadě výtahů. Ačkoliv tento dotek vypadal pro kteréhokoliv pozorovatele naprosto normálně, Hannah vnímala jeho nedostatky jako políček. Žádné laskání konečky prstů, žádný sladký pocit spojení, nic než neosobní pomoc provádějící ji davem.

„Kam jdeme?“ pátravě na něho pohlédla, když se dveře výtahu zavřely.

Ocitli se sami v kabině páchnoucí plesnivým kobercem, rozlitým espresem a čínskými cigaretami. Asijští náruživí kuřáci se zřejmě neřídili nekuřáckými pravidly Seattlu.

„O patro výš.“

„A potom?“

„O další patro výš. A o další.“

„Opravdu čekáš, že v jednom ze zdejších stánků najdeme Černou trojici?“

„To je málo pravděpodobné, ale Linskyovi mě nečekají dřív než v jedenáct. Pokud budu mít štěstí, najdu v jednom z jejich stánků černou duhovku. Potom budu sledovat stopu. Když budu mít smůlu, získám alespoň přehled, co je na všech úrovních trhu s perlami nového. A ti dva vládní byrokraté, kteří nás sledují, se poučí o perlách víc, než kdy chtěli.“

Hannah se pousmála. ‚A co ta černá perla, kterou už máš? Proč nesleduješ její cestu?“

„Slepá ulička. Teddy ji koupil od nějakého člověka a ten zase od nějaké ženy. Taji koupila od nějakého muže, kterého nejde najít a jenž ji pravděpodobně získal na Tahiti. To je důvod, proč mi Teddy perlu ukázal. Myslel si, že bych mohl vědět, odkud pochází.“

„A tys to věděl.“

„Ale to on neví. Proto mi ji prodal. Pátral po jejím původu přes rok a nezjistil nic než drby. Rozhodl se proto přijmout peníze za perlu jako kuriozitu, aniž by se pokoušel dát dohromady dostatek černých duhovek na vytvoření šperku.“

Výtahové dveře se otevřely. První patro bylo honosnější než přízemí, ale atmosféra tu byla spíše karnevalová než luxusní. Přesto zboží ve stáncích bylo zjevně dražší a celou plochu patra zabíraly bezpečnostní kamery. Stánky byly prostornější a zboží leželo z dosahu návštěvníků. Všude postávali členové ochranky s velkými pouzdry u pasu a sledovali procházející lidi pronikavými pohledy.

Hannah s Archerem netrvalo dlouho, než patro obešli. Na rozdíl od přízemí byly perly větší a kvalitnější, ale v důsledku tytéž: uměle upravené. Zahlédli velmi hezké náušnice z tahitských černých perel s nafialovělým odstínem a sytě oranžovou soupravu z jižního Tichého oceánu, sestávající z brože, náhrdelníku, náramku, prstenu a náušnic. Ta přiměla Hannah dokonce k zastavení, ale když se k ní přiblížil prodejce, zavrtěla hlavou a pokračovala dál.

Nabídka zahrnovala i několik samostatných perel, ale žádná z nich nebyla černá duhovka.

Výtah do druhého patra páchl stejně. Jakmile vystoupili, ocitli se před psacím stolem a ozbrojeným strážcem, jehož oči je provrtávaly ještě důkladněji než kámošů o patro níže. Archer napsal do návštěvní knihy na stole své jméno, společnost a číslo pozvánky. Obdržel dvě visačky, z nichž jednu podal Hannah. Svoji si připnul na kapsu. Hannah se po několika pokusech podařilo upevnit visačku na výstřih, aniž by pomačkala látku.

Když se díval na její vypůjčené šaty pod visačkou, ruce ho svědily ochotou pomoct. Představoval si, jaké by to bylo, znovu vychutnávat krémové teplo a pevnost jejích ňader a cítit její bradavky tuhnout pod jeho prsty a jazykem.

Tiše zaklel a odvrátil se od vytrvalého pokušení Hannah McGarryové. Zběžný pohled kolem místnosti mu sdělil, že na stejných místech jsou stejní obchodníci. Žádné nové tváře. Vlastně by odpřísáhl, že o stejné pulty se opírají stejní hosté a dohadují se o stejných cenách jako před šesti týdny, kdy tudy procházel jen pro potěšení vidět tolik rozmanitých druhů perel pod jednou střechou.

Hannah se rozhlédla a málem se usmála. Tomuhle rozuměla: lidé smlouvají nad podnosy s perlami, jiní se tváří jako nerozhodní sázkaři, dramatická odmítavá gesta kupců i prodejců, potřásání rukama, zvyšující se a klesající hlasy. Číňané, Japonci, Australané, Američané, Evropané – různé jazyky, ale stejný zájem.

Perly.

Všichni kupovali, prodávali, obchodovali, žili perlami a snili o nich. Někteří chtěli pouze dvojice perel do náušnic. Jiní by rádi vytvořili třířadový náhrdelník nebo celou soupravu ze stovek perel. Několik lidí přecházelo od stánku ke stánku a shromažďovalo perly k cílům, které znali pouze oni.

„Líbí se ti to, viď?“ Archer od ní nedokázal přes veškerou snahu odtrhnout oči. Zrovna teď její indigové oči oživovaly plamínky fialové barvy. Celé tělo měla napjaté a chvěla se jako kočka připravená skočit na kořist.

„Miluju to. Zpočátku mi Len nedovoloval prodávat ani nakupovat. Ale posledních několik let ano. Jenže nikdy jsem se nedostala dál než do Broome, i když jsem vždycky chtěla. Perlová zátoka má jedny z nejlépe vytříděných a nejkvalitnějších perel na světě.“ Vtom si uvědomila realitu a nadšení vyprchalo. „Tedy měla. Nyní…“ Pokrčila rameny. „Záleží na tom, jestli ji chceš vrátit život. Já na to nemám peníze ani v případě, že najdeme Černou trojici.“

„A chceš to? Chceš, aby Perlová zátoka obnovila svou činnost?“

Je to jediné, co umím.“

„To není přesná odpověď.“

Je tak blízko, jak mohu jít.“

„Proč bys nedělala to, co miluješ?“ navrhl Archer.

Podívala se na něho s povytaženým obočím. „A co by to mělo být?“

„Tohle.“ Máchl rukou kolem místnosti, v níž perly měnily majitele. „Obchodování s perlami.“

Otevřela ústa. Nevyšlo z nich ani slovo.

Měl pravdu. Nejvíc ze všeho miluje potěžkávání a zvažování vlastností jednotlivých perel, jejich oceňování, smlouvání a dosahování dobrých obchodů, protože má na porovnávání perel lepší oči než kdokoliv, koho dosud potkala.

„Všichni obchodníci s perlami, které znám, jsou muži,“ poznamenala.

„Jenže je fakt, že většina žen má lepší oko na barvy než většina mužů.“

„V tom se s tebou nebudu hádat, kamaráde.“ Pokrčila rameny. Po chvilce se usmála, ale trochu jako žralok. „Musela bych být první, je to tak? Moje vidění barev proti jejich.“

Rozesmála se.

Archer si přál, aby ji mohl zvednout a zatočit se s ní, smát se s ní, sdílet závratný pocit otevírání se nového světa. Jenže to byla záležitost, kterou děláte s rodinou, přáteli nebo partnery. Samotný sex není vstupenkou do posledního vztahu. Len stojící mezi nimi neumožňuje to první. A aby byli přáteli, na to ho nemá dost ráda.

Jak ses stal obchodníkem?“ vyzvídala Hannah.

„Získal jsem pověst znalce kvalitních perel.“

„Tu mám taky, jenže v druhé polovině světa.“

„Proto ti ji vytvoříme i tady.“

„Ale to bych nesměla vypadat jako lehká děva.“

Zvedl koutek úst. „Vypadáš jako sexy žena.“

Nevědomky si stáhla vyhrnující se šaty. „Cítím se hrozně.“

„Kdykoliv jsem na tobě měl ruce, cítila ses dobře.“

Oči, které k němu úkosem zalétly, se zatřpytily jako modročerné safíry. „To jsem na mysli neměla.“

Pokrčil rameny. „Chodila jsi ve třech látkových trojúhelníčcích a spoustě šňůrek a neznepokojovalo tě to. Teď máš šaty, které tě zakrývají do půlky stehen a jsi nervózní.“

„Tam byly tropy. Teď jsme tady. Honořiny šaty mi prostě nesedí.“

„Tak až tady skončíme, půjdeme nakupovat.“

„My?“

„Nepustím tě z očí, dokud nebudeme znát všechny hráče kolem stolu.“

„V noci jsi mě neviděl,“ poukázala Hannah, aniž by si to rozmyslela.

„To je něco jiného.“

„Kecy.“ Nadechla se, aby se jí lépe mluvilo. „Nemohu si nákupy dovolit.“

„Dám ti –“

„Ne,“ nenechala ho domluvit. „Už tak ti dlužím příliš mnoho.“

„Nedlužíš mi ani cent.“

„Tak to máš pravdu, kamaráde. Dlužím ti sakra víc než cent.“

„Omyl. Patříš do rodiny a rodina rodině nedluží.“ Zvedl ruku a zadržel příval slov, k němuž se chystala. „Ale dobře, vyúčtuju ti všechno oblečení, které nepoužiješ pracovně, jestli li to udělá radost.“ –

„A co letenky a –“

„Správně,“ přerušil ji. „Dlužíš mi balík. Spočítám ti to do posledního centu. Až bude všechno za námi, pošlu ti účet, ty mi ho zaplatíš a budeš volná.“ Vrhl na ni pohled, který ji donutil ucouvnout. „Pokud nejsi těhotná. Jsi těhotná, Hannah?“

„Jájá nevím.“

„Koupíme testovací soupravu.“ Strnula. „Test není spolehlivý.“

„Život také ne. Přesto ho uděláme.“

„Přestaň se nade mnou hrozivě tyčit!“

„Nepohnul jsem se ani o centimetr.“

„Nemusels. Jsi prostě tak – tak –“

„Studený, nelítostný, neschopný lásky,“ pronesl klidně. „Já vím, to už jsi mi říkala.“

„O lásce jsem neřekla ani slovo.“

„Takže sis myslela, že studený, nelítostný muž jako já přece jenom je schopný lásky?“ Stiskla rty. „Proč mě tak štveš?“

„Protože ty štveš mě. Pojďme se podívat na perly. A zapomeň na to, že máš hrát mou milenku. Stejně by ti to nikdo nevěřil. Jakmile se tě dotknu, ztuhneš.“

Hannah to chtěla popřít. Ale nemohla.

Jenže její strnulost nevycházela z nechuti. Vycházela z touhy a ona nevěděla, jak ji zvládnout.

Nebo jeho.

„Přesně,“ procedila mezi zuby. „Nejsem tvoje najatá hračka. Takže co jsem?“

„Žena, která chce prorazit do obchodů s perlami.“

„Mé jméno?“

„Hannah McGarryová. Jsi moje partnerka v Perlové zátoce.“ Zamrkala.

„Lež nás dostala z Austrálie živé,“ prohlásil. „Pravda nás možná dovede k perlám.“

A možná do hrobu. Tak či tak, skrývání už stejně není možné.

Pět metrů od nich stál Ian Čchang a zíral na Hannah.

20

výraz na Čchangově tváři sděloval, že ho objevení Hannah McGarryové na Perlové burze nepřekvapilo. Jeho oděv prozrazoval, že vystoupil z letadla zcela nedávno a nestačil se převléknout. Pokročil dopředu, uchopil ji za ruce a políbil. Kdyby rychle nepootočila hlavu stranou, polibek by skončil na jejích ústech.

„Vida, vida,“ pronesl Čchang a pečlivě si ji prohlížel. Jestli ho trápilo, že podpatky ji dělají o patnáct centimetrů vyšší než on, nedal to najevo. „Málem jsem tě nepoznal.“

Archerovi se nelíbil lesk v jeho očích ani způsob, jakým přejížděl bříšky palců po Hannažiných rukou. Ale ona neucouvla, i když ji ten chlap dýchal těsně nad okraj výstřihu.

„Dobrý den, Iane,“ odpověděla automaticky. Doufala, že nevycítí, jak je z jeho přítomnosti nešťastná. „Co děláš v Seattlu?“

Přímá otázka vyvolala na Čchangově tváři poněkud neradostný úsměv. „Měl jsem o tebe starost.“

„Proč?“

„Ale no tak, Hannah.“ Čchangovo sevření jejích rukou zesílilo. „Určitě si uvědomuješ, že jsi poloviční majitelkou velmi cenné komodity. Lidé, kteří něco vlastní, jsou vždycky v ohrožení.“

Prodej Perlovou zátoku Čchangům. Jsme dost velcí, abychom přežili přicházející bouři. Ty ne. Nenásleduj Lena do hrobu.

Hannah si přála zapomenout na Ianovo varování a hrozbu, ale nešlo to. Zmohla se jenom na úsměv a předstírala, že využila šance setkat se s půlkou světa mimo Perlovou zátoku.

„Archer Donovan,“ pronesla ztuhlými rty, „Ian Čchang. Nebo už se znáte?“

„Nepřímo.“ Ian pustil jednu její ruku a podal Archerovi pravici. „Rád vás poznávám osobně.“

„Pane Čchangu,“ pozdravil Archer neutrálně.

„Hannah mi řekla, že jste majitelem poloviny Perlové zátoky. Je to tak?“

Archer přikývl a skryl údiv nad přímým postupem.

„Rodina Čchangů je připravená učinit vám na Perlovou zátoku velmi slušnou nabídku,“ sdělil lan.

„Ale já o prodeji neuvažuji.“

„Tak to udělejte.“ Usmál se. „Stojí to za zvážení i u muže s vaším bohatstvím…, styky.“

Archer slyšel, co Čchang nevyslovil: Prodejte, jinak vás neochrání před rizikem ani Donovan International.

„I kdybych neprodal, stále můžete koupit Hannažin podíl,“ podotkl vstřícně.

„Mé instrukce paní McGarryovou nezahrnují.“

V Archerových žilách začal bublat adrenalin. To není dobré. Ani trochu dobré. Někdo předhodil Hannah vlkům. „Uvidíme.“

Čchang se krátce uklonil. „V to doufám.“ Podal mu vizitku. „Kontaktujte mě prosím hned, jakmile se rozhodnete.“

„Vy, Australané, Japonci.“ Archer se usmál. „Spousta zájmu o perlovou farmu, která měla okrajové zisky.“

„Pod vedením Čchangů bude Perlová zátoka dostatečně výnosná.“ Čchang se opět podíval na Hannah. Touha, lítost, ozvěna hněvu; to vše obsahoval jeho posmutnělý úsměv. „Škoda že sis nevybrala mě, sestro McGarryová. Zajistil bych ti bezpečí. Teď‘ už je příliš pozdě. Drž se velmi blízko muže, kterého sis zvolila. Velmi, velmi blízko.“ Při těchto slovech pustil její ruku a pohlédl na Archera. „Pane Donovane, těším se na obchody s vámi. Brzy.“

Hannah s Archerem mlčky sledovali, jak se otáčí a míří k výtahu.

„Proč se cítím, jako by mi dal sbohem?“ zeptala se stísněně Hannah.

„Protože to udělal.“

„Ví, že bych se nikdy nestala vydržovanou milenkou žádného muže.“ V jejím hlase se ozývala tatáž směsice touhy, lítosti a hněvu, jakou slyšela u Čchanga. „Myslela jsem, že Ian je můj přítel…“

„To je.“

Postranní pohled, který na Archer? vrhla, byl ironický stejně jako její úsměv.

„Právě jednal proti obchodním zájmům své rodiny a varoval tě, abys mu nevěřila, pokud se týče Perlové zátoky,“ vysvětlil Archer. ‚Já bych to nazval přátelským gestem.“

„Varoval mě už v Austrálii, když se pokoušel koupit můj podíl.“

Archer mlčel. Doufal, že Hannah nebude sledovat tuto myšlenkovou linii až k jejímu logickému závěru. Nepovedlo se.

„Teď už se mě nepokouší vykoupit,“ pokračovala. „Proč? Myslí si, že ty prodáš rychleji než já?“

„Teď už nezáleží na tom, co si myslí. U kormidla stojí jeho otec.“

„No dobře,“ poznamenala netrpělivě. „Už mi to došlo. Takže jeho otec se domnívá, že ty svůj díl prodáš?“

„Sam Čchang tuší, že já mám v téhle hře lépe krytá záda než ty. Raději by mě koupil než odstranil.“

Hannah vytřeštila oči. „Odstranil?“

„Tak jako Lena.“

„Chceš říct, že Sam Čchang…?“ zašeptala. Archer pokrčil rameny. „Mohl, ale Číňané nemají výsadní postavení ve vedení obchodů zabijáckými metodami. Kdykoliv se komerce dostane na politickou úroveň, rychle se ocitá v pořádné špíně po celém světě.“

Prudce vydechla. Bez ohledu na to, co si o Ianu Čchangovi a jeho četných milenkách myslela, při představě, že se nějak podílel na Lenově smrti, se jí dělalo špatně.

„V každém případě,“ s námahou polkla, „se nic nezměnilo. Ne skutečně. Věděla jsem, že mám problémy, už když jsem ti volala.“ Ale současně popírala svá slova nevěřícným zavrtěním hlavy. „Ne, to není tak úplná pravda. Bála jsem se, když jsem ti volala. Teď to vím. Děkuji ti za –“

„Neděkuj mi,“ zarazil ji a pohlédl k výtahům. „Kdybych nebyl tvým společníkem, mohlas farmu prodat Ianovi hned při jeho první nabídce. Byla bys tak ze hry venku.“

„Ne.“

Archer se podíval zpátky na ni. „Proč ne?“

„Nemohla bych ji prodat nikomu, kdo by mohl mít z Lenovy smrti prospěch. Někomu, kdo provozuje – jaks to nazval?“

„Zabijácké metody.“

„Přesně.“ Křivě pousmála. „Pokaždé, když si myslím, že jsem unikla svému dětství, vrátí se zpátky, aby mě strašilo.“

„Co tím myslíš?“

„V hloubi duše věřím, že osobní čest je velmi důležitá a že vražda by neměla zůstat nepotrestána.“

Archer souhlasil, ale jenom podotkl: „Chovat se podle tohoto přesvědčení by tě mohlo zabít.“

Na okamžik zavřela oči. „Nechci umřít. A nechci žít, jestliže se nemohu na sebe podívat do zrcadla.“

Rád by ji pevně objal a řekl, že všechno bude v pořádku. Jenže měl rozum. Přesto se v něm touha otáčela jako nůž.

„S tím prvním dělá Donovanova rodina, co může,“ pokusil se ji uklidnit. „Zbytek je na nás.“

Dveře výtahu se otevřely. Vyšel muž se ženou. Středně vysoké postavy, běžné vycházkové oblečení a neobvykle pozorné oči. Spatřili Archera ve stejném okamžiku, kdy je uviděl i on. Bez zastavení pokračovali k prvnímu stánku a začali si prohlížet perly.

„To jsou oni?“ šeptla Hannah. „Naše vládní stíny?“

„Ano.“ Přikývl.

„Proč nás sledují?“

„Protože Amerika má své želízko v obchodování s perlami,“ poučil ji. „Komu nadržuje?“

„Dneska? To nevím, ale mám podezření, že my to nejsme. Zítra?“ Pousmál se. „Kdo ví? Nějaký diplomat si splete telefon, uzavřou se nějaké nové obchodní dohody a bingo – dnešní hrdina je lump a všechny sázky jsou v háji.“

„To je depresivní.“

„Taková je politika.“

„Dávám přednost perlám.“

Já také.“

Zavěsila se mu pod paži a snažila se nevnímat jeho teplo, sílu, všechno, čím byl tak mužný. „Ukaž mi nějaké perly, Archere.“

Jemný tlak jejích prstů projel jeho tělem jako elektrický výboj. Zbystřil všechny jeho smysly. Pomalu, nenápadně se nadechl a ovládl nutkání těla, tak nevyzpytatelně reagujícího na tuto ženu.

Archer s Hannah přecházeli od stánku ke stánku, jako by nemysleli na nic naléhavějšího, a diskutovali o perlách, které je něčím zaujaly. Jeden stánek se specializoval na barokní perly z jižních moří. Některé byly velké jako hrášek, jiné jako hrací kuličky a několik jako mužský palec.

Archer se zastavil. „Ahoj, Sune. Jak se daří malé vnučce?“

Muž s řídkými stříbrnými vlasy a obličejem jako často používaná mapa zvedl oči od stolu, u něhož studoval perly. Když spatřil Archera, s úsměvem vyskočil. „Archere! Je to tak dlouho, co jsem vás viděl naposled.“ Sáhl do kapsy pro opotřebovanou černou peněženku a vytáhl fotografii. „Moje vnučka je jasná jako slunce a krásnější než jarní měsíc.“

Archer se díval na obrázek a neubránil se úsměvu. Maličké dítě mělo nápadná a velmi pozorná černá očka. Malé ručičky se zatínaly v pěst. „Pohleď, světe. Tohle je tygřice.“

Sun Seng se zasmál. „Ta dá svým bratrům zabrat. Ale je skvělá. Všichni jsme se už vzdali naděje, že se kdy dočkáme děvčátka.“

„Blahopřeji,“ upřímně se usmál Archer. „Jste velmi šťastný muž.“

Seng se culil jako chlapec, když vracel fotografii do peněženky. Archer mu představil Hannah. Seng si s ní potřásl rukou a pozoroval ji se špatně skrývanou zvědavostí. Archer ještě nikdy nepřivedl na Perlovou burzu nějakou ženu.

„Rozhlížíte se po něčem speciálním?“ zeptal se Sun a přelétl pohledem z jednoho na druhého.

„A máte něco takového?“ reagovala nenucené Hannah.

Seng se uznale zasmál. První pravidlo obchodování zní: nechávat si své skutečné přání pro sebe. „Celý život jsem promrhal na speciální perly.“

„Barokní perly, pokud dobře vidím,“ poznamenala mírně Hannah.

„Kulaté perly jsou tak nudné,“ prohlásil Seng dobromyslně s očima stejně pozornýma jako jeho vnučka. „Dávám přednost perlám, které více probouzejí mou představivost než chtivost. Faith tohle chápe.“

Archer se usmál. „V tomto případě,“ vysvětlil Hannah, „Faith není anglické slovo pro víru. Faith je moje druhá sestra, Honořino dvojče. Vytváří z barokních perel neuvěřitelné šperky. Seng je jedním z jejích nejlepších dodavatelů.“

„Je mi potěšením,“ prohlásil Seng prostě. Jednou budou její šperky stejně slavné jako výrobky George Foqueta nebo René Laliquea.“

„Hmm,“ zabručel Archer. „Slyšel jsem, že ceny jdou nahoru. Tvoje, abych byl přesný.“

Seng se usmál. „Pro Faith jenom to nejlepší.“

„Překlad: jenom to nejdražší,“ doplnil suše Archer. „Tak dobrá, ukaž mi, co budu muset zaplatit.“

„K jejím narozeninám,“ poznamenal Seng.

„Ještě předtím budou Vánoce.“

„Cokoliv.“ Seng otevřel zásuvku a vytáhl sametem potaženou krabičku. „Tohle vyloudí na tváři Faith blažený úsměv. Když jsem to uviděl, pomyslel jsem na její oči. Ta zvláštní stříbromodrá…“

„Díkybohu, že to není diamant,“ zamumlal Archer.

Hannah se podívala na svůj prsten a znovu se v duchu ptala, kolik asi stál. Nepochybně mnohem víc, než si mohla dovolit, což byla škoda. Byl to první prsten s drahokamem, jenž ji přitahoval stejně jako krásná perla.

„Tady to je.“ Seng se vrátil ke skleněnému pultu, táhnoucímu se po celé délce jeho stánku. Položil na něj krabičku a opatrně ji otevřel. Na světlemodrém saténu ležela polokruhová barokní perla. Byla téměř dva centimetry dlouhá a průměr v nejširším místě musel být přes jeden centimetr.

„Smím?“ zeptala se Hannah a natáhla ruku. „Samozřejmě.“ Vytáhl perlu z krabičky a položil ji na Hannažinu dlaň.

„Studená, hladká, těžká,“ prohlásila. „Velmi těžká. Buď je zcela přírodní, nebo pochází z osazené schránky pěstované několik let. Ale pravděpodobně přírodní. Její lesk vypadá víc na sladkou než slanou vodu.“

„Měl jsem vědět, že jste znalec,“ poznamenal lítostivě Seng. „Perla pochází z malé říčky hluboko na jihu, jejíž jméno je mé tajemství. Podobný odstín jsem ještě neviděl.“

„Ani já ne,“ přiznala Hannah.

„Sladkovodní perly Nového světa jsou proslulé regionálními variantami barev,“ vmísil se Archer. „Ale máte pravdu, Sune. Také jsem podobný odstín dosud neviděl.“

„Zvážímeli její vzácnost, cena je docela rozumná. Dva tisíce dolarů.“

„Rozumné je šest set dolarů,“ kontroval Archer.

„Plus tisíc. Takže tisíc šest set.“

„Nesmysl.“

„Prosím?“ nechápal Sung. „Zeptejte se Hannah. Sedm set.“

„Ale ta vzácnost –“

„Činí perlu téměř nezkombinovatelnou s něčím jiným,“ přerušil ho Archer. „Jako osamělá v rukou někoho méně schopného než Faith její delikátní odstín zanikne osazením a ve výsledku bude perla vypadat jako křída. Osm set padesát, ani o dolar víc.“

„Vy mě ničíte,“ zasténal Seng a vrhl na Archera nešťastný pohled. „Myslete na fond pro studium mé vnučky.“

„Nevěř mu ani slovo,“ poradil Archer Hannah.

„To mě ani nenapadlo. Ale věřím, že perla by nejlépe vynikla v narůžovělém zlatě, připomínajícím arktický měsíc za svítání.“

Seng se k ní rychle otočil. „Vy jste také návrhářka jako Faith?“

„Ne. Jenom miluju perly.“

„Devět set,“ nadhodil Seng, aniž by spustil oči z Hannah. Archer vzdychl. „Devět set.“ Potřásli si rukou.

„Chtěl bych vám ukázat ještě něco,“ tajuplně sdělil Seng Archerovi. „Bohužel to není na prodej.“

„Tak to je úleva.“

Seng se zasmál a vrátil se ke stolu. Vytáhl další krabičku a otevřel ji. Perla byla velká jako arašíd z Georgie a černá jako půlnoc.

Těsně pod povrchem vířily duhové barvy.

„Obdivuhodné, ne?“ zeptal se Seng.

„Není na prodej?“ otázal se Archer neutrálním tónem.

„Už jsem ji prodal. Byl bych vám ji ukázal před šesti týdny, ale minuli jsme se.“

Hannah si připomněla, že má dýchat. Neodvažovala se na perlu sáhnout, protože věděla, že by se jí třásly prsty.

„Před několika minutami tady byl nějaký džentlmen z Hongkongu a na místě ji koupil,“ pokračoval Seng. Jakmile dorazí fax z jeho banky o zaplacení, pošle si pro ni.“

„Ian Čchang,“ konstatoval Archer.

„Ano. Vy ho znáte?“

„Seznámili jsme se před několika dny. Máte ještě nějakou podobnou perlu?“

„Přál bych si, ale nemám.“

„A viděl jste nějaké další?“

„Několik roků o takových perlách slýchám, ale tohle je první, kterou jsem viděl.“

„Člověk, který vám ji prodal – znáte ho dobře?“

Seng se zamračil. Nebylo obvyklé, aby se Archer vyptával na jiné obchodní transakce. „Proč?“

Archer zaváhal. Pomyslel na jeho maličkou vnučku a usoudil, že tajemství zabilo více lidí než vědomost. „Muž, který tyto perly pěstoval, nedávno zemřel. Nikdy neprodal jedinou černou duhovku. Dokonce ani barokní.“

„Chcete říct, že ji někdo ukradl?“ Seng se lítostivě díval na překrásnou perlu.

„S velkou pravděpodobností. Právoplatný majitel nechce tuto záležitost vyšetřovat, ale hodně by mu pomohlo, kdybyste mi popsal historii té perly tak, jak ji znáte.“

„Kdo je ten majitel?“

„My,“ ukázal Archer na Hannah.

Seng zvedl obočí. „Ne že bych vám nevěřil, ale nechápu.“

„Ta perla je z Austrálie,“ vmísila se do rozhovoru Hannah. „Můj zemřelý manžel kultivoval perlotvorky, které produkují tyto černé duhové perly. Uchovával celou záležitost v co největším tajemství. Teď, když je mrtvý…“

Já jsem byl jeho partner,“ navázal Archer. „Paní McGarryová mě požádala, abych jí pomohl nalézt ukradené perly.“

Seng s povzdechem zavřel krabičku a podal ji Hannah.

„Ne,“ odmítla a posunula ji po pultě zpátky k němu. Je to dárek pro vaši vnučku. Ale jestli za vámi někdo přijde s podobnými perlami, prosím, dejte nám okamžitě vědět.“

„Neříkejte nikomu, co víte o těchto vzácných černých perlách,“ dodal Archer. „Pro podobně vzácné perly –“

„– se umírá,“ dokončil suše Seng. „Rozumím.“

„Jestliže za vámi přijde někdo s plnou hrstí těchto perel nebo nenavlečeným náhrdelníkem z kulatých perel, zaplaťte, kolik budete muset,“ požádal Archer. „Hlavně ty perly získejte. Nebo ještě lepší by bylo, kdybyste mi zavolal a nechal mě, abych se o to postaral. Čeká vás slušná odměna pro nálezce.“

Sengovi neušly Archerova zdrženlivost a zároveň napětí. Přikývl.

„Ať udějáte cokoliv, Sengu,“ pokračoval tiše Archer, „buďte opatrný. Žádná perla, ani tak vzácná a krásná, nestojí za ztrátu života.“

Seng opět vzdychl. „Řekněte mi, jsou ty pověsti pravdivé? Existuje náhrdelník Černá trojice?“

„Ano,“ vypálila Hannah, než se Archer stačil rozhodnout. „Viděli ho dva lidé. Jeden je mrtvý, druhý na útěku. Chcete si vyzkoušet jejich šance?“

Seng se pokřižoval a zavrtěl hlavou. „Já chci jenom vidět svou vnučku vyrůst do takové výšky, aby mi viděla do očí.“

„Tak mi zavolejte, jestli něco zaslechnete,“ zopakoval Archer. ‚A jestli za vámi přijdou nějací lidé s dalšími řečmi, také mi zavolejte.“

„Tuhle černou perlu jsem koupil od Jasona Taylora,“ ozřejmil Seng. „Měl stvrzenku o koupi z nějaké perlové farmy, o níž jsem nikdy neslyšel. Majitelkou je Angelika Dupresová.“

Hannah byla ráda, že se na ni Seng nedívá. Nedomnívala se, že svůj šok dokázala dobře skrýt. Angelika Dupresová, nevlastní sestra Coco, zůstala na Tahiti, založila rodinu a vedla malou rodinnou farmu.

„Jak se ta farma jmenuje?“

„Měsíční paprsek.“

Archer se usmál. „Podle staré legendy?“

„To mě nenapadlo.“ I on se usmál. Vtom uviděl blížícího se zákazníka. „Přejete si ještě něco?“ obrátil se zdvořile na Archera.

„Nic, o čem bychom už nemluvili.“

„Budu v kontaktu,“ slíbil Seng. Pak se usmál na elegantně oblečenou, velmi statnou ženu, která si prohlížela vystavené zboží. „Paní Janzenová, děkuji, že jste si udělala čas ve vašem nabitém rozvrhu a přišla se na mě podívat. Jak se daří vaší rodině?“

Archer s Hannah nechali Senga s jeho impozantní zákaznicí a přesunuli se k dalšímu stánku.

„Pokud neexistuje jiná žena se jménem Angelika Dupresová –“ začala Hannah.

„Později,“ přerušil ji Archer.

Rozhlédla se. Zatím sice nikdo nebyl na doslech, ale to se mohlo v okamžiku změnit, protože lidé přecházeli od stánku ke stánku.

„Dobře. Co bylo s tím měsíčním svitem a legendou?“

Uvítal změnu tématu a okamžitě se ho chopil. „Někteří lidé – mezi nimi například Plinius starší – věřili, že perly vznikají tak, že perlotvorky plavou za úplňku k hladině, otevírají se a nechají do sebe vstupovat paprsek měsíčního svitu.“

Napětí v její tváři ustoupilo úsměvu. „Řeči o absurditě a vznešenosti…“

„Existují ještě lepší. V Indii, kde jsou perly vyhledávány tisíce let, buddhisté i hinduisté mají kategorii bohů zvaných nága. Jsou to hadi s lidskou hlavou.“

„Myslím, že už jsme je potkali,“ poznamenala Hannah suše.

Archer se pousmál. „Nágové jsou strážci bohů. Hlídají perly, kapky deště a elixír nesmrtelnosti.“

„Jung měl zřejmě pravdu o archetypech pobíhajících v lidských mozcích,“ vzdychla. „Nemluvě o Freudovi. Ten by měl hodně co říct o falických hadích symbolech, perlových kapkách a podobně.“

Archer se nepřestával usmívat. „Umím si to představit.“

Zrovna tak Hannah. A to, co si představovala, vyvolalo v jejích žilách teplo. Toužila objímat Archera jako dříve, ale tentokrát navíc ochutnat tekuté perly unikající jeho sebeovládání.

Povšiml si drobného zachvění. „Chceš Honořin plášť?“

„Cože?“ zeptala se nechápavě a přinutila se odpoutat mysl od představy jeho nahého, statného těla.

„Tohle,“ ukázal na plášť přehozený přes ruku. „Chvěješ se. Jsi zvyklá na mnohem teplejší prostředí, než je v této budově.“

Za nic by mu neprozradila, při jakých myšlenkách jí husí kůže naskočila, proto mu dovolila, aby jí přehodil plášť přes ramena. I tenhle běžný dotek vyvolal další zachvění.

„Proč jsi mi neřekla, že je ti zima?“ podivil se a rychle třel její paže. Dával pozor, aby plášť ten intimní dotek dobře skrýval.

„Neuvědomila jsem si to.“

Vrhl na ni zvláštní pohled.

Dívala se přímo před sebe a přemýšlela, jak se jiné ženy vypořádávají s přívalem vášně na veřejnosti. Zejména když jsou s mužem, který se snaží chodit po stropě, aby se vyhnul přímému doteku.

„Angelika Dupresová je nevlastní sestra Coco,“ zašeptala.

Přikývl.

Pokračovali bok po boku, ale bez fyzického kontaktu kolem dalších stánků. Vyptávali se na zvláštní černé perly. Někteří lidé o nich slyšeli. Nikdo žádnou neměl. Nebo pokud měl, nechal si to pro sebe.

„Už jsou tu zase,“ zašeptala Hannah.

„Naše stíny?“

„Ano,“ potvrdila. „Co by dělali, kdybychom k nim přistoupili a představili se?“

„Povídali by si s námi, dokud by nedorazili další agenti. Identifikovat v davu nové byrokraty by byl problém.“

„Ďábel, kterého znáš, je lepší, je to tak?“

„Někdy.“

„A tentokrát také?“

„Zatím.“

„A kdy se to změní?“

„Až je ztratíme.“ Podíval se na hodinky. „Ty jsi pod tou klidnou slupkou dost naštvaný, viď?“ Archer se na ni podíval ocelově šedýma očima. To, že do něho tak vidí, ho naštvalo ještě víc. „Ano.“

„Proč?“

„Někdo řekl Čchangovi, kde jsme. Až ji dostanu do rukou –“

„Ji?“ skočila mu do řeči Hannah.

Archer měl na mysli April Joyovou: krásnou, inteligentní a především nelítostnou. Ji. Rozhodně.

21

Fred a Rebeka Linskyovi se právě dočkali třiaosmdesátého roku života a dvaašedesátého roku trvání jejich manželství. Navzdory, nebo možná právě kvůli tomu, že byli známí jako „bojovní Linskyovi“. Štíhlí, bělovlasí, bezdětní, ne vyšší než sto šedesát pět centimetrů vládli svému malému perlovému království pevnou rukou a pozorností zaměřenou na potomky zaměstnanců. Třpytivé perly, jež prošly jejich rukama, zaplatily mnohým vzdělání. Jejich lékař, jenž bydlel vedle v jednom z mnoha obytných komplexů podél pobřeží Seattlu, je navštěvoval jednou týdně a nikdy si za to nic nevzal; veškeré vzdělání mu zajistily jejich perly.

Ačkoliv Fred s Rebekou nebydleli v Perlové burze, byl to jejich skutečný domov. Postavili ji, pečovali o ni a pokračovali ve zvyšování její úrovně výstavou své „Třetí kolekce perel planety“. Ta se nacházela v nejvyšším podlaží burzy.

Archer stačil Hannah sdělit jen základní údaje a Linskyovi už je vítali. Hannah nesmírně přitahovaly umělecké předměty z perel, unikátní šperky i ostatní kousky vybrané sbírky Linskyových, včetně třídicích stolů, které viděla za dveřmi na druhém konci rozlehlé místnosti.

„Promiňte,“ otočila se zpět k Rebece. „Na co jste se ptala?“

Rebeka se zasmála a položila křehkou, ale ne slabou ruku na Hannažinu paži. „Ptala jsem se, jestli se zajímáte o perly. Vaše oči mi to říkají. Chtěla byste vidět naši kolekci?“

„Oba bychom chtěli,“ vmísil se Archer, „ale obávám se, že na celkovou prohlídku nemáme dost času.“

Hannah na protest zasténala.

Rebeka se usmála. Jsou i jiné dny, drahoušku.“

Protože Hannah nevěděla, jak říct, že se těch dní nemusí dožít, vrátila jí úsměv.

„Takže jen krátká prohlídka,“ prohlásila Rebeka a probodla Archera blednoucíma modrýma očima.

„Ano, krátká,“ přisvědčil. Rebečiny oči mohly slábnout, ale její vůle měla stále sílu. Předvést svou kolekci lidem, kteří ji dokáží ocenit, bylo pro Linskyovy to největší potěšení. Nemohl je o ně připravit.

Rebeka s úsměvem nedočkavě přistoupila ke skříni z třešňového dřeva, vysoké metr dvacet a rozdělené na široké mělké zásuvky. Horní deska skříňky byla ze skla a umožňovala pohled na obsah první zásuvky.

„Perly jsou první a nejdokonalejší klenoty, které člověk použil na zkrášlení sebe a věcí,“ poučila Rebeka Hannah. „Nejstarší lov perel, o němž víme, probíhal na Srí Lance před více než dvěma tisíci let. Někteří lidé přisuzují tuto zásluhu Peršanům, kteří se zabývali lasturami organizovaným způsobem nejméně stejně dávno.“

Hannah se podívala dolů clo skříňky a viděla něco, co vypadalo jako nepravidelné zlaté články, tvořící řetěz zhruba čtyřicet centimetrů dlouhý. Z některých článků visely na zlatých pramíncích malé perly.

„Stáří čtyři tisíce tři sta let,“ prohlásila Rebeka. „Čínské prameny se o nich zmiňují jako o vazalském poplatku. Perleť se našla v ruinách Babylónu, který existoval před více než čtyřmi tisíci let. A kde je perleť, tam jsou nevyhnutelně i perly.“

„Ten náhrdelník je tak starý?“ podivila se Hannah. „Čtyři tisíce let?“

„Bohužel ne. Perly jsou velmi křehké. Jestliže leží ve velkém vlhku nebo naopak velkém suchu, zaniknou. Náhrdelník, na který se díváte, obsahuje nejstarší perly naší kolekce. Zdobily šíji perského aristokrata – asi kněze nebo kněžky –před narozením Krista.“

Archer viděl tento náhrdelník mnohokrát, ale jeho historie jej stále fascinovala, stejně jako hluboký lesk samotných perel. Bílé, nadpozemské perly ztělesňovaly vzdech šeptaný dlouhé věky.

„Proč si myslíte, že je nosila nějaká náboženská postava?“ zajímalo upřímně Hannah. Zdál se jí spíše dekorativní než symbolický.

„Pravděpodobnost,“ předběhl Fred manželku. „Po celou dobu zaznamenané historie jsou perly objektem uctívání na této i na opačné polokouli. Jako první je dostávali do rukou kněží obou pohlaví, tedy kromě nejvyššího panovníka – jenž byl zřejmě také kněz. Není potřeba velké představivosti, abychom při pohledu na perly pomysleli na Měsíc, jenž byl uctíván spolu se Sluncem. Co je součást nějakého boha, je posvátné. A jestliže vlastníte takovou věc, jste svatí i vy.“

„To je na perlách to úžasné,“ poznamenal Archer. „V závislosti na čase a místě jsou symbolem čistoty i tělesnosti.“

„Klenot pro každou příležitost.“ Hannah po straně pohlédla na Archera.

„Klenot všech kultur,“ opravila ji Rebeka. Jakmile začal lov perel, perly se staly podstatným symbolem postavení po celém světě. V Indii, Cíně nebo Persii platilo, že čím více perel nosíte, tím jste ve společenské hierarchii na vyšším místě. Římané se v nich váleli. Caligula po nich šílel.“

„Caligula byl blázen, tečka,“ uzavřel suše Archer.

Jenom proto, že dal nejvyšší funkci svému koni a pověsil mu na krk perlový náhrdelník?“ otázal se Fred. Já bych Caligulu neobviňoval. Většina lidí nemá víc rozumu než koňský zadek, nemluvě o celém koni.“

„Kleopatra vyhrála perly v sázce,“ připomněla Rebeka.

„Kdo měl nervy proti ní sázet?“ zeptala se Hannah.

„Marcus Antonius. Kleopatra, aby mu dokázala, jak je Kgypt mocný a bohatý, se s ním vsadila, že uspořádá nejdražší slavnost, jaká se kdy konala. Posadila ho k prázdnému talíři a číši vína. Pravděpodobně se usmívala jako kočka, když viděla jeho pochybovačný pohled. Pak si sundala náušnici –jednu obrovskou perlu – rozdrtila ji, rozpustila ve víně a vypila. Druhou náušnici podala Antoniovi a vyzvala ho, ať udělá totéž. Ten okamžitě uznal svou prohru, protože jen náušnice, kterou vypila Kleopatra, měla cenu téměř dvou milionů uncí stříbra.“

„Legenda říká, že za tu druhou náušnici financoval celé vojenské tažení,“ doplnil Fred.

„Ale to byl generál Vitellius a náušnice jeho matky, ne Kleopatřina.“

„Ne, byl to Antonius a Kleopatřina perla!“

Rebeka s Fredem stáli proti sobě, citovali různé prameny stále hlasitěji a skvěle se bavili. Čím více zvyšovali hlas, tím více jím zářily oči a pracovala mysl.

„Tak kdo to byl, Antonius nebo Vitellius?“ zeptala se Hannah tiše Archera.

„Vitellius. Antonius odvezl svou perlu do Říma a nechal ji rozpůlit na náušnice pro sochu Venuše.“

„Rozpůlit…,“ opakovala Hannah zmateně. „Pro sochu.“

„Byl to výraz piety a zároveň arogance. Římané se nechali perlami zotročit. Čím více jich získali během svých tažení, tím více jich chtěli. Byli nenasytní a kvůli perlám se s chutí vzájemně ruinovali.“

„Říkáš to nějak smutně.“

„To ano,“ připustil Archer. „Bylo by skvělé obchodovat s perlami v těch dobách.“

„Teď to také není špatné,“ rozhlédla se okolo. „Ale abys tehdy viděl podobné perly jako tyhle, musel bys být císař nebo bůh.“

Její pozornost upoutal třpyt dalšího vystaveného zboží. Podívala se na „bojovné Linskyovy“ – ani stopy po smíru – a přesunula se k další výstavce. Ve skleněné vitríně stál čtyřhranný předmět velký asi čtyřicet centimetrů. Povrch byl ze zlata. Nespočetné osazené perly znázorňovaly oděv nějakého světce: pokrývka hlavy, roucho, opasek, vše zářilo vnitřním světlem perel. Doplňovaly je rubíny, smaragdy a safíry, ale perly dominovaly a jednoznačně vyjadřovaly úctu a bohatství.

„Odkud to je?“ vydechla užasle.

„Nejspíš z nějakého kláštera nebo knihovny velmi bohatého člověka,“ vysvětlil tiše Archer. „Ruský středověk. Je to jeden z nejdražších obalů rukopisu zhotovený člověkem. Doslova se chvěje obdivem a zbožněním, nadějí na nesmrtelnost spojenou se strachem z věčného pekla.“

Na okamžik si vzpomněla na bolestivé sevření Lenových prstů na její paži, zatímco na ni křičel, že Černá trojice není dokončená, nemůže být dokončená, jinak by byl zdravý. Vidina jeho vzteku a strachu byla tak živá, že tiše a chraptivě vyslovila jeho jméno.

„Nemysli na to,“ doporučil Archer. „Nebyl první, kdo se zbláznil a dal rovnítko mezi pozemské a přechodné a božské a věčné. Pod třpytivým povrchem perel je něco, co někomu přináší mír a jinému šílenství.“

Já vím. Jenom… někdy mi připadá, jako by se to stalo před dvěma sekundami, a vykřiknu.“

Archer ji málem objal, ale okamžitě si uvědomil, že od něho chce pouze ochranu a sex. Uklidňování nebylo součástí jejich dohody. Vrazil ruce do kapes. „Dej tomu čas. Bude líp.“

Otočil se k vedlejší expozici. „Tady jsou další perly. Jak znám Freda, tyto šňůry perel mohly být součástí královských pokladů Indie nebo Persie někdy během uplynulých dvou tisíc let. Obchodníci vědí, že Fred jim zaplatí víc než kdokoliv jiný, pokud perly mají historii.“

Hannah se obrátila k vitríně. Skutečně – perly by rozplakaly i mahárádžu nebo prince.“

„Krásné,“ vydechla.

Opravdu byly, ale ne pro ni. Ne v tuto chvíli. Stále v ní převládal pocit nechuti z člověka.

„Írán má truhly přetékající podobnými šňůrami. Nesmírně drahocennými i ve věku kultivovaných perel.“

Aniž by se Hannah dotkl, vedl ji podél řady výstavních skříněk a občas na něco upozornil. Perlami osazené náhrdelníky ze středověkého Ruska a Anglie. Perské střevíčky menší než jeho ruka, kompletně pokryté drobnými perlami. Náhrdelník z perel, diamantů, rubínů a ametystů, který kdysi patřil nějaké mogulské princezně. Miniaturní zlatá krabička lemovaná perlami – údajně patřila jedné z milenek Jindřicha VIII.

„Pochybné doporučení výjimečnosti,“ konstatoval Archer. „Dopřával si milenky jako jiní muži poháry vína.“

Hannah neřekla ani slovo. Pořád usilovně zápasila, aby se vyrovnala se současností.

„Zajímavé je, že vzácnost perly stále spojujeme se slanou vodou,“ pokračoval Archer a ukázal na další exponát, „ačkoliv znalci starožitných klenotů stále častěji oceňují sladkovodní perly. Ale i dnes jsou ty nejlepší sladkovodní perly prodávány jako perly z moře. Stále v nás přetrvávají předsudky ve prospěch tajemství moře.“

„Přesně tak,“ ozval se Fred, jako by on a jeho žena nestrávili posledních pět minut hádkou. „Vždycky jsem říkal, že sladkovodní perly jsou lepší než ty mořské.“

„Ha!“ zvolala Rebeka. „To je bláznovství a ty to víš. Žádná sladkovodní perla na zemi se nevyrovná kvalitní zlaté perle z jižních moří.“

„Kecy,“ zařval Fred. „A co ta přírodní růžová perla z Tennessee, kterou jsem koupil minulý rok?“

„Co je s ní?“

Archer skryl úsměv. „Bojovní Linskyové“ se otočili a pádili pryč.

Hannah se dívala za starou dvojicí a přes vnitřní citové zmatení se usmívala. Jejich nadšení pro rozepře se dalo srovnat pouze s nadšením jednoho pro druhého; jejich láska byla průhledná jako slzy.

„Rebeka se stará o tu část sbírky perel, které pocházejí z moře,“ poznamenal Archer.

„Tak to bych nikdy neuhodla.“ Hannah ironicky pokrčila obočí.

Podíval se na hodinky a vzdychl, protože věděl, že z toho krátká návštěva rozhodně nebude. Mlčky následoval Hannah podél první řady vitrín. Procházeli kolem stěny s fotografiemi nejslavnějších perel v dějinách, počínající královnami Západu až po potentáty Východu, ověšené obrovskými, nesmírně cennými šňůrami přírodních perel. Snímek perly Naděje, monslrózní bílé barokní perly vážící tisíc osm set gramů, a pochopitelně La Peregriny, kterou koupil Elizabeth Taylorové její milenec a dvojnásobný manžel Richard Burton.

La Peregrina je velká perla stará pět sel let, kterou vlastnili králové. Povídá se, že ji jeden z psíků Liz Taylorové spolkl; perla pak vyšla z jeho trávicího traktu jako stín původní velikosti a lesku. Snímek na zdi Linskyových byl pořízen ještě před touto událostí. Později už zřejmě nebylo co fotografovat.

„Smutný příběh,“ poznamenal Fred u Hannažina lokte. „Škoda, že ho nenakrmila jedním ze svých úžasně velkých diamantů. Ten by vyšel nedotčený. Uhličitan vápenatý je citlivý i na tak mírné kyseliny, jaké obsahuje pot, natož na agresivní kyseliny ve vnitřnostech savců.“

„Slyšela jsem, že pes ji jenom dobře ožvýkal, ale nespolkl,“ vmísila se Rebeka.

„Tak či onak, legendární perla je pryč. Neumím si představit někoho, kdo krmí domácího mazlíčka perlami.“

„Pochybuji, že La Peregrinu dala psovi úmyslně.“ Archer se podíval na hodinky a usoudil: „Asi ji nechtěně shodila na zem.“

„Barbara Huttonová nakrmila perlami Marie Antoinetty husu,“ připomněla Rebeka další dějinnou kuriozitu.

„Cože?“ vyhrkla nevěřícně Hannah.

„Slyšela, že je to nejlepší způsob, jak perly vyleštit.“

„Dobrý bože.“ Hannah potřásla hlavou, zděšená, že něco lak jedinečného a cenného může mít tak potupný konec. „Tolik historie a krásy poníženo na psí a husí výkaly.“

„Podívej se na to jinak,“ poradil jí Archer. „Když hořel Řím, s dýmem odešly ty nejkrásnější perské perly za poslední milénium.“

„Přestaň,“ zarazila ho. „Nechci na to ani myslet.“

„Tak mysli na tohle.“ Ukázal k modlitebnímu koberečku, jehož elegantní geometrický vzor byl lemován perlami. „Nějaký zbožný, nechutně bohatý muslim na tom denně odříkával svých pět modliteb.“

„Elegantní a krásný,“ ocenila Hannah. „Ale muselo to být jako klečel na zmrzlém hrášku.“

Archer se zasmál. Jeho ruce se jí na zlomek vteřiny dotkly, ale okamžitě přehrál ten mechanický pohyb v další pohled na hodinky.

„Pořád jsou tam,“ poznamenala jedovatě Rebeka. „Uvolnil se vám řemínek? Kontrolujete je, jako byste čekal, že každou chvíli zmizí.“

„Omlouvám se,“ pospíšil si Archer. „Ale Hannah a já máme pevně stanovený rozvrh.“

„Mladí lidé. Pořád někam spěchají. Nikdy nemají dost času, aby ocenili místo, kde právě jsou.“

„Na ocenění vašich perel není dost času na celé zeměkouli,“ namítl Archer.

„Ha. Vaše sbírka –“

„… je jen počátek,“ nenechal ji domluvit Archer.

„Stále říkám, že kdybyste chtěl pro nás obchodovat se zlatými perlami z jižních moří –“

„Přestaň toho hocha trápit, Beko,“ přerušil ji Fred. Popotáhl si kravatu. Jeho bílá košile byla tak obnošená, že se kolem krku a na loktech leskla jako hedvábí, ale čistotou zářila jako perla. „Nechce si nechat ujít tuto krásku a já mu rozumím. Raději mu ukažme nové přírůstky. Na jeden z nich chci slyšet jeho názor.“

Jsem polichocen,“ potěšil ho Archer.

„Máte proč,“ odsekl Fred. Jsem starý, ale ne hloupý. Vím, že moje oči už nejsou to, co bývaly, dokonce ani s lupou. Mladík, kterého jsem najal k třídění barev, není tak dobrý, jak si o sobě myslí. Sakra, není zdaleka tak dobrý jako vy.“

„No, to je pravda,“ zabručela Rebeka. „Pojďme se na to podívat.“

Hannah se nenechala pobízet. Okamžitě se vydala ke dveřím, za nimiž se skrývala třídírna.

Do jisté míry to připomínalo návrat domů. Ale chybělo podstatné: v rohu neseděl Len a nedíval se na ni s podivným výrazem v očích. A také tu neznělo povídání a smích čínských pracovníků, kteří v Perlové zátoce postupně vystřídali Japonce.

„Co máte tady?“ neskrýval zájem Archer.

Ukázal na třídicí stůl, kde ležely na třech tácech tři skupiny perel. V tácech byly horizontálně vyhloubeny drážky pro různé velikosti. Na každém z nich spočívaly perly různých barev: černé, zlaté a bílé. Na vedlejším stole čekaly další perly stejných barev, každý odstín zvlášť na podnose. Ve středu stály naskládané malé krabičky pro dopravu, v každé perly.

„To je začátek náhrdelníku, část soupravy pro jednoho starého zákazníka.“ Fred vzdychl. „Tedy bude, jestli někdy získáme dostatek vhodných perel. Oči mě bolí, sotva na to pomyslím.“

„Kolik jich potřebujete?“

„Padesát z každé barvy. Minimálně. Stovka by byla lepší. Přednost mají kulaté. Klient si to může dovolit a my máme za lubem nový přírůstek pro naše muzeum.“

Archer se na Freda s pochopením usmál.

Hannah přistoupila ke stolu, podívala se na vytříděné perly a pak přelétla pohledem celý stůl. „To je vaše první třídění podle barvy?“

„Ano,“ přisvědčila Rebeka. Jelikož jde o několik kousků šperků, barva je důležitější než velikost. Na druhém místě stojí lesk a tvar.“

„Smím?“ dovolila se Hannah.

Rebeka se podívala na Archera.

„Říkali mi, že je jedna z nejlepších,“ potvrdil upřímně.

„Tak do toho,“ pobídla Rebeka Hannah.

Hannah jen automaticky přikývla. Už se plně soustředila. Rozžala světlo nad stolem a začala se stříbrobílými perlami. Odstupňování barvy bylo jemné a hluboké, dost pro plnou místnost filozofů, aby se přeli. Ona přesto viděla rozdíly tak jasně, jako jiní lidé odlišnost mezi žlutou, oranžovou a červenou.

Tiše si pobrukovala a vychutnávala chladnou, hedvábnou tíhu perel i luštění fascinující skládačky. Její prsty létaly po řadách perel podobně jako u čínského obchodníka počítajícího na abakusu. Ale na rozdíl od kuliček počítadla perly v řadách zlehka poskakovaly nahoru a dolů.

Rukávy pláště jí neustále sklouzávaly po rukou a překážely v práci. Když ho Archer stáhl z jejích ramen, ani nepřerušila práci. Vlastně pochyboval, jestli si vůbec všimla, co udělal. Byla zcela zaujatá kouzlem perel a výzvou srovnat jednu jako druhou.

Skončila a poodstoupila od stolu. Třídění přečkalo pouze sedm perel ze sta. Umístila je do horní řady podnosu. Zbytek perel v dolních žlábcích srovnala podle postupně klesajícího barevného odstínu.

„Můj bože,“ vydechl zírající Fred.

„Neuvěřitelné,“ přidala se k chvále Rebeka. Pokročila dopředu a sklonila se nad podnos. Jste skutečně velice dobrá, drahoušku.“

„Perly v další řadě mají přijatelně podobný odstín,“ vysvětlila Hannah, „zejména jestli je použijete na náramek nebo brož k náhrdelníku. Ty v první řadě jsem vytřídila pro náhrdelník, protože to je vždy nejobtížnější.“ Poněkud lítostivě se podívala na druhý stůl, kde čekaly na vytřídění další perly.

„Pokračuj,“ vybídl ji Archer. „Nemyslím, že by to Linskyovým vadilo.“

„Vadilo?“ zasmála se nevěřícně Rebeka. „Za několik minut jste udělala víc než kdokoliv z nás za celé hodiny.“

„Dělali jste pouze první třídění,“ namítla Hannah.

„Nesnažte se být skromná,“ odsekla Rebeka. „Vsadím se, že vy byste zvládla první třídění dočista nahatá a ještě ve stoji na hlavě.“

„Tak jsem to ještě nezkoušela.“ Hannah se usmála. „Myslím ve stoji na hlavě.“

Fred se rozesmál a v hnědých očích mu zazářilo mužské laškování.

Archer ztěžka polkl. Představa Hannah, stojící nahá v místnosti plné perel, mu těžce tlačila na žaludek. Hladká struktura její pokožky mohla konkurovat perlám. Vášnivý ruměnec by byl ještě nádhernější než lesk perel… a její vlhký žár by představoval úžasný kontrast k chladivé tíze.

„Ale na práci bez oblečení je tady příliš chladno,“ dodala, „tak jsem to udělala těžším způsobem.“

Obrátila se k vedlejší mu stolu, kde odpočívaly skupinky volně ležících perel. S udivující rychlostí pohybovala perlami v první hromádce a všímala si jen snadno rozpoznatelných znaků. Za okamžik je měla rozdělené do dvou skupin. První odsunula stranou a už se na ni ani nepodívala.

„Máte ještě nějaké podnosy, nebo mám použít ten předchozí?“ zeptala se, aniž by odtrhla pohled od perel.

„Máme další,“ spěchala s odpovědí Rebeka.

„Už se nesou,“ hlásil Fred.

Hannah jen přikývla a přesunula se k druhé nevytříděné hromádce. Jakmile se podnosy objevily na stole, beze slova si je přisunula. Jediným zvukem v místnosti bylo její tiché pobrukování, směsice australské lidové písně a nějakého chvalozpěvu, při němž vyrůstala. Ačkoliv rychlost zpěvu se měnila, její soustředění nikoliv.

Archer sledoval každý její pohyb. Byl fascinován zručností, rychlostí, hbitými prsty. Sám se považoval za dobrého třídiče perel, ale ona byla lepší. Mnohem lepší. Dokonce ani v obrovských prostorách Mikimotových třídíren nikdy nezahlédl nikoho s takovou čilostí a precizností. Není divu. že Len vyžadoval, aby třídila perly pro Černou trojici.

Na podnosech bleskově vznikaly řady perel. Jakmile byly seřazeny, jemné odlišnosti odstínů barvy se jevily mnohem zřetelněji. Občas je to pouze záležitost dokonalosti povrchu. Mnohem častěji však rozdíl spočívá v lesku, který člověk nemůže ovlivnit. Lesk je duše perly, její tajemství a prvopočáteční magie; božské sémě, jež lidstvo uctívá tisíce let.

Hannah se podívala na naplněné podnosy, ustoupila, vyměnila mezi nimi několik perel a přemýšlela o výsledku. Na jednom podnose spočívalo pouze dvanáct perel. Všechny měly stejný stříbrobílý lesk měsíční bohyně. Vrátila se k prvnímu podnosu, který vytřídila. Zvedla sedm perel z horní řady a přidala je k těm dvanácti.

Podobnost byla dokonalá.

Archerovi naskakovala z jejího talentu husí kůže. Sjednotit perly podle barvy je jedna věc; ale mít tak perfektní vizuální paměť, s níž dokážete doplnit perly bez porovnávání, je něco naprosto jiného.

Jestli měl ještě nějaké pochybnosti o jejím prohlášení, že dokáže poznat jednotlivé perly z Černé trojice, ať je najdou kdekoliv, tak o ně právě teď přišel.

„Kdybych to neviděl, tak bych tomu nevěřil,“ vrtěl Fred nevěřícně hlavou. „Vždyť se na tu první skupinu vůbec nepodívala!“ žasl.

„Drahoušku, jestli budete hledat práci, přijďte k nám,“ vyhrkla Rebeka. „Zaplatíme vám dvojnásobek – trojnásobek – toho, co platíme jiným.“

Hannah něco nesrozumitelně broukla. Její myšlenky byly soustředěny na neotevřené krabičky s perlami. Pak se vrátila do reality. „Ráda perly porovnávám. Je to jako nekonečná, krásná skládačka. Jediná věc, kterou dělám stejně ráda, je vyřezávání ze dřeva, ale všechny moje nástroje zůstaly v Broome.“

Rebeka přistoupila k neotevřeným krabičkám. „No, v takovém případě…, co se tak podívat na tyhle nevybalené?“

Archer se chystal vznést námitky, ale rozmyslel si to. Z Hannažiných očí zmizel ustrašený pohled. V tuto chvíli nemyslela na Lena, smrt a Černou trojici. Jestliže jí třídění perel dělá takovou radost, tak zbytek světa může počkat.

„Moment,“ ozval se Fred. „Pamatujete si tak dobře všechny barvy perel, nebo jenom bílou?“

„Manžel a já jsme kultivovali perly jižních moří,“ vysvětlila Hannah. „Měli jsme všechny barvy.“

„V takovém případě možná můžete rozhodnout náš spor. Právě proto jsem požádala Archera, aby přišel. Koupil jsem nějaké perly, které považuji za sladkovodní, i když jsou velké a kulaté. Moje žena naopak tvrdí, že pocházejí z mořských perlotvorek.“

„Nevím, jestli ten rozdíl poznám,“ přiznala Hannah. „Zatím jsem pracovala pouze s perlami z moře.“

Já možná ano,“ nabídl se Archer. „Podívejme se na ně.“

Fred zamířil k elektronicky ovládanému sejfu, jehož panel byl pokrytý perletí. Vytáhl sametovou šperkovnici.

Jestli jsou sladkovodní,“ promlouval cestou zpátky, „tak se hodí do muzea. Šance, že bychom jich našli více pro komerční využití, je minimální, protože sladkovodní perly jsou většinou barokní.“

„Ale jestli jde o kultivované mořské perly,“ doplnila Rebeka, „budou tam, odkud pocházejí, k mání další.“

Jenže na mořské perly jsou příliš barevné,“ soudil Fred, zatímco otevíral krabici.

Pod černým ledem vířily barvy duhy. Perly měřily v průměru asi čtrnáct milimetrů, byly kulaté a měly dokonalý lesk.

„Mořské,“ vyhrkla ochraptěle Hannah. „Kultivované. Australské.“

„Ale –“ začal Fred.

„Má pravdu,“ přerušil ho Archer. Jestli jednu z nich rozpůlíte, najdete v ní korálek z americké slávky. Docela dobře ho mohla vložit do perlotvorky sama Hannah.“

„Říkala jsem ti to,“ ozvala se Rebeka. „Kdybys mě poslouchal, nemusel bys se svými problémy obtěžovat jiné lidi.“

Fred po ní střelil očima. Rebeka se spokojeně usmála.

„Smím se na ty perly podívat zblízka?“ požádala Hannah.

Fred nabručený prohrou jí podal krabici. Hannah přešla pod světlo a prohlížela si perly. Po chvíli krabici pečlivě zavřela a vrátila ji Fredovi.

„Hannah?“ zašeptal Archer.

Zavrtěla hlavou. Perly sice byly překrásné a cenné, ale nepocházely z Černé trojice. „Jiná skupina.“

„Kde mohu získat další?“ chtěl vědět Fred. „Tam, kde jste získal tyhle,“ předešel Archer Hannah. „Řekl, že jich víc nemá.“

„Kdo?“ zeptal se Archer.

Fred zaváhal a potom vzdychl. Jsou ukradené, že ano.“ Bylo to spíš konstatování než otázka. „Ano,“ přisvědčila Hannah. „Vám?“

„Ano. A Archerovi. Byli jsme partnery v pokusné perlové farmě.“

Fred pohlédl na Archera, jenž to potvrdil přikývnutím.

„Seděl jste celé roky na perlách jako tyhle, aniž byste mi to řekl?“ zlobil se Fred víc než dotčeně.

„Seděl na nich manžel mé partnerky,“ opravil ho Archer. „První takovou perlu jsem viděl před sedmi roky a druhou minulý týden. Kdo vám je prodal?“

Fred otevřel krabici a zachmuřeně se díval na perly. Nic na celé té záležitosti ho netěšilo, zejména ne vědomí, že koupil zboží ukradené svému dlouhodobému zdroji. Prudce zaklapl víko. „Teddy Jamagata.“

22

Hannah sledovala dveře kavárny a netrpělivě bubnovala prsty s krátce ostříhanými nehty na desku stolu ze zeleného plastu. Z dvojité kávy stoupaly do vzduchu teplo a vůně. Archer měl svůj šálek z poloviny vypitý, zatímco ona usrkla jen několik doušků. Americkému espresu ještě nepřišla na chuť.

„Co kdybychom je pozvali, ať si s námi dají kávu, než se dočkáme Jamagaty?“ zeptala se podrážděně.

Nemusel se ohlížet, aby věděl, o kom Hannah mluví. Federálové zachovávali diskrétnost, ale stěží neviditelnost. Sedli si hned u dveří malé kavárny a popíjeli kávu s uspokojením policejních oček, kteří jsou více zvyklí na kalné patoky než na silné espreso dobré restaurace.

Venku hnal vítr mraky a clony deště. Ačkoliv byly teprve dvě hodiny odpoledne, ulice byly potemnělé jako na konci podzimu. Interiér kavárny zářil světlem a pestrými barvami, ale zároveň zádumčivou retrospektivou. Neonové trubice táhnoucí se po zdi končily v květináčích s vysokými rostlinami ze svařovaného plechového harampádí. Z reproduktorů velkých jako pěst duněly staré nahrávky Rolling Stones. Dva kávovary pískaly a chrčely při prohánění páry tmavou aromatickou kávou.

Podíval se na hodinky. Jestli sebou Teddy nehodí, zpozdí se na večírek, který Donovan Velký přesunul kvůli nečekanému návratu nejstaršího syna z Austrálie.

„Federálové vždycky pracují ve dvojicích?“ zajímala se Hannah.

„Pokud ne ve čtyřech, šesti, osmi a tak dál.“

„To má být odpověď vlády na nezaměstnanost?“ Je to i tvoje vláda.“

Zamrkala. „Je to tak dávno, že jsem to zapomněla. Řekni mi znovu, proč mě má vláda sleduje.“

„Aby viděla, kam jdeš.“

„Přesně. Proč si to nemohu zapamatovat?“

Když viděla Archerovo pousmání, nejraději by se naklonila a přejela rty po jeho. Pak jeho úsměv zmizel a zůstal jen muž s odtažitýma šedozelenýma očima a černým strništěm zvýrazňujícím ostré rysy tváře. Tvář, kterou jí předvedl uplynulou noc: chladná, tvrdá, vzdálená. Pokud se jí dotkl, pak stejně neosobně jako déšť. A stejně teple.

Řekla si, že je to tak lepší.

A věděla, že lže.

Chtěla znovu jeho žhavou smyslnost. Chtěla cítit, jak její tělo plane, hoří, napíná se na skřipci vášně, dokud se neroztříští na miliony kousíčků extáze…, a pak spát propletená s jeho údy a jistotou, že cítí totéž co ona.

Dříve neměla o existenci takové rozkoše mezi mužem a ženou ani tušení. Teď, když ji poznala, nemohla zapomenout, nemohla ji ignorovat, nemohla přestat chtít více.

Dneska večer, slíbila si. Dneska večer proniknu jeho hrdostí. Vím, že mě chce. Kontroluje své oči, ale tělo ne. Ne vždycky. Zvednu mu tlukot srdce pouhým opřením se o jeho paži. A on zrychluje mé srdce stejně snadno. Jsme dospělí, kteří nejsme nikomu ničím zavázáni. Není důvod, proč bychom nemohli být milenci.

Vtom její myslí prolétla vzpomínka na Summer. Na uvolněnou hebkou váhu dítěte, spočívající na její paži a boku. Sladký uslintaný úsměv. Jasné šedozelené oči, které ji pozorují a jiskří smíchem a inteligencí.

Archerovy oči.

Když jsi chtěla dítě bez komplikací, měla sis zajít do spermatologické banky.

Archer s Lenem jsou v mnoha ohledech velmi podobní. Proto ji rozčilovalo, že nejsou stejní i v postoji k dětem. Lena vůbec nezajímalo, že potratila. Jestli vůbec něco, tak ho to potěšilo; nechtěl děti. Nikdy. Po potratu s ním souhlasila. Nechtěla další dítě, ne s mužem, jenž je na to, aby mu svěřila křehké dětské srdce, příliš krutý. Dávala si dobrý pozor, aby neotěhotněla. Po Lenově nehodě byla otázka dětí vyřešena. Nebudou žádné. Nikdy.

Potom Len umřel a ona bezhlavě spadla do vztahu s dalším mužem, jenž je příliš krutý, aby mu svěřila křehké dětské srdce; milovat neteř není totéž jako trpělivost a šlechetnost ducha k výchově vlastního potomka.

Trpce se zeptala sama sebe, jestli v ní není nějaká chyba a jestli její sexualitě budou vždy vyhovovat pouze nevhodní muži.

Pod touto trpkostí se skrýval strach, rostoucí jistota, že ať si vybere za partnera kteréhokoliv muže, vášeň, jakou prožívá s Archerem, se nebude opakovat. Len ještě jako zdravý zůstal pouze na povrchu její smyslnosti. Jinému se nemusí podařit ani to. Nikdy se na muže nedívala s myšlenkou, jací by byli jako případní milenci; prostě neprobouzeli její sexuální zájem.

Ale na Archera ano. Neustále. Naléhavě.

Do jejího nitra se vplížil strach, když si uvědomila, že se jednou může vdát a mít děti, které však nebudou počaty v oslepující vášni, protože nedokáže reagovat na žádného muže tak jako na Archera Donovana.

Ta jistota v ní vyvolala hněv a zároveň sklíčenost, stejné jako v Archerových očích, které ji nyní pozorovaly.

„Teddy už je tady,“ oznámil. Váhavě dodal: Jsi v pořádku?“

„Jasně že ano. Proč?“

„Vypadáš…“ Vystrašeně. Vyčerpaně. Zraněně.………“ jsi bledá.“

„Aspoň dobře zapadám mezi místní.“ Prázdnota v jejím hlase byla stejně nezaměnitelná jako napětí a bolest ve tváři.

„Mělas mě nechat, abych tě odvezl zpět do domu. Potřebuješ si odpočinout.“

„Nestarej se, kamaráde. Nejsem ze skla.“

To bylo jedno z Lenových oblíbených rčení. Jeho použití s úspěšným pokusem o Lenovou kadenci jí poskytlo trochu hořkého potěšení. Pohled na přimhouřené Archerovy oči ho ještě zvýšil.

„Vydržím s tebou na každém kroku za Černou trojicí,“ prohlásila tichým, výhrůžným tónem, „tak mě přestaň házet na krk své rodině, zatímco ty budeš pobíhat a hrát beze mě.“

Teddy si odtáhl židli a usedl. Na jeho vysokém čele a krátkém červeném plášti do deště s kapuci se třpytily kapičky vody. Rozepnul zip u krku a odhalil překvapivě ananasově žlutou košili s křiklavými zelenými listy na předním díle. Pokývl Hannah a pak se otočil k muži, jenž na něj čekal bez úsměvu a s očima chladnějšíma než déšť venku.

„V tuhle hodinu jsem měl být na SeaTac,“ oznámil Archerovi. „Co ode mě potřebujete?“

„Perly, které jste prodal Linskyovým.“

„Prodávám spoustu –“

„Začněte kecat pitomosti a zmeškáte letadlo.“

Teddy se mírně usmál. Zaklonil se, připravený na to, co uměl nejlíp: obchodovat. „Ach, ty perly.“

U stolu se objevila servírka a tázavě pohlédla naTeddyho.

„Nezdrží se tak dlouho, aby stihl kávu,“ odmítl ji Archer.

„Udělám ji rychle,“ odpověděla, ale pak se podívala na Archera. „Ehm, nevadí. Přejete si účet, pane?“

„Zatím ne.“

Servírka se zářivě usmála a zmizela z Archerova dohledu, jak nejrychleji dokázala.

Archer celou dobu nespustil oči z Teddyho.

„Nabídl bych ty perly vám, ale byl jste v Austrálii,“ vysvětlil Teddy.

„Kdo vám je prodal?“

„Do toho vám nic není.“

„Špatná odpověď.“

Teddy se zavrtěl na židli. „Mám jistý kontakt.“

„Kdo?“ Ostrý hlas, kamenný výraz.

„Sakra, to se –“

„Kdo vám prodal ty perly?“ skočil mu Archer do řeči.

Teddy se o něčem z Archerovy minulosti doslechl. V tuhle chvíli věřil všemu. Tady nešlo obchodovat, jinak ho čekají problémy, jimž se moudrý člověk raději vyhne.

Jeden člověk z Broome.“

Jeden člověk z Broome,“ opakoval Archer nevýrazně a marně toužil, aby u toho Hannah nebyla. Jméno?“

„Neřekl mi ho.“

„Nechte si ho pro sebe a uletí vám tohle i každé další letadlo.“

Nešťastný Teddy si sundal brýle, vyleštil je a znovu si je nasadil. Čistá skla nepomohla. Archer stále vypadal jako kat.

„Tak dobrá, krucinál,“ zamumlal Teddy. Manželka měla pravdu: Nemá kupovat perly od člověka, kterého nezná. Navíc pěkně nervózního. Jenže ty perly byly tak výjimečné. A tak levné. „Čching Lu Jin.“

Hannah ztuhla.

„Byl původní vlastník,“ pokračoval Teddy a zvědavě se na ni podíval. „Dal mi účtenku. Všechno proběhlo oficiálně a důvěryhodně.“

„Kde je ten účet?“ vyštěkl Archer.

Teddy vzdychl a vytáhl z vnitřní kapsy peněženku. Doufal, že ho nebude potřebovat, ale obával se, že jeho naděje se nesplní. Něco na těch perlách mu jednoznačně říkalo, že budou potíže. Váhavě vytáhl doklad.

„Je to kopie.“ Podal lístek Archerovi.

Po pravé straně papíru se táhl sloupec čínských znaků. V jednom rohu byl rozmazaný otisk palce. Pod otiskem byly úhledně napsány písmena a číslice.

„Můžete si ho klidně nechat. Originál mám založený v dokladech.“

„Nevěděl jsem, že umíte číst čínsky,“ podivil se Archer.

„Neumím. Podle mě to klidně může být účtenka z prádelny. Právě proto jsem trval na otisku palce a řidičském průkaze. Stát Washington. Číslo je pod otiskem.“

Jak jste se s ním seznámil?“ pokračoval Archer neúprosně ve výslechu.

„Telefonické sdělení prostředníka, který zahlédl můj inzerát v telefonním seznamu.“

„V Austrálii?“

„Ne. V Seattlu.“

V Archerově krvi se dostával ke slovu adrenalin. Člověk, který píše čínsky a přesto má washingtonský řidičák – pravděpodobně falešný nebo vypůjčený či ukradený jinému Číňanovi. Otázal se pouze: Je tady?“

„Před dvěma dny byl.“

„Kde bydlí?“

„Nevím.“

„Kde jste se sešli?“

Teddy se rozpačitě potáhl za ušní lalůček. „Nějaká putyka na Třetí ulici zvaná Dračí měsíc.“

„Nejeli jsme kolem ní cestou na Perlovou burzu?“ napadlo Hannah.

Archer přikývl. Seattle měl přes neustálou obnovu zástavby stále několik bolavých míst. Území, na němž stálo sídlo Donovan International a jejich obytný dům bylo součástí jednoho z projektů této obnovy. Dračí měsíc patřil k domům, jimž se zatím podařilo uniknout zbourání. Stál pouze o tři bloky dál od Donovanova bydliště.

Jste statečný muž,“ poznamenal Archer.

„Nebo pitomý.“ Teddy opět vzdychl. „Sakra, rozhodně to není první asijské doupě, v němž jsem se ocitl.“

„Máte štěstí, že ani poslední.“

„Jo, měl jsem ten dojem. Zákazníci působili ostřejším dojmem, než s jakým jsem se kdy setkal, a že jsem jich nezažil málo. Dával jsem pozor, abychom obchodovali u stolu nejblíž k východu a seděl jsem zády ke zdi.“

Archer zvedl koutek úst. Pod důvěřivým úsměvem a křiklavou košilí Teddy rozhodně nebyl cvok.

„Za hotové?“ chtěl vědět Archer.

„Co myslíte?“

„Za hotové. Kolik?“

Teddy se zašklebil. „Pět stovek za každou. Pět tisíc pět set celkem.“

Archer s neměnným výrazem zvažoval fakt, že zloděj buď neměl tušení, jakou perly mají hodnotu, nebo neměl kontakty k dosažení lepší ceny. „Musel jste si myslet, že jste umřel a přišel do nebe.“

„Ale ne dřív, než jsem byl venku v taxíku a na druhém konci města,“ připustil Teddy. „Potom jsem se hodně usmíval.“

„Kde je zbytek perel?“

Jakých perel?“

„Těch, které jste nekoupil, dokud jste se nepřesvědčil, že jsou skutečně kvalitní.“

Teddymu poklesla čelist. Jak to víte?“

Archer se jenom pousmál. Nebyl to přátelský úsměv. „Kolik těch perel má?“

„To neřekl.“

Jaký druh?“

„Většinou černé. Speciální druh černých.“

„Kdy se s ním máte zase sejít?“

„Kdo říká, že mám?“

Já. Jste dobrý obchodník s perlami, Teddy, ale jste taky nenasytný. To zboží je kradené. Víte to stejně jako já.“

„Nic takového nevím.“ Usmál se půlkou úst. „Kromě toho – jste něco lepšího, když chcete ty perly koupit?“

„Podle práva jsou už teď z poloviny moje.“

Teddy si Archera chvíli mlčky prohlížel, než pomalu potřásl hlavou. „Ne. Nebudu je kupovat.“

Hannah ťukla nehty na desku stolu a upoutala tak Teddyho pozornost. „Raději je kupte, hochu, jinak půjdeme do vězení za odkup kradeného zboží.“

„Kdo je ta dáma?“ zeptal se Teddy.

„Hannah McGarryová. Majitelka druhé poloviny Perlové zátoky, australské perlové farmy, která ty jedinečné černé perly vypěstovala.“

„No…, krucinál.“ Teddy se opřel v židli a zhluboka se nadechl. „Když se na to podívám z té druhé, lepší strany, stejně jsem se na další návštěvu Dračího měsíce nijak netěšil.“

To ani Archer. Ale o jeho pocity teď nešlo. „Kdy?“

„Zítra ráno.“

„Dneska neletíte někam daleko, že ne?“ nadhodila jen tak Hannah, ale její oči byly jako ledové indigo. „Jenom do San Franciska.“ Povytáhla černé obočí.

„Podívejte,“ vyhrkl obranně Teddy, „dal mi účet –“

„V čínštině, kterou neznáte,“ přerušila ho.

„– na ty perly. To je vše, co zákon vyžaduje.“

Na okamžik zavřela oči. Tělem se jí valila dlouhá vlna hluboké únavy. „Tak zákon. Úžasné.“ Než stačil Teddy něco říct, znovu otevřela oči. Byly prázdné jako Archerovy. „Já vás nesoudím, pane Jamagato. Kdyby ano, řekla bych, že ve většině svých obchodů jste nejméně tak čestný, jak to vyžaduje zákon. Nicméně tento konkrétní obchod je výjimkou potvrzující pravidlo.“

Teddy se ušklíbl a nehádal se. „Na těch perlách je něco…,“

„… co otupuje zdravý úsudek člověka,“ dokončila krátce. „Překvapuje mě, že jste je prodal.“

Jsem obchodník, nikoliv sběratel. Jde mi o výhodnou cenu, ne o vlastní zboží.“

„V kolik hodin je ta schůzka s Jinem?“ zeptala se Hannah.

„V šest.“

„Netušil jsem, že Dračí měsíc otevírá tak časně,“ podotkl Archer.

Teddy pokrčil rameny. „Pravděpodobně zaměstnává hodně neviditelných pracovníků.“

„Ilegální imigranty,“ vysvětlil Archer Hannah. „Pracují za pár dolarů denně v malých dílnách nebo pochybných restauracích, aby zaplatili převaděči, který je dostal do Ameriky. V tomto případě zřejmě převaděč triády Rudý fénix.“

Teddy sebou škubl. „No tak, Archere. To místo sice je putyka, ale zase ne až tak špatná.“

„Dračí měsíc je základnou Rudého fénixu v Seattlu,“ oznámil Archer. „Nad restaurací jsou pokoje pro hosty z Hongkongu, Kowloonu, Šanghaje, jižních provincií Číny a odevšad, kde má triáda natažená chapadla. Za těžkými ocelovými dveřmi Dračího měsíce se najde vše, co triáda kupuje, prodává, krade nebo vyrábí v nelegálních laboratořích.“

‚Jak to víte?“ bránil se Teddy.

„Záleží na tom?“

„Mně ne,“ rozhodl se okamžitě Teddy, protože si vzpomněl na řeči o Archerově minulosti. „Potřebujete ještě něco, než se konečně vypravím na letiště?“

Jak toho Jina poznám?“

„Má pod okem monokl velký jako pizza a přes bradu se mu táhne jizva.“

Archer zvedl obočí, ale zeptal se jedině na to, zda Jin hovoří anglicky.

„Ne. Položil na stůl perlu, já prachy, a když částka odpovídala, vyměnili jsme si to. Ale o několik stolů dál byla nějaká tlumočnice. Pracovala s chlápky v hedvábných oblecích. Sama byla docela elegantní. Dost sexy, aby se šedesátník cítil na šestnáct.“

„Číňanka?“ zeptal se Archer.

„ČNA.“

Hannah se podívala na Archera.

„Číňanka narozená v Americe,“ vysvětlil, aniž by odtrhl pohled od Teddyho. A pravděpodobně se jmenovala April Joyová. Popis dokonale seděl. Stejně tak metody. Nebylo to poprvé, kdy pracovala jako tlumočnice, aby pronikla do nějaké triády. „O kolika dalších perlách se mluvilo?“

„Dvacetkrát víc, než kolik jsem koupil. Dvě stovky perel. Možná ještě víc. Vyjádření číslic prsty dál není možné.“

Archerovým tělem projel další výstřel adrenalinu. „Očekává hotovost?“

„Ano.“

„Chcete mi říct, že byste šel do Dračího měsíce se sto tisíci v hotovosti?“

Teddy se zatvářil dotčeně. „Přesně tak to chtěl. Kromě toho jsem to usmlouval na pětaosmdesát tisíc.“

„Viděl jste perly, které chce prodat?“

„Na to můžete dát krk.“

„Popište mi je.“

„Tři velikosti. Dvanáct, čtrnáct a šestnáct milimetrů. Kulaté. Černý opálový orient.“

Hannah měla pocit, jako by se jí žaludek propadl až do bot. Zkoumala nehty na rukou a modlila se, aby se to neprojevilo na jejím obličeji.

„Setříděné?“ otázal se Archer.

„V tom světle to bylo těžko posoudit. Připadaly mi kvalitní. Žádné povrchové kazy. Jemný lesk. A kutálely se po stole bez zadrhávání. Kulaté. Opravdu kulaté. Krásné zboží.“

Archer nevědomky zvedl šálek, napil se kávy a polkl. „Provrtané?“

„Ne. Panenské. Tak jako ty druhé.“

„Zní to, jako by měly desetinásobnou cenu, než jakou požaduje zloděj,“ poznamenal Archer klidným tónem.

„Ano.“ Teddy hlas zněl lítostivě. „Chtěl jsem odložit polovinu zisku na fond pro vzdělání svých vnoučat. Mám těch miláčků osm a další je na cestě.“

„Dívejte se na to z jiné strany. Takhle se dožijete chvíle, kdy budou absolvovat.“

„No, Jin nevypadal zrovna na nějakého zabijáka.“

„Já nemluvím o Jinovi.“ Archer vstal. „Příjemný výlet. A jestli uvidíte další z těch perel, Teddy, zavolejte mi. Jenom mně.“

Donovan Velký byl o tři centimetry vyšší než jeho synové a Susa o několik centimetrů menší než její dcery. Navzdory křehkému vzhledu se v Suse skrývala tuhá disciplína umělkyně a pod teplým úsměvem ležela ještě odolnější vrstva perleti. Protože to byl večírek, oblékla si tyrkysovou hedvábnou tuniku a pod ni úzké černé kalhoty. Krk jí zdobil náhrdelník z barokních perel na ručně zhotoveném stříbrném řetízku. Při každém pohybu se zaleskly náušnice a náramek stejného typu. Perly dostala jako dárek k narozeninám od nejstaršího syna. Neobvyklý vzor a ruční práce zase byly dárkem dcer, dvojčat. A její zvláštní tyrkysové a zlaté oči byly darem od praděda, jehož nepoznala.

Dveře Donovanova bytu se za Susou nezavřely, protože poznala blížící se kroky.

„Archere,“ zvolala potěšené. „Bála jsem se, že to nestihneš. Don byl šíleně neurčitý s vysvětlením tvých plánů.“ Během řeči se ohlédla přes rameno na muže, který vyplňoval dveřní rám. Jeho husté černé vlasy prokvétaly stříbrem a tělo pod obyčejným pleteným svetrem a černými kalhotami bylo vzpřímené a silné. Usmála se čirou radostí z jeho blízkosti.

Já že bych si nechal ujít jedno z povinných představení Donovana Velkého?“ zasmál se Archer při vstupu do obývacího pokoje. „Ani za nic. Nicméně se cítím provinile, že jste kvůli mě museli změnit termín.“

„Nebuď blázen,“ prohlásila Susa a natáhla k němu ruce. „Don říkal, že může mít své zatracené narozeniny, kdykoliv se mu zachce.“

Archer sevřel matku do náruče. Jenom Susa říkala otci zkráceným příjmením, jenom ona si otočila Donovana Velkého kolem malíčku. Tato síla ale proudila oběma směry, takže sama byla omotána kolem jeho.

„Krásnější než kdykoliv předtím,“ zalichotil jí Archer a hlasitě matku políbil. „Ale pořád příliš hubená.“

„Ukousni si jazyk,“ zamumlala a vrátila mu polibek. „Jsem jenom moderní.“

Ačkoliv se Archer usmíval, díval se přes matčiny medově zlaté vlasy na otce. Donovan Velký mírně pokývl a mlčky tak synovi sdělil, že Susino zdraví je v pořádku. Archer si dlouze vydechl. Myšlenka na matčino utrpení v něm vyvolávala pocit bezmoci. A ten neměl v oblibě.

„Je tady?“ zeptala se Susa.

„Kdo?“

„Lenova vdova.“

Archer se znovu podíval na otce.

Donovan Velký se smutně pousmál. „Ví to. Věděla to dokonce už před naším sňatkem. Já jsem… chtěl jsem ji ušetřit jakékoliv…“

Susa propletla jemné prsty mezi manželovými a usmála se na něho. „Hloupá husička.“ Vytáhla se na špičky a políbila ho. „Úžasná husička. Věděla jsem, že nejsem tvoje první.“

„Ale jsi poslední.“

„Ano. A ty jsi můj. To je důležité.“

Sklonil se a zašeptal jí něco do ucha, při čemž zrudla a v očích jí zajiskřilo. „Nestydo.“

Archer se zasmál. „Jiného bys ho ani nechtěla a ty to víš.“

„Pšt. Nechci, aby to věděl on.“

„Příliš pozdě, mami. Tohle bylo z pytle venku už před mým narozením.“

Hannah vešla do obývacího pokoje a prudce se zarazila s pocitem vetřelce. City mezi trojicí Donovanů byly zřetelné a silné jako sluneční svit. Ale tohle nebylo to, co jí zarazila. Byla to změna, která se udála s Archerem. Ačkoliv měl na sobě černé džíny a černý svetr, vypadal… prosvětleně. Žádná odtažitost, žádný ovládající se muž, jak se choval k ní od chvíle, kdy v noci vypochodoval z ložnice.

Napětí v jejím nitru se uvolnilo a náhle měla dojem, že se vznáší. Očividně překonal svůj hněv a byl rozhodnut řídit se v jejich vztahu rozumem. Dva svolní dospělí, nic víc… a nic míň. Spalující extáze, po níž hladověla, byla opět blízko na dotek, k ochutnání.

Vycítil její přítomnost a otočil se. V okamžiku, kdy se na ni podíval, se změnil. Dveře se zabouchly a v zámku se otočil klíč. Nechal ji venku. Plameny, které v něm hořely, plály mimo ni.

Emoce prolétly jejím nitrem jako temný blesk. Vybrala si hněv a ignorovala zbytek, protože připustila, že cítit se zraněná je něco, co odmítá. Vystrčila bradu, narovnala ramena a zamířila k Archerovým rodičům.

„Pane Donovane, paní Donovanova, jsem Hannah McGarryová. Je od vás velice laskavé, že jste mi dovolili bydlet u vás. Jelikož je zřejmé, že dnes budete mít dům plný hostů, nebudu překážet. Možná byste mi doporučili nějaký hotel, kde bych –“

„Ne,“ zazněl Archerův ledový hlas. „Přijela jsi se mnou kvůli dvěma věcem. Chránit tě tady je mnohem snazší než v nějakém hotelu.“

Napětí vybuchující mezi Hannah a Archerem přimělo Susu přimhouřit oči. Don přelétal zrakem ze syna na snachu, kterou dosud neviděl. Byla vysoká, hezky stavěná, s krátkými, sluncem zesvětlenými hnědými vlasy a očima tak tmavomodrýma, že je zpočátku považoval za černé. Jejich indigový třpyt se opakoval na hedvábné halence, jejíž otevřený límeček odhaloval hladké hrdlo, široký perlový náhrdelník pochybné kvality a jen tolik rýhy mezi ňadry, aby sváděla. Černé džíny jí padly jako stín a byly tak nové, že při chůzi šustily.

Z mužského úhlu pohledu stálo za to její kroky pozorovat.

Susa odvrátila pohled od nečekaně nepřátelsky se tvářícího syna k vysoké, viditelně podrážděné ženě s ohromujícíma očima. „Co to má znamenat?“ zeptala se zpříma.

Archer se podíval na otce. „Pokud nemáš námitky, řeknu jí všechno.“

Otec pokrčil rameny. „Tak do toho. Stejně mě opustí, dřív než bude ráno.“

Archer neutrálním a věcným stylem muže podávajícího zprávu řekl Suse o Perlové zátoce, Lenovi, Černé trojici a nebezpečí hrozícím Hannah do doby, než se najde Lenův vrah. Nezmínil se o triádě Rudý fénix, April Joyové ani mezinárodním soupeření v lukrativním obchodování s perlami.

Susa naslouchala, ale dívala se přitom na Hannah a zkoumala ji, jako by byla kandidátkou nějakých voleb.

„Rozumím,“ poznamenala, když Archer skončil. Jste tady vítána tak dlouho, jak budete chtít, paní McGarryová.“

„Nebudu obtěžovat dlouho. S trochou štěstí najdeme Černou trojici už zítra. Pak se zeptáme Jina, jak nějaký zaměstnanec Perlové zátoky získal bohatství z kradených perel.“

„Jin je váš zaměstnanec?“ Don vyslovil otázku ostře. „Byl,“ poukázal Archer. „Očividně teď pracuje na volné noze.“

Don něco zabručel a vrhl na syna pohled studených kobaltově modrých očí. Bylo mu jasné, že Archer vynechal několik důležitých věcí; nepřál si, aby je Susa věděla. „Děvčata už jsou tady?“

Jake se Summer se oblékají,“ oznamoval Archer. „Honor a Kyle chladí v kuchyni dort, Lianna telefonuje s Hongkongem kvůli nějakému nefritu a Faith leží ve svém pokoji. Pracovala osmačtyřicet hodin v kuse.“

Susa se usmála poněkud chmurně. „Mohla by pracovat dvakrát tolik a pořád na tom bude bez toho… bez Tonyho líp.“

„Tady se není oč přít,“ souhlasil Archer. Jeden ze dvou nejlepších dní mého života nastal před dvěma týdny, když se ukázala bez toho padoucha.“

Kyle vešel do pokoje. „Ahoj, mami, tati. Mluvíme o tom hovniválovi?“ zeptal se zvesela a olizoval polevu ze lžíce.

„Pověz nám, co si myslíš o bývalém snoubenci tvé sestry,“ vybídla ho Susa.

„Právě jsem to řekl.“ Sehnul se a políbil matku do koutku úst. „Vypadáš dobře na polevu i další chody.“

Susa si opatrně olízla nyní sladké rty a pozorovala mužnou ruku mávající lžící obalenou polevou. „Zkus to a já tě donutím sedět mi na portrét.“

„Bože, cokoliv jenom ne tohle.“ S úsměvem ji políbil znovu, objal otce a Hannah nabídl lžíci. „Chcete ochutnat?“

Vzala ji a pořádně si lízla. „Hmm, čokoláda a co ještě?“

„Grand Marnier.“ Kyle se zasmál. „Nemyslel jsem, že to uděláte.“

„Můj milý, vždyť já jedla dušené opice ze společného hrnce.“

„Brr.“

„Amen.“ Se lžící v ruce se otočila k Archerovi. „Chtěl bys taky?“

„Kus opice? Raději ne.“

„Polevu.“

Podíval se na lžíci a pak kousek čokolády, který jí uvízl při ochutnávání na horním rtu. Okamžitě nechtěl nic jiného, než ji popadnout a olizovat mnohem důkladně] než nějakou sladkou, lepkavou lžíci. Jeho syrový, neutišitelný hlad po ní ho rozzuřil skoro tolik jako její vyzývavý úsměv.

„Ne, díky.“ Hleděl jí přímo do očí.

Tón jeho hlasu jí řekl, že neodmítl pouze polevu.

23

Jeho otec vzdychl a pročísl si rukou vlasy gestem, které bylo věrnou kopií synova gesta. Pak se zachichotal. Jde po tvých penězích, co? Bod pro ni.“

„Díky. Mám se k tobě otočit tak, abys i ty mě mohl bodnout do zad?“

Donovan Velký vybuchl smíchem a objal nejstaršího syna jednou paží kolem ramen. „Stále si myslím, že by ses jí měl za svou hrubost omluvit, ale nechci z toho dělat velký případ. Cesty pravé lásky nikdy nevedou rovně, vzpomínáš?“ pochechtával se.

Archer se pousmál, pevně otce objal a mlčel. Donovan Velký se očividně nevzdával naděje, že jeho nejstarší syn konečně pozná radosti vlastního domova a rodiny.

Jak si vede Faith?“ zeptal se po chvíli mlčení Don.

Archer přivítal změnu tématu s určitým ulehčením. „Tvrdě pracuje. Tony se pořád objevuje v obchodě a říká jí, že se poučil a že už se to nikdy nestane.“

„To?“

„Něco, co ji přinutilo poslat ho k čertu. Vzhledem k jeho historii bych to odhadoval na jinou ženskou.“

Don tiše ucedil sžíravou a neslušnou nadávku. „Nepodlehne mu, že ne?“

„Doufám. Ale vím, že je to pro ni těžké, když teď vidí sestru s manželem a dítětem a sama nemá nikoho.“

„Může si Tonyho vzít a stejně nebude mít nikoho,“ odhadl budoucnost cynicky Don.

„To už si uvědomila i ona. Ale tím pro ni není samota o nic lehčí.“

„Ty bys to měl vědět.“

Archer pokrčil rameny, ale jeho oči měly barvu oceli. „Viděl jsem příliš mnoho. Udělal jsem příliš mnoho. Nejsem terno pro domácí krb.“

Don byl na okamžik příliš překvapený, než aby něco řekl. A pak už se chodbou blížil Jake se šťastně vrkající Summer. Seděla mu na širokých ramenou, zádíčka podepřená jeho velkou rukou. Pěstičky měla zabořené v Jakových tmavých vlasech. Držela se tak pevně, až mhouřil oči.

„Uvolnit cestu, uvolnit cestu,“ volal Jake už z konce chodby. „Přichází Jeho Veličenstvo Summer, následované Liannou Gigantickou.“

Lianna pleskla Jaka po zadku. „Tak gigantická, jo? Dávej si pozor, chlapáku. Povalím tě na žíněnku i s tvou pýchou a potěšením.“

„Ne, několik měsíců ne.“

„Mám dobrou paměť.“ Mrkla na Archera a usmála se na Donovana Velkého. „Je to ostuda, otče, na co všechno v rodině se musíš dívat.“

Don natáhl ruce a objal Liannu tak, až se vznášela nad podlahou. „Jak se má můj milovaný expert na nefrit?“

„Naposled jsem slyšela, že vyrábí v kuchyni polevu.“

„Myslel jsem tebe, krasavičko, ne toho vysokého blonďatého tura, kterého sis vzala.“

„Mám se prima. Jím za tři.“

„Doufám, že to jsou holčičky. Svět potřebuje více takových žen, jako jsi ty.“

Lianniny oči s barvou whisky potemněly citem. Srdečné přijetí, jaké se jí dostalo od rodiny Donovanů, ji stále překvapovalo. Tchán i tchyně ji milovali jako vlastní dceru. A ona je měla ráda zrovna tak. Políbila Donovana Velkého na obě tváře, tvrdě ho objala a usmívala se na něho, když ji stavěl zpět na podlahu se zkušeností muže, jehož životní láska byla o pětatřicet centimetrů menší a pětačtyřicet kilogramů lehčí než on.

Summer zabroukala, poskočila a natáhla ruce k dědečkovi. Don ji zvedl z otcových ramen a začal vydávat bublavé zvuky na jejím bříšku. Summer ho s hurónským smíchem tahala za prošedivělé vlasy.

„Jak se má Susa?“ zeptala se Lianna Archera, zatímco ostatní mizeli směrem ke kuchyni.

„Vypadá a pohybuje se jako předtím.“

Úleva na Liannině obličeji ho potěšila. Pohladil ji po tváři. „Kyle je šťastný muž.“

Usmála se, ale zapátrala pozorně v jeho očích. Pod vnějším klidem vycítila velký zmatek. „Co se děje?“

„Nic, co bys mohla vyléčit.“ Naklonil se a políbil ji. „Ale díky za tvou starostlivost.“

„Rodiny jsou tu právě k tomu.“ Pomyslel na Lena, jenž nikdy neměl skutečnou rodinu, a když mu byla nabídnuta, odmítl. Na Hannah, jež nikdy nepoznala pravou lásku, a když jí byla nabídnuta, odmítla. Chtěla pouze sex. Mechanické šoustání. Emoce se nevyžadují ani se po nich netouží.

Jak se mají moje neteřinky?“ Přitiskl dlaň na Liannino kulaté, pevně napjaté břicho.

„Neteřinky,“ obrátila oči v sloup, ale vedla jeho ruku na stranu, kde jedno z dvojčat kopalo. „Ty a tvůj otec. Co když budu mít kluky?“

Když maličká nožka nebo loket zabubnovaly na jeho dlani, úsměv se mu dostal i do očí. „Susa ti dá lekci, jak je vychovávat, protože to budou pěkní rošťáci.“

„Nepovídej. Jako by tvoje sestry dvojčata byly neviňátka.“

„To určitě ne. Ale já jsem je při každé příležitosti vedl cestou nejmenšího odporu.“

„Dokud nezačaly nosit podprsenky,“ odsekla Lianna suše. „Potom se z tebe stal konzervativní netvor.“

„Věděl jsem, jak jsou naivní. Někdo je musel chránit.“

Zasmála se. „Ony to takhle nevidí.“

„Sestry své bratry nikdy nedoceňují.“

„Já tě náhodou oceňuji, i když jsi mě při prvním pohledu nenáviděl.“

„To není pravda.“

„Chtěl jsi mě oklamat.“

Archer se sklonil a políbil ji na nos. „Bál jsem se, že chceš vzít Kyla na jízdu, která mu zlomí srdce.“

Poklepala ho po ruce, která se stále tiskla na její břicho. Já vím. Jsi velký ochránce lidí, které miluješ.“ Pohlédla na něho a všímala si změn. Napětí tam, kde bývalo uvolnění. Led tam, kde býval smích. Tvrdost tam, kde bývala něha. Neviděla ho takového od noci, kdy se vplížili najeden ostrov a ukradli tam nesmírně cenný neťritový rubáš. Tenkrát se ocitli v nebezpečí, ale tady teď nic takového nehrozí, pro jeho ostražitost není důvod. „Dělám si o tebe starosti.“

„Jsem v pořádku.“

„To tedy nejsi.“ Vytáhla se na špičky a políbila ho na zarostlou bradu. „Ale i tak tě milujeme. Pojďme si dát náš podíl čokoládové polevy, než ji Kyle sní všechnu.“

„Poleva?“ ozvala se Faith z haly vedoucí k jednotlivým bytům. „Slyšela jsem nějaké řeči o čokoládové polevě?“

Jestli si nepospíšíme, tak zůstane u řečí,“ zamumlala Lianna. „Mému manželovi se dá svěřit mnoho věcí, ale čokoládová poleva mezi ně nepatří.“

Faithin úsměv vnesl třpyt do jejích stříbromodrých očí, který tam po probuzení z krátkého spánku chyběl. Musela najít hodně odvahy, aby se vypořádala se šťastným manželstvím sestry i bratra. Ne že by sourozencům potomky záviděla, ale prostě toužila mít podobný partnerský vztah, milovat nějakého muže a vědět, že on miluje ji bez ohledu na cokoliv a že se připojí ke hře a smíchu jejího dítěte.

Prosté věci. Nemožné věci. Alespoň pro ni. Bylo to trpké rozhodnutí, ale rozhodně lepší než žít s Tonym a klamat samu sebe, že se nakonec vše v dobré obrátí.

„Kdy přijedou Justin s Lawem?“ zeptala se.

„Ne dřív než koncem týdne,“ informovala ji Lianna. Ještě pořád jsou v Brazílii.“

„Co se stalo? Myslela jsem, že Walker už pro ně odletěl.“

„To ano,“ přikývl Archer. „Ale když vystartovali, nelíbilo se mu něco na letadle, a tak se vrátili. Naposled jsem slyšel, že všichni tři tisknou uši k motoru a sprostě nadávají.“

Faith se kousla do spodního rtu.

„Neblázni,“ uklidňoval ji Archer. „Walker je opatrný chlapík, budou v pořádku.“ Přitáhl si Faith k boku. „Vypadáš dobře. Líbí se mi ten nový sestřih. Krátké vlasy ti sluší.“

„Tony si to nemyslel,“ podotkla podvědomě, přestože stále myslela na bratry. „Dostal záchvat, když jsem si je dala ustřihnout.“

„Tony je díra do zadku,“ ucedil Archer.

Já vím. Konečně.“ Objala jednou paží Archera kolem štíhlého pasu a druhou Liannu kolem objemného. „Řekni mi, bráško, jak může být tak velký chlap jako Tony tak malý.“

„Díry do zadku jsou malé od přírody.“ Lianna opovržlivě zafuněla. Neměla Tonyho ani trochu ráda.

Jasně.“ Faith pohodila hlavou, přičemž se jí krátké, rovné světlé vlasy zaleskly. „Tak jak může být tak chytrá ženská jako já tak pitomá, když jde o muže?“

„Otázka trvající celé věky,“ poznamenal Archer.

Lianna švagrovou povzbudivě stiskla. „Nejsi jediná, Faith. Před několika roky jsem byla po uši zamilovaná do chlápka, který mě nechtěl. Hledal jenom zadní dveře do rodiny Tangu.“

Faith se na ni podívala. „Opravdu?“

„Opravdu.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Já ne. Vykašlal se na mě.“ Pousmála se. „Být chytrá neznamená, že neděláš chyby, ale to, že se z nich poučíš.“

Když Archer pouštěl obě ženy před sebou do kuchyně, přemýšlel, jaké poučení by si měl vzít on z toho, co se událo s Hannah. Pak ji uviděl stát vedle svých rodičů a pozorně naslouchat něčemu, co Susa vyprávěla. Držela přitom v náručí Summer, usilovně žvýkající modrý diamant, který Hannah ještě stále nosila. Při pohledu na tento idylický rodinný portrét strnul. Vtom Susa vzhlédla a spatřila ho. Pokývla hlavou, jako by mu odpovídala na otázku: Co si myslíš, mami? Je tohle ta správná rybka?

A jako by to nestačilo. Otec měl v očích stejný lesk, jaký se v nich objevoval, když pozoroval Liannu s Kylem. Jako by mu mlčky říkal: Dobrá práce, synu. Tahle je na dlouhou cestu životem.

Ale Hannah měla jiný názor. Nehodlala s ním jít životem. Čím dříve to budou rodiče vědět, tím méně je toto zjištění zraní. Jako když se odtrhne obvaz: zalapání po dechu, palčivé bodnutí a je to pryč, hojení může začít.

„Tady jsi,“ uvítal Don Archera. „Právě jsem vyprávěl Hannah o Lenově matce. Domnívám se, že by to o nás měla vědět.“

Archer se musel držet, aby neřekl: Proč? Místo toho vrhl postranní pohled na matku.

Susa se na něj usmála. „Vím, že tě to stále překvapuje, ale tvůj otec a já jsme oba měli své životy, než jsme se poznali. Ne tak dobré jako po našem seznámení, ale prostě životy. Don vysvětloval Hannah – velmi taktně –, že už v šestnácti znal rozdíl mezi chtíčem a láskou. Lenova matka byla chladná a nelítostná, ale velmi sexy. Skvělý materiál pro divoký románek.“

Archer sáhl na obvaz.

Trhl.

„Hannah nemá nejmenší problém pochopit tuhle zásadu,“ prohlásil nezaujatě. „Vnímá vztah ke mně úplně stejně. Skvělý sex. Žádná budoucnost, protože jsem chladný a nelítostný. Jako Len. Takže můžete vypustit ten vroucí lesk v očích, mami a tati. Nehodlá ze mě učinit čestného muže.“

V místnosti zavládlo ticho.

Hannah se zarděla a pak, až na rudé skvrny na lícních kostech, zbledla. „Ty syčáku.“

„Všimněte si, že mě nenazvala lhářem,“ pochlubil se Archer rodičům.

„Mizerný syčáku.“

Ironicky se jí uklonil. „K tvým službám. Doslova.“ Pokročil k míse s polevou, objel prstem okraj a důkladně ho olízl. „Hmm. Zatím tvoje nejlepší, Kyle. Kde je dort?“

V bytě vládlo takové ticho, že Hannah nemohla zdůvodnit svou nespavost hlukem města. Převalovala se, znovu a znovu natřepávala polštář a zavírala oči. Jemné hedvábí na jejím těle – jedna z Archerových starých košilí – jí klouzalo po bocích jako ruce milence. K tvým službám. Doslova.

Znělo to tak mrazivě. Fakt, že to byla pravda, to ještě zhoršoval. Nikdy nezapomene na šok v Lianniných a Faithiných očích a způsob, jak se obě postavily vedle něj coby obrana před útokem. Usmál se na ně tím něžným úsměvem, který jednou věnoval i jí, a řekl jim, ať zůstanou v klidu, že všechno je v pořádku. Není důvod být na Hannah tvrdé jenom proto, že mě nechce jako manžela. Není první člověk, který mě považuje za nelítostného padoucha. A nebude poslední.

Vzápětí převedl rozhovor na jiná témata – Faithin poslední šperkařský návrh, Jakovo jednání o dalším jantaru z Baltu, překvapivé rozhodnutí Lawa vrátit se na chvíli domů, Justinovu neuhasínající lásku k divočině a konec sezony lovu lososů. O perlách nepadlo slovo. Ani o Lenovi.

Na konci večera to bylo tak, jako by Archer Hannažin názor na svou osobu nikdy nezmínil. Donovanové si s ní povídali a smáli se, umyli společně nádobí, hráli si s malou Summer a obecně jí poskytovali pocit domova.

Dokud se neohlédla a nezjistila, že ji Archer sleduje ledovým pohledem. Žádný domov. Žádné teplo. Jenom pravda použitá vůči ní jako meč.

Ktvým službám.

Tělo jí zalil příval horka. Řekla si, že je to hněv. Má na něj právo. Uvedl ji do rozpaků před celou svou rodinou. Je přesně takový, za jakého ho má: chladný a nelítostný.

Tak proč ho vidí pokaždé, sotva zavře oči, slyší ho šeptat ústy pohybujícími se po jejím těle, proč po něm touží tak, až se chce schoulit do klubíčka a plakat?

Na otázky nenašla jinou odpověď, než neustále převalování, hlodající bolest složenou nejen z chtíče, ale i z něčeho mnohem nebezpečnějšího, něčeho, co utíká dřív, než si připustí, že to existuje. Přesto kolem toho stále kroužila jako opatrný měsíc na oběžné dráze nějaké temné planety. Ať je Archer jakýkoliv, přiběhl za ní přes polovinu planety, když mu zavolala, vystavuje se kvůli ní riziku a poskytuje jí omamnou rozkoš.

Na oplátku mu ona řekla, že by pro ni nebyl vhodným manželem a otcem jejích dětí nemůže být jinak, než základním biologickým způsobem. Pravda třímaná jako meč, třímaná proti muži, jehož jediným hříchem vůči ní je to, že jí pomáhá.

Hannah si váhavě přiznala, že si dluží vzájemnou omluvu. Ne kvůli pravdě, ale kvůli způsobu, jakým ji řekli.

Uvolnila zaťaté pěsti, zhluboka se nadechla a stiskla na osvětleném panelu číslo šest.

Z reproduktoru zazněl jeho hlas: „Ano?“

„Archere, já –“

„Hned jsem tam.“ Reproduktor ztichl.

Zasmušile a pomalu vstala z postele. Byla dost velký zbabělec, aby se omluvila prostřednictvím interního telefonu, ale měla v sobě příliš mnoho hrdosti, aby na tom trvala. Zamířila ke dveřím a pootevřela je.

Měl na sobě džíny, které si očividně právě natáhl. Byly zapnuté jen do poloviny. „Potřebuješ ochranu?“

„Ne, já –“

Větu už nedokončila. Jeho ústa se přitiskla na její, přinutila je otevřít se a přijmout horký a hluboký polibek. Rukama hnětl její ňadra a bradavky, dokud se v ní něco nezlomilo a útržkovitě nesténala. Její tělo zcela ochablo. Vsunul jí koleno mezi nohy, až seděla na jeho stehně. Jednou paží ji přidržoval a prsty druhé ruky dovedl na pokraj tříštivého orgasmu. Svíjela se a žadonila, aby si ji vzal.

Ale poslal ji přes okraj samotnou.

Zatímco se ještě třásla a vzlykala, položil ji na postel, roztáhl jí stehna a rozepnul si zbytek zapínání na džínách. Byl plně vzrušený a už chráněný kvalitním kondomem. Vkleče si ji vytáhl na stehna a vnořil se do ní. Pohybem boků v ní opět vyvolal závrať.

Hannah měla pocit, jako by ji zachytila divoká, žhavá vlna. Nemohla mluvit, nemohla myslet, nemohla dýchat. Mohla se jen nekontrolované zmítat v hluboké temnotě kolem sebe, zatímco se v ní odehrávala extáze. Pak přišla mezi vlnami ukolébavka, ale tak krátká, že jí nedovolila popadnout dech do okamžiku, kdy se přes ni přelila další vlna a mrštila s ní na pokraj nevědomí, stoupající, stoupající a stoupající, až už nedokázala zadržet clech. Pak extázi vdechla a utonula.

A přivalila se další vlna, stoupala a narůstala a dala jí vědět, že ještě neumřela. Zatím. Stále žila, stále dýchala, stále vnímala přelévající se vlnu, která ji nadnášela, oslepovala, nila. Tentokrát se řítila na smyslné vlně totálního odevzdání, přetáčela se a hledala rovnováhu, svíjela se a snažila se zachytit, brala a vyžadovala, dokud všechny barvy nevybudily v temnotu a ona se s výkřikem znovu neutopila.

Tou vařící mohutnou vlnou, v níž utonula, byl on. Pohyboval se na ní, v ní a kolem ní. V divoké kluzké temnotě vonící a chutnající sexem její dech po každém vyvrcholení vzlykal a tříštil se a znovu se obnovoval.

Nakonec se stala nehmotnou, padala v závrati a ozvěny extáze v ní bušily jako srdce běžce. S posledních sil vyslovila jeho jméno.

Ještě?“ zeptal se.

Zmohla se pouze na zavrtění hlavy. To už byl venku z postele, mimo její dosah a odcházel. Nepotřeboval ani čas na oblékání, protože neměl čas se svléknout.

Chvějícíma se rukama si stáhla hedvábnou košili vyhrnutou do podpaždí, zatímco jejím tělem prolétla jiná vlna. Ledová vlna pochopení. Hrál na ni jako na hudební nástroj. Žádná něha, žádné hlazení; jenom syrový, žhavý sex, tolik sexu, kolik dokázala pojmout.

Samec k jejím službám.

S očima dokořán zírala na strop a vzpomínala, jaké to bylo v Austrálii. Žhavé. Dobré. Ale kromě vášně v tom byla i něha.

Archer to pochopil dřív než ona. Řekl jí to. Sex může počkat, až bude v pekle mrznout. Ale milovat se teď je něco jiného. Jenže tehdy neznala rozdíl mezi sexem a milováním s Archerem.

Teď‘ ano.

Prudkým pohybem stáhla vypůjčené snubní prsteny a položila je na noční stolek. Trvalo dlouho, než usnula. Musela se spoléhat pouze na sebe, protože neměla nikoho, kdo by ji podržel.

Všude oheň a rozléhající se výkřiky. Len hází Archerovo zmlácené krvácející tělo Hannah k nohám. Ošumělá místnost mizí v Lenově smíchu. Ona stojí uprostřed chaosu a má krev na rukou a na těle.

Archerovu krev.

Je všude. Nemůže ho unést, nemůže ho táhnout, nemůže ho dostat pryč z násilí zuřícího kolem, z černého ohně a rudé krve, z výkřiků ostrých jako tříštění skla. Archer musí vstát, musí se probrat, jít. Probuď se! ProbuďseprobuďsePROBUĎSE!

Jeho oči se otevírají. Dívá se na ni, skrze ni, svléká ji na holou duši; ale on to neví. Je slepý, vnímá pouze bolest, všude krev.

„Je mi to líto!“křičí zoufale Hannah. „Nenapadlo mě, že můžeš být zraněný. Myslela jsem, že jsi příliš tvrdý, aby tě něco zranilo.“

Pak Archer umírá a ona křičí a křičí, její hlas stoupá a klesá, ruka svírá zlomenou lasturu a Lenův smích přehlušuje její volání. Noc se přes ni převalí jako bouře a ničí ji.

Hannah se probouzí s divoce bušícím srdcem a v mysli jí zní ozvěna jejích slov. Nenapadlo mě, že můžeš být zraněný. Myslela jsem, že jsi příliš tvrdý, aby tě něco zranilo. Tělo má zalité studeným potem. Je oslepená slzami. Nemůže dýchat. Schoulená na boku se celá třese a snaží se nezvracet.

„Byl to jenom sen,“ zašeptá sevřenými zuby. Objímá se pažemi a kolébá se. Jenom zlý sen. To je všechno. Len je mrtvý a Archer žije. A ta bolest v jeho očích…“ V ústech má sucho. Podobná bolest existuje jenom ve snech. Nočních můrách. „Archer je v pořádku. Byl to jenom sen.“

Po několika minutách se vymotá z prostěradel a klopýtá pod sprchu ve strachu, že to vůbec nebyl sen. Archer může být zraněný. Archer může krvácet.

Měla by to vědět. Viděla bolest v jeho očích.

To ona ji tam vložila.

Zatraceně, jsi jako Len! Úžasný úsměv, úžasné tělo a pod tím vším ten nejnelítostnější mizera, jaký kdy chodil po zemi. Takový druh bezohlednosti neumožňuje lásku. Nedovoluje nic. Dokonce ani nejprostší cit.

Sex a ochrana, to je všechno, co ode mě chceš?

Ano. To je vše.

Zpocená a roztřesená tápala po vodovodním kohoutku. Po několika nešikovných pokusech začala voda splachovat lepkavý pot. Slepě se natáhla po mýdle, zavěšeném v síťce na sprchové růžici. Zahalila ji známá vůně. Mýdlo vonělo jako Archer.

Přitiskla čelo na studené obkládačky a plakala.

24

Lianna hleděla na stůl, jako by na něm stála klec plná hadů a ne nákres vnitřního uspořádání Dračího měsíce a techniky, která umožní mužům vzájemné spojení včetně dvou mobilních telefonů, jimiž bude ona komunikovat s Archerem.

„Tak dobře,“ přikývla. „Budu překládat přes mobil, jestli to chcete. Archere, jestli něco nepůjde dobře…“ Jenom zavrtěla hlavou a dívala se na něho se znepokojením a láskou v koňakových očích.

Archer položil ruku na její, o hodně menší. „Máš pravdu. Na to jsem nemyslel. V případě nezbytnosti si pomohu jinak. Ale pravděpodobně to nebude nutné.“ Zbraň překonává všechny kulturní a jazykové bariéry, ale nemyslel si, že by o tom Lianna zrovna teď chtěla slyšet. Rychlými pohyby posbíral ze stolu všechno potřebné, zasunul do ucha miniaturní sluchátko a upravil si hrdelní mikrofon. „Zkouška.“

Zbylá dvě sluchátka na stole ochraptěle zašeptala: „Zkouška.“

Spokojený Archer vypnul mikrofon poklepem na hrdlo.

Lianna vzdychla a promnula si záda pod hedvábným červeným županem, jehož tkalouny se každý měsíc pozoruhodně zkracovaly. „Ráda pomohu, jak mohu. Jenom bych raději byla s vámi, takže kdyby se něco dělo –“

Jsi těhotná,“ nenechal ji domluvit Archer.

Kyle a Jake to vyhrkli současně s ním.

Lianna vyslechla mužský sbor a usmála se.

„Ale v jednom má Lianna pravdu,“ ozval se Jake. „Uvnitř v budově potřebuješ někoho, aby ti kryl záda.“

„Ne,“ odmítl Archer.

„Kecy,“ zafuněl Kyle. Sebral své elektronické zařízení, zasunul sluchátko do ucha a umístil mikrofon. „Jestli se Jake nebo já budeme držet návrhu, který jsi tu připravil, máš nás za blbce.“

„… blbce,“ zachroptělo zbylé sluchátko. Přes Kylův zásah do ovládání slova zněla ze zařízení jako protažená štěrkem.

Archer se nehádal s bratrem ani s ozvěnou. Kyle měl pravdu. Jenže byly další pravdy. Nechtěl riskovat Kylův nebo Jakův život jako výkupné za chyby člověka, s nímž se nikdy nesetkali. Proto souhlasil, aby kryli východy – a jeho –, pokud by musel prchat. Nechtěl je vtáhnout ani do tohohle, ale věděl, že by je doma s Liannou neudržel.

„Mám kevlarovou vestu jako Jake,“ poukázal.

„I přes mozek?“ optal se Kyle zdvořile.

„Jaký mozek?“ odsekl rozzuřený Jake. Archerova šance, že tam vejde sám a vyjde živý, je na stupnice někde mezi mizivou a nulovou. „Brnění je dobré, ale nejít sám po triádě Rudý fénix je ještě lepší.“

„Budu mít mikrofon stále zapnutý,“ slíbil Archer. „A také mobilní telefon.“

Jake se praštil hřbetem ruky do čela. „Kruci, že mě to nenapadlo? Určitě povím Honor, že jsi umřel, dřív než tě pověsili.“

Archerův úsměv byl nepatrný, ale opravdový. „To určitě udělej.“

Kyle to zkusil jinak. „Co má Lianna říct Hannah, až se vzbudí a zjistí, že jsi pryč?“

„Posunul jsem hodiny v Hannažině pokoji, když jsem si tam šel do sejfu pro zbraň.“ Archer se opět napil kávy. „Až se vzbudí, bude si myslet, že je o dvě hodiny méně. Než zjistí omyl, jsem zpátky s perlami.“

„Kamaráde, ty se nevrátíš,“ prohlásil Jake a otočil miniaturním přijímačem v uchu. Zapnul hlasovou funkci. „Věř tomu, kdo býval v tomhle druhu podnikání.“

Archer se napil kávy.

Kyle s Jakem si vyměnili pohled.

„Zastrašování na mě neúčinkuje,“ odporoval Archer tiše. Já se nehodlám držet zpátky. Vy ano.“

„Co když zavolám April Joyové?“ napadlo Kyla.

„Pak se modli, abych se nevrátil. Jin je s největší pravděpodobností Lenovým vrahem.“

„Tím spíš si dej víc času,“ odsekl Jake.

„Ne.“ Minulá noc dohnala Archera na pokraj sebeovládání. Bál se, že když ho Hannah znovu požádá o sex, dá jí to, co od takového nelítostného mizery vůbec nechce: lásku.

„Máš nějaký konkrétní důvod, proč se dneska ráno ženeš do náruče smrti?“ vyzvídal Jake.

„Hannah chce být míle daleko od muže, který jí připomíná manžela.“ Rukou zamířil ke svazku klíčů, u něhož byl připnut Lenův podivný prsten. Já to cítím stejně. Je čas dát do pořádku chaos minulosti a pokračovat ve svých životech.“ Už jednou od ní odešel. Dokáže to znovu.

Musí to dokázat znovu.

„Ale –“ začal Kyle.

Archer se zvedl tak prudce, až téměř převrhl masivní stůl. „Už o tom nebudeme mluvit. Tady bude v sázce pouze jeden život; můj. Jestli uslyšíte střelbu, zavolejte April Joyové, ať pohřbí těla tam, kde je nikdo nenajde.“

Když chtěl Kyle vyskočit od stolu, Jake ho zadržel. „Nech ho, Kyle. Jeho rozhodnutí nezměníš.“

Kyle se podíval na staršího bratra, skutečně podíval. Bylo to poprvé od chvíle, kdy ho Archer vytáhl z postele a vysvětlil mu svůj nebezpečný plán. Archer se naprosto ovládal, balancoval na ostří hrany adrenalinu. Takhle ho Kyle ještě nikdy neviděl, dokonce ani tu noc, kdy vyvolali nájezd komanda na soukromý ostrov moderního piráta.

„No dobrá,“ ustoupil Kyle tiše. Jsme s tebou, Archere. Ale vůbec se mi to nelíbí.“

Lianna si tiše oddechla. Ačkoliv se bratři měli velice rádi, oba měli tvrdé palice. Jake v tomto ohledu nebyl jiný, ale měl silnější tavnou pojistku.

„Když se ti to nelíbí,“ odpověděl Archer, „zůstaň doma tak, jak jsem tě žádal.“

„Ne.“ Kyle měl výraz stejně rozhodný jako jeho bratr.

„Řekni nám něco o dveřích do zadní uličky,“ ozval se Jake. „Mají elektronické zamykání?“

„Ano.“

Kylův úsměv se podobal čepeli vytažené z pochvy. „Bez obav. Jestli jsou elektronické, pak jsou moje.“

„Nech je na pokoji, dokud ti neřeknu jinak,“ varoval ho Archer.

„Určitě? Už jsem se docela těšil na jejich překonání a vpád dovnitř.“

„Máš štěstí, že jsi na straně andělů,“ zamumlal jeho bratr. „Promluvil člověk, který rozevírá mechanické zámky rychleji než sexuální pracovnice stehna,“ odsekl Kyle. Lianna se potměšile usmála.

„Mechanických zámků už moc nezbylo,“ zareagoval Archer. „Svět je přede mnou v bezpečí.“

„Tak mechanické?“ vmísil se Jake. „Vždycky jsem věděl, že jsi zpátečnický padouch.“ Přitáhl si náčrtek Dračího měsíce. ‚A co požární únikové cesty, boční dveře, balkony a tak?“

„Požární východ je do zadní uličky zhruba tady,“ poťukal Archer tužkou na plánek. „Vnitřní balkon je v těchto místech podél zdi v přízemí a pak zde u severní zdi.“

Jake se zamračil. „Tak to je problém. Rozhodně si nemůžeš sednout zády ke zdi a současně mít pokrytý zadní balkon. Tahle skládací zástěna ti při sezení zablokuje výhled. Potřebuješ mít někoho uvnitř, blízko předních dveří.“

„Kyle bude hned za rohem. To je dost blízko.“

Svaly na Jakově čelisti se napjaly, když skousl jízlivou poznámku. Dračí měsíc neměl v přední stěně okna, jimiž by se Kyle mohl dívat a varovat Archera před někým na balkoně. Kavárna byla postavena přesně podle toho, čím byla: hlavní stan gangu. Jak dlouho triáda tuhle budovu využívá?“

„Deset let,“ odhadl Archer. „Možná patnáct.“

„Tak to určitě přestavěli celý vnitřek a vybudovali tam tajné průchody a únikové poklopy.“

„Tohle zařízení je obvykle umístěno jenom v zadních místnostech,“ namítl.

„Je to krutě nebezpečné, když tam jdeš sám.“ Jake se podíval na Kyla. „Co si o tom myslíš ty?“

Kyle si zamračeně mnul zátylek, kde ho šimrala kůže, jako by se jeho tělo pokoušelo zvednout neexistující tuhý límec. Ačkoliv o tom příliš nikdo nemluvil, Kylovy předtuchy respektovali: Sám jim věřil – zachránily mu život v Kaliningradu. „Zatraceně nepříjemné, ale ne smrtelně nebezpečné,“ usoudil.

„Přesné tohle řekla Honor, když jsem ráno vstával,“ zamumlal Jake. „Škoda, že jste vy dva nezdědili po svých druidských předcích něco užitečnějšího. Já bych hlasoval pro spolehlivou jasnozřivost.“

Archer nesouhlasil. Vědět dopředu, co se stane, není k ničemu, když s výsledkem nelze nic udělat. Jde sám, tečka. Podíval se na hodinky. „Máte dvacet minut, abyste se tam dostali a zaujali pozice.“

Jake beze slova vyklouzl z výklenku a zvedl goretexový plášť dlouhý do půlky stehen, který si opatrně odložil na kuchyňský pult. Pod ním ležela opakovačka s krátkou hlavní.

„Co to je?“ optala se Lianna a upřela tázavý pohled na zvláštní předmět.

„Hůl. Zadní uličky jsou kluzké.“

Jake kryje zadní východ,“ vysvětlil Kyle. Ale nedodal, že Jake ho hodlá krýt zevnitř, jakmile ho Kyle dostane přes zamčené dveře.

Lianna zavřela oči a přála si, aby bylo o dvě hodiny později. Kyle ji něžně políbil, pak ještě jednou, méně něžně. Sebral plášť a následoval Jaka k východu.

Výtahové dveře se otevřely. Oba muži vstoupili do kabiny. Jake si poklepal na hrdlo a zapnul mikrofon. Pak ťukl na Kylův.

„K čertu s dveřmi do uličky,“ prohlásil Jake. „Nikdy se tak daleko nedostane. Jdu dopředu. Posadím se mezi něho a většinu potenciálního nebezpečí. Ty zůstaneš u chodníku.“

„A budu dělat co?“ odsekl Kyle. „Hrát si se svým ptákem?“

„Cokoliv, co ti dělá radost.“ Jake vytáhl brokovnici a zavěsil ji na jednoduchou ramenní smyčku. Když si oblékl plášť, zbraň zmizela. „Pět minut polom, co vejdu dovnitř, přivez auto před vchod. Když uslyšíš výstřely, otevři dveře. Budeme mít naspěch.“

„Nelíbí se mi to.“

„Archerův plán se ti zamlouvá víc?“

„Já si vezmu zbraň,“ rozhodl Kyle. „Ty budeš řídit auto.“

„Už jsi někdy dělal střežení davu?“

„Ne, ale –“

Já ano,“ přerušil ho Jake. „Právě proto mám kevlarovou vestu a ty ne.“

Kyle otevřel ústa, ale nenapadal ho žádný pádný argument. „Sakra.“

Jo, o tom je krytí zad. Snaž se mít auto připravené.“

„Proč se s ním obtěžovat? Dračí měsíc je jenom o tři bloky dál.“

„Když utíkáš před kulkami, tři bloky jsou dlouhá cesta.“

Výtah se otevřel. Oba muži vyšli do garáže. Jejich kroky se rozléhaly do ticha. Jake beze slova poklekl a začal odšroubovávat ze svého automobilu poznávací značky. Když skončil, sáhl do skříňky na rukavice a rozbalil kus bílého papíru s velkými číslicemi a drobným písmem. Připomínal dočasnou registrační cedulku nového auta. Rychlými, téměř hněvivými pohyby přilepil papír na vnitřní stranu zadního skla.

„Tohle vozíš pořád s sebou?“ podivil se Kyle.

Jasně.“

„Naháníš strach.“

„Tvůj bratr nahání strach. Já jsem jen opatrný.“ Jake vytáhl z kapsy klíčky a hodil je Kylovi. Jeď.“

„Ta brokovnice je legální?“ napadlo Kyla, když usedl za volant Jaková sportovního auta.

„Záleží na tom, jak je chlápek s metrem dobročinný.“ Jake zabouchl dveře. Prudkými pohyby si navlékl chirurgické rukavice.

Kyle se nezeptal proč. Věděl to. Ale nevěděl nic o brokovnici. „Čím je nabitá? Broky na ptáky?“

„Broky na srnce.“

Kyle hvízdl. Jeho vnitřnosti se cítily každou sekundou lépe. „Broky na srnce. Ty musejí provrtat vnitřní příčky jako šrapnel.“

„S tím počítám. Právě proto zůstaneš venku. Honor by mi nikdy neodpustila, kdybych zastřelil jejího nejmilovanějšího bratra.“

Archer vyšel z rodinného domu do studeného šera. Déšť padal proti pouličním světlům jako drobounké komety, které se ztrácely v tmavém zapomnění. Až konečně přijde svítání, bude bezútěšné. Přehodil si přes hlavu kapuci. Nejenže mu chránila obličej před kapkami vody, ale skryla i jeho rysy. Nemohl působit anonymněji, i kdyby chtěl.

V centru města se vyskytovalo jen málo lidí. Nějaký pracovník věznice nebo makléř se opíral o autobusovou zastávku a rychle hovořil do mobilního telefonu. Ze dveří jednoho domu vyběhla žena a nasedla do čekajícího taxíku. Kromě nich byla ulice ponechána na pospas jemné armádě dešťových kapek. Pouliční žebráci, kteří se nevypravili na jih do teplejších rajónů, byli ještě v místních noclehárnách nebo misiích, upíjeli kávu, modlili se a ohřívali, než se vydají vyžebrat několik čtvrťáků na první deci posilňujícího vína.

Archer zkontroloval hodinky, vytáhl mobil a zavolal na číslo, které nenáviděl. Nezapojil kódování, protože si nemyslel, že vláda má správný dekodér. Zatím.

April Joyová musela přikázat svým pomocníkům, aby ji informovali o čemkoliv, co od Archera Donovana přijde. Byl teprve v polovině cesty k Dračímu měsíci, když se dostala k telefonu.

„Být hodný je lepší,“ řekla.

Je Čching Jin jedním z vašich lidí?“

Je to parchant.

„Ždímáte ho, nebo je rovnou váš?“

„Kde jste?“

Jestli je Jin vrah, pořád ho chcete?“

Půl sekundy váhání. „Záleží na tom, koho zavraždil.“

„Mého nevlastního bratra.“

Archer nemusel čekat dlouho. April nebyla hloupá ani bázlivá.

Jinův bratr Ling nám občas prodává informace, které směřují proti konkurenčním triádám, ale není náš. Ano Jin. Jejich těla a duše vlastní Rudý fénix. Nedůvěřujte Jinovi.“

„Nevěřil bych mu, i kdybyste mi řekla, že je váš. Prodává duhové perly, pro které by lidi zabíjeli, Lenovy perly.“

April přemýšlela usilovně a rychle. „Co hodláte udělal?“

„Koupit je. Jakýmkoliv způsobem. Už se strýček Sam rozhodl, na které straně perlového stolu sedí?“ Ticho.

Archer vypnul mobil a v duchu znovu probíral své možnosti. Vědomí, že Jin není agent americké vlády dávalo větší šanci, že z toho vyjde nedotčený.

Strýček představoval nebezpečného protivníka.

Blok před Dračím měsícem si Archer navlékl chirurgické rukavice a potáhl plášť tak, aby mu nepřekážel v přístupu k pistoli za opaskem. Přední díl pláště se na jedné straně prověšoval dolů. V jedné kapse byl náhradní zásobník do pistole, v druhé měl peníze. Svazek bankovek dosáhl většího objemu než náhradní munice, ale rozhodně vážil méně.

Ve chvíli, kdy se ocitl několik domů od Dračího měsíce, stiskl číslo mobilního telefonu, který nechal na kuchyňském stole. Tentokrát zapnul i kódování.

Lianna odpověděla po prvním zazvonění. „Archere?“

„Ano. Jaký je příjem?“

„Dobrý. Nebo čtyři krát čtyři či co bych měla říct.“

„Hlasitý a čistý. To stačí. Zůstaň nablízku.“

„Raději bych byla ještě blíž,“ odsekla.

„Slyším tě hlasitě a čistě.“ Archer strčil telefon do kapsy a znovu se podíval na hodinky. Pět padesát sedm. Čas jít. Poklepal na hrdelní mikrofon, aby ho zapnul. Jdu na to.“

Jednička na místě,“ oznámil Kyle.

„Dvojka také,“ ohlásil Jake. „Ale jsem před budovou.“

„Cože?“ zavrčel Archer.

„Kylovým vnitřnostem se to tak líbí. Stejně mým.“

Archer se rozhněval, ale sebeovládání zvítězilo. Teď už hru vzdát nemůže. „Jenom drž ten zatracený zametač ulic mimo dohled. Kdyby místní pochůzkář zahlédl vyčnívat hlaveň zpod tvého pláště, dostane srdeční záchvat.“

„Rozuměl jsem.“

Archer zamířil k Dračímu měsíci dlouhými kroky vlka pronásledujícího kořist.

„Kdo může volat v tuhle nekřesťanskou hodinu?“ zívla Hannah, když vstoupila do kuchyně.

Lianna se tak vylekala, že málem upustila mobil na stůl. „Hannah! Máte ještě spát!“

„Moje tělo pořád neví, který směr je nahoru. Čtyři ráno nebo poledne, pro mě je to stejné. Co tady děláte? Trápí vás dvojčata?“

„Ani ne. Jenom jsem, ehm, ranní ptáče.“

„Vždyť ještě není ráno,“ namítla Hannah. „Pokud si nemyslíte, že čtvrtá –“ Prudce se odmlčela. Promnula si oči a znovu se podívala na kuchyňské hodiny. „Šest? Na hodinách v mém pokoji jsou čtyři.“

„Chcete trochu kávy?“ nabízela Lianna, aby změnila téma.

Nefungovalo to.

„Šest,“ vyhrkla zděšeně Hannah. „Hrome! Měla jsem být…“

„Je tady. Připravena?“ Obě ženy poskočily, když telefon promluvil. „To je Ar –“ vyjekla Hannah.

„Tiše!“ přerušila ji Lianna naléhavým, tichým hlasem. Promluvila do telefonu. „Připravena.“

„Jin sedí sám u stolu asi čtyři a půl metru od vchodu z ulice. Před sebou má dost velkou krabici.“

„Díkybohu.“

Archer se rozhodl nezmínit o stole mladých neurvalců, sedících mezi Jinem a předními dveřmi. Vzdor jejich módnímu oblečení z Hongkongu – pestrobarevné hedvábné košile a černá kožená saka – to klidně mohli být nějací běžní zaměstnanci popíjející čaj, než bude čas jít do práce.

A Archer mohl být Zvoněnka.

„Připrav se říct Jinovi několik věcí,“ přikazoval Archer telefonem. „Za prvé: Mám sto padesát pět tisíc v hotovosti za perly. Za druhé: Nejsem sám. Za třetí: Jestli dá ruce pod stůl, bude mrtvý. Za čtvrté: Jestli kdokoliv jiný dá ruce pod stůl, je mrtvý. Za páté: Ať na to upozorní každého, kdo je poněkud cukavý. Máš to?“

„Ano.“

„Tak spusť.“

Když Lianna začala mluvit čínsky, Hannah pochopila, kde se Archer vyskytuje. Otočila se a rozběhla se do svého pokoje. Bleskově si natáhla džíny, zastrkala noční košili – Archerovu hedvábnou košili – za opasek a vklouzla do sandálů. Kalhoty si zapínala cestou k domovním dveřím. Hnala se k Dračímu měsíci, aniž by vnímala studený déšť. Její nohy poháněly zuřivost a strach. Ani ona by nedokázala říct, co ji pohání více – vztek, že ji z toho vynechal, nebo vzpomínka na sen o krvácejícím Archerovi, umírajícím ve strašlivé bolesti.

Archer připravený na všechno, co se může stát, čekal a pozoroval Jina, zatímco Lianna mluvila rychlou čínštinou. Jin naslouchal netečně, ale rozhlížel se a pokoušel se zahlédnout každého, kdo může stát na Archerově straně. V kavárně však seděli pouze muži z Rudého fénixu.

Vstupní dveře po Archerově pravici se otevřely a vyvolaly cinkání malých zvonečků. Okamžitě poznal Jaka.

„Krucinál.“

„Nápodobně,“ odpověděl Jake. Zaujal místo mezi Archerem a stolem s pěti gangstery popíjejícími čaj. Nebyla to ideální pozice, protože neviděl na celou kavárnu. Ale rozhodně se to jevilo jako to nejlepší, co mohl udělat, pokud šlo o vybudování bariéry mezi Archerem a očividnými potížisty čekajícími, co se bude dít.

Jin začal vysvětlovat pětici mladých mužů, co se od nich očekává.

Jake, aniž by spustil oči z členů gangu, začal nabíjet skrytou dvouhlavňovou brokovnici. Slabé cvakcvak bylo mnohem účinnější než jakékoliv slovní varování – nebo příkazy k útoku –, které jim Jin sděloval.

Pět párů rukou se objevilo na desce stolu. Ačkoliv nehty byly na západní vkus poněkud dlouhé, zářily čistotou a leskly se. Jake je upřeně pozoroval. Ať mají gangsteři v úmyslu cokoliv, dokud budou mít ruce v klidu, nezmohou se na nic víc než na tichý vztek. Na jeho pokyn se pětice mužů posunula k sobě tak, aby seděla kolem kulatého stolu v půlkruhu obličejem k němu.

Archer pozval Jina ke stolu blíže ke dveřím. Tím sice přišel o výhled na levou část kavárny, již nemohl krýt ani Jake, ale nedalo se s tím nic dělat.

Rozpačitý Jin seděl klidně s rukama na stole, krabice mezi nimi. Archer usedl tak, aby měl Jina mezi sebou a stolem s gangstery. Jinův monokl a jizva na bradě vypadaly zblízka bolestivě, ale Archer na něj neplýtval soucitem. Život v triádě byl pro běžné členy téměř stejně těžký jako pro komunitu imigrantů, která byla její kořistí.

Archer sledoval každý Jinův pohyb a vzal mobil. „Řekni mu, že když mi odpoví na otázky, zaplatím mu dalších dvacet tisíc v hotovosti hned teď. Pokud později zjistím, že mi lhal, vyberu si to od triády Rudý fénix a nechám ho v obavách, kdy se s ním vypořádají. Potom mu řekni, aby sdělil mé poselství svým kámošům.“

„Hannah vstala brzy,“ vyhrkla Lianna. „Je –“

„Později,“ přerušil ji úsečně. „Zrovna teď mám na předním hořáku hochy z Rudého fénixu. Promluv s Jinem.“

Archer nepochyboval, že Liannin překlad bude přesný, ale bylo příjemné vidět, jak Jin bledne a jeho oči nervózně zalétly ke stolu s muži, předstírajícími pod Jakovým dohledem naprostý klid. Jin opatrně vrátil mobil Archerovi a několikrát pokývl hlavou, že rozuměl.

Když Jin domluvil k pětici mužů, reagovali stejně jako on. Pak se dívali na Jina a přemýšleli, jakou smůlu může přivolat na triádu, která znamenala jejich živobytí, bratrstvo a domov. Jeden z pětice se podíval přímo na Archera a pronesl: „Donovan.“

Ten se usmál jako vlk a kývl. Triáda Rudý fénix a Donovanové se už střetli, i když nepřímo. Archer vyhrál.

Cílil, že Jin se bude cítit lépe, když uvidí peníze na stole, a rychle odpočítával ze svazku opotřebované stodolarové bankovky. Jinovy černé oči se rozšířily a rty se mu chvěly, když počítal společně s ním. Jakmile suma překročila sto tisíc, oči doslova třeštil. Archer skončil na sto padesáti pěti tisících dolarů a značně ztenčený svazek bankovek schoval do zadní kapsy džínů. Když se jeho ruka znovu vynořila, držela devítimilimetrovou pistoli. Odjištěnou. Hlaveň mířila rovnou na Jinovo srdce.

„Řada na vás,“ vyzval ho Archer. Ukázal na dřevěnou krabici a pak na stůl před sebou. „Otevřete krabici a posuňte ji pomalu a klidně ke mně.“

Jin začal otevírat krabici ještě dříve, než uslyšel překlad z telefonu. Stáhl silnou špinavou gumovou pásku a otevřel víko. Krabici pomalu postrčil před Archera.

Archer z něj nespustil oči a přejel špičkami prstů po obsahu krabice. Chladné, hladké, kulaté, těžké. Uchopil náhodně jednu perlu a zvedl ji do úhlu svého pohledu.

V prstech zazářila černá duhovka.

„Perly jsou v pořádku,“ sdělil Archer do telefonu. „Řekni mu, aby krabici opět zavřel, přetáhl gumovou páskou a vrátil mi ji.“

Zatímco Jin vykonával příkazy, Archer znovu vytáhl svazek bankovek ze zadní kapsy. Jakmile mu Jin přistrčil zajištěnou krabici, vytáhl další tlustý svazek z vnitřní kapsy pláště.

Jin vykulil chtivě oči. Archer na stole rozložil stodolarovky do vějíře. Svazek v jeho ruce říkal, že mohou přibýt další. Mnoho dalších. Jin se hladově díval na peníze. Archer zvedl telefon.

„Zeptej se Jina, odkud má ty perly,“ požádal Liannu.

Pak podržel telefon tak, aby ho druhý muž mohl slyšet. Jinův výraz se během naslouchání změnil. Tvářil se uzavřeně a odmítavě zavrtěl hlavou.

Archer přidal k vějíři dalších deset bankovek. Dva tisíce dolarů. Tři tisíce. Deset tisíc.

Dvacet tisíc.

Třicet.

Padesát.

Jin se začal potit.

„Teď mu řekni,“ vybídl Archer Liannu, „že má na vybranou. Buď na mou otázku odpoví, nebo se zeptám jeho kámošů u vedlejšího stolu. Pokud mi to řeknou, peníze jsou jejich.“

Jin naslouchal a po tvářích mu stékaly krůpěje potu. Polkl a chraptivě odpověděl: „Klistin Flin.“

Než si mohl Archer uvědomit jeho silný přízvuk, v uchu mu zachrčel Kylův hlas: „Kristepane, ona vchází dovnitř!“

Archer neměl čas se zeptat, kdo ta „ona“ je. Ve zlomku sekundy Hannah prudce otevřela přední dveře a divoce se rozhlédla po místnosti. Když uviděla Archera – a kousek vedle Jaka držícího v šachu pět gangsterů –, úlevou se málem zhroutila. Noční můra se nenaplnila. „Vypadni,“ vyzval ji Archer klidně. Pětice mužů u stolu se zavrtěla, ale ve skutečnosti se pro ně nic nezměnilo. Jake je stále sledoval očima zářícíma jako sklo, Archer dál seděl s pistolí mířící na Jina. Nešťastní muži se opět uklidnili.

Hannah narovnala ramena a otočila se k Archerovi. „Ne, dokud neuvidím, jestli jsou to ty perly.“

„Vezmi je a vypadni“ procedil mezi zuby a hodil ji krabici. Chytila ji a pokračovala k Archerovi. Potřebovala mít jistotu, že je v pořádku. Koutkem oka zahlédla nějaký rychlý pohyb u zdi za Archerovými zády. Bleskurychle zaregistrovala, že z úzké štěrbiny vykukuje hlaveň pušky, vykřikla, vrhla se na Archera a srazila ho na zem. Stodolarové bankovky vzlétly jako polekaní ptáci.

I když nebylo slyšet výstřel, místností se rozlétly kousky sádry. Archer v pádu stáhl Hannah pod sebe a zvedl pistoli v odhadnutém úhlu neviditelného střelce. Rozhodně neměl na mušce Jina – ten popadl z peněz, co se dalo, a vyrazil ke dveřím vedoucím do zadní uličky.

Po podlaze zasvištěla kulka a roztříštila dlaždici. Archer zamručel a pak znovu, když olovo narazilo do kevlarové vesty. Kutálel se místností i s Hannah a snažil se dostat mimo postřelovaný sektor z otvoru ve zdi.

‚Je za zdí za tebou!“ vykřikla hlasem ztlumeným jeho hrudníkem.

Přesto ji slyšel. ‚Jaku! Uprostřed východní zdi, ve výšce muže.“

Než jeho křik dozněl, Jake převrátil stůl na členy triády a rozhodil je jako kuželky. V okamžiku, kdy se Archer z Hannah odkutáleli, namířil brokovnici na zeď a vypálil z obou hlavní.

Broky na srnce rozsekaly dřevo na třísky. Pak zavládlo přízračné ticho, protože palba z brokovnice všechny ohlušila. Než úlomky dřeva dopadly na podlahu, Jake vypálil dvě další rány a rozhlížel se po jiném cíli.

Archer trhnutím postavil Hannah na nohy. „ Ven!“

Tentokrát se nehádala.

Archer bleskově odhadl situaci. Výstřely z brokovnice vystřídalo mrtvé ticho, ale nemohl počítat s tím, že to tak zůstane. Za zničenou zdí se kromě útržků červené tapety nic nehýbalo. Jestli odstřelovač přežil, neprozrazoval svou polohu. Po jedné straně se válela pětice členů triády a snažila se pod okrajem těžkého stolu nadechnout.

„Teď jdeš ty,“ houkl Jake a pozoroval zeď i prozatím nemohoucí gangstery.

Archer už byl u předních dveří. Zbraní mířil na ležící muže a očima pátral po jakémkoliv pohybu podél zdí. „Kryju tě. Jdeme!“

Jake zastrčil brokovnici pod plášť a prošel dveřmi s výrazem muže, který nemyslí na nic jiného než na trávení snídaně složené ze sušených ryb a zeleného čaje. Auto čekalo s otevřenými dveřmi. Jake důstojně usedl na sedadlo spolujezdce. Hannah už vzadu pevně svírala krabici s perlami.

Archer vklouzl vedle ní a zabouchl dveře. Jedeme!“

Zadním oknem vyhlížel zpátky, zatímco se Kyle řítil do deště.

25

Pouliční světla vysílala pulzující odlesky na tváře lidí v automobilu. Jake hovořil mobilem s Liannou a Honor a obě je uklidňoval.

Hannah se dotkla Archera roztřesenými prsty. Sevřel jí zápěstí a držel ji tam, kde byla, na druhém konci sedadla. Po límci pláště mu pomalu stékala krev. Adrenalin protékal jeho žilami jako palčivý led a přiživoval stejně ledový hněv zrozený ze strachu. Hannah mohla zemřít. Tak rychle. Tak snadno.

S takovou konečností.

„Ty krvácíš,“ hlesla ochraptěle.

„Pořezání od úlomku dlaždic.“ Hlas měl stejně tvrdý jako prsty svírající její zápěstí.

„Slyšela jsem, jak do tebe narážejí kulky. Cítila jsem je.“

Kyle prudce otočil hlavu. „Archere?“ Z toho oslovení prýštila bratrská láska.

Jenom jed‘. Nic mi není.“ Archer rozevřel volnou rukou plášť i flanelovou košili. Černá kevlarová vesta se zaleskla jako půlnoční klín. „Brnění,“ pronesl k Hannah. Jake a já jsme chráněni od krku po kolena.“

„Budeme mít pár modřin,“ odhadl Jake. Promnul si rameno, které se ozývalo tupou bolestí. „Ale žádné hluboké rány. Vesta opravdu zachytí kulky.“

„Nevěděla jsem,“ šeptla pořád ještě rozechvěle. „Měls mi to říct.“

„Proč? Máš méně rozumu než kojenec cucající si palec. Ty –“

„To ne –“

„– nemáš žádnou ochranu, za zbraň možná kapesní nůž a vejdeš si do doupěte triády jako by se tam pořádala nějaká prodejní party. Co sis sakra myslela? Že by nezabili ženu?“

„Myslela jsem na tebe!“ pronesla tiše a vzlykla při myšlence na děsivou noční můru. „Viděla jsem tě zalitého krví. A ta bolest v tvých očích… Bože, tak nevyslovitelná bolest.“ Odvrátila se tak daleko, jak jí to zápěstí v jeho zajetí umožňovalo. Dívala se ven, zatímco jejím tělem otřásaly záchvěvy.

Archer něco zamručel. Věděl, že toho bude litovat, ale nedokázal odolat. Přitáhl ji blíž k sobě, pak ještě blíž a vzal ji do náruče. Zhluboka a rozervaně se nadechl jemné vůně deště v jejích vlasech a zapomněl na nepříjemný pach střelného prachu. „To je v pořádku, Hannah. Zvládli jsme to.“

Zavrtala se hlouběji do jeho náruče a zaryla prsty do kevlarové vesty, která zabránila, aby se sen stal skutečností. Starost o muže tak nelítostného jako Archer a vzápětí hluboká úleva by ji měly děsit.

Nestalo se.

Lianna s Honor čekaly před dveřmi domu. Přivítaly své muže dlouhým, naléhavým polibkem a jen neochotně je pouštěly; zůstaly u nich ještě blíž než obvykle.

„Příště jdu s vámi,“ oznámila Honor otevřeně

„Příště za sebou spálíme mosty,“ upozornil ji Jake. Když adrenalin v těle klesá, není vhodná chvíle na hádku se ženou, kterou milujeme. „Summer je vzhůru?“

„Spí jako andílek.“

Usmál se na ni. „Pomoz mi s osprchováním, miláčku.“

Honor pohlédla do unavených Jakových očí a nejraději by se rozplakala. Místo toho se na něj usmála a objala ho kolem pasu. „Příliš mnoho adrenalinu?“

„Ano.“ Položil paži kolem jejích ramen. „Příliš mnoho seattleské kávy udělá svoje.“

„Jaku,“ ozval se Archer. Odtrhl oči od Honor. „Ano?“

„Díky.“

„Za co? To Hannah tě vystrčila z palebné čáry.“ Honor s Liannou strnuly.

„Tu brokovnici jsem měl mít já,“ podotkl Archer prostě.

„Nesmysl. Ještě jsi to nepochopil?“

„Co?“

„Že nikdo není superman. Ani ty ne.“

Archerův smích byl stejně pochmurný a unavený jako Jakový oči. Popošel a zlehka políbil Honor na tvář. „Věděl jsem, že sis vybrala dobrého muže, sestřičko. Jenom jsem nevěděl, jak moc dobrého. Pečuj o něj.“

Honor pustila Jaka, ale jen na tak dlouho, aby mohla Archera pevně obejmout. „Miluju tě.“

Přejel jí špičkou prstu po nose. „Taky tě miluju. Ale teď běžte, než se Summer probudí a pokazí vám sprchování.“

Honor se ještě objala s Kylem a odešla s Jakem ruku v ruce v tichém rozhovoru.

Hannah je sledovala s pocitem blízkým závisti a unaveně se opírala o průčelí domu. Přemýšlela, jestli jí divoké proudění adrenalinu v krvi dovolí usnout, nebo zda dřív padne k zemi.

Archer se otočil k Lianně. Pohled na drobnou, ale zarputilou švagrovou přilákal na jeho rty něžný úsměv. Jsem tvým velkým dlužníkem, Lianno. Díky.“

Jak už výstižně řekl Jake – nesmysl.“ Pokročila k němu a objala ho. „Přeju si, abych mohla udělat víc. Nenáviděla jsem se, že musím být doma. Naslouchat. Čekat.“

„U každé operace představuje komunikace tu nejtěžší část. Já v ní byl mizerný.“

Vzhlédla k němu. Černý porost na jeho bradě mu dodával tvrdší vzhled než obvykle. „Neumím si tě představit, jak sedíš někde v pozadí a předáváš vzkazy.“

„Jak jsem řekl, byl jsem v tom špatný.“ Podíval se přes Lianninu hlavu na Kyla.

„Příště,“ rozhodl Kyle, „si navléknu kevlarovou vestu já a ty budeš na zadku v autě.“

„Žádné příště už nebude.“

„Znamená to, že už po Lenovu vrahovi nepůjdeš?“ Kylův hlas zněl klidně, ale zlatozelené oči se dívaly tvrdě jako kámen.

Hannah se narovnala a vykročila od zdi. „Přesně tak,“ řekla, ale ne ke Kylovi, nýbrž k Archerovi. Ocitla se příliš blízko pohledu na jeho smrt a přitom věděla, že právě ona ho postavila do cesty kulkám. Jestli máš pocit, že dlužíš něco Lenovi, tak to umřelo spolu s ním. Sundej si to brnění a vrať se k rodině. Buď… v bezpečí.“

„A co ty?“ zeptal se Archer na rovinu.

„Já prodám svou polovinu Perlové zátoky komukoliv, kdo ji bude chtít.“

„Třeba i Ianu Čchangovi?“

„Třeba samotnému satanovi. Skončilo to, Archere.“ Téměř se zasmál. Dostat se ven ze hry nebylo tak snadné. „Napíšu ti na tvou polovinu Perlové zátoky šek.“

„Ne.“ Odmítla okamžitě a rozhodně. „Proč ne?“

„Lidé budou věřit, že znáš tajemství pěstování černých duhovek. Staneš se terčem jako Len.“

„Mám víc přátel, než měl Len.“

Zvedla bradu a stiskla rty. „Chci, abys toho nechal, Archere. Nadobro. Musím mít jistotu, že nezaviním tvou smrt.“

„To bych ani nepřipustil. Zeptej se kohokoliv. Zaplatím ti za Perlovou zátoku jeden milion.“

„Tobě ji neprodám za žádnou cenu.“

Povytáhl obočí. „Prima. Zavolej Ianu Čchangovi. Ten tvou půlku koupí.“

„Aby tě zabil pro tvoji polovinu? Jsem pitomá, Archere, ale učím se. Nechci, aby tě zlikvidovali kvůli hrsti nějakých zatracených perel.“

„Podle Jina Čchang není ten problém.“

„Cože?“

„Těsně před tím, než se všechno zvrtlo, mi Jin řekl, že perly doslal od Christiana Flynna.“

Hannah chvíli hučelo v uších, jako by jí někdo vystřelil vedle hlavy. „Od Christiana? Tomu nevěřím.“

Archer ano. Viděl, jak se Flynn pohybuje, cítil mozoly na hraně jeho dlaně. „Pojďme se podívat na ty perly.“

Sklopila oči na krabici, kterou stále držela v rukou. Poprvé si uvědomila, že jí od pevného svírání laciného dřeva bolí prsty. Zírala na krabici. V tom okamžiku nenáviděla černé perly a všechno, co způsobily.

„I když je hodíš do drtiče odpadků, sama víš, že se nic nezmění,“ podotkl Archer, protože pochopil její výraz.

Hannah se zachvěla. Měl pravdu. Ale kdyby zničení perel problém vyřešilo, klidně by to udělala, a až by ocelový šnek drtil jedinečné černé duhovky na prach, ještě by se usmívala.

„Potřebuji stůl a neoslňující osvětlení,“ požádala tiše. „Světlo v jídelním koutě není vhodné.“

Archera zabolelo napětí v jejím hlase. „Prodej to. Vypadni ze hry. Jsi na ni příliš křehká.“

Jméno té hry je přežití. Jestli jsem na ně příliš křehká, tak prostě umřu.“

„Hannah.“ Jenom tohle. Pouze její jméno. Nic jiného ho nenapadlo.

Linie jejích ramen mu sdělovala, že ať řekne cokoliv, bude to jedno. Nehodlala couvnout.

„Vhodný stůl je v mém – tvém – bytě. Mám dojem, že svítidlo na nočním stolku je fluorescenční.“

Archer to věděl. Mlčky ji následoval. Nevšímal si pálení řezných ran na obličeji a tupé bolesti v místech nárazu kulek do vesty. Ignorovat deštěm promáčenou látku přilepenou na její hýždě a prozrazující, že pod ní už nic nemá, bylo mnohem těžší.

Adrenalin z přestřelky se přesunul jiným směrem. Tělo mu žhnulo a žilo. Zatímco Hannah stavěla lampičku na konferenční stolek v obývacím pokoji, měl čas myslet na to, jak rychle se oblékla a co všechno vynechala. Zavrtěl se a přál si, aby se kevlarové spodky natahovaly jako běžné spodní prádlo.

Když se sklonila a rozprostírala perly, černé hedvábí se jí lepilo na ňadra a vztyčené bradavky. Z mokrých vlasů jí po krku stekla kapka a klouzala do hebké světlé prohlubně pod hrdlem.

Archer ztěžka polkl a odvrátil oči. Sváděl trpký zápas se sebeovládáním. Když už nedokázal počítat tep srdce v rozkroku, soustředil se na perly rozprostřené na stole. Bez třídicí mřížky neměl jistotu, ale zdálo se, že perly mají průměr od dvanácti do šestnácti milimetrů. Bylo jich minimálně kolem dvou set. Možná tři sta.

I kdyby jich byla pouhá třetina, podařil se mu zatraceně dobrý obchod.

Hannah roztáhla palce a ukazováčky obou rukou co nejdále od sebe, shrnula perly na hromádku, postrkovala je a sledovala, jak se po desce stolu pohybují. Ruce měla malé, všechny perly jimi nezachytila.

„Počkej,“ nabídl se Archer a pomohl jí svými dlaněmi vytvořit větší ohrádku. Je to tak lepší?“

Jeho ochraptělý hlas roznítil Hannah nervová zakončení. Nepodívala se na něho, protože si nevěřila, co by udělala, kdyby v jeho očích spatřila touhu. Proto jenom odpověděla: „Kutálej s nimi.“ Společně pohybovali rukama po stole a popoháněli třpytivé perly v rámci hradby svých prstů. Hannah je upřeně pozorovala. Neviděla žádný trhavý posun nebo poskočení. Oddělila jednu třetinu perel.

„Kutálej s nimi, já se budu dívat.“

Archer pod Hannažiným vedením pohyboval perlami, aby viděla méně pravidelný kulatý tvar některé z nich. Šikmý stůl používaný v třídírnách by to usnadnil, ale tento způsob byl téměř stejně dobrý. Perly se takhle třídily ručně už dávno, než se začaly používat zešikmené desky.

„Kulaté,“ prohlásila konečně. „Ani jedna se nepohybuje nepravidelně. Žádný viditelný kaz, ale zkontroluju je jednotlivě. Lesk je dobrý. Výtečné perly.“

„Tak mi to řekni. Koupil jsem Černou trojici zabalenou v laciné dřevěné krabici?“

Kousla se do rtu. Velmi si přála, aby to byla Černá trojice a všechno tím skončilo.

Ale velmi se obávala, že to Černá trojice není.

„Chceš lupu?“ napadlo Archera.

„Máš nějakou?“

Místo odpovědi šel do ložnice a vytáhl ze zásuvky psacího stolu malé zvětšovací sklo, jaké používají klenotníci. Očistil je flanelovou košilí a vrátil se do obývacího pokoje.

Hannah si vzala lupu, aniž zvedla oči od perel, ale všemi smysly vnímala dotek jeho prstů. Když si lupu dávala oku, třásly se jí ruce.

Archer se posadil, aby si sundal mokré boty a ponožky. Džíny měl také promočené, ale bál se je odložit. Nedokázal by se od ní držet zpátky.

Dlouhou dobu nebylo slyšet nic než tiché ťukání perel, když jednu po druhé zvedala a vracela na stůl. Konečně prohlédla poslední perlu a zvedla pohled. Pozoroval ji očima, v nichž byla trpělivost a ještě něco navíc, něco nenasytného. Žhavého. Její tělo odpovědělo stejným žárem.

„Tak co?“ prohodil.

„Ne.“

Jistě?“

„Ano. Jsou to poslední kulaté perly, které byly v náhrdelníku nahrazeny perlami z posledního sběru s ještě dokonalejším setříděním barevnosti.“

Archer se podíval na temně mysteriózní perly s hlubokým třpytem a tiše hvízdl. „Tohle jsou vyřazené perly?“

„Lenův bůh byl nesmírně náročný bůh. Dokonalost, nebo peklo.“

„Takže jsme zase na začátku.“

„Ne tak docela.“ Jak to myslíš?“

„Tyhle perly byly uschovány společně s Černou trojicí.“ Archer strnul. „Určitě?“

„Tak určitě, jak mohu, když nevím nic o místě, kde je Len schovával. Ale nemyslím, že by měl víc než jednu skrýš.“

„Pro všechny mimořádné perly?“ Přikývla. „Kolik jich měl?“

„Duhovek?“

„Ano.“

„I po rozdrcení těch méně perfektních jich muselo zůstat nejméně tisíc. Plus Černá trojice.“

„Takže stačil malý úkryt. Takový, na který dosáhl z invalidního vozíku, a chráněný proti profesionálním hledačům a přírodním pohromám, jako jsou cyklony.“

„Tak jsem o tom nikdy neuvažovala, ale… ano.“

„Právě proto jsi mě zavolala, Hannah. Abych uvažoval jako Len.“ Hlas měl chladný.

Sledovala jeho dlouhé prsty jemně převalující jednu perlu tam a zpátky, tam a zpátky. V tom okamžiku se jí před očima objevila nepříjemná vzpomínka: hlaveň pušky mířící ze zdi na Archera a stůl, na němž ležely bankovky navršené jako žetony ve smrtelné hře. Neměla čas uvažovat, hledat důvod, plánovat. V tu chvíli myslela pouze na něho, a když skočila, aby ho srazila stranou, z hrdla se jí vydral výkřik.

Pak ho zasáhly kulky a oni leželi propleteni na podlaze.

Hannah prudce vstala a třesoucími se prsty si pročísla vlhké vlasy. Nemyslela na to, co se stane. Nemohla nebo nechtěla znovu vykřiknout. Nějak se donutila být stejně klidná jako on, přijmout fakt, že vražda je součástí života stejně jako bezpečí.

Přesto se jí při pohledu na něj emoce pohřbené hluboko v nitru bolestně draly na povrch. Tvář měl zastíněnou černým strništěm a něčím ještě temnějším. Jeho velké a tvrdé ruce zacházely s křehkými perlami nesmírně opatrně. Ramena měl přes únavu, kterou v jeho očích viděla, napřímená. Chtěla jít k němu, dotknout se ho, políbit, ponořit se do něho stejně jako on do ní, zapomenout na všechno kromě žáru a vitality, a chtěla to tak moc, až se sotva držela na nohou.

A bála se své touhy. Bála se ukázat zranitelnost muži tvrdému jako Len.

Zaúpění, které Hannah vydala, bylo tiché, ale přinutilo Archera prudce zvednout hlavu. Pod mokrým hedvábím viděl zřetelně obrysy jejího těla, viděl vztyčené bradavky, měkká ústa, indigové oči divoké jako vichřice.

„Nemysli na to,“ navrhl tiše. „Je to pryč. Všichni jsou v bezpečí.“

Objala se pažemi a zavrtěla hlavou. Měla strach, že když otevře ústa, poví mu, jak po něm touží. On si ji pak vezme rovnou na podlaze a znovu jí ukáže rozdíl mezi milováním a sexem. Nevěděla, jestli je dost silná na přežití druhé lekce.

Přesto ho potřebovala tak, až se chvěla.

Vstal, vešel do ložnice a vrátil se s osuškou rozměru pohovky. „Je ti zima. Utři se a vlez do postele. Tvoje tělo je pořád zvyklé na australský čas. Nedokážeš rozeznat, jestli přicházíš nebo odcházíš.“

Pokusila se uvolnit a natáhnout paže, ale místo toho jenom zavrtěla hlavou.

„Hannah.“

Jméno se dotklo jejího spánku. Archerův teplý dech ji roztřásl.

„Celá se chvěješ.“ Přehodil jí osušku přes ramena a rychle je třel. „Potřebuješ horkou sprchu, teplé oblečení a dlouhý –“

„Tebe,“ přerušila ho. „Potřebuju tebe.“

Zarazil se. Pohlédl jí do očí. Dívaly se vyděšeně a obezřetně, váhavě a hladově a byly tak krásné, až se mu sevřelo srdce. „Sex, Hannah?“

Zavřela oči. Jestli je to to, co nabízíš, beru.“

„Co když nabízím víc?“

Z hustých řas vytryskly slzy. Chtěla víc. A děsila se toho.

„Nevadí,“ zašeptal. „Nevadí. To je v pořádku. Jenom sex.“

I se zavřenýma očima věděla, že se sklání k jejím ústům. Cítila pohyb jeho těla, teplý dech, klouzavý tlak jeho rtů na její, když je rozevřela. Jeho chuť byla jako sladký blesk, touha po něm bouří, která jí zmítala.

Sevřela ho oběma rukama a přitáhla k sobě. Prsty sklouzla po jeho plášti; zachytily se v proděravělé látce. Znehybněla, vzpomínala a vše prožívala znovu.

Odtáhl ústa od jejích a zeptal se: „Změnilas názor?“

„Díry,“ vydechla rozechvěle. „Máš v plášti díry. Od kulek.“

Spatřil v jejích očích zlé vzpomínky, vnímal, jak strach mění její poddajné tělo v kámen. Rychle plášť svlékl a odhodil ho stranou. Pouzdro se zbraní odstranil opatrněji, ale o nic pomaleji. Když sáhl na knoflíčky flanelové košile, předešly ho její ruce a roztrhávaly látku, v níž rovněž zely děsivé otvory. Její síla ho překvapila, její naléhavost mu vzala dech.

Kevlarová vesta ji porazila. Neměla knoflíky, zipy, ani se nedala roztrhnout.

„Takhle.“ Vedl její ruku k suchému zipu a díval se, jak ho svléká, až zůstal jenom ve spodcích.

Pak neměl ani ty.

Její souhlasné pobrukování mu sebralo poslední zbytek sebeovládání. Přestal kontrolovat nutkání, zoufalou touhu. Poklekl a stáhl jí džíny ke kotníkům. Měl pravdu. Nestačila si obléknout spodní prádlo.

Přitáhl si ji tvrdě k sobě a vyrazil hluboký hrdelní zvuk. Chutnala stejně horce a bezstarostně, jak se cítil on. Svíjivým pohybem, jímž se snažila odkopnout džíny, se mu otevřela ještě víc. Vzal si vše a žádal další. Bezhlavě, bezmocně mu to dala, příliš šokovaná zkoumavými požadavky jeho úst, než aby se zmohla na víc než údiv, že žila tak dlouho a nikdy nepoznala takové milování.

Než se stačila zbavit z džínů, nelítostně ji dovedl k prvnímu vyvrcholení. Když se jí podlomila kolena, nepustil ji. Následoval ji na podlahu, otevřel ji ještě víc, dobýval a uctíval; oddávala se tomu, dokud se nemohla nadechnout ani k výkřiku.

Když se jejich dech konečně uklidnil, začal se zvedat. Objala ho a přidržela. Ještě?“

Zavrtěla hlavou, ale nepustila ho.

„Nejsi připravená být sama?“ dovtípil se. Přikývla.

„Těšil jsem se na nádhernou dlouhou sprchu,“ poznamenal. „Nejlepší věc na modřiny. A co ty?“

„Když ses teď o tom zmínil…“ Cukla sebou. „V té špinavé putyce jsem přistála pod tebou.“

Já tě tam dostal.“ Pomalu se překulil na záda a vzal ji s sebou. „Byla to jediná možnost, jak tě chránit.“

Její dech se zastavil a pak se chraptivě obnovil. Archer byl stále hluboko v ní a vyplňoval ji. „Nechci, abys to ještě někdy dělal.“

„Tohle?“ Pohnul se v ní.

„Ne. Vrhal se do nebezpečí kvůli mně.“

„Znamená to, že ty přestaneš chránit mě?“

„To není totéž.“

„Špatná odpověď.“

Jediná, jakou dostaneš.“

„Ty také.“

Jak to myslíš?“ Zachvěla se, když nadzvedl boky. „Pokoušíš se mě rozptýlit.“

„A funguje to?“

Raději se kousla do rtu, než by to přiznala, ale prozradilo ji prudké bušení srdce. Usmál se a potom zasténal, protože mu proklouzla mezi pažemi a vstala.

„Dovol mi, abych se o tebe postarala, Archere.“ Podala mu ruku. Alespoň jednou. Dovol mi to.“

Beze slova ji následoval do sprchy. Když začala téct horká voda, vzdychl, zcela se uvolnil a nechal odplavovat bolest. Pak byly její ruce všude a vyvolávaly v něm jiný druh bolesti; ne jaký přináší zranění, ale něco hlubšího, připomínajícího blesky zasahující duši. Neudělala nic víc, než že ho namydlila, opláchla a rukama setřela přebytek vody – a on se přitom cítil, jako by kráčel bosýma nohama po holém elektrickém vedení.

Zastavila vodu, vzala ho za ruku a vedla k posteli. Chlad v místnosti po horké sprše ji roztřásl, ale vůbec si toho nevšimla. V tu chvíli pro ni neexistovalo nic než Archer.

„Nevěděla jsem, jestli mě ještě budeš –“ začala, ale hlas jí selhal, než to stačila dopovědět. Jestli budu co?“

„Chtít. Mě.“

„Když jde o tebe, Hannah, budu tě chtít, až už nebudu moct. A i potom tě budu chtít.“

„Tak mi dovol,“ zašeptala. „Co?“

„Nic. Tohle. Všechno.“

Ochutnávala jeho bradu, ramena, bradavky a střed těla, kde se shromáždila voda, až do pasu. A jako voda přes něj přetékala. Měla otevřená ústa a jejich teplo léčilo i pálilo. Když mu přejela jazykem po vzrušeném pohlaví, nechtěně se zachvěl.

„Slyšela jsem, že mužům se tohle líbí. Tobě také?“

„Ano. Ale není to nutné, pokud –“ dech mu vynechal a zatočila se mu hlava, protože ho vzala do úst, „– se to nelíbí i tobě,“ dokončil chraptivě.

Já nevím. Nikdy jsem to ještě nedělala, stejně jako mě ještě nikdo nemiloval tak jako ty.“ Obkroužila ho jazykem a znovu ho vzala do úst. „Myslím…,“ zamumlala a pak kolem něho sevřela ústa. Učila se, zapamatovávala si teplo a pulzování života, sklonila hlavu ještě hlouběji, a když ochutnala sůl stvoření, zapomněla na všechno. Pomalu, velmi pomalu ho pustila. „Ano, líbí se mi to. Hodně.“

Potěšení v její tváři, když se skláněla, aby ho znovu laskala, nutilo Archera bojovat se sebeovládáním, které mu tak snadno brala. Ležel na zádech a zarýval prsty do prostěradla. Když ho sání jejích úst stravovalo, napadlo ho, jestli Hannah tuší, co mu dělá.

„Pokračuj v tom a donutíš mě se udělat,“ upozornil ji chraptivě.

Vzhlédla a jeho dech se roztříštil v jednotlivé steny; měla oči zastřené stejnou smyslností, jakou měla v ústech kolem něho, a bradavky se jí tyčily jako tvrdé, hladové vrcholy. Zjevně se jí líbilo ho vzrušovat a dělat mu potěšení.

„Raději bych byl v tobě,“ pronesl dutě. „Ale je to na tobě, miláčku.“

„Vadí ti to?“

„Záleží jen na tom, co chceš ty.“ Zavřel oči a odevzdal se jí. „Cokoliv chceš ty.“

Cítil, jak se její váha přesunuje, dokud neseděla rozkročmo na něm. Zavedla ho, kam bylo třeba, a vzala si ho nesmírně pomalým pohybem boků. Svět kolem něho zčernal. Vzplál. Aniž by o tom věděl, hlasitě sténal.

Slyšela ho. Vášeň ji sevřela jako spáry. Dávala mu, co si nemohla vzít zpátky, a brala si od něho, co potřebovala k přežití. Pak ucítila změnu, strnulé napětí a horký příval hluboko v těle. Dával se jí bez váhání, jeho rty vyslovily její jméno a jejich pulz se spojil v jeden. Otřásala se s ním i kolem něho v dlouhém stravujícím zapomnění, které bylo o to tříštivější, že se pojilo s něhou. Vyčerpaná se natáhla po celé délce na jeho tělo a doufala, že jsou ještě naživu.

Když pot na jejich tělech zchladl, Archer se pohnul.

„Ne,“ zašeptala a objala ho. „Neopouštěj mě.“

„Neboj se.“

Opustit ji bylo to poslední, co by chtěl. Na to bude dost času později a přijde s tím bolest, na niž nechtěl ani pomyslet. Sáhl dolů pro přikrývku a zabalil oba jako do spacího pytle. Přitáhl si ji k sobě tak těsně, že se nemohli ani nadechnout. Vdechovali se navzájem, ochutnávali a objímali. S dlouhým povzdechem se propadla do spánku.

Teď‘ už se nemusela bát snů.

26

Archera probudilo z hlubokého spánku zvonění telefonu. Po chvíli zmateného tápání si uvědomil, že jsou s Hannah zabaleni v péřové přikrývce. Vymotal jednu paži a naslepo sáhl pro sluchátko. Hannah něco zamumlala a šla za teplem jeho těla, dokud ho nezakrývala jako druhá přikrývka. Když zvedal telefon, přišel na to, že se mu jejího tulení od brady až po paty docela líbí. Lepší by bylo už jenom to, kdyby byl současně v ní.

„Ano?“ řekl do sluchátka. „Hade, musíme si promluvit.“

Archer se nemusel ptát, kdo volá. Takhle mu říkala s netrpělivostí v hlase pouze jediná osoba: April Joyová. Jeho mysl okamžitě zbystřila. „Kdy a kde?“

„Co byste řekl na zelený čaj v Dračím měsíci?“

„Ne, díky.“

Jasně že ne,“ zasmála se. „V mé kanceláři. Hned.“

„V mé kanceláři,“ opravil ji. „Za třicet minut.“

„Ve vaší kanceláři. Za patnáct minut. Přiveďte Hannah McGarryovou.“

April zavěsila. Tvrdě.

Archer vrátil sluchátko do vidlice, aniž by vyrušil Hannah, která stále ležela na něm jako kočka na teplé kapotě auta. A jako kočka ho pozorovala velkýma, zvědavýma očima.

„Kdo to byl?“ zavrněla.

„Osoba, která nám zajistila v Austrálii pasy a oblečení.“ Zamrkala. „A teď?“

„Je čas zaplatit.“ Políbil ji na koutek úst. „Ačkoliv bych se strašně rád nechal znovu vyplenit, obávám se, že musím vstát.“

Pomalu se usmála při vzpomínce na to, jak jí byl vydán na milost. „Jdu s tebou.“

„Chci tě držet dál od slečny Joyové, co to půjde.“

„Víš, co Len říkával?“

„Ne.“

„Vezmi svá přání do jedné ruky a vyčurej se do druhé. Uvidíš, která se zaplní dříve.“

Archer se slabě usmál. „Typický Len. Dobře, Hannah. Obleč se. April Joyová řekla, abych tě přivedl. Bude mít lepší náladu, když budu vypadat, že spolupracuju.“

Hannah z něj chtěla sklouznout, ale zarazila se, když jí jeho velké dlaně přistály na hýždích. Stiskl je pomalým pohybem, který jí zarazil dech a rozžehl plameny v nitru.

„Polib mě,“ vybídl ji. „Pořádně. A potom jako o život utíkej pod sprchu.“

Ačkoliv sídlo firmy Donovan International v Seattlu se nacházelo jen o dvě budovy přes dvůr od obytného komplexu, Hannah s Archerem přišli pozdě. Hannah se nezastavila u jednoho polibku.

A on se nezastavil vůbec.

„Dobré ráno, Mitchelli,“ pozdravil Archer svého asistenta. Mitchell Moore pracoval pro Donovan International patnáct let. Deset let z toho dohlížel na různé doly po celém světě. Když ho to jednou v dole zasypalo, nabídli mu invalidní důchod, nebo s využitím jeho organizačních schopností Archerova asistenta. Před dvěma roky ho chtěli povýšit na koordinátora zámořských dolů. Odmítl s tím, že práce pro Archera je tak vzrušující, jak může práce u stolu vůbec být. Archerovi se natolik ulevilo, že mu zvýšil plat o padesát procent. „Líbila se vaší ženě opera?“

„Dobré odpoledne, pane, ano, děkuji. Verdi je její oblíbený skladatel.“ Důraz na její stačil, aby všichni pochopili, že Verdi není Mitchellův oblíbený způsob trávení večera.

‚Je odpoledne?“ podivil se Archer a podíval se na hodinky. „Opravdu. Příští vstupenky budou na zápas Sea Hawků.“

„Sláva,“ poznamenal tiše Mitchell.

Hannah se kousla do rtu, aby se nesmála. Archerův asistent na ni mrkl. To ho proměnilo z přísného pedanta v rošťáka ve světle modré košili s konzervativní hnědou vázankou a hodinkami z nerezové oceli.

Fax upozornil pípnutím na zprávu. Mitchell se otočil na židli a natáhl se pro papíry navršené u přístroje.

Přelétl zrakem první stránku. „Nějaká slečna April Joyová vás čeká dole. Tvrdí, že má s vámi domluvenou schůzku. Jelikož jsem vás zde dneska neočekával, oznámil jsem jí, že se nemohu za vaši přítomnost zaručit. Neměla z toho radost.“ Odložil stránku na stůl. „Ta počká, dokud se nevrátíte z pohotovostní cesty do Austrálie, ať je to kdykoliv.“

„Pohotovost se přenesla do Seattlu. Pošlete April nahoru za dvě minuty,“ rozhodl Archer, aniž by odpověděl na asistentovu nevyřčenou otázku, jak dlouho pohotovost potrvá. „Kávu pro tři.“

„Dáma není sama.“

Archer se nepohnul, ale změnil se. Lehký humor byl pryč a nahradila ho chladná připravenost. „Kdo je s ní?“

„Muž jménem lan Čchang.“

To zodpovědělo jednu otázku: Archer nyní věděl, koho strýček Sam v perlových dostizích podporuje. Zatím však nevěděl proč.

„Nějaké postřehy?“ zeptal se tiše Archer.

Mitchell se otočil tváří k šéfovi. „Pokud jsou přátelé, není to snadný vztah. Pan Čchang se tváří, jako by byl raději někde jinde. Kdekoliv jinde. Slečna Joyová by mohla hranou jazyka brousit sklo. Budete potřebovat právníky, nebo se strýček Sam hodlá chovat slušně?“

„Zazvoním, jestli to začne být ožehavé.“

Zabzučel telefon a Mitchell ho zvedl. „Kancelář Archera Donovana.“ Znovu začal číst fax. Je mi líto, ale naléhavé povinnosti ho odvedly z kanceláře. Možná bych vám mohl pomoci já.“

Když Archer odváděl Hannah do vedlejší místnosti, ohlédla se přes rameno na asistenta. Mitchell na ni zase mrkl. Mrkla také a dostalo se jí od něj širokého úsměvu.

Archerova kancelář měla jednu stěnu prosklenou s výhledem na zátoku Elliot. Větrem zčeřenou vodou proplouval zelenobílý trajekt. Část pohoří Olympic zahalovaly mraky. Město svítilo po očistném dešti bělostí a lesklou černí.

Kancelář patřila svým zařízením ke standardu – mohutný leštěný psací stůl v pravém úhlu k výhledové stěně, velké kožené křeslo, sedací souprava kolem nízkého kulatého stolku, nápojový bar. Pár věcí se ale přece jen běžnému pojetí vymykalo. Na zdi proti stolu visela nepřehlédnutelná Sušina krajina, kterou si Archer mohl vychutnávat při každém zvednutí očí od práce. Žluté, oranžové, červené a fialové barvy západu slunce na obraze se opakovaly na trojici skleněných skulptur moderních tvarů, zdobících nízký stolek před pohovkami.

„Krásné.“ Hannah přejela po skle konečky prstů. „Horké na pohled, studené na dotek.“

„Socha ve tvém domě se mi líbila víc. Nemohl jsem odolat, abych se jí nedotýkal. Jako dneska ráno tebe.“

Překvapeně se na něho podívala. „Myslíš to vážně?“

„To dotýkání tebe?“

Usmála se a zavrtěla hlavou. „Ne, té sochy.“

„Ano.“

„Díky. Všechny ostatní jsem vyhodila a ponechala si jenom tu jedinou, i když se mi kvůli ní Len smál.“

„Tys ji vytvořila sama?“

Pokrčila rameny. „Vytvořila je silné slovo pro mizernou řezbu.“

„Pro tvou sochu je to správný výraz.“

Chvilku na něho hleděla a odhadovala pravdivost jeho slov. „Opravdu si to myslíš.“

„Samozřejmě. Proč tě to překvapuje?“

„Zkus šokuje. Len nešetřil výsměchem.“

Já nejsem Len. Myšlenka nepronikla dál než do Archerovy mysli. Smířil se s faktem, že Hannah při každém pohledu na něho vidí Lena. Zdálo se, že ať udělá cokoliv, nemůže na tom nic změnit. Většina toho, co udělal, to jenom zhoršila. „Len se mýlil v mnoha věcech.“

Zvedl jí bradu a dlouze a hluboce ji políbil. Snažil se neuvažovat o tom, jak dlouho po něm ještě bude toužit. Chtíč znamená žhavou, rychlou záležitost. Láskaje žhavější a trvá déle než dýchání. Právě tak ji chtěl on. Myslet na rozdílnost jejich nároků mohlo jenom pokazit dobu, kterou pro sebe mají vymezenou; odsunul tyto úvahy do pozadí a soustředil se na ženu ve svém objetí.

„Není divu, že se Susa na mě dívala očima jako dýky, když jsem řekl, aby na tebe jako na snachu zapomněla,“ přiznal téměř na jejích rtech. „Identifikovala v tobě spřízněnou uměleckou duši.“

„To určitě,“ zamumlala rozpačitě. „Tvoje matka má díla v muzeu. Nemám zdaleka její nadání.“

„Nesmysl.“

Usmála se, pak se rozesmála nahlas a políbila ho na ústa. „Nevěřím z toho ani slovu, ale děkuji ti. Je milé vědět, že nejsem jediná na světě, komu se líbí laskat dřevo.“

Jediná věc, která dělá dobře mým rukám, je laskat tebe.“

Hannah se zrychlil dech. Vzpomněla si na probuzení na jeho těle a na jeho dlouhé prsty. „Myslíš na totéž, na co myslím já?“ zeptal se ochraptěle.

„Doufám.“

Zasmál se a přivinul ji k sobě.

April Joyová vešla do kanceláře a spatřila ženu s dlouhými údy omotanými kolem Archera jako popínavé víno. On byl ovinutý kolem ní stejně pevně. April nevěřila lanu Čchangovi, že Archer a Hannah McGarryová jsou milenci.

Teď už ano.

„Tak v tomhle jste se trefil do černého, Iane,“ prohlásila April výsměšně. „Kdyby byli o vlásek blíž k sobě, musel by nastoupit chirurgický tým, aby je oddělil. Netušila jsem, že má v sobě něco takového. Nebo bych měla říct, že v ní?“

Hannah strnula. Archer při skončení polibku šeptl: „Řiď se podle mě, ano?“

Zaváhala, pak přikývla a znepokojeně se podívala na April. Ta žena byla drobná, hezky formovaná, měla vlasy a oči černé jako havran, jemné rysy Číňanky a pohyby, které by rozžhavily cihlu. Karmínově červený vlněný kostýmek hlásal, že jeho nositelce není pojem elegance cizí. Ačkoliv nebyl vidět žádný odznak, vyzařovala z ní autorita a nelítostná inteligence jako z jiné ženy parfém.

„Co je důvodem naší schůzky?“ začal Archer.

„Zjistit způsob pěstování druhu perel, po nichž Jinův bratr umírá touhou,“ objasnila klidně. „Věřím, že je to pozůstalost veselé vdovy.“

„Znala jste Lena,“ skočil jí Archer nekompromisně do řeči. „Omluvte se Hannah za tu nevhodnou poznámku.“

„To není nutné,“ vmísila se Hannah rychle.

Aprilin úsměv byl stejně tvrdý jako Archerův hlas. Otočila se k Hannah. Je mi líto, že váš manžel byl syčák. Kdyby byl můj, uspala bych ho už před léty a tancovala na jeho hrobě. A teď mi povězte, jak děláte ty zatracené černé perly.“

„Já to nevím.“

„Blbost.“

„Omyl,“ odsekla Hannah.

„Dokažte to,“ vyzvala ji April.

„Jak může dokázat něco negativního?“ zasáhl Archer.

„Dobrá otázka, Hade. Čekám na odpověď.“

Čchang se díval na Hannah zardělou z Archerova objetí. Roztrpčovalo ho to, ale v rámci obchodního jednání si to nedovolil dát najevo. „Co myslíte, jak Len dosáhl svých černých duhovek?“

„Nemám tušení. Nikdy mi to neřekl.“

„Když vynechám rty vyzývající k líbání a provokativní zadeček, vím, že jste velmi chytrá dáma,“ prohlásil klidně Čchang. „Chci slyšet vaši nejlepší domněnku.“

Archer spražil Čchanga pohledem, při němž Aprilina ruka vklouzla do elegantní černé kabelky.

„Předpokládám, že šlo o nějaké klonování materiálů z pláště lastur,“ pronesla Hannah. Neutrální tón jejího hlasu říkal, že to není poprvé, kdy Čchang mluví o jejím těle.

„Vysvětlete to,“ vybídla ji April.

„Když jsme vkládali do perlotvorek cizí tělísko,“ líčila Hannah, „opatrně jsme otevřeli lasturu a provedli řez do živé tkáně. Tam se pak vložilo tělísko. K němu jsme přidali kousek živého pláště – tkáně na vnitřním povrchu lastury, potažené perletí – z jiného mlže. Ten vložený kousek pláště vyvolá proces tvorby perly kolem implantovaného tělíska.“

„Takže se domníváte, že tajemství spočívá v kousku vloženého pláště, který mlži řekne, jak má produkovat černou duhovku?“ shrnul Čchang.

„Vy jste mě přinutil k dohadům,“ upozornila ho Hannah. „Tohle je jedna z mých dvou nejlepších domněnek. Druhá je, že Len sám klonoval pokusné perlotvorky a plášť z obětovaných pokusných perlotvorek používal k osazování tělísek,“ dodala.

Čchang si zamračeně popotáhl manžety krémové košile. Oblek ze směsi vlny a hedvábí měl téměř stejnou barvu jako Hannažiny oči. To ho naštvalo.

„Len se staral o pokusné perlotvorky sám,“ dodala Hannah. „Nikdy k tomu nepoužíval mlže ze sběru. Právě proto dávám přednost druhé možnosti.“

„Klonování?“ ujistil se Archer.

Přikývla. „To by vysvětlovalo omezenou barevnou rozmanitost mezi pokusnými perlami.“

„Káva,“ oznámil Mitchell ve dveřích. „Přineste ji,“ vybídl ho Archer.

Mitchell vjel dovnitř se servírovacím vozíkem a položil podnos na nízký stolek poblíž neobvyklých skleněných plastik. Podíval se na šéfa.

„Obsloužíme se sami,“ odmítl Archer. „Díky. Kdyby někdo volal, jsem pořád v Austrálii.“

„Slečna Joyová je tady?“ chtěl vědět Mitchell.

„Slečna Joyová tu není,“ vyslovila April zřetelně. „Nikdy jste o ní neslyšel.“

„A pan Čchang tady je?“ pokračoval.

„Kdo?“ odsekla April.

Mitchell přikývl, projel s vozíkem dveřmi a zavřel za sebou.

Zatímco Archer naléval kávu, April se rozhlížela po kanceláři. Pokoušela se nedívat na živou krajinu, ale neubránila se tomu. Kromě muzea se k malbám Susy Donovanové nikdy blíž nedostala.

„Můžete si ochutit kávu podle libosti.“ Archer ukázal na cukr, smetanu, skořici a různá další koření na podnose.

April ignorovala jak kávu, tak příchutě. „Co se stalo s perlami, které jste koupil od Jina?“

„Já od něho něco koupil?“ opáčil Archer a upíjel kávu takovou, jakou měl rád – horkou a velmi silnou.

„Nezkoušejte to na mě, Hade. Oba víme, kde jste vy a Hannah strávili to ráno.“

„Odkdy je spaní zločinem?“ otázala se Hannah.

„Spaní ne. Ani šoustání. Zbraně s upilovanou hlavní ano.“ Zalétla pohledem k Hannah. „Máte odvahu, paní McGarryová. Ne moc rozumu, ale skutečnou odvahu. Jaké je milovat někoho natolik, aby člověk pro něho umřel?“

Hannah zbledla. Nechtěla myslet na svůj sen ani na následující časné ráno, kdy byly přesvědčená, že Archer zemře, jestli něco neudělá. V tu chvíli neuvažovala o tom, že se vystavuje nebezpečí.

A nechtěla o tom uvažovat ani teď. Představa Archerovy smrti ji děsila víc než cokoliv jiného.

„Pro cizího by to neudělala,“ prohlásil úsečně Archer. „Prostě je už taková.“

„Svatá Hannah?“ April pokrčila ramena. „Ať je po vašem, Hade. Ale já říkám, že se mýlíte.“ Naklonila hlavu na stranu a dlouho si oba prohlížela. „No tak dobře, zkusíme to po vašem. Jestli nedospějeme k rychlému řešení, uděláme to po mém.“

„Krátce po šesté ráno vcházejí do Dračího měsíce dva velcí bílí hoši,“ spustila April. „Jin pije čaj, počítá v malém mozku peníze a drží ukradené černé perly. Pětice jeho bratří z triády sedí u nedalekého stolu a škrábe se v rozkrocích. O několik minut později přichází vysoká běloška a vrhá se na hlavu jednoho z bílých mužů. Kdyby to udělala chytře a vrhla se na opačnou stranu, jeho hlava by se rozlétla na kousky a my bychom teď tady nevedli tenhle rozhovor. Slyšíte mě, Hade?“

„Slyším.“ Podíval se na Čchanga. „Vy vypadáte, jako byste to slyšel už dříve. Snídáte rád zelený čaj a sušenou rybu?“

Čchang se na něho jenom díval jasnýma, chytrýma černýma očima.

„Muž se ženou se vzájemně propletení kutálejí po podlaze, zatímco někdo drží střílející pistoli,“ pokračovala April. „Jake Mallory – promiňte – druhý bílý muž převrhne stůl na krky pěti idiotů z triády a spustí palbu z brokovnice s upilovanou hlavní. Rozseká zeď a s ní Jinova bratra Linga, jenž byl dost hloupý a neznal rozdíl mezi levnou příčkou a kevlarovou vestou. Bílí lidé odcházejí, berou si perly a nechávají za sebou peníze – mimochodem neoznačené stodolarové bankovky bez zaznamenaných čísel. Venku čeká auto, které řídí další velký bílý muž. Blonďák. Auto nemá poznávací značky. Na ničem v kavárně nezůstanou otisky. Peníze nelze vystopovat. Naprosto čistá práce. Pořád mě sledujete, Hade?“

Archer jenom přikývl a přitáhl Hannah blíž k sobě. Jemné chvění jejího těla ho rozzlobilo. V uplynulém týdnu si toho hodně prožila. Nepotřebovala Aprilinu sžíravou sumarizaci několika děsivých okamžiků v Dračím měsíci.

„Fajn,“ navázala April. „Strýčkovi ani za mák nezáleží na tom, co se odehrálo v nějakém špinavém doupěti triády. Jestli Liang zemře, nebyl až tak užitečný. Chtěli jsme si promluvit s Jinem, jenže ten chytil první letadlo mířící na západ a zamířil si to rovnou do Hongkongu. Čchangova rodina nám ho najde.“

„Tak to ze srdce přeju,“ poznamenal Archer dobromyslně.

„Chci ty perly.“

„Proč?“

„O tom se nebudeme bavit.“

„A o čem tedy?“

„Předejte mi perly a strýček bude hluchý, němý a slepý k tomu, co se toho rána odehrálo v Dračím měsíci.“

„Jak jste sama uznala,“ nedal se Archer, „byla to čistá práce. Položte na stůl něco víc.“

Apriliny oči se stáhly do úzkých škvírek. „Jednoho dne, velký chlapče, budete až po krk v hnoji.“

„Už se stalo. Právě proto jsem tady. Jestli chcete, abych vám ty perly našel, musíte se zaručit, že Hannah McGarryová je ze hry venku. Žádné výjimky. Ani pro strýčka.“

April vytáhla úzké obočí. Jediný způsob, jak může být ze hry, je říct nám všechno o vzniku těch zatracených perel.“

„Nevím vůbec nic,“ znovu potvrdila Hannah. „Jestli jste znala Lena, víte, jak byl tajnůstkář.“

„Byla jste jeho manželka.“

„Jenom jeho třídičkou barev. Vedla jsem účetnictví. Objednávala zásoby. To je všechno.“

April už se chystala říct něco jedovatého, ale pak se podívala na Archera. Tvářil se jako hluboce přemýšlející muž. „Myslete nahlas, Hade.“

Pokrčil rameny. „Pokouším se představit si trpělivého Lena se zkušenostmi a vizí pěstování a klonování speciálního druhu perlotvorek.“

„No a?“ nechápala April.

Hannah zavrtěla hlavou. „Trpělivost a pedantská práce nebyly Lenův styl.“

„Len ne,“ prohlásil Archer rozhodně. „Pokud jde o klonování…, ne. Nikdy nedokončil nižší střední školu. O klonování nemohl mít nejmenší představu. Alespoň ne předtím, než ho ta nehoda dostala na invalidní vozík.“

„Ani po nehodě v sobě nevypěstoval trpělivost, vytrvalost nebo zvídavost,“ doplnila Hannah. „Pokud něco, tak přesný opak. Uzavřel se ještě víc než předtím.“

April to nezpochybnila. Lenova složka vypovídala jasně o jeho omezených možnostech agenta i lidské bytosti. „Iane?“ zeptala se ho na názor.

„Lena před nehodou jsem neznal. Po ní to byl velmi mazaný mizera s ďábelským nadáním vyvolávat problémy. Uměl poštvat lidi proti sobě lépe než kterýkoliv diplomat. Neměli ho rádi, ale věnovali mu zatraceně dobrou pozornost. Včetně mě.“

Hannah mávla unaveně rukou. „Len nedokončil střední školu, ale to neznamená, že byl hloupý. Zejména pokud jde o schopnost vidět lidem až do žaludku.“

„Ano,“ souhlasila April. „Měl zatraceně dobrý čich na zranitelné místo protivníka.“

„Od vás je to docela kompliment,“ poznamenal uznale Archer.

V úsměvu odhalila dokonalé bílé zuby. „Totéž bych mohla říct o vás.“

Archer se otočil zpátky k Hannah. „Měli jste v Perlové zátoce nějaké laboratorní zařízení mimo obvyklé techniky potřebné pro pěstování perel?“

„Nic jiného, co by neměli ostatní v oboru.“

„Víte to určitě?“ nevěřila April.

„Dělala jsem všechny nákupy. Všimla bych si něčeho nezvyklého.“

„A co pokusné perlotvorky?“ zkusil to Čchang. „Viděla jste u nich něco odlišného?“

„Jenom perly, které produkovaly. V ostatních ohledech byly zcela normální. Vlastně to byl ten problém.“

„Co tím myslíte?“ nechápala April.

„Jestliže pěstujete své vlastní perlotvorky, musíte se s chovem vracet k divokým mlžům, jinak degenerují a začnou hynout. Ale kdyby se Len vrátil k divokým perlotvorkám, přišel by o mutaci vytvářející duhové perly. To je jediné vysvětlení faktu, že nechal chov slábnout, když k nápravě přitom stačilo použít divoké mlže.“

April se podívala na Čchanga, který přikývl. „Každý, kdo pěstuje perlotvorky v zajetí, ví, že jejich kvalita se po několika letech značně zhorší,“ vysvětlil. „Pracujeme na tomto problému na Tahiti a v Austrálii, ale nedosáhli jsme většího pokroku.“ Otočil se k Hannah. „Takže ať uměle vyvolané nebo přírodní perly, byla to mutace, která zajistila duhové zbarvení?“

Hannah se pod intenzivním Čchangovým pohledem zachvěla. Jako Len. Posedlý. „Domnívám se. Přírodní perleť obsahuje obrovskou škálu barevných variant. Černé duhovky jsou pouze další barvou tohoto spektra. Více by překvapilo, kdyby se mutace neobjevila.“

„Zmínil se Len někdy o tom, jak se k duhovkám dostal?“ držel si slovo Čchang.

„Šel po nich už tenkrát, když jsem ho před deseti lety našel,“ zastoupil Hannah Archer. „To on způsobil, že jsem se začal zajímat o perly.“

„Šel po nich jak?“ ozvala se April.

„Lovil pověsti. Ždímal informátory. Kupoval tajemství, když se k nim nemohl dostat jiným způsobem.“

„Kde?“ chtěl vědět Čchang.

„Od Thajského zálivu po Arafurské moře. Rvačka, při níž se Len zranil, začala tím, že zmlátil nějakého pašeráka operujícího u Kupangu. Ten chlápek byl zloděj, ne farmář. Nechtěl Lenovi říct, kde k těm zvláštním perlám přišel.“ Archer pokrčil rameny. „Můj odhad je, že mu to nakonec prozradil. V době, kdy jsem se k Lenovi dostal, byl pašerák mrtvý a Lenovi k tomu moc nechybělo. Ale usmíval se a v pěsti svíral černou duhovku.“

„To sedí,“ potvrdila Hannah. „Když se Len někdy opil, vykřikoval, že černé duhovky ho na invalidní vozík dostaly a že ho zase dostanou z vozíku ven.“

„Jak?“ užasla April.

„Věřil na zázrak,“ vysvětlil prostě Archer.

April něco tiše zamumlala.

Čchang pomyslel na zázraky a Lena a pomalu pokývl hlavou. „Perly mají dlouhou tradici jako medicína. V Indii dodnes používají k léčení křivice drcené perly. Prý je to docela účinné.“

„Paraplegie má ke křivici pěkně daleko,“ poznamenala jízlivě April.

Archer se na ni podíval. „Co vás může přesvědčit, že Hannah neví, jak se černé duhovky pěstují?“ April se podívala na Čchanga.

Ten se najednou tvářil unaveně a netrpělivě. „Říkal jsem vám. Říkal jsem to svému otci. Čím déle to sleduji, tím méně si myslím, že Hannah zná Lenová tajemství. Ne před jeho smrtí. Ne po ní. Nedůvěřoval jí a ona není dost chytrá nebo prohnaná, aby tak velké tajemství skrývala.“

Hannah zauvažovala, jestli se má cítit dotčeně nebo polichoceně. Nejspíš obojí.

Ticho se protahovalo, zatímco April v duchu probírala a odmítala různé varianty scénáře. Výběr netrval dlouho. „Tak dobře, Hade. Dohodneme se takhle: Čchang stanoví cenu a vy oba prodáte všechno, co vám v Perlové zátoce patří, osobě, jejíž jméno vám sdělím. Vše, jak to stojí a leží. Vše, co víte a nevíte. A já vám zaručím, že jste oba ze hry.“

„Uděláte víc než to,“ prohlásil Archer. „Dáte jasně najevo, že každý, kdo půjde po Hannah, půjde zároveň po strýčku Samovi.“

April se to nelíbilo, ale přijala. „Souhlasím.“

„Hannah?“ obrátil se na ni Archer. „Podepíšu všechno kromě Černé trojice.“

„Takže existuje,“ vyhrkl Čchang.

„Koupím ji od vás. Za nejvyšší cenu.“

„Existuje. Neprodám ji.“

„Proč ne?“

„Len ji ukryl. Našli jsme jiné duhovky, ale Černou trojici ne.“

„Zakopal ji někde v Perlové zátoce?“ zkusil to Čchang.

„Pokud ji nevzal jeho vrah, tak je pořád v Perlové zátoce. Len kromě jedné cesty do Roti hned po koupi farmy nikdy z domova neodjel.“

Archer mlčky zaznamenal, že při zmínce o Lenově vrahovi se ani April ani Čchang netvářili překvapeně. Dokonce ani neprojevili zájem. Ale oba už v duchu plánovali výlet do Roti, které bylo kousek od Kupangu, a tudíž mohlo skrývat tajemství černých duhovek.

„Pohřbený poklad.“ Aprilin hlas překypoval podrážděním. Podívala se na hodinky a rychle si probrala úkoly pro zbytek dne. Jeden z jejích agentů se dočká hrubého probuzení a jízdenky do jedné indonéské, nepříliš utěšené přímořské vesnice. „Prima, ponechte si Černou trojici, jestli ji vykopete. Zbytek patří strýčku Samovi. Včetně Lenova počítače.“ Podívala se přímo na Archera.

Přikývl. „Dostanete ho, jakmile podepíšeme dokumenty.“

„Budu je mít do hodiny.“

„A to, co jsem požadoval, oznámíte hned teď.“

„Jste drzý, Hade.“

„V tom jsem nejlepší.“

Usmála se, aniž by chtěla. „Čistá pravda. Oznámím to okamžitě.“

„Dohodnuto.“ Archer jí podal ruku. Než přijala, zaváhala. „Ne abyste mě zklamal. Nerada bych vám uřízla ptáka ve chvíli, kdy vám zase přináší potěšení.“

27

Člověk se nenaučí potřebné zručnosti na pouhé požádání. Je to obratnost získaná v hlubinách lásky pomalým poznáváním. Lady Nakatomi JAPONSKO, OSMNÁCTÉ STOLETÍ

BROOME, AUSTRÁLIE

Ačkoliv Hannah měla pocit, jako by byla pryč celé měsíce, Perlová zátoka se nezměnila. Neklidný tyrkysový oceán stále stejně zpracovával vítr. Slunce stále vršilo mraky na mraky, dokud se odpolední obloha neproměnila v nevlídné olovnaté víko nad letním tropickým žárem. Převlečeni do šortek, tílek a sandálů vypadali s Archerem na dusném pobřeží jako místní.

Ale Hannah se tu necítila doma. Všichni zaměstnanci odešli. Zůstala jen Coco, která jim balila věci. Hannah se nemohla dočkat, až z Perlové zátoky odejde. Při každém pohledu na pláž viděla Lena, jeho ochrnuté nohy plovoucí na vodě jako bledé stuhy.

Se zachvěním se otočila k moři zády.

Archer odhadl její myšlenky z tence stisknutých rtů. „Mělas zůstat v Seattlu. Farma ti nabízí jenom zlé vzpomínky.“

A také Christiana Flynna, Lenova vraha. Archer se už o něm nezmiňoval. Byl hádkami s Hannah unavený. Chvíle, kdy ji nechával jejím myšlenkám, se mohly měřit na hodiny. Nechtěl je trávit omíláním minulosti, která zastiňovala současnost jako prokletí rozléhající se časem.

Jsem s tebou na každém kroku,“ prohlásila Hannah. „Dokud to neskončí.“

„Tvrdohlavý mezek,“ zamumlal. „A ty nejsi?“

„Já jsem měkký jako nitro mušle.“

„Měkký?“ Zasmála se a chtěla se ho dotknout, ale držela ruce podél boků. Kdyby se zeptala, mohl by udělat… cokoliv. Jestliže se nezeptá, neudělá nic.

K tvým službám.

Říkala si, že je to přesně to, co chce, jediné, co může přijmout, protože pro ni a Archera společná budoucnost neexistuje. Přesto pokaždé, když si to v duchu opakovala, vracela se zpátky v čase a stála na rohu ulice v Riu bez peněz, bez naděje, bez ničeho v noci, snášející se na nijako bouře. Záblesk vzpomínky byl tak prudký, až cítila pach jídla vařeného nad otevřeným ohněm a slyšela měkké slabiky portugalštiny prostitutek oslovujících kolemjdoucí muže. Při pohledu na divokou australskou krajinu viděla lepenkové chatrče posévající strmé svahy Ria.

Přemýšlela, jestli se nakonec opravdu zblázní. Kouř z komínů města se chvěl a kroutil, až se usadil do rudého ohonu prachu zdviženého autem Christiana Flynna, jedoucího po cestě k Perlové zátoce.

Divoce a marně si přála, aby mohla změnit to, co se stane. Neměla ji. Archer podobně jako Len dělal, co se mu líbilo, bez ohledu na přání jiných lidí.

Archer pozoroval ocelovýma očima prach zvířený Flynnovým automobilem.

„Řekla April ještě něco dalšího, když jsi jí poslal s počítačem i Jinovy perly?“ Hannažin hlas byl napjatý jako její tělo, čekající ránu, o níž věděla, že přijde.

„April byla příliš zaměstnaná snahou o vypořádání s triádou Rudý fénix, než aby měla chuť na zdvořilou konverzaci.“

„To proto nám pomohla?“

Je zatraceně jasné, že to nebyla charita. Právě proto se postavila na čínskou stranu obchodování. Čchangova rodina to neví, ale stane se zadními dveřmi do triády. Nebo to možná ví a spočítala si, že tak se od ní dozví víc, než kdyby vycouvala. Tak či onak, peníze jsou vsazeny na slečnu Joyovou. Každý, kdo jede na tygru, bude sežrán zaživa.“

Hannah se přes mrazení v zádech usmála. V mysli jí zněla ozvěna kulek a křik při probuzení. Archer nesmí umřít, nesnesla by to, nikdy ho nechtěla zabít.

Ale v tom snu zemřel, ona to snesla a zabila ho.

Aniž to měla v úmyslu, popošla k Archerovi a objala ho. Bála se ho, bála se o něho, potřebovala ho…, byla rozpolcená. Když ji držel v náručí, cítila něco jako naději.

Pohladil ji po vlasech a přál si celou svou bytostí, aby z ní mohl sejmout bolest z minulosti. Ale nemohl. Směl přivést Lenová vraha před spravedlnost a pak odejít, poskytnout Hannah klid, který si zasloužila. Po čase překoná noční můry, které zahrnují jak Lena, tak jeho.

Po čase možná i on překoná svou touhu po ní. Ale příliš tomu nevěřil. Roky žil láskou k ní, aniž by si to uvědomoval. Teď‘ to věděl. A vědění od bolesti nepomáhá.

„Už je to téměř za námi,“ chlácholil ji tiše.

Přikývla, ale nepustila ho, dokud neuslyšela bouchnutí dvířek auta.

Jestli to začne být nepříjemné,“ poradil jí, „pamatuj na svůj slib. Ať udělám cokoliv, nestav se mezi nás.“

„Ale –“

„Hannah.“

Vzhlédla k němu očima plnýma strachu a stejné rozhodnosti, jaká plála v jeho očích. „Nechme to tak,“ pronesla ochraptěle. „Prostě to nechme. Len je mrtvý. Nemůžeš ho přivést zpátky.“

„Ne. Mohu žít pouze se sebou. Byl to můj bratr a já mu nemohl pomoci, dokud žil. Teď je mrtvý. Zavražděný. Nemohu utéct.“

„A já nemohu žít s vědomím, že jsem zodpovědná za tvou smrt!“

„Nechystám se umřít.“

„Myslíš, že Len s tím počítal?“

„Ať se stane cokoliv, je to moje rozhodnutí, moje odpovědnost. Ne tvoje. Vrať se do domu.“

„Ani nápad,“ procedila zaťatými zuby. „Christian se může nějak vymluvit z tvé smrti, ale z mojí ne.“

Archer sevřel rty. Doufal, že Hannah odtud dostane. Nechtěl jí přidělat další noční můru, poskytnout další argument pro to, že jí připomíná Lena. Ale čas na hádku skončil. Flynn se blížil klidnými dlouhými kroky silného muže ve výborné kondici.

Nebyl sám. Asi deset metrů za ním šel Tom Nakamori, ztrácející na něho každým krokem.

„Tak jsem tady, kámo,“ oznámil Flynn, když došel k Archerovi. „Co je sakra tak důležitého, abych –“

Archer ho srazil dvěma nemilosrdnými a přesně mířenými údery.

Hannah šokované vydechla. Nepředcházelo žádné varování. Flynn ležel na zemi, lapal po dechu a snažil se pochopit, co se stalo. Tlak kapesního nože na jeho opálenou pokožku těsně nad krční tepnou mu to objasnil. Oči se vyčistily a tělo napjalo.

„Ukažte mi, jak jste chytrý,“ doporučil mu Archer. „Nezkoušejte to. Jestli to uděláte, proříznu vám tepnu tak, aby krvácení nikdo nedokázal zastavit. Víte, jak se to dělá, že ano?“

Flynnův výraz oznámil, že zmíněnou techniku zná. Ležel v prachu bez hnutí, ale zůstával ve střehu a čekal na sebemenší příležitost.

„Stojíš příliš blízko jeho nohou, Hannah,“ upozornil ji Archer. „Ustup o něco dál.“

Beze slova poslechla. „Stačí?“

„Ano.“ Ani na okamžik nespustil oči z Flynna. „Jak jste zabil Lena?“

„Cože?“ Flynn se automaticky pokusil postavit. Prudká rána do bránice mu změnila názor.

Archer počkal, až muž popadne dech, a zopakoval otázku: Jak jste zabil Lena?“

„Polibte mi šos,“ vyhrkl ochraptěle Flynn.

„Tohle byla špatná odpověď číslo jedna. Při další vás to bude bolet.“ Aniž zdvihl oči, varoval: „Blíž už nechoďte, Nakamori.“

„Jiai. Dobře.“ Nakamori se zastavil a podíval se z jednoho na druhého a pak na kapky krve, které začaly vytékat zpod hrotu nože, když se Flynn pokusil posadit. „On McGarryho nezabil.“

„Cching Lu Jin řekl, že ano.“

„Lhal,“ prohlásil Flynn otevřeně. „Když jsem Lena uviděl, byl už mrtvý.“

„Přesvědčte mě,“ vyzval ho Archer.

Flynn se díval do prázdných kovových očí muže nad sebou a přemýšlel, co mu bude stačit. Jakmile jsem se dozvěděl o hrozící bouři, k třídírně jsem se vůbec nepřiblížil. Měl jsem moc práce.“

„Co jste dělal?“

„Pracoval jsem na prámech.“

„Uvolňoval jste je od lan?“

Flynnova víčka sebou škubla. Věděl, co by ho stála lež. Ale nevěděl, co ho bude stát pravda. „Ano. Přesekávali jsme lana.“

Ačkoliv Hannah ostře vydechla, neřekla ani slovo. Jenom pozorovala Archera a přemýšlela, jestli člověk může být tak nelítostný a ještě něco cítit. Lásku rozhodně ne. Len to nedokázal. Vlastně ani nechtěl.

„Kdo byl s vámi?“ vyslýchal Archer.

Flynn dlouze vydechl. Pravda ho neosvobodila, ale ani ho nezabila. Zatím. „Tom.“

Hannah se podívala na Nakamoriho. Vyhnul se jejímu pohledu.

„Proč?“ zeptal se Archer Flynna.

„Co myslíte? Zaplatil jsem mu. Každým dnem na tom byl fyzicky hůř. Chtěl se vrátit domů ve velkém stylu.“

„Nakamori,“ podíval se po něm Archer koutkem oka. Je to pravda?“

„Hai.“

„Kdo vás platí?“ obrátil se opět na Flynna.

„Do toho vám nic –“ Poslední slovo zaniklo v bolestném vzdechu.

Hannah zaryla nehty do dlaní, ale neprotestovala. Stále se snažila strávit fakt, že oba muži, jimž důvěřovala, práci v Perlové zátoce systematicky sabotovali.

„Kdo vás platí?“ opakoval Archer.

Flynn se na něho díval bledýma, lesknoucíma se očima. Nehodlal mluvil o svém zaměstnavaleli, dokud nepřijde další bolest. Mnohem větší.

„Předpokládám, že je to vaše vláda,“ navázal Archer. Jestli zjistím, že se mýlím – a já to zjistím –, promluvíme si znovu.“

Flynn si vzpomněl, co říkal Maxmillian Bartoň o zvládnutí Archera Donovana. Přál mu hodně Štěstí. „Už spolu mluvit nebudeme.“

Archer přikývl. „Proč váš zaměstnavatel chtěl Perlovou zátoku zničit?“

„Sabotoval jsem zdejší práci po troškách od chvíle, kdy jsme usoudili, že Len chce farmu prodat Číňanům. Bouře byla bonus. Mohli jsme svou práci dokončit.“

„Len by neprodal ani kousek Perlové zátoky Číňanům ani nikomu jinému,“ vmísila se Hannah. „Nikomu nedůvěřoval.“

„Tak si ji brali bez jeho svolení,“ prohlásil Flynn otevřeně. „Za poslední tři roky sem přicházeli pracovat jenom Číňané. Kromě Coco a Nakamoriho byli všichni zaměstnanci Číňané.“

„Hannah?“ Archer neodtrhl zrak od Flynna.

„To je pravda. Len tvrdil, že už japonským lovcům perel nevěří a že Australané, které zná, raději žijí na podpoře, než aby tvrdě pracovali.“

„Váš zaměstnavatel tedy rozhodl, že nebudeli mít Perlovou zátoku pro sebe, raději ji zničí,“ shrnul problematiku Archer.

„Ano.“ Flynn zalétl pohledem na Hannah. „Nabídl bych vám lepší cenu než kdokoli jiný. Stačilo, abyste nám řekla, jak Len produkuje perly, které vypadají jako opály z Lightning Ridge.“

Já to nevím,“ odpověděla upřímně. „Nikdy jsem to ani nevěděla.“

„A už na tom nezáleží,“ doplnil ji Archer. „Nedoneslo se vám to? Není majitelkou Perlové zátoky. Je venku ze hry.“

Ta zpráva přinutila Flynna křečovitě polknout. „Slyšel jsem. Ale zkusit to neublíží, kámo. Někdy člověk slyší nepravdivé věci.“

„Tentokrát to neplatí.“

„Dobře. Ještě něco?“

„Kdo zabil Lena McGarryho?“

„Kdybych to věděl, dal bych mu medaili. Zachránil Perlovou zátoku před Číňany.“

Archerovu ruku nešlo sledovat. Flynnova levá paže ochrnula od ramene po špičky prstů. Než stačil zareagovat, Archer stál mimo jeho dosah.

„Než se do vaší paže vrátí cit, měli byste být s Nakamorim v polovině cesty do Broome,“ odhadl Archer. „Zatímco pojedete, vychladněte a přemýšlejte. Mohl jsem vám snadněji přelomit obě paže než jednu ochromit. Jestli vás ještě někdy uvidím, nebudu rány nijak tlumit.“

Flynn se postavil s rychlostí, která Hannah potvrdila, že nemá zraněného nic kromě hrdosti. Ledové pařáty svírající jí žaludek se uvolnily tak náhle, až se jí zatočila hlava. Nerozuměla té úlevě, ale bylo jí jasné, že ulehčení je stejně reálné jako Archerovo sebeovládání. Mohl Flynna zmrzačit. Len by to udělal.

Australan se na Archera zadíval dlouhým, přimhouřeným pohledem. Pak se rozesmál. „Ať mě vezme čert, ale myslím, že se mi líbíte.“

Archer se pousmál. „Nebude vám vadit, že si to nepotvrdíme podáním ruky.“

„Ne. Jdeme, Tome. Nebo se tu chcete zdržet a zjistit, jestli má Coco chuť na hrátky?“

Nakamori se beze slova otočil a zamířil k autu. Flynn ho následoval s veselým pohvizdováním. Archer se za nimi díval, dokud se auto na cihlově červené silnici nezměnilo v temnou tečku.

Zvedl se vítr. Přinášel vůni monzunového deště, který promění půdu v nepřekročitelnou bažinu. „Chystáš se jít po Jinovi?“ zeptala se Hannah. Neodpověděl.

„Kdy odjíždíme?“ položila mu jednodušší otázku. ‚A kam pojedeme?“

Jestli jsi myslela práci třídičky perel vážně, vyber si nějaké město. Kterékoliv město. Donovanovy drahokamy a minerály tě zaměstnají. Jestli se ti tahle představa nezamlouvá, Linskyové budou skákat radostí, když se jim nabídneš.“

„Budu myslet na budoucnost, až tohle všechno skončí.“

„Pokud jde o tebe, tak už to skončilo.“

„Ne,“ odmítla. Až to opravdu skončí, Archer odejde. Na to zatím nebyla připravená. A nejvíc ji znepokojovalo, že nevěděla, jestli vůbec někdy bude. „Zbývá nám vyslechnout ještě jednu osobu.“

Jin je teď mimo náš dosah.“

„Ale Coco ne.“

Archer zaváhal, pak pokrčil rameny. „Chtěl jsem si s ní promluvit až ve chvíli, kdy nasedneš do letadla.“

„Proč?“

„Mé metody se ti nebudou líbit.“

Hannažin úsměv připomínal ostří nože. „Neumím si představit, že bys ji složil na zem jako Flynna.“

„Strach a bolest jsou účinné, ale u Coco zkusím napřed peníze.“

Když vešli na verandu, Coco seděla v hamakové síti. Napětí kolem jejích úst dosvědčovalo, že ví o své pozici na Archerově seznamu.

„Na tak velkého chlapíka jste hodně rychlý,“ přivítala ho. Jako Len. Ssss. Had.“ Předvedla prudký pohyb rukou.

Hannah se nevědomky postavila před Archera. „Christian a Tom byli zaměstnaní odsekáváním prámů, takže Lena nezabili. Ty jsi poslední, kdo ho viděl živého. Předpokládám, že ti zavřel dveře třídírny před nosem.“

„Oui. Ale napřed mě prohledal, co nejdůkladněji.“ Řekla to francouzsky. Její úsměv nepotřeboval překlad.

S Archerovou odpovědí v rychlé francouzštině jí vyprchal úsměv z tváře. Pak dodal: Jenom anglicky. Pokud nedokážete tímto jazykem mluvit, budu překládat.“

Hannah neodtrhla pohled od hezké, smyslné tváře Coco, ale otázka patřila Archerovi: Je dost silná na to, aby vypáčila dveře do třídírny?“

Podíval se na Coco. Odhadoval plné tvary svalů pod hebkou pokožkou a myslel na její pružnou chůzi. „Ano.“

Já ho nezabila!“ vyhrkla Coco a oči se jí leskly něčím, co mohly být slzy nebo strach.

‚Ale víš, kdo to udělal,“ tvrdila Hannah. Nebyla to otázka, jen závěr plynoucí ze zkušenosti, protože kdykoliv se otočila od nějaké práce v třídírně nebo v domě, vždy přistihla Coco, jak pozoruje. Stále pozorovala. „Kdo to byl?“

Coco se trpce zasmála. „Řeknu to a umřu jako Len, v pasti a sama.“

„Zemřeš zrovna tak, když to neřekneš,“ ujistila ji Hannah. „Triáda Rudý fénix není pověstná soucitem.“

Jak to víš?“ Coco pod zlatou pletí zbledla.

Hannažin úsměv ukazoval zuby a nedostatek slitování. Jak to vím? Setkali jsme se s Jinem v doupěti triády v Seattlu.“

„Pitomec.“

„Občas měl světlé chvilky,“ souhlasila suše Hannah. „Tak kdo zabil Lena, Coco?“ Zavrtěla hlavou.

„Deset tisíc amerických dolarů,“ vmísil se Archer. „I pokud jste to udělala vy.“

Coco se zasmála, ale byl to smutný smích. „Já? Já Lena milovala.“

Hannah vytřeštila oči.

„Pro tebe je to šok,“ pokračovala Coco. Její plná ústa měla svěšené koutky. „Fascinoval mě. Studený jako had. Nebezpečný jako cyklon. Bolest. Nenávist. Bylo v něm všechno.“

Hannah dokázala jenom zírat. To, co ji na Lenovi odpuzovalo, Coco naopak přitahovalo. „Měl se oženit s tebou.“

Coco pokrčila rameny. „Potom by neměl tebe. Hra kočky s myší, rozumíš? Pokaždé sebral jedno hezké pírko.“

„Ano,“ přikývla Hannah pomalu. „Rozumím. Využíval můj smysl pro čest, aby si mě udržel v dosahu. Věděla jsem to, a přesto jsem zůstávala. Dlužila jsem mu svůj život. Myslela jsem, že to mohu změnit k lepšímu. Mýlila jsem se.“ Pocítila teplo Archerových rukou na ramenou a chtěla se o něj opřít. „Ten den, kdy Len zemřel, Coco. Co jsi viděla?“

„Cching Lu Jina,“ odpověděla Coco přímo. „Chtěl zjistit tajemství perel. Zraňoval Lena – pěstmi, holí, rozumíte?“

„Ano,“ přisvědčil Archer. „Pokračujte.“

„Len se smál. Hnal Jina k šílenství. Bezstarostně. Len byl rychlý.“ Znovu předvedla prudký pohyb rukou. „Zkoušel Jinovi proříznout krk lasturou. Len byl silný, moc silný, ale Jin není mrzák. Převrátil invalidní vozík a bodl Lena nožem mezi žebra.“

Hannah strnule stála a nepřerušila ji. Věřila tomu. O noži se zmiňoval jenom Archer.

Jin potom vrazil mezi žebra lasturu, skryl ránu nožem. Rozumíte?“

„Ano,“ řekla Hannah.

„Len pořád žil. Zkoušel lasturu vytáhnout. Příliš slabý. Jin posbíral perly, kolik se odvážil, a utekl.“

Jin umí utíkat,“ potvrdila Hannah při vzpomínce na Dračí měsíc.

„Co jste udělala vy?“ pokračoval Archer, když Hannah mlčela.

„Šla jsem domů a čekala na bouřku.“

„Víte o perlách, kterým Len říkal Černá trojice?“

„Oui.“

„Víte, že je Hannah pozná, jestli se někdy objeví na trhu?“

„Oui. Nenáviděl ji kvůli tomu. Její oči jsou lepší než jeho. Lepší než moje.“

„Víte, co se stane, jestli někdy stopa Černé trojice povede zpátky k vám?“

Podívala se mu do očí a věděla. „Ořn,“vyšeptla.

„Řekněte mi, co se stalo s Černou trojicí, a já se nebudu ptát, kolik perel z nového sběru v Perlové zátoce skončilo na tahitské farmě Angeliky Dupresové. Stejných perel, které zmizely po lanově smrti.“

Hannah se pokusila otočit k Archerovi. Jeho ruce ji sevřely a nepovolily.

„Neřekls mi to,“ poznamenala dotčeně.

„Doufal jsem, že nebudu muset.“

„Proč?“

„Nikdo nemá rád, když je zrazován lidmi kolem sebe.“ Jeho ruce teď byly laskavější. „Vytrpěla sis svoje. Nechtěl jsem být tím, kdo li přidělá bolest. Ale zdá se, že právě v tom jsem nejlepší. Přinášet ti bolest.“ Stáhl ruce z Hannah a probodl Coco ledovým pohledem.

Rozhodila paže v neuvědomělém prosebném gestu. „Při Lenově smrti jsem Černou trojici neviděla. Ani potom. Perly byly všude, rozumíte? Jako – jako mořská pěna po bouři. Jin vzal hodně. Já vzala zbytek a poslala je sestře k prodeji. Raději Coco než bouřka, ne?“

„Ukradla jste Hannah dost na to, abyste se uchýlila na odpočinek?“ Archerův dotaz vyzněl jako příkaz.

Coco se usmála. „Tvrdě jsem pracovala, monsieure. Moc tvrdě. Zeptejte se, koho chcete.“

„Ano, nepochybuji o tom,“ souhlasil. „Vyřiďte Ianovi naše pozdravení.“

Na tváři Coco se na okamžik objevil údiv, ale pak už nic.

„Myslel jsem si to,“ poznamenal Archer.

„Sbohem, Coco.“ Hannažin hlas zněl cize. Jistě pochopíš, když ti nezaplatím odchodné.“

„No, ona je dostane,“ upřesnil Archer. „Ale budou to Čchangovy peníze, ne naše.“

Coco vstala ladným pohybem kočky. „Bonne chance s novým kocourem, malý ptáčku.“

Archer sevřel ruce v pěsti. Hra kočky s myší, rozumíš? Pokaždé sebral jedno hezké pírko. Rozuměl velmi dobře. Věděl, že vždy, když se na něho Hannah podívá, vidí Lena. Viděla v minulosti víc krutostí než možností v současnosti.

Archer to nemohl změnit. Mohl jenom zmizet a ukončit tak její utrpení.

„Pomohu ti dokončit balení,“ nabídl vyprahle.

Hannah se dívala, jak odchází, a přemýšlela, proč má pocit, že jí řekl sbohem.

Stojí na rohu ulice v Riu. Bez peněz. Bez naděje. Nic, než noc snášející se na nijako bouře.

Archer od ní tentokrát odchází.

28

Hannah najednou zasvědily ruce touhou stvořit nový tvar vznikající v její mysli, ženu, která je vlnou poháněnou silou i sebezničením. Žádný počátek. Žádný konec. Jen nekonečný život.

„Zabal to do tohohle,“ hodila Archerovi jeden z ručníků naskládaných na sebe. „Když tady nechám potápěčské vybavení, bude pro ni v tašce místo.“

„Zabal si výstroj. Sošku ponesu sám.“ Archer při řeči pohladil dřevěnou plastiku, nepřímo naznačující postavu ženy.

Hannah projela vlna horka, jako by pohladil ji.

Archer věděl, že nesmí, protože odchází, a tak promluvil, aniž by zvedl oči od sošky: „Prodala bys mi ji?“

„Ne. Daruju ti ji. Je to to nejmenší, co ti mohu dát za všechno, co jsi pro mě udělal.“

„Udělal jsem jenom to, že jsem ti připomínal nejhorší dny tvého života.“

Otřásla se šokem. „To není pravda!“

„Možná ne příjemná, ale rozhodně pravda. Dívala ses na mě a vidělas minulost. Lena. Je zázrak, že jsi nedovolila Linovi, aby mi ustřelil hlavu.“

Trpké smíření, které vibrovalo v hlasu, ji zasáhlo jako úder. „Na počátku ano, viděla jsem ho pokaždé, když jsem –“

„Tiše,“ přerušil ji.

„Ne, nech mě dok –“

„Tiše.“

Vycítila jeho změnu. Už ne trpkost ani smíření, jenom chlad muže trénovaného zabíjel. Odložil sošku a otočil se ke dveřím vedoucím na verandu. Venku bouchla dvířka auta.

„Máme návštěvu?“ podivila se. „Kdo?“

„Neznám ho. Pojď sem, ale nestůj proti oknu.“

Přistoupila k němu. Stříbrnými žaluziemi na verandě pozorovala holohlavého muže středního věku a střední výšky, jak sebejistě kráčí po pěšině k domu. Měl lehké volné kalhoty a košili a v ruce nesl obálku. V životě ho neviděla.

„Znáš ho?“ zeptal se Archer.

„Ne.“

Muž zaklepal na vnější dveře. „Co si přejete?“ zavolal Archer. „Mám zprávu pro Archera Donovana.“ Archer povytáhl jedno obočí. Muž nevypadal jako poslíček. Jak zní zpáteční adresa?“

„April Joyová.“

Archer znechuceně něco zamumlal a pak tiše řekl Hannah: „Zůstaň lady.“

„Ten muž je nebezpečný?“

„Pro tebe ne. Ty jsi mimo hru.“

„A co ty?“

Archer otevřel dveře. Chtěl je za sebou zavřít, ale Hannažina noha mu v tom zabránila. Vzápětí stále vedle něj. Otevřel vnější dveře a pozval muže na verandu.

„Paní McGarryová, jsem Max,“ představil se Bartoň s pohledem kamsi daleko za Archera. „Dovolte mi projevit soustrast s úmrtím vašeho manžela.“

„To je ta zpráva?“ žasla Hannah.

„Moje zpráva je pro Archera Donovana.“

„Díváte se na něho,“ ukázala palcem k Archerovi.

„Ta zpráva je privátní.“

„To já jsem taky,“ odsekla.

Bartoň se konečně podíval na Archera, jenž ho pozoroval bezvýraznýma světlýma očima, a chladně se usmál. „Ta vás má přečteného, viďte?“

„Ano. Jsem v jejích rukou vosk,“ posměšně souhlasil Archer. „A ona je v mých rukou tvrdá cihla. Copak chce April tentokrát?“

„Chce vás mít ze hry. Nadobro.“

„Dobrý nápad,“ poznamenala okamžitě Hannah.

Oba muži ji ignorovali.

Je tu problém,“ upozornil ho Archer. Každé slovo znělo jasně a rozhodně. „April ví jaký.“

Druhý muž zabručel. „Očekává se ode mne, že ho úspěšně odstraním.“

„Naslouchám.“

Tentokrát byl Bartoňův úsměv přirozený, i když nepatrný. „To vidím. Určitě se nechcete vrátit zpět do hry?“

„Určitě ne.“

„Přesně tohle očekávala,“ zamumlal Bartoň.

Hannah se dívala přimhouřenýma očima z jednoho muže na druhého. Nelíbilo se jí, kam se rozhovor ubíral. Představa, že se Archer vrátí k původnímu životu, jí svírala žaludek. Len takový život miloval, ale Archer o sobě prohlásil, že nebyl dost silný, aby zůstal ve hře. Tenkrát mu nevěřila. Teď najednou ano. Archer jednoduše nebyl dostatečně tvrdý, aby hrál mezinárodní šach s lidskými figurkami.

Hannažiným tělem projela jako blesk z čistého nebe vzpomínka na Summer, blaženě okusující Archerovy klouby. Len by si nikdy nepustil nikoho tak blízko k tělu, ani vlastní dítě ne. Ale Archer se usmíval na neteř s něhou, nad níž Hannah stále žasla. Ale jeho rodina ne. Lásku chápali jako samozřejmost. A přesně tohle to bylo. Láska.

„Takže nechcete hrát znovu?“ ujišťoval se Bartoň. „Ani proto, abyste dostal bratrova vraha?“

„Nepotřebuji April, abych dostal Lenová vraha,“ trval na svém Archer zcela sebejistě. „Potřebuju pouze čas. A ten mám.“

„Přesně. Takže, příteli, hodlám vám ten lov usnadnit.“

Hannanžina ruka stiskla Archerovo zápěstí, jako by mu chtěla zabránit, aby se přiblížil k Bartoňovi byť jen o centimetr. Nehty mu tvrdě zaryla do kůže. Nechtěla, aby něco lovil, zejména ne nebezpečného muže, který zabil Lena McGarryho.

Archer nevnímal Hannažin bolestivý stisk. Byl plně soustředěný na Bartoňovy chytré tmavé oči.

„Asi předpokládáte, že vraždu McGarryho objednal Sam Čchang,“ pustil se Bartoň do rozmotávání celého případu.

Archer to nepopřel.

„Samovi zvědové nakonec zjistili, že sabotáž v Perlové zátoce provádějí Australané,“ prozradil Bartoň. „Ten starý chytrák byl celý bez sebe. Rozmístil své lidi, kam se dalo –aby získal Lenovu důvěru.“

„Na to jsem přišel i já.“

„A přišel jste i na to, že Čchang nabídl milion dolarů tomu, kdo mu přinese tajemství produkce černých duhovek?“ odsekl Bartoň dotčeně. „Cehing Lu Jin se rozhodl, že to bude on. Cyklon mu poskytl příležitost. Zastihl Lena samotného a začal ho vyslýchat.“ Bartoň pokrčil rameny. Jin svou velkou chvíli podělal. McGarry umřel a vzal si tajemství do hrobu.“

Hannah zavřela oči a znovu viděla Lenovo mrtvé tělo, ležící zpola na pláži a zpola ve vodě.

Jak jste to zjistil?“ zkoušel ho Archer.

„Od Jina. Ne přímo,“ dodal rychle, protože vycítil u Archera změnu. „Zpráva přišla telefonicky.“

„Od hochů z Rudého fénixu.“

Kultivovaný hlas Bartona neoklamal. To, co viděl v Archerových očích, nebylo ani trochu civilizované. „Přesně.“

„Proč bych jim měl věřit?“

Bartoň mu podal nezalepenou obálku. „Posílají vám omluvu za smrt vašeho bratra. Chtějí, abyste pochopil, že to nebyla akce triády.“

Aniž by spustil z Bartona oči, Archer vzal obálku a otevřel ji. Jeho prsty se dotkly hladkého lesklého povrchu fotografie. Vytáhl ji.

Když Hannah zalapala po dechu, krátce na snímek pohlédl. Jednou to stačilo. Na barevné fotografii byl Cehing Lu Jin včetně monoklu a řezné rány lasturou na bradě. Omyl nebyl možný, přestože všude byla krev a hlavu oddělenou od těla měl zasunutou pod paží – obchodní značka popravčího stylu triády Rudý fénix.

Archer vsunul otřesnou fotografii zpět do obálky. „Omluva je přijata.“

Zničená třídírna připomínala tenké, beztvaré černé prsty drásající v pozdním odpoledni samy sebe. Bronzové odlesky moře se zvedaly k vzdálenému oblouku oblohy s ženoucími se mračny. Vanoucí vítr vzdouval Archerovo tílko a lepil mu šortky na tělo. Vlhký vzduch měl teplotu krve, ani horký, ani studený.

Když za sebou uslyšel kroky, neotočil se. Věděl, že je to Hannah. Všichni ostatní byli pryč. Osobně zkontroloval každou chýši, každé místo, dostatečně velké, aby ukrylo lidskou bytost. Zůstaly jenom prázdné místnosti, prázdné zásuvky a domovní odpad pomalu odnášený větrem.

„Všechno, co si beru, je zabalené,“ oznámila tiše.

Přikývl, ale nepřiměl se k odchodu. Ještě nebyl připravený od ní odejít. Nikdy nebude. Ale stejně odejde.

Brzy.

Hannah mlčky hleděla na trosky třídírny. Zbyl z ní pouze trezor, a i ten byl poškozený. Neviděla nic nového. A ani nic starého. Nic, co by si chtěla vzít s sebou. Přesto stejně jako Archer zjistila, že se nemůže jen tak otočit a odejít. Se založenýma rukama se dívala na to, co kdysi tvořilo střed jejího života a duši jejího manžela. Pokoušela se nalézt v těchto troskách nějaký smysl.

Žádný v nich nebyl. Byla to jednoduše třídírna perel, kterou zničila bouře.

A tak místo toho s hladem v očích a napětím těla, které znemožňovalo dýchání, pozorovala Archera. Už od ní jednou odešel. Odejde znovu. Bude osvobozena od minulosti, od Perlové zátoky i od Archera, jenž jí připomíná Lena. Bude volná od všeho, kromě jistoty, že se dopustila další hrozné chyby.

Jaké je. milovat někoho natolik, aby člověk pro něho umřel?

Naskočila jí husí kůže z primárního vědomí pravdy. Len s Archerem si byli podobní jako dvě stejně velké a stejně barevné perly. A přitom velmi, velmi odlišní. Vrstvy Lenova života nanášené v takové bolesti a hněvu byly nepravidelné, rozpukané, popraskané. Vrstvy Archerova života se lišily. Nebyly dokonalé. Jenom… krásné.

A ona ho zranila stejně krutě jako Len zraňoval každého ve svém okolí. Jsi jako Len! Zatraceně, jsi jako Len! Úžasný úsměv, úžasné tělo a pod tím vším ten nejnelítostnější mizera, jaký kdy chodil po zemi.

Není divu, že chce Archer od ní pryč. Přežila Lena a stala se stejně divoká jako on.

Hannah ucítila pachuť žluči. Příliš pozdě pochopila význam snů – Archerovu bolest a svůj zoufalý výkřik odporu proti tomu, že by se mu něco stalo. Protože když je zranitelný, může milovat. A když miluje, ona může využít jeho zranitelnosti jako zbraň proti němu. Tak jako Len zneužíval její zranitelnost proti ní, kočka s myší.

Ochrana a sex. To je všechno?

Ano.

Dostala, co si přála. Archer už jí nehrozil láskou. Ani zranitelností. Přesto stála, příliš pozdě všechno rekapitulovala, zranitelná až do hloubi duše.

„Mohl se Len dostat vlastními silami na některý člun?“ Archer pomalu kráčel k trezoru.

Hannah přemohla křeč v hrdle a přinutila se normálně hovořil s mužem, jenž ji mohl milovat, s mužem, jehož mohla milovat ona, kdyby nebyla takový zbabělec. „Ne. Museli ho tam odnést.“

„Mohl se sám potápět?“

„Potřeboval mechanické zařízení, které ho spouštělo a vytahovalo. Když byl zavěšený, nedosáhl na ovládání.“

Archer pokývl, ale nespustil oči z trezoru. Silné vnější dveře visely na závěsech jako zlomená čelist. O něco slabší vnitřní dveře byly otevřené, jako by měly dokázat, že se uvnitř nic cenného nenajde. „A co automobil?“

„Nemohl řídit. Určitě ne v posledních dvou letech. Ztrácel sílu. Byl to velmi pozvolný proces, ale nedalo se mu zabránil.“

Archerovy oči zářily v ubývajícím světle téměř zlatě. Poměřovaly trezor, jenž kdysi ukrýval královské výkupné v perlách a klíč k temné lidské duši. „Kde mohl Len Černou trojici schovávat?“

Pokrčila rameny. „Někde v třídírně.“

Mlčky se díval na ruiny.

„Je pryč, Archere. Smiř se s tím. Já už to udělala.“

„Kdyby šlo o někoho jiného než Lena, tak bych to udělal,“ namítl. „Ale Len vždycky, aniž by to kdokoliv očekával, měl jedno eso navíc; ještě jeden pohyb, ještě jeden trik.“

Všechny boxy mimo dosah dlouhých paží sedícího muže byly zavřené. I vedle stojícího Archera dosáhla nejvyšší řada boxů skoro metr nad jeho hlavu. Slunce klesající za obzor zvýraznilo neobvykle zřetelně každou prohlubeň a škrábanec. Několik boxů, všechny na pravé straně trezoru, bylo poznamenáno mimořádným počtem rýh.

V Archerově mysli se vynořil obrázek Lenova ošklivého tajemného prstenu. Možná ho Len používal i k něčemu jinému, než aby poznamenal tvář protivníka ve rvačce.

„Otevíralas všechny zásuvky?“

Hannah zápasící o dech se přinutila myslet na současnost, ne na tísnivou minulost. Nemohla si dovolit dalšího Lena. To by nepřežila. Věděla to s naprostou jistotou. „Otevírala jsem všechny, na které nedosáhl,“ odtušila nepřítomně.

Archer s myšlenkou na Lena přemítal, kolik z nich bylo skutečně mimo dosah jeho nevlastního bratra. „Rukojeti na boxech jsou zbytečně mohutné.“

„Lenův požadavek, nikoliv můj.“

„A co zámečník? Tolik složitých zámků určitě vyžadovalo údržbu, zejména v tropickém klimatu.“

„Dělal to Len.“

„A jak dosáhl na ty nahoře?“

„Nedosáhl. Tam jsem to dělala já.“

„Jak?“ otočil se k ní.

„Ze žebříku.“

„Ne, jak jsi otevírala zámky?“

„Vyžadoval ode mne práci jenom na jednom.“ Hannah ukázala na trezor. „Na boxu uprostřed. Ale už jsem ho zkontrolovala. Černá trojice v ní není.“

Archer si nevšímal zavřených boxů, ale náhodně vytáhl jednu ze zásuvek v dolním boxu celou ven. Byla dlouhá téměř jako jeho paže. Porovnal ji s hloubkou trezoru a v duchu přidal tloušťku otevřených dveří.

‚Je o něco kratší,“ zamumlal. „Ale ne o moc.“ Zasunul zásuvku zpět na místo a zkontroloval hloubku zásuvek ve výšce pasu. Došel k názoru, že rozměr je stejný.

Všechny o pět centimetrů kratší než hloubka trezoru.

Vytáhl baterku a posvítil clo otvoru po vytažené zásuvce. Neviděl nic než silný ocelový plášť. Vytáhl další zásuvky, vsunul dovnitř ruku a ohmatával vnitřní prostor. Nikde ani náznak spáry, závěsu, panelu, tlačítka, páky, čehokoliv, co by mohlo otevírat nějakou skrytou přihrádku s dalšími perlami. Ať zkusil kteroukoliv řadu, neobjevil nic než neporušenou ocel.

A nenašel ani žádné dráty, což ho uklidnilo, přestože neočekával, že by Len nachystal nějakou výbušnou past tak blízko Černé trojice. Len výbušniny nenáviděl. Poučil se velmi tvrdým způsobem, že i C4 se v tropech znehodnocuje a stává se nepoužitelný.

Archer vrátil zásuvky jednu po druhé zpátky a zavřel dvířka se zámkem. Pak se narovnal a zadumaně hleděl na řadu zámků.

„Co je?“ nedokázala mlčet Hannah. Archerovo napětí bylo téměř hmatatelné.

„Trezor má falešná záda.“

„Proč myslíš?“

„Zásuvky jsou asi o pět centimetrů kratší než hloubka trezoru, i když bereš v úvahu opláštění.“

Mlčky sledovala, jak pečlivě ohmatává vnější povrch trezoru a potom vnitřní stranu dveří.

„Hledáš příliš vysoko,“ upozornila ho po chvíli. „Len se nemohl k horní řadě boxů dostat.“

„Chtěl, aby si všichni mysleli právě tohle.“

„Jak by se k nim dostal, aby je odemkl?“

Místo odpovědi sáhl do kapsy, vytáhl svazek klíčů a oddělil od něj Lenův prsten. Nevšímal si Hannažina překvapeného výdechu a nasadil si prsten na pravý ukazováček, kde ho nosil Len. Pak se přikrčil tak, aby měl zhruba výšku muže sedícího na invalidním vozíku. Natáhl pravou ruku vzhůru, popadl rukojeť vpravo nad hlavou a povytáhl se. Rukojeť zavrzala, ale vydržela. Přešel k další.

Hannah jenom zírala na jeho sílu, s níž ručkoval nahoru. „Opravdu si myslíš, že to Len zvládl?“

„Snadněji než já,“ sykl. „Nevytahoval takovou váhu – dolní části těla. Mohl se přitom i usmívat – jak oklamal celý svět.“

Udýchaný námahou popadl další rukojeť.

„Ale když jsem se dívala, tak horní středový box byl prázdný,“ namítla pochybovačně.

Neplýtval dechem na odpověď. Po zádech mu stékal pot, když se vytáhl rukama po trezoru tak, až měl oči v rovině s horní řadou boxů. Cestou vzhůru si všiml porušeného povrchu několika dvířek po pravé straně. Jak se tam dostaly, pochopil, když mu pravá ruka sklouzla a přejela po plechu. Ocel zaskřípala o ocel a prsten po sobě zanechal další rýhy.

„Jaká je – kombinace?“

„Hmm.“ Hannah se musela soustředit. Pohled na Archera vytahujícího se po trezoru na rukou byl stejně zneklidňující jako prsten mrtvého muže na jeho ruce. „Osm doprava, dvacet doleva, třicet doprava, jeden doleva.“

Začal pracovat, málem se neudržel, zaklel a pokračoval.

„Pomoz si nohama,“ poradila Hannah.

„To on – nemohl.“

V okamžiku, kdy zaznělo poslední cvaknutí, spustil se po rukou dolů tak, jak ještě nedávno musel i Len. Stál zase na zemi, díval se na stěnu zavřených boxů a masíroval si ramena, dokud se mu neuklidnil dech.

„Přesně tak,“ prohlásil spokojeně po minutě. „Ve chvíli, kdy Len odemkl ten box, už nemohl mít mnoho sil na další šplhání.“ Zpocenými dlaněmi uchopil rukojeť, která byla na dosah. Pak strnul. „Tak to nemůže být ono. Chytal jsem se jich celou cestu dolů a nic se neotevřelo. Sakra.“ Znělo to vyčerpaně i zklamaně.

„Po jedné,“ ozvala se Hannah.

„Cože?“

„Tahal jsi za rukojeti po jedné. Zkus dvě naráz.“

Archer se ohlédl přes rameno a usmál se na ni. „Správně. Teď se modleme, aby Len opravdu neměl chuť k dalším trikům. Existuje nekonečné množství kombinací, které mohl použít.“

„Len nebyl ani pravák, ani levák. Alespoň po nehodě. Trénoval, aby zvládal všechno oběma rukama.“

Archer také věděl, že Len usilovně cvičil, aby dosáhl smrtelně nebezpečné zručnosti rukou, nohou a hlavy dávno předtím, než se seznámil s Hannah. Ale nebylo třeba jí tu nepříjemnou minulost připomínat. Brzy to bude pryč. Nadobro pryč. A nakonec zmizí i on.

„Běž ven z prostoru třídírny,“ vyzval ji.

„Ale –“

„Mohl tu nastražit past,“ přerušil její námitku. „Tak jdi ven ty a otevřu to já.“ Vrhl na ni nevěřícný pohled. Oplatila mu neústupností. „Všechno nebo nic,“ zamumlal.

Předklonil se a zatáhl současně za dvě rukojeti ve výši pasu, které mohly Lenovi nejlépe vyhovovat.

Dvířka se otevřela a odhalila řady zásuvek. Prázdných. Archer už o nich věděl svoje. Zatajil dech a tiše stál a čekal, až uslyší uvolňující se skrytý mechanismus. Již se neobával nastražené výbušniny. Pokud by tady nějaká byla, tak už dávno neexistují.

Ticho.

Dovolil si lehké zaklení a sáhl po dalších dvou rukojetích. Ale než je sevřel v dlaních, zaslechl nepatrný zvuk. Pak další.

Klik. Klik.

„Archere?“ vydechla šokovaná Hannah.

„Ano.“

Klik.

Skřípání.

Upřeně pozoroval trezor, ale byla to Hannah, kdo zahlédl nenápadnou škvíru v místě, kde se panel začal otevírat. Poskočila dopředu, vsunula prsty do mezery a potáhla. Nic.

Podal jí úzkou ocelovou tyč.

Vsunula ji do mezery a prudce zapáčila. Další skřípot kovu o kov. Zasunula tyč hlouběji a znovu se do ní opřela.

Panel ve výši jejich pasu se otevřel a odhalil několik úzkých dlouhých zásuvek. Bez zámků, bez rukojetí, nic, jenom perforovaný kotouček naznačující, jak se dají zásuvky otevřít.

Hannah se tázavě podívala na Archera. „Co teď?“

„Myslím, že tohle.“

Po několika pokusech se mu podařilo vsunout Lenův zvláštní prsten do otvorů disku na prostřední zásuvce. Spojení bylo natolik pevné, že prsten tvořil něco jako rukojeť. Jemně potáhl a nehluboká zásuvka se vysunula. Uvnitř leželo dlouhé, ploché šperkařské pouzdro.

Hannah vydala podivný zvuk. Je to…?“

„Do toho. Přesvědč se.“

Třesoucími se prsty zvedla pouzdro. Opatrně otevírala víko. Archer pozoroval víc její obličej než samotné pouzdro. Pohled na její úlevu, vzrušení a úžas mu řekl všechno, co potřeboval vědět. Beze slova se otočila a podávala mu Černou trojici.

Tiše si prohlížel třpytivou nadpozemskou nádheru nenavlečeného náhrdelníku spočívajícího v hlubokých žlábcích. Očekával barevné sladění v kvalitě, jaká je v lidských silách. Ale nečekal, že ho dokonalost trojitého náhrdelníku tak ohromí. Doslova mu vzala dech.

Bouře a duha. Vzrušení a důstojnost. Zářící půlnoc a rozptýlené svítání. Tajné sny a neuvěřitelné zázraky. To všechno Černá trojice obsahovala.

„Není divu, že Len od ní čekal uzdravení,“ poznamenal tiše.

„Kdyby krása mohla léčit, byl by zase zdravý,“ souhlasila Hannah.

„Ne.“ Zavřel pouzdro a podal jí ho zpátky. „Měl krásu a nevyléčila ho.“

„Jak to?“ Nerozuměla.

„Měl tebe, Hannah. Tebe.“ Znovu jí podal pouzdro. Znovu si ho nevzala. „Tohle je to nejlepší z Perlové zátoky. Z Lena. Vezmi si to a na zbytek zapomeň.“

Podívala se mu do očí a viděla, co neřekl. Dala ruce za záda a odmítla Černou trojici.

„Vezmi si ji,“ opakoval, „je tvoje.“

„Polovina patří tobě.“

„Ne. Zasloužila ses o tento náhrdelník způsobem, na jaký nechci ani myslet. Vezmi si ho.“

„Ne, pokud to znamená, že se tě vzdám. Přesně tohle říkáš mezi řádky, ne? Já dostanu Černou trojici a ty zmizíš z mého života.“

„Nedokážeš se na mě podívat, aniž bys neviděla Lena. To ti nemohu udělat, Hannah. Nemohu to udělat ani sobě. Nedokázal bych se dívat, jak sebou pokaždé trhneš, když udělám něco, co ti připomene minulost. Vezmi si náhrdelník a vybuduj si nový život. To je to nejmenší, co ti mohu dát za to, že jsem tě nechal na milost muži, který žádnou neměl.“

Únava a smíření Archerova hlasu jí sevřely hrdlo. Nevěděla, jak vyslovit svůj protest. Nechtěla mu ublížit. Dokonce ani nevěřila, že je to možné. Přesto to udělala. Zraňuje ho dál.

„Vezmu si náhrdelník za jedné podmínky,“ rozhodla se nakonec a hlas měla napjatý jako ocelové lanko.

Jaké?“

„Že ho dostane naše prvorozené dítě.“ Strnul jako kámen. Jsi těhotná?“

„Nevím. Je to možné. Chci být. Chci nosit tvé dítě. Jenom tvoje. Chci všechno, Archere. Černou trojici. Dítě. Tebe. Nejvíc ze všeho tebe.“

Touha obejmout ji byla tak silná, že téměř umíral, ale musel mít jistotu. Už teď se mu nedostávalo síly, aby od ní odešel. Za několik dní to bude nemožné. „Proč?“ zaútočil. „Připomínám ti Lena.“

„Už ne. Byl to strach a – a zbabělost. Tak jsem se bála zase někomu důvěřovat, že – že –“ Zlomil se jí hlas.

Jednou rukou jí jemně zvedl bradu a zeptal se: Je to tak těžké říct? Nebo je to tím, že mě nemůžeš milovat?“

Po tvářích jí stékaly slzy. „Obejmi mě. Chci tě a jsem tak strašně vyděšená.“

Zavřel oči. Nedokázal se na ni dívat a nevzít si, co mu nabízela. Jenže to, co mu nabídla, nebyla láska. „Bojíš se mě.“

„Bojím se, že tě ztratím. Pokaždé, když na to myslím, jsem zpátky v Riu. Blíží se noc a – a já ti připomínám tvůj slib. Ochrana a sex. A děti.“

Pohlédl jí do očí. Pak ji přivinul k sobě a cítil, jak se mu její tělo bez váhání přizpůsobuje. Objala ho pažemi kolem pasu a pevně držela.

„Tak ochrana a sex, ano?“ zašeptal s ústy na jejím čele. Chtěl víc.

Vzal by cokoliv, co mu dá.

„A děti,“ dodala.

‚A děti. To je všechno, co ode mě chceš?“

„Ehm. Ne tak docela.“

Čekal.

„Lásku,“ přiznala. „Tu chci ze všeho nejvíc.“

„Co dostanu na oplátku já?“

„Ochranu, sex a děti.“ Čekal. A doufal.

Bojovala s přiznáním zranitelnosti. Ale naděje v jeho hlubokých upřímných očích ji porazila. „Lásku,“ řekla. „Miluju tě.“

Okamžitě zavřel oči. „Tak to je docela dobrá dohoda. Já tě miluju deset let. Musíš si mě vzít, Hannah. Chci všechno stejně jako ty.“

Přitulila se těsně k němu.

„Hannah? Vezmeš si mě?“

Políbila ho na kůži těsně nad tílkem. Na rtech ji zašimraly jeho chloupky. Usmála se a políbila ho znovu. „Ano.“

„Kde chceš strávit líbánky?“

„Tady. Hned.“

Tiše se zasmál do jejích vlasů. „Máš to mít.“ Splnil jí přání.