Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Donovanovi 4 Rubinový záliv

Předmluva

Petrohrad Leden

Umělecká díla shromažďovaná po staletí panovníky, z jejichž vrtochů poddaní Žili, byla uložena v několika třípatrových budovách. Jednotlivé místnosti byly plné nádherných soch, starobylých ikon, obrovských goblénů, obrazů, nad kterými by se rozplývali i svatí, a množství zlata, stříbra a drahokamů, které by předčily i ty nejodvážnější představy.

Byl začátek ledna, tmavá noc, a po chodbách, kde se kdysi procházela nejvyšší šlechta, duněla bagančata. Rozlehlými chodbami se zdobenými stropy podpíranými vysokými sloupy se rozléhaly i nejtišší zvuky.

Ani několik stovek místností přístupných veřejnosti nestačilo na vystavení víc než tří milionů exponátů. Ty méně oslnivé a ty, které právě nebyly v módě, ležely ve skladištích v přízemí, kde skvostný mramor vystřídala udupaná hlína a ohryzané dřevo. Na všem spočívaly závěje prachu. Úředníci, kteří kdysi vytvořili katalogy carských sbírek, byli dávno pryč, nahradila je lidová vláda, která měla problémy postarat se o vojáky.

Tri ženy a dva muži procházeli spěšně úzkými podzemními chodbami. Panovala tu taková zima, že ve světle baterky bylo vidět vlastní dech. Řeku Něvu před muzeem pokrýval led – stejně jako všechno ostatní ve městě, co si nemohlo dovolit zaplatit nebo ukrást elektřinu. Mimo střed města s památkami a sídly zahraničních diplomatů stály budovy v dezolátním stavu. Ale světové umělecké unikáty, díla Rubense, da Vinciho a Rembrandta – byly dobře zajištěné. Zbytek carských pokladů přežíval ve stejně tvrdých podmínkách jako ruští lidé.

Jeden ze zlodějů odemkl dveře velké místnosti a otočil vypínačem. Nic se nestalo. Někdo zaklel, ale vůbec je to nepřekvapilo. Snad každý v tomhle městě kradl žárovky.

Kolega posvítil tmavovlasé ženě na mechanismus stařičkého trezoru. Byl poškozený a masivní dveře při otevírání nepříjemně skřípaly.

Zvuk ale nikomu starosti nedělal. I kdyby je strážní zaslechli, dál by procházeli vytopenými a prázdnými chodbami a místnostmi paláce. Dostávali příliš mizerný plat na to, aby se zabývali nějakými podezřelými zvuky. Nikdo s trochou rozumu by se nepotuloval v temných prostorách, kde hrozily jen potíže. Stačily ty, které přinášel obyčejný život.

Zloději v tichosti vytahovali zásuvky a otevírali skříňky. Občas někdo vydechl nad zvlášť krásným šperkem. Pokud se jim v rukou něco zalesklo, tmavovlasá žena je zarazila. Měla jasné instrukce brát jen nevýrazné, dávno zapomenuté kusy. Většinou se jednalo o dary mrtvých aristokratů, obchodníků nebo představitelů cizích zemí, kteří potřebovali od cara nějakou laskavost. V inventáři byly zapsané jako brož, perly, rudý kámen uprostřed nebo plastrón, modré kameny lemované diamanty. Žádný z předmětů neměl takovou cenu, aby se objevil na fotografiích z carské klenotnice. Byly to anonymní kusy.

Bylo těžké ovládnout pokušení a nevzít alespoň jeden z těch cennějších, méně bezpečných, když člověk držel v dlani smaragd velikosti slepičího vejce, díval se na dvousetkarátový safír na středověké sponě. Svádělo nechat v kapse zmizet několik diamantových náramků nebo zasunout za opasek prsten s dvacetikarátovým rubínem…

V minulosti už k tomu několikrát došlo. Rychlý pohyb mimo dosah světla baterky, a už měl člověk na skrytém místě celé jmění. Komu by v těch kilech cenností chybělo pár deka?

Tu noc se to stalo znovu.

Jeden z mužů metodicky kradl každý pátý kus, který ležel v zásuvce. Když skončil, otevřel další šuplík. Uvnitř vládl pořádek a každý předmět byl očíslovaný a pečlivě uložený.

„Ten ne, tupče,“ sykla tmavovláska. „Copak nevidíš, že ty jsou příliš cenné?“

Viděl a zatajil se mu dech.

Stačil letmý dotek světla baterky a spatřil rubín velký jako oko. Ležel v náhrdelníku s dalšími skvostnými rubíny, ale ty vedle něj zanikaly. Kámen lemovaly perly a z jeho lesku vyzařovalo nebezpečí a značné bohatství.

Muž něco zamumlal a začal zásuvku zavírat. Zasunul si baterku pod paži a kužel světla se stočil stranou. Škubal a trhal zásuvkou, jako by nešla zavřít, a náhrdelník přitom zapadl do skryté kapsy kalhot.

Tehdy se nastartovala dlouhá řetězová reakce s nedozírnými následky.

1

Seattle Únor

Owen Walker bydlel v domě s výhledem na Pioneer Square, jednu z pamětihodností Seattlu. Vchod nepůsobil výrazně, Walkera nevítal štěkot psa ani vrnění kočky. Jediné, co tu za jeho nepřítomnosti prospívalo, byla plíseň v lednici. Pracoval nějakou dobu pro firmu Donovan International v zámoří.

Kromě nové závory na dveřích byt po nastěhování téměř ničím nevylepšil. Postel byla na jeho sto devadesát centimetrů dost dlouhá a používal ji i jako pohovku, když se chtěl natáhnout nebo se díval na televizi. Jenomže to musel být ve městě dost dlouho na to, aby se zorientoval, jak jsou na tom Seahawks, Meriners nebo Sonics.

Poslední dobou měl ale svých problémů dost a na potíže klubů, kde se stále měnili hráči, mu nezbýval čas ani síla. Ani dnes tomu nebylo jinak. Problémy přinášely další potíže. Tím posledním byl úkol, který mu předložil Archer Donovan ten den odpoledne.

Zjisti, jestli rubíny, které dodal Faith Davis Montegeau nejsou na mezinárodním seznámit. Podle ní jí poslal čtrnáct skvostných kamenů od jednoho do čtyř karátů. Teď jsou volné, ale mohly být součástí nějakého šperku.

Protože Archer nechtěl, aby jeho mladší sestra měla tušení, že bez jejího vědomí strká nos do jejích věcí, neměl Walker k dispozici skutečné kameny Musel mu stačit pouhý popis.

Předešlé čtyři hodiny trávil v kanceláři u telefonu hovorem s policisty z různých koutů světa. Dosáhl jediného – zraněná noha mu dokonale ztuhla. Rubíny se zatím zdály čisté. Měl pocit, že se mu na uchu vytvořil mozol. Večer se je chystal důkladně prověřit na internetu.

Ale nejdřív se nají.

Automaticky zajistil zámky a zavěsil na kliku hůl. Otevřel ledničku a hledal něco, co by mu posloužilo jako pozdní oběd nebo časná večeře.

Jeho tělo se ještě neaklimatizovalo, jako by si nebylo jisté, ve kterém časovém pásmu se nachází. Měl na sobě sice čisté černé kalhoty, tmavomodrou košili, která mu ladila s barvou očí, a tmavé vousy měl pečlivě zastřižené, ale stále se necítil dobře. Po cestě letadlem a četných ranách, které mu uštědřili minulý týden nějací dychtiví Afghánci, cítil každý rok ze svých třiceti.

Myšlenky na hrůznou cestu do Afghánistánu zmizely, když ucítil česnekovou omáčku, kterou si přinesl předešlý den z italské restaurace. Při pohledu na párek ale usoudil, že to bylo spíš před třemi dny? Nebo čtyřmi? Možná i pěti. Po návratu z Afghánistánu neměl sice na italskou kuchyni chuť, ale nechtělo se mu procházet tržištěm. Vlastně od chvíle, kdy se ztuhle spustil ze schůdků firemního letadla, jedl jen jídla přinášená z restaurací.

Zvědavě nakoukl do nejbližší krabičky. Jídlo nevypadalo zelené a navíc takovým množstvím by se stejně neotrávil. Dal ji do mikrovlnky a zapnul. Zatímco se neviditelná energie snažila vdechnout starému jídlu alespoň trochu života, rozhodl se, že to bude časná večeře. V tom případě si k ní může dopřát pivo. Láhve přečkaly jeho nepřítomnost bez pohromy.

Mikrovlnka pracovala a Walker si zatím na internetu vyžádal informace o hledaných ukradených rubínech větších než jeden karát nebo špercích se čtrnácti kameny. Zatímco počítač jeho požadavek zpracovával, vrátil se do miniaturní kuchyňky, otevřel mikrovlnku a ze zásuvky vytáhl vidličku.

První sousto si dopřál cestou zpátky ke stolu. Těstoviny chutnaly jako proužky gumy, ale párek byl ještě šťavnatý. Jedl v životě už daleko horší věci a byl za ně vděčný – jako kluk i nedávno v táboře afghánských horníků.

Mezi sousty se probíral seznamem ukradených rubínů, který zahrnoval kameny chybějící starým dámám, i ty, které hledal Interpol. Někteří nabízeli za nalezení odměnu. Nejrůznější organizace poskytovaly telefonní čísla a možnost zachovat se jako správný občan.

Většinou se jednalo o menší, moderně broušené kameny. Některé pocházely údajně z rodinného dědictví, ale Walker ze zkušenosti věděl, že se může jednat o cokoli z období 1550 až 1950. Je možné, že kameny, které získala Faith Donovanová od Montegeaua, pocházejí z některé z mnoha položek seznamu, ale spíš o tom pochyboval. Uváděná data ztráty měla rozptyl od minulého týdne do třiceti let a údaje pocházely ze třiadvaceti států. Žádná z položek se ale nezmiňovala o čtrnácti rubínech, jednotlivých nebo v souboru, větších než jeden karát.

Práce už bylo dost, teď je na řadě zábava.

Walker dojedl, napil se piva a přešel na stránku, která ho skutečně zajímala. Patřila mezinárodní bance pro obchod s drahokamy a šperky. Zadal požadavek na konkrétně broušený nebo zdobený rubín.

Dostal dvaačtyřicet odpovědí. Rychle je prolétl. Většina nestála za moc, lidé nabízeli zboží, jaké turisté lacino koupí v Thajsku v kdejaké zastrčené uličce. Kameny neměly lesk a jejich kvalita byla pochybná. Zastavil se u zajímavého rubínu, který měl na jedné z větších plošek vyřezaného smějícího se Budhu. Měl ve své sbírce podobný, ale daleko lepší.

Zarazil se u čtyřkarátového kamene, který měl na jedné straně srdce a na druhé kříž. Údajně pocházel z jedné z křižáckých výprav. Se zájmem upíral na rubín pohled. Pokud by pod mikroskopem vypadal alespoň z poloviny tak dobře jako na obrazovce, byl by skvělým doplněním jeho osobní sbírky. Bude se o něj zajímat, pokud bude mít rozumnou cenu.

Neměl. Jedna, no spíš dvě nuly v udávané sumě přebývaly.

„Nechte si to,“ zamumlal.

Tři měsíce v Afghánistánu se na Walkerovi příliš nepodepsaly. Kromě chůze, a to je jen přechodná záležitost. Vrátil se k méně nákladným kamenům, ale nic ho nezaujalo.

Vypnul počítač a rozhlédl se. Co bude dělat? Zbývalo ještě několik hodin, než půjde spát a začnou ho pronásledovat divoké sny. Nabízelo se několik knih, ale byl ještě natolik zmatený z časového posunu, že by nemělo cenu věnovat se rychlokurzu němčiny, ke kterému ho podnítila německá kniha o drahokamech a jejich broušení.

Usoudil, že by nebylo špatné oscanovat ji do počítače a zkusit některý z překladových programů. Usmál se při vzpomínce, jak se s Archerem a Kylem Donovanovými pobavili nad výsledky překladů článku o obchodnících s drahokamy v Thajsku.

Tehdy se Walker začal učit německy. Do té doby vynikal jen texaským přízvukem a zbytky jižanské mluvy z dětství v Karolíně. Právě začínal rozumět čtenému textu, když ho firma poslala do Afghánistánu, aby prozkoumal možnost vstoupit na tamější trh s drahokamy. Afghánsky se domluvil, ale psanou podobu jazyka neznal.

Křik z ulice registroval jen vzdáleně. Opilec, který nadával na holuby za to, že kálejí na lavičky, nepředstavoval nebezpečí.

Pohlédl na hodinky, které už hodně zažily. Nebylo ještě ani pět. Archer bude ještě v kanceláři. Walker dopil pivo a vytočil číslo do Donovan International.

„Ano,“ ozvalo se okamžitě.

„Takže souhlasíš se zdvojnásobením mého platu. Nechtěl jsem tomu ani věřit –“

„Máš dost,“ namítl Archer dobromyslně. „Na cos přišel?“

„Řekni bratrovi, že nemusí mít strach.“ Nos Kylea Donovana obvykle neklamal a fungoval bezpečně jako první varování před nebezpečím. „Pokud někdo hledá rubíny, které dodal Davis Montegeau Faith, nedělá to na obvyklých místech a obvyklým způsobem. Na méně obvyklých místech taky ne.“

Archer se odsunul od stolu a protáhl se. „Dobře, díky. Nebylo těžký to zjistit.“

„Pro tebe určitě, ale já mám od telefonu mozol na uchu.“

Archer se zasmál. „Vynahradím ti to.“

„Zvýšením platu?“

„O tom si nech zdát,“ odsekl Archer. „Zvu tě na večeři. Mám pro tebe další úkol, ale tentokrát nikam daleko nemusíš.“

„Díky Kdo vaří? Ty, nebo Kyle?“

„Já. Díky švagrovi Jakeovi bude čerstvý losos. A taky díky sestře Honor, pokud lze považovat za zásluhu vytažení ryby v podběráku. To je její práce.“

„S čerstvým lososem na talíři jsem ochotný uvěřit čemukoli. Ještě něco?“

„Manželka se zmínila o čokoládových sušenkách.“

„To je jiná! Už vyrážím.“

Když Walker zavěsil, Archer se ještě smál. Walker začínal jako jeho zaměstnanec, ale postupem času se spřátelili.

Při pročítání emailů se Archer zamračil. Firmě Donovan International neprošla nabídka na vytvoření dolu na stříbro na Sibiři. Zřejmě s tím bude mít něco společného skutečnost, že vítěz je švagrem jednoho z místních mafiánů.

Sáhl po tlačítku interkomu. „Mitcheili, zavolej mi Nikolaje. Jo, vím, kolik je tam hodin.“

Faith Donovanová odsunula stranou tripl na leštění kovů. Protáhla si bolavé ruce a zaklonila se, aby si prohlédla jeden ze třinácti dílků náhrdelníku z osmnáctikarátového zlata. Nebyl ještě úplně vyleštěný, ale působil elegantně a zároveň přirozeně.

Ale byl to výsledek tvrdé práce, díky níž Faith bolely prsty i záda. Přesto se spokojeně usmívala. Má sice jen dva týdny na úkol, který by vyžadoval tři měsíce, ale náhrdelník bude skvostný. Její přítelkyně Mel bude mít ke svatebním šatům, bere si Jeffa Montegeaua na svatého Valentina, krásnou ozdobu.

A Faith získá trhák na výstavu šperků v Savannah, která se má konat týden před svatbou. Toužila zaujmout. Výstava trvá sice jen několik dnů, ale objeví se na ní práce všech významných klenotníků v zemi. Potřebovala se prosadit a Montegeaův náhrdelník jí to umožní.

Tedy v případě, že se jí podaří šperk během čtyř dnů pojistit. Ostatní kousky už pojištěné jsou, protože na to měla spoustu času. Ale nemohla nechat rubíny ocenit a zároveň z nich vytvářet náhrdelník.

Zamračeně vzala zlatý článek a znovu se sklonila k leštičce. Za výlohou dopadaly na dlažbu Pioneer Square kapky deště se sněhem. Kruhy světla kolem pouličního osvětlení tmavý večer příliš neprojasnily.

Za chvíli nárazy větru na sklo zesílily tak, že přehlušily zvuk leštičky. Narovnala se a pohlédla na hodinky. Bylo skoro půl šesté. Ten večer měla být se třemi z pěti svých sourozenců a plánovat oslavu čtyřicátého výročí svatby rodičů. Nebo se o to alespoň snažit. Archer s manželkou Hannah, Kyle a jeho žena Lianne a Honor s manželem Jakém už o tom mluvili a zatím se nedokázali shodnout ani na místě konání.

Všichni se rádi scházeli na rodinných večeřích v komplexu, kde měli všichni trvalé nebo přechodné bydlení. Zajištění zájmů firmy Donovan Enterpices po celém světě vyžadovalo, aby někdo z rodiny byl na cestách. Tentokrát byla dvojčata Justin a Lawe v Africe a Archer s manželkou se právě vrátili z aukce perel v Tokiu. Jake s Honor bydleli mimo město.

Výhoda toho, že rodina žila téměř celá pod jednou střechou, mohla být i v tom, že tento „summit“ při večeři probíhal už třetí den za sebou.

A ona tu sedí ve starých džínsech a celá uprášená, zatímco by měla vymydlená pomáhat s přípravou jídla pro sedm lidí. S dětmi pro deset.

S povzdechem se pokusila zbavit prachu. Krátké světlé vlasy jí trčely do všech stran. Projela si je prsty, ale to zřejmě moc nepomohlo. Jenže nejbližší hřeben měla doma a vanu také. Osobně si myslela, že šmouhy na kalhotách a na rukou vypadají zajímavě, ale Kyle by si ji celý večer nemilosrdně dobíral.

No, sourozenci ji dnes budou muset brát takovou, jaká je – uprášenou od broušení kamenů a se zarudlýma očima po mnoha probdělých nocích. Kdyby nečekala na souhlas s konečným návrhem náhrdelníku la pracovat, nedostala by se do takové časové tísně. Davis Montegeau ho nakonec přijal zcela bez výhrad.

Díkybohu. Davis byl sice jako budoucí tchán shovívavý, ale nechával věci na poslední chvíli. Nebýt nevěsta Faithina nejlepší kamarádka z fakulty, odmítla by tu zakázku, i kdyby tak přišla o možnost pracovat se skvostnými kameny i o odměnu – nejmenší z rubínů. Kdyby Davis nakonec nesouhlasil s provedením ve zlatě, původně chtěl platinu, nemohla by termín stihnout. Platina je z kovů používaných ve šperkařství nejméně poddajná. Pracovala s ní jen zřídka, pokud potřebovala využít její chladný lesk, jinak dávala přednost různým odstínům zlata.

Dívka vstala a zadívala se na koženou zástěru. Stejně jako na dřevěném pracovním stole i na ní bylo znát časté používání. Tvorba šperků byla drsná práce, i když výsledek pak působil elegantně. A právě to její bývalý snoubenec Tony nemohl nebo nechtěl pochopit. Byl od přírody líný a představa, že někdo dokáže trávit život v ochranných brýlích s nástroji, které se jí co chvíli podepíší na rukou, ho odpuzovala. Zvlášť když jeho rodiče měli dost peněz, aby ji nechal nosit na hedvábném polštáři ověšenou diamanty.

Odsunula nepříjemné vzpomínky stranou. Anthony Kerrigan představoval nejhorší omyl jejího života. Tony patří do minulosti.

Dřív nebo později dostane její vzkaz a přestane volat a „náhodou“ se jí plést do cesty. Ale do té doby…

Sáhla po telefonu a vytočila číslo. Kyle zvedl sluchátko po druhém zazvonění.

„Promiň,“ začala spěšně. „Vím, že mám zpoždění. Mám zamknout a jít domů?“

„Sama? V žádném případě, sestřičko. Za deset minut jsem tam.“

„To není nutné. Mohla bych –“

Ale mluvila už jen k sobě. Nabručeně zavěsila. Nechtěla, aby firma nechala její obchod hlídat, ale prohrála. Chápala však, že je to rozumné opatření, pokud ne kvůli Tonymu, tak jistě kvůli lupičům, kteří Pioneer Square plenili.

Přesto ji popouzelo nechat si diktovat od velkých chlapů, co smí a co ne – i když to byli její vlastní bratři. A ještě nedávno její panovačný a sobecký snoubenec.

Nevracej se k tomu, vybídla se v duchu. Udělalas chybu, ale už se kvůli tomu netrap.

Déšť se sněhem pleskal do oken a v potůčcích podobných slzám stékal dolů. Faith se zadívala do tmy a uvažovala, jaké by to bylo, kdyby si našla toho pravého jako její sestra Hannah.

„Nech toho,“ promluvila nahlas, protože ticho bylo v tu chvíli nesnesitelné.

Možná bude mít štěstí, ale třeba ne. Přesto zůstane slušným člověkem, který má cit pro šperky a rodinu, která ho miluje. Nemá si na co stěžovat a může být osudu za leccos vděčná.

Zamkla dílnu a přemýšlela, co udělat mamince ke stříbrné svatbě. Ještě větším problémem bude dárek pro otce. Doufala, že bratry něco napadne.

Doufala, ale příliš si od toho neslibovala. Jsou to koneckonců jenom muži.

2

Petrohrad

Řeka Něva měla stejně opalizující odstín jako vítr prohánějící se po bulvárech a v úzkých uličkách. Pokoj měl sice výhled na park s památníkem ruské neohroženosti a zbytky památníku sovětské vize, ale vlastně z něj nic moc vidět nebylo. I většinu aut jejich majitelé odvezli kvůli bouři do bezpečí.

Pokoj byl na rozdíl od venkovní sibérie hotovým rájem. Parkety na podlaze pokrývaly pestrobarevné koberečky původem ze sultánského paláce a stěny zdobily obrazy, které kdysi patřily židovským finančníkům. Masivní stůl představoval mistrovskou práci barokních řezbářů a údajně ho původně vlastnil carův bratranec. Na leštěné desce leželo šest mobilních telefonů.

Muž, který měl americký pas na jméno Ivan Ivanovic, si zapálil kubánský doutník a snažil se nedat najevo vztek.

Idioti. Pitomci. Hajzlové. Copak jim neplatím dvakrát tolik, než si zaslouží?

Nahlas ale pronesl: „Marat Borisovič Tarasov je z vašeho selhání nešťastný.“

Tmavovlasá žena se potila tak silně, že jí makeup stékal ve stružkách po tváři. „Víte, že bych vás nepodvedla. Vzala jsem to, co jste chtěl. Rubín, o kterém mluvíte, jsem nikdy neviděla.“

„Srdce půlnoci. Je velké jako dětská pěst. A rudé jako krev, která se vám pořine z hrdla, až vás podříznu. Kde je ten náhrdelník? Když se to okamžitě dozvím, budu velkorysý.“ Lež, ale třeba zabere.

0 menší rubíny na náhrdelníku mu nešlo, zajímalo ho jen Srdce půlnoci. „Pokud se budete zdráhat, a můžete si být jistá, že se to nakonec dozvím, budete trpět.“

„Mluvím pravdu, pane.“ Žena se roztřásla a v očích se jí zračil strach. Její hrdlo by nebylo první, které by Tarasovův pohůnek podřízl. A jistě ani poslední. Navíc byl známý tím, že své oběti dokáže rafinovaně mučit. „Byli jsme v pokladnici, ale vydala jsem stejné příkazy jako obvykle.“

„Neotvíral někdo ty široké zásuvky? Nekradlo se?“ Muž sledoval každé její mrknutí i tep na krku. „Sledovalas ty svoje zlodějíčky pořádně?“

„Stalo se to jen jednou. Jurij vytáhl špatnou zásuvku, ale když jsem ho na to upozornila, hned ji zavřel. Šperky uvnitř byly označené a dobře uložené, součást carského pokladu.“

„Jo, to vím. A Marat Borisovič taky.“ A stejně tak Tarasovův úhlavní nepřítel Dimitrij Sergejevič Sokolov, který se snažil na něho tu krádež hodit a zničit ho. Krást je jedna věc, ale krást tak, aby vás nepřátelé dostali, to je něco jiného.

Pokud se Srdce půlnoci neobjeví do otevření nového křídla Ermitáže, Tarasov bude viset. Ale nejdřív zabije Ivana Ivanovice Ivanova.

„Pošli mi sem Jurije!“ nařídil.

Jurij neměl kvality tmavovlásky. Během dvou minut se zloděj rozplakal a škemral o odpuštění. „Já – to tak – nemyslel,“ koktal. „Já – já –“

„Ticho!“

Zloděj lapal po dechu a čekal, co Ivanov řekne. Ani ve snu ho nenapadlo, že by se mohl ocitnout v blízkosti někoho tak mocného.

„Vzal jsi ten náhrdelník?“

Jurij přikývl.

„Kde je teď? Mluv pravdu, jinak jsi skončil.“

„S ostatníma věcma. Nemohl jsem si ho nechat.“ Kámen naplněný krví a lemovaný perlami. Přináší smrt. Mělo mu to být jasné. „Do – dostal jsem s –strach.“

Ivanovic sice nechtěl tomu malému červu věřit, ale věřil. Ten chlap nebyl dost chytrý na to, aby lhal. „Která dodávka?“

„Do Ameriky, pane. Schoval jsem to mezi ostatní.“

„Kdy?“ zeptal se Ivanov ostře.

Jurij polkl, ale nemohl ze sebe vypravit ani slovo. Místo toho upíral pohled na sestřenici, která mu říkala, jak se prací pro Marata Borisoviče Tarasova snadno zbohatne.

Tmavovláska stála po celou dobu rozhovoru roztřesená stranou. „Před několika týdny, pane, přesně podle vašeho příkazu.“

Ivanovičovi bylo i bez pohledu na kalendář jasné, že pokud nedostane Srdce půlnoci zpátky, může se radovat ze života už jen pár týdnů. Tarasov přece nevyniká trpělivostí.

Ivanovic nakonec taky ne. „Počkejte venku.“

Jakmile se za zlodějíčky zavřely dveře, sáhl po jednom z mobilů. Musel číslo vytáčet několikrát, než dostal spojení s Amerikou. Byl vzteky bez sebe a raději by všechno smetl, než aby se potýkal s drobnými tlačítky.

Když zaslechl známý hlas, bez okolků přešel rovnou k věci. Jeho angličtina nebyla sice perfektní, ale k dorozumění stačila. „Cos s tím udělal?“

„S čím?“

„S tím velkým rubínem, pitomče. A nesnaž se zapírat! Vím o tom!“

V tichu se ozvalo něco jako zasténání. „Nebyl na seznamu, tak jsem ho umístil jinam. Peníze pošlu jako obvykle.“

Strach v hlase na druhé straně vyloudil na Ivanovičově tváři úsměv. Když jsou lidé strachy bez sebe, daleko lépe spolupracují. „Kam jsi to poslal?“

„Do Seattlu.“

„Přesně!“

„Do jednoho…“ Jakoby naprázdno polkl a pak pokračoval: „Do obchodu s názvem Nekonečné sny.“

„Kdo to má?“

„Faith Donovanová.“

Dva muži s těžkými břemeny vykročili na zamrzlou řeku. Zanechávali za sebou tmavou stopu. Když ale jeden z nich rozsvítil baterku, na ledě zářila jako rubín rudá krev. Zhasl, sekyrkami vysekali v ledu díru a hodili do ní břemena. Pak se vydali zpátky k chladným světlům města.

Jurij a jeho sestřenice zůstali venku, ale nevadilo jim to. Necítili ledový vítr ani sníh, který je přikrýval.

V mnoha ohledech měli štěstí. Ivanovic měl naspěch, aby se co nejdřív dostal do Seattlu, takže nemohl plně ukázat mistrovskou práci s nožem. Zemřeli rychle a téměř bezbolestně.

Faith Donovanová, ať už je to kdokoli, takové štěstí mít nebude.

3

Seattle

„Chápete to? Summer mi chce pomoct krájet kopr,“ ozval se Archer z kuchyně právě ve chvíli, kdy se rozdrnčel telefon. Přípravy na večeři ho doháněly k šílenství. Nebyl tu nikdo, kdo by s vařením pomohl. Lianne zcela vyčerpávala péče o dvojčata, Jake s Honor spali po časné výpravě na lososy, které připraví k jídlu, Kyle s Faith byli na cestě, Hannah se ještě nevrátila z burzy perel, a pokud se mu Summer bude snažit pomoct, bude ji snad muset svázat.

V obývacím pokoji rázoval hladový Walker a při představě, jak Summer krájí kopr, se neubránil smíchu. Archerův kuchyňský nůž byl určitě větší než ona. Hlavně kvůli ní se Walker přiměl opustit své doupě.

Telefon zazvonil znovu.

„Walkere?“ křikl Archer. „Zvedl bys to? Je to soukromé číslo.“

„Jistě.“

Walker se rozhlédl po obývacím pokoji. Odvrátil pohled od stěny s krajinami Susy Donovanové a hledal, kde by mohl telefon být. Po dalším zazvonění si všiml bezdrátového přístroje v knihovně. Stiskl tlačítko a oznámil: „Rezidence Donovanových.“

„Prosím Faith Donovanovou,“ ozval se ženský hlas.

„Ještě není doma. Mohu něco vyřídit?“

„Kdy se vrátí?“

„Každou chvíli,“ odpověděl Walker popuzený ženinou úsečností. „Zavolám.“

„Klidně.“ Ale to už byla linka němá.

Pokrčil rameny, zavěsil a zamířil do kuchyně. Příjemně zářila žlutou barvou. Na okna, ze kterých byl jinak výhled na zátoku a světla města, dopadal hustý déšť. Opřel se o pracovní stůl uprostřed místnosti a sledoval svého šéfa.

„Kdo to byl?“ zeptal se Archer.

„Nevím.“

Nůž se zastavil nad snítkami kopru. Summer se snažila na něj dosáhnout. Když upadla, netrpělivě zaječela. Archer si jí nevšímal.

„Muž?“ zeptal se. Mluvil s Walkerem stejným tónem jako se sourozenci.

„Žena.“

Archer něco zamručel a vrátil se k práci. Čepel se rychle a přesně míhala nad jemnými řapíky a na stole narůstala zelená hromádka. „Určitě?“

„Jo. Proč?“

„Tony Faith pořád otravuje. Musíme si nechat změnit číslo.“

„Někdo by měl toho hocha naučit slušným způsobům.“ Walker mluvil sice mírně, ale v očích se mu ostře blýskalo.

„Moc rádi bychom se toho ujali,“ prohodil Archer věcně, „ale slíbili jsme Honor, že necháme Faith, aby si to vyřídila sama.“

„Honor?“ podivil se Walker. „Uniklo mi snad něco?“

Summer se hlasitě ozývala. Chtěla se dostat k tomu krásně lesklému noži.

„Dvojčata,“ odtušil Archer lakonicky a bouře u svých nohou si nevšímal. „Dávají na sebe pozor. Podle Honor Faith mrzí, že se s takovou nulou mohla zasnoubit, a kdybychom mu dali lekci, cítila by se ještě hůř.“

„To jsou ženský. Pak se v nich vyznej.“

„Já s tím problémy nemám,“ rozesmál se Archer. „Já si tu svou už našel.“ Summer zaječela.

„Bože,“ vydechl Walker a upřel na rusovlasou holčičku překvapený pohled. „Ta má ale hlas.“

„Jako její teta.“

„Lianne?“ ujistil se Walker při představě Kyleovy drobné a jemné manželky. „To malé sladké stvoření?“

„Ne. Faith. Ta dokáže ječet, až se rozestupují skály.“

„Nepovídej,“ podivil se Walker. „To by mě nikdy nenapadlo, taková štíhlá decentní dáma.“

„Decentní dáma? Faith? Moje sestra?“ Archer se snažil ze všech sil, aby neteř překřičel.

Odložil nůž, zvedl holčičku do náruče a začal ji šimrat zastřiženými vousy. Jekot se během chvíle změnil na smích. Holčička zapomněla na nůž a natáhla se po strýčkových tmavých vlasech.

„Blondýna, hluboké modré oči, štíhlá a pružná, smutný podtón úsměvu,“ pronesl Walker klidně. „Tvoje sestra Faith je skutečně delikátní.“

„Hm,“ poznamenal Archer a snažil se dostat malé prstíky z vlasů. Zadíval se neteři do očí a uvažoval, jestli budou mít s Hannah štěstí a dočkají se vlastních dětí. „Jen těžko si dokážu představit, že někdo, kdo trávil dětství s bratry Donovanovými, mohl zůstat decentní.“

„Jak to myslíš? Vsadil bych se, že jste k ní byli neuvěřitelně vlídní a jemní.“

Archer na něho upřel pobavený pohled. „Tak to bys prohrál.“

Někdo vyhrává, někdo ne.

Lot díky staršímu bratrovi přišel o všechno.

Nic z myšlenek se Walkerovi neobjevilo na tváři. Byl si tím jistý, protože Summer se k němu natáhla s bezelstností dítěte, které se ještě nesetkalo s nikým, kdo by ho neměl rád.

„Na,“ podal mu ji Archer. „Vem ji, než začne zase ječet.“

„Radši ne. Už jsem ti říkal, že o dětech nic nevím.“ A ani nechtěl. Mít děti znamenalo nést odpovědnost za jejich život. To už nikdy nebude opakovat. Přežít bratrovu smrt ho stálo hodně sil. „To plyšový kotě, co jsem jí přinesl, ji už nudí a zajímají tvůj nůž.“

„Nevymlouvej se.“ Archer mu předal dítě a vrátil se k vaření.

„Bolí mě noha.“

„Bacha, ať mě nerozbrečíš.“

„Ale Archere, já opravdu –“ začal, ale Archer nepovolil. Začal vykládat o tom, že jeho postoj je u starých mládenců častý, ale pokud se bude přátelit s jejich rodinou, bude se přes to muset přenést.

Walker byl sice Archerův zaměstnanec, ale stával se i jeho blízkým přítelem, a bylo jasné, že bude s Donovanovými trávit i v budoucnu dost času.

„Nikdo se nenarodí s tím, aby se uměl starat o děti,“ poznamenal Archer věcně. „Ale člověk se to naučí, je to stejné jako dokázat časem rozeznat dobrý rubín od špatného.“

Walker se díval holčičce do rozzářených očí. Měly zvláštní šedozelenou barvu s nádechem modré. „Kdybychom někdy našli drahokam v barvě jejích očí, zbohatli bychom.“

Archer vytáhl z ledničky několik citronů. Ozvalo se bouchnutí dveří a zaslechli Kylea s Faith.

„… asi taková legrace jako nehoda na dálnici, brácho,“ hlaholila dívka. „Můžeš hádat, kterou ze svých špinavých rukou na tebe obtisknu.“

„Decentní, co?“ zamručel Archer.

Walker se usmál.

Summer mu úsměv hned vrátila. Stejně jako oči zářil bezelstností. Jako by mu dávala najevo, že je pro ni středem vesmíru.

Cítil se skvěle. Zapomněl na bolest v noze a zmocnila se ho touha, kterou nedokázal pojmenovat a nechtěl si ji ani připustit. Zoufale se rozhlížel kolem, kam by mohl časovanou bombu, kterou držel v náručí, odložit.

„Není mokrá?“ zeptal se Archer, aniž vzhlédl od citronů.

„Nemyslím.“

„A myslíš, že se jí chce čurat?“

„No…“ Walkera nenapadlo, jak odpovědět. Summer se na něho stále usmívala a naháněla mu hrůzu očividnou jistotou, že je jí s ním dobře a cítí se v bezpečí.

„Před chvílí jsem ji přebalil,“ prohodil Archer. „Ale někdy to bývá rychlé.“

Summer našpulila růžové rtíky.

„Chce pusu,“ vysvětlil mu Archer.

„Aha…“

V šedozelených očích se zaleskly slzy a malé prstíčky se dotkly jeho rtů, jako by mu chtěly připomenout, na co je má.

„Panebože, neplakej, zlato.“

„Dej jí pusu a přestane.“

Walker se váhavě sklonil a dotkl se rtíků. Holčička se zavrtěla a sáhla mu na pusu.

„Chce ještě,“ upozornil Archer a snažil se nerozesmát při pohledu na Walkerův nejistý výraz.

Ve dveřích se objevila Faith, založila si umazané ruce na prsou a se zájmem sledovala, jak si její rusovlasá neteř obtáčí kolem prstu dalšího chlapa. Takový úsměv Faith na Walkerově tváři ještě neviděla – nejistý, jemný, plný obav a bezmezného citu. Najednou vypadal neuvěřitelně přitažlivě a jí se zrychlil tep.

„Musíš při tom mlasknout,“ dirigoval ho Archer. „Tak pozná, že to myslíš vážně.“

Walker přidal patřičné zvukové efekty a Summer mu lípla další pusu, přitiskla se k němu a v tu chvíli usnula.

„Archere?“ zašeptal sotva slyšitelně.

„Copak?“

„Usnula.“

„Tak vidíš, chce to jen propracovat techniku. Dobrá práce.“

Faith se zasmála. Walker se k ní otočil a ji znovu udivilo, jak nádherné má ten člověk oči. Za několik posledních měsíců na to zapomněla, nebo se o to alespoň snažila.

„Jdeš právě včas,“ zašeptal a ukázal bradou na spící dítě, „abys svou neteř zachránila.“

„Proč bych ji měla zachraňovat z ráje?“ podivila se dívka.

„Tak zachraň mě.“

„To nejde. Mám špinavé ruce,“ ukázala. „Mimochodem, vypadáš docela spokojeně.“

„Děti mi nahánějí hrůzu.“

„To určitě,“ namítla. „Je mi to jasné od chvíle, kdys jí dával třetí pusu.“

Faith došla ke dřezu a začala si smývat z dlaní prach.

„Jak daleko jsi s tím náhrdelníkem pro Montegeaua?“ zeptal se Archer a pokapával plátky lososa marinádou. „Budeš ho mít včas na výstavu?“

„Doufám, že to stihnu,“ odpověděla, zatřepala dlaněmi a otřela si je o kalhoty Prach s vodou vytvořil na vybledlých džínsech mapy ladící barevně se šmouhami na tváři.

Archer vrhl na Walkera výmluvný pohled. Tak delikátní, jo? Kamarád se jen usmál. „Ozvala se ti pojišťovna?“

„Ještě ne.“ Její tón dával jasně najevo, že bratrovi do toho nic není.

Ale Archer, stejně jako všichni starší bratři, varovný signál přeslechl. „Budou chtít ocenění od Gemologického úřadu.“

„Nemohl bys mi říct něco, co nevím?“ odsekla. Gemologický ústav měl skvělou pověst, ale ocenění tam trvalo několik týdnů. A jí zbývalo pár dnů. Nemohla si dovolit dát rubíny z ruky, do svatého Valentina musí být náhrdelník hotový.

„Bude s oceněním nějaký problém?“ zeptal se Archer.

Dívka mlčela.

„Faith?“ Dobře věděl, jak se věci mají. „Zbývá ti už necelý týden.“

„Zvládnu to.“

Než se stačil vyptávat dál, ozval se znovu telefon. „Zvednu to,“ vyhrkla Faith s úlevou. Nesnášela, když ji bratr vyslýchal. Zvlášť když měl pravdu.

„Je v knihovně vedle obrazů,“ navigoval ji Walker. „Díky,“ prohodila přes rameno a po dalším zazvonění přístroj našla. „Haló?“

„Prosím Faith Donovanovou.“

„U telefonu.“

„Moment.“

Ozvalo se kliknutí, jak se telefon přepojoval, a vzápětí uslyšela Tonyho. „Nazdar, lásko. Chvilku mi trvalo, než jsem získal tohle číslo, ale –“

„Ne, děkuju, nic takového nepotřebuju.“

„Počkej, Faith! Nezavěšuj! Zatraceně, musíš mě vyslechnout! Nechtěl jsem tě praštit a už to nikdy neudělám. Miluju tě, chci s tebou mít děti a –“

„Je mi líto,“ zarazila ho. „Máte špatné číslo.“

Zavěsila a zhluboka se nadechla. Nesnášela nával vzteku, který se jí při zaslechnutí Tonyho hlasu zmocňoval. Byla to chyba a musí se s tím vyrovnat.

Určitě ho to přestane bavit, namlouvala si v duchu. Žádná osudová láska to nebyla, měl vedle ní ještě jiné ženy. Byla to samozřejmě moje chyba, protože jsem v posteli nebyla dost vášnivá.

Telefon zazvonil znovu. Faith nadskočila, jako by ji píchla vosa.

Walker se kolem ní prosmýkl a zvedl sluchátko. Summer se ani nepohnula. Byla zvyklá spát u někoho v náručí.

„Ano?“ začal ledovým hlasem. Nelíbilo se mu, jak Faith zbledla.

„Tady Michell,“ představil se Archerův asistent. „To je Walker?“

„Ano. Jsi ještě v práci?“

„Jen čekám na manželku, až mě vyzvedne. Jdeme do divadla. Je to nějaké experimentální představení, jako by neuměli anglicky a čekají, že mezery si divák vyplní sám.“

„To vybrala ona, co? Chceš mluvit s Archerem?“

„No, spíš s tebou. Vzpomínáš si na tu smlouvu s Myanmarem? Říkal jsi, že bychom mohli získat nějaké pěkné surové rubíny.“

„Ano.“

„Přišel od něho balíček.“

„Tiká?“

„Zatím je to dobrý.“

„Za deset minut jsem tam.“

Zavěsil a pohlédl na Faith. Vzdorovitě se mu zadívala do očí. „Byl to Tony?“ zeptal se vážně.

99999911

„Ne, jen nějaký omyl.“

Nevěřil jí ani slovo. „Vezmi si neteř. Musím zajet do kanceláře převzít nějaký balíček.“

Archer vešel do obývacího pokoje a přejel pohledem z Walkera na Faith. „Nějaké potíže?“

„Ne,“ namítla dívka chladně. „Summer je mokrá, jdu ji přebalit.“

I o tom si Walker myslel své, ale mlčel.

Archer počkal, až byla sestra z doslechu, a pak se zeptal: „Kdo volal?“

„Ten druhý telefonát byl Michell. Jedu vyzvednout zásilku rubínů od nového kontaktu z Barmy. A vsadil bych se, že ten první telefon byl její bejvalej.“

„Mizera.“

„To je moc hezky řečeno,“ namítl Walker. „Jinak je to jen hajzlík.“

Archer si prohrábl vlasy.

„Ona to zvládne,“ ujistil ho Walker.

„Radši bych to za ni vyřídil sám.“

Walker si o tom myslel totéž, ale nepatřil do rodiny a nebyla to jeho věc. To, že ho Faith přitahovala, bylo v lepším případě neštěstí, v horším katastrofa.

Archer zaklel a pustil Tonyho z hlavy. „Zajdi k Faith do obchodu a podívej se na ty Montegeauovy rubíny.“

Walker zvedl překvapeně obočí, ale zeptal se jen: „Kdy?“

„Včera bylo pozdě. Tak zítra.“

„A co ty rubíny, které čekáš z Afriky? Mám se ti na ně podívat?“

„Zatraceně.“ Archer si znovu prohrábl vlasy. „Udělej to hned ráno a potom zajdi k Faith. Byl bych rád, kdyby ses kolem ní zdržoval co nejvíc, dokud nezajistím ochranu.“ Zamračeně přemítal o projektech firmy.

Poslední dobou jako by stále najímal nějaké strážce, a stejně neměl důvěryhodných lidí dost. Nebyl sice přesvědčený, že svět směřuje do pekel, ale do nebe také ne. „Chystám se jet do Savannah s ní. Potřebuju někoho spolehlivého.“

„Dělá ti starosti ještě něco kromě Tonyho?“ zeptal

se Walker.

„Kyle. Ty Montegeauovy rubíny se mu nezdají.“

„Proč?“

„Přesně nevím, ale je přesvědčený, že s nimi není něco v pořádku.“

Walker si hvízdl. Kyle měl pochybnosti i o jeho cestě do Afghánistánu, ale Walker jel.

A málem tam zahynul.

4

„Milion babek za třináct rubínů?“ podivil se Walker. Sevřel hůl. Vlastně ji už nepotřeboval, ale stará dřevěná hůl naznačovala, že je bezmocný. Taky mu připomínala, že mohl být naprosto neškodný – pokud by byl mrtvý. Tak školácké chyby hned tak nezopakuje. „Musím ty rubíny vidět, než podepíšu šek.“

„Ty nic podepisovat nebudeš,“ oznámila Faith stručně. Pak se zadívala na pracovní stůl, aby Walkerovi naznačila, že ji zdržuje. „S tebou ani mými bratry to nemá nic společného.“

I jemu sklouzl pohled na dřevěný pracovní ponk ve tvaru písmene U pokrytý rýhami a spálenými místy. Zlatnické pracoviště jak má být. Kleštičky různých velikostí a tvarů, pilníčky, pájky, ochranné brýle, sídla, svorky, leštící kolečka, kladívka, kůží potažená palička a další méně známé nástroje ležely na svých místech. Jemu připadalo jejich rozmístění nahodilé, ale Faith nepochybně věděla, kam pro co sáhnout. Všichni, kdo byli zvyklí pracovat s nástroji se o ně dokázali dobře starat.

Faith se snažila nedat najevo netrpělivost a sklonila se nad náčrtky sady, na které pracovala – náhrdelník, náramek, náušnice, brož a prsten. Jednotlivé listy s nákresy byly zatížené velkým lazuritem. Kámen měl stejnou barvu jako Walkerovy oči.

Zneklidňovalo ji, jak na něho stále myslí. Po té katastrofě s Tonym si přísahala, že se bude držet od mužů co nejdál, ale Walker se jí stále vkrádal do mysli.

Zadívala se z velké přední výlohy Nekonečných snů, kombinace dílny a zlatnictví. Její společenský život sice nestál za nic, ale na své profesionální úspěchy byla hrdá.

Za sklem na náměstí byla vidět obvyklá směsice lidí typická pro tuto čtvrť. Byl únor, poslední listy dávno svál vítr na zem a déšť je pak odplavil. Turisté se tu dlouho neobjeví. Déšť stále omýval domy, ulice a chodníky s odhodláním, s jakým kočka čistí špinavá koťata.

Walker čekal, až se mu Faith bude věnovat.

„Zatraceně,“ zamumlala.

Čekal dál. Nedělalo mu to potíže. Jako chlapec se naučil trpělivosti, když procházel mokřiny, aby obohatil rodinný stůl nějakými proteiny. Ale Seattle byl daleko od Jižní Karolíny, Walker už dávno nebyl kluk a Faith měla méně pudu sebezáchovy než ta nejnevinnější kořist, kterou kdy lovil. A Walker dobře věděl, jakou má taková nevinnost cenu, i když Faith o tom neměla tušení.

„Co tady chceš?“ zeptala se nakonec.

„Jsou ty Montegeauovy rubíny pojištěné?“

„Když s nimi pracuju, pokrývá je pojištění obchodu,“ vysvětloval.

„V tom případě je musíš mít oceněné.“

„Samozřejmě. Ale jen neformálně. Ten člověk, co mu patřily, mi dal jejich popis a přibližný odhad ceny.“

„Opravdu? A jakou má kvalifikaci? Je to odhadce?“

Faith na Walkera upřela přimhouřené oči. „Zákazníkova rodina působí ve šperkařství dvě stě let. Spokojený?“

To bylo slovo, které Walker v úvahách o Faith obcházel, zvlášť když stála tak blízko, že cítil její jemnou vůni připomínající letní zahradu za soumraku. Přál si, aby Archer Donovan pověřil hlídáním sestry někoho jiného. Kohokoli jiného. Dívka se nijak nesnažila skrývat, jak ji rozčiluje.

Když si představil, jaká je její bývalý snoubenec nula, tak ho její nezájem popouzel. Vnímal ji jako přitažlivou ženu. Naneštěstí je ale také mladší sestrou jeho šéfa. Daleko za hranicemi bažin Jižní Karolíny.

Prohrábl si dlaní zastřižené vousy a přejel si po krku. Byl to jeho způsob jak počítat do deseti, dvaceti nebo do sta, aby zachoval klid.

„Ví Archer, že pracuješ s neodhadnutými kameny?“ zeptal se nakonec. Z hlasu nebylo možné poznat, jak se sebou bojuje. Skrývání emocí byla další jeho silná stránka. Korespondovala s trpělivostí lovce.

„Já s těmi kameny neobchoduju. Jen pro ně navrhuju náhrdelník. Spěchá to, protože je to pro kamarádku z fakulty. Bydlely jsme s Mel v jednom pokoji. Vedení koleje usoudilo, že bude dobré Donovanová dvojčata rozdělit.“

Walker bez problémů zareagoval. „Mel patří k té rodině, která působí už dvě stě let ve šperkařství?“

„Ne, její snoubenec Jeff. Náhrdelník je svatební dar od jejího budoucího tchána. Má to být překvapení. Mel je v šestém měsíci a konečně se rozhodli, že se vezmou. Poprvé v životě je opravdu šťastná. Nemohla jsem tu zakázku odmítnout. Kromě toho patří k nejlepším věcem, jaké jsem zatím udělala. Chci to předvést v Savannah na výstavě.“

Walkera rozbolela levá noha. Staří přátelé někdy působí nové problémy. Nebezpečné. „Zaplatíš si pojištění na přepravu a na dobu výstavy?“

Faith protočila oči ke stropu. „Bral jsi hodiny od mých bratrů, nebo jsi tak vlezlý a panovačný od přírody?“ ušklíbla se.

„Hodiny, jo?“ zamračil se. „Proberu to raději s Archerem.“

„Toho teď zaměstnává nová manželka.“

„Jo, je z žen, které dokážou chlapa zaměstnat,“ souhlasil s úsměvem a vybavil si předešlý večer u Donovanových. Australský břitký slang Hannah ho překvapil, stejně jako její neústupnost. Byla stejně tvrdá jako muž, za kterého se provdala. To je dobře. Když na to přijde, Archer dokáže být jako diamant ve stupnici tvrdosti.

„Archer si na ni nestěžuje,“ podotkla spěšně.

„Všiml jsem si. Zvláštní, jak Donovanové spěchají do chomoutu.“

„Do chomoutu! To má být manželství?“

„Kdyby sis toho nevšimla, byla bys dávno provdaná za toho mizeru, co jsi s ním byla zasnoubená.“

Faith se snažila zakrýt smích zakuckáním. Bylo jí jasné, že si ji Walker dobírá. I v tom připomínal její bratry, byl velmi bystrý a všímavý.

„Vraťme se k tomu pojištění. Kdo ho zaplatil?“

„Záleží na tom?“

, Jen v případě, že se s těmi rubíny něco stane.“

„Toho by se nikdo neopovážil. Jakmile vytáhnu paty z dílny, a většinou i když jsem tu, tady někdo je. Teď třeba ty.“

„Stěžuj si u mého šéfa.“

„To by k ničemu nebylo. A vlastně mi to tak moc nevadí, poldové nemůžou být všude.“

„Ale zloději jo. K poslední loupeži došlo před jedenadvaceti hodinami o dvoje dveře dál.“

Dívka se zaškaredila. Právě díky neustálým přepadením a vloupáním se Archer rozhodl nechat Nekonečné sny i s ní hlídat. Dnes jí řekl, že jejím novým stínem bude zatím Walker. Když namítla, že nechápe, k čemu jí s tou holí bude, Archer se na ni jen mlčky podíval a vrátil se ke své práci.

„K tomu pojištění,“ vrátil ji k tématu Walker.

„Snažím se získat pojištění jen na náhrdelník –na přepravu a dobu výstavy.“

„To ti bez odhadu nikdo neposkytne. Tedy bez skutečného ocenění Gemologickým institutem nebo někým na stejné úrovni.“

Dívka mlčela.

„Jsou ty kameny u odhadce?“ zeptal se.

„Ne,“ přiznala váhavě. „Nepodařilo se mi najít nikoho, kdo by to udělal dostatečně rychle, abych je před výstavou stihla zasadit do náhrdelníku.“

„Archer si to myslel.“ Walker taky, ale raději se o tom nezmínil.

Faith se vytratil úsměv z tváře. Její bratr o tom nejen uvažoval, ale podrobil ji podrobnému výslechu jako Walker, jen s menší trpělivostí. „Řekla jsem Archerovi, že se o to postarám sama.“

„To není problém. Klidně ti ty kameny ocením.“

„Ty jsi kvalifikovaný odhadce?“ ujistila se Faith překvapeně.

„Znám rubíny. Když řeknu, že mají cenu milionu, Archer je na tu sumu pojistí za peníze firmy.“

„Netušila jsem, že jsi expert na rubíny.“

„Ještě toho o mně spoustu nevíš,“ prohodil neutrálně. Díky Bohu za to. „Kde ty kameny máš?“

„Tady.“

Otevřela jednu ze zásuvek ponku a vytáhla malou krabičku. Obsahovala papírové sáčky. Každý ukrýval jeden kámen.

„Proboha,“ vyděsil se Walker. „Není divu, že na tebe mám dávat stále pozor, dokud se toho náhrdelníku nezbavíš. Ty neschováváš drahokamy do trezoru?“ zeptal se.

„Musím s nimi pracovat,“ pronesla Faith s předstíranou vlídností. „To je moje práce. Navrhuju a vyrábím šperky. Na rozdíl od toho, co si myslí moji bratři, jsem už velká holka a umím se o sebe postarat. A dokážu se postarat i o drahokamy.“

„Většina lidí si postaví ke vchodu ostrahu, pokud má v domě kameny za milion.“

„Já tu mám chlapa s holí.“

„Jasně.“

Tentokrát jí neunikl chlad v jeho pohledu. „Těší mě, že z toho alespoň někdo něco má,“ zamumlala spíš pro sebe.

Walker ji ale slyšel. „A ten někdo nejsi ty?“

„Není to poprvé, kdy si všechnu zábavu užil chlap.“

„Chceš mě snad srovnávat s tou hromadou shnilejch jablek?“

„Shnilý jablka nemají lazuritové oči.“

Walker otevřel pusu, ale vzápětí ji zavřel a jen zavrtěl hlavou. „Musíš mi trochu pomoct. Obávám se, že jsem ztratil směr hovoru. Co má lazurit společného s koňskými kobližky?“

„Přesně. Směr jsi neztratil.“

Walker se rozesmál. Její smysl pro humor mu vyhovoval.

I když si slíbila, že si bude udržovat Walkera co nejdál od těla, neubránila se úsměvu. Bylo příjemné vědět, že i mimo rodinu ji někdo chápe. Tony její „vulgární“ žerty nesnášel.

„Kyle tvrdil, že sledovat můj hovor se sestrou je jako snažit se odhadnout, kde si motýl sedne,“ přiznala.

„To je jednoduché. Tam, kde je nektar nejsladší,“ prohodil s pohledem upřeným na její ústa. Potom zvážněl a došel k ponku. Škubání v noze ho znervózňovalo víc než bolest. Byla to připomínka, jak bláhově a hloupě se choval. Skoro stejně hloupě jako teď, když se usmívá na Archerovu sestru a uvažuje, jestli jsou její ústa alespoň z poloviny tak sladká, jak vypadají.

Ani Faith se už neusmívala. Její nezvaný strážce sice nebyl tak mohutný jako její bratři nebo Tony, ale působil pevně a solidně. No, naštěstí kulhá, v nejhorším by mu utekla.

„Máš tady někde lupu?“ zeptal se.

„Jasně,“ napodobila jeho jižanskou protáhlou výslovnost.

Přešel to bez povšimnutí, protože to bylo chytřejší než se pustit do toho, na co myslel.

„Promiň,“ vyhrkla a začala prohledávat zásuvku. „Nemyslela jsem to tak.“

Sledoval, jak se se skousnutým rtem sklání nad zásuvkou. „Jak?“

„Nechtěla jsem se tě dotknout.“

Bylo mu jasné, že muži z Donovanovy rodiny si nikdy nenechají nic líbit. No, tak by se měl chovat každý chlap. „Myslel jsem, že mluvíš zase o shnilejch jablkách.“

Faith ztuhla.

„No,“ pokračoval Walker, Jsem chlap a mám svý ego, ale nemůže se mě dotknout, když si mě někdo dobírá kvůli přízvuku nebo vede ty řeči o ženských a mužských kvalitách. Mimochodem, tvůj jižanský přízvuk by potřeboval vylepšit. Máš štěstí, jsem v tý oblasti odborník.“

Dívka vydechla a podala mu lupu. „Nechám si své dětinské žertíky pro sebe.“

Přimhouřil oči, když v jejím hlase zaslechl hořký tón. „To by bylo škoda, zlato. Není nic horšího než ženská, co si neumí hrát.“

„Zlato!“ zvedla hlavu.

Walker s úsměvem vytáhl lupu z pouzdra. „To je na sestrách báječný. Jejich bratři je naučili, jak na šťouchanec hned důrazně odpovědět.“

„Já to věděla. Taky jsi něčí bratr.“ V tu chvíli Walker zvážněl a oči mu rázem pohasly. „Už ne.“

Opřel hůl o ponk a zaměřil se na krabičku. „Nemyslela jsem –“ začala.

„Já vím,“ ujistil ji a rozbaloval titěrný sáček. „Zapomeň nato.“

Věděla, že to myslí vážně. Doslovně. Jenže nemohla zapomenout na ten prázdný pohled. Nechtěla mu ublížit, ale bylo jí jasné, že se ho její poznámka dotkla. Jen nevěděla jak.

Po chvíli to pustila z hlavy. Walkerova trápení a radosti nejsou její věc. Není jeho dívka, tak proč by se měla zajímat o jeho mužné ego. Je to dobře, protože je v tom stejně neobratná jako v milování.

Ale jako zlatnice jsem skvělá, připomněla si v duchu. A právě tam leží její budoucnost – v práci, ne radostech. Bude z ní výstřední teta, která vozí svým neteřím a synovcům vánoční dárky z nejrůznějších koutů světa.

Sledovala, jak Walker rozhodnými pohyby rozbalil první z rubínů. Usoudila, že vybaloval už spoustu drahých kamenů.

Ovládla ji zvědavost, stejná, jakou pocítila, když toho tichého muže s jemným hlasem a pomalým způsobem řeči zahlédla poprvé. Myslela si, že je nejistý a stydlivý, ale podle její švagrové Lianne měl pevné nervy, rozhodnost a dokázal v každé situaci zachovat chladnou hlavu.

„Pinzetu,“ požádal.

Ponořila se do jiné zásuvky a podala mu dlouhý nástroj se zahnutými konci.

Vzal ho od ní, aniž vzhlédl od kamene, který se na bělostném papíru vyjímal jako kapka krve. Upravil si rameno lampy, přidržel kámen proti světlu a prohlížel ho lupou.

Bylo to jako ponořit se do jiného světa, do známého prostředí, kde je rudá jedinou realitou, významem i božstvem.

Lehké nepravidelnosti a vlákna uvnitř kamene lámaly světlo do různých směrů. Každé vybočení Walkera potěšilo. Jen člověk prahne po dokonalosti. Přírodní rubíny vznikaly z žáru nitra planety, z kypění sopek, při přetavení kamene v něco nadpozemsky neobyčejného. Ale pokaždé tam zůstalo několik stop pozemskosti.

A to byly nepravidelnosti, které si s láskou prohlížel. Každá tenká nitka vypovídala o tom, že kámen, který drží v ruce, pochází z dalekého starobylého dolu, ne z novodobé laboratoře.

„Tak co?“ zeptala se Faith.

„Hezká červená.“

„To vidím taky.“

„Je tam dost vláken, abych si byl jistý, že to neuvařil nějakej šéf v Bangkoku a není to z nějaký americký laboratoře.“

„To jsem ti mohla říct rovnou. Ty kameny vzali z nějakého starého rodinného šperku.“

Walker zvedl obočí. „To musí být opravdu bohatá rodina. Odkud ti Montegeauovi pocházejí? Z Jižní Karolíny?“ zeptal se, i když základní informace dostal už od Archera.

„Jak to víš?“ vydechla Faith.

Přemýšlel, jak by jí stručně vyložil, že Montegeauovi patřili k místní honoraci v oblasti, kde prožil dětství. Byli to boháči, jejichž dům zářil do noci jako křišťálový palác. Vídal ho, když se procházel mokřinami, aby našel něco k jídlu.

„Narodil jsem se tam. Montegeauovi byli jako aligátoři – vždycky byli připravení, hrábli po všem a občas se chovali skutečně ohavně.“

„Myslela jsem, že aligátoři jsou chránění.“

„Zlato, před hladovým člověkem se nezachrání nic.“

Faith zvedla hlavu. Okamžitě pochopila, že Walker ji tak neoslovil, aby si ji dobíral. Zřejmě si vůbec neuvědomil, co řekl. Znovu si tiše pohvizdoval a zcela se soustředil na kámen. Napadlo ji, kolika ženám už tak říkal. Při jednotném oslovení si nemusí ani pamatovat jména. Tony taky užíval výhradně oslovení „miláčku“, kterým obvykle častoval každého zvlášť ve chvílích, kdy popíjel.

Při té vzpomínce ji ovládl nepříjemný pocit, jako by ji ovanul ledový dech. Připomněla si, že život s Tonym je už minulostí. Svou lekci dostala. Vybrala si muže, který byl dost vysoký a mohutný, aby se mohl rovnat jejím bratrům. Byla to chyba. Ale chtěla dokázat rodině a také sobě, že si stejně jako Honor umí najít muže, který by na ně udělal dojem.

Když se její sestra, byly dvojčata, vdala, Faith se cítila hrozně opuštěná. Sdílely spolu téměř všechno, od první podprsenky, kluka až k řidičskému průkazu. Jenže to už skončilo. Honor teď patří k Jakeovi a mají spolu nádhernou dcerku Summer. Sestry si spolu stále povídaly, smály se, měly se rády, ale bylo to jiné. A na tom se už nic nezmění.

Dokud se Faith neocitla sama, neuvědomovala si, jak moc jsou si se sestrou blízké.

„Další?“ zeptal se Walker.

Držel v ruce pečlivě zabalený drahokam a Faith z jeho výrazu poznala, že na ni už nějakou chvíli mluví.

„Promiň,“ zamumlala, „zabrala jsem se do úvah.“ Posunula k němu krabičku a vybídla ho: „Vyber si!“

Walker uvažoval, jaké vzpomínky zbavily dívčiny oči obvyklé záře a posunuly jí koutky úst dolů. Ale nezeptal se. Nic mu do toho není. A právě touha, aby to byla jeho věc, ho přesvědčila, jak bláhově se chová.

Mlčky vytáhl z krabičky další bílý balíček a vyndal drahokam. Za chvíli byl už zpátky ve světě rubínů tvořeném nádhernými odstíny rudé, zářivým jasem a drobnými nepravidelnostmi. Nádhera.

Málem zemřel, když se pokoušel najít surové rubíny podobné kvality. Když je teď objevil u Faith v zásuvce, chtělo se mu klít i smát zároveň.

Dívka si přitáhla náčrtník a začala jím listovat. Walkerovo mimoděčné pohvizdování ji ujistilo, že ho zcela zaujal další rubín. Vzala tužku a začala kreslit návrh pro jednoho bohatého klienta, který se snažil o exkluzivní zjev. Chtěl něco výjimečného, něco výraznějšího, než byla Faithina obvyklá jemně elegantní díla.

Zamračeně prohlížela návrh. Zákazník požadoval něco barokně masivního a zdobného, ale ne těžkého. Něco se mu zdálo příliš zženštilé, geometrické pojetí konce dvacátého století zase příliš hranaté.

V koutku duše došla k závěru, že možná zakázku odmítne. Některé klienty prostě není možné zcela uspokojit.

Faith se s úšklebkem pustila do práce na dalším návrhu. Postupně se ponořila do práce tak, že zapomněla, kde je, zapomněla na Walkera a soustředila se jen na křivky návrhu. Stáčela na papíře listy kapradiny a zdobila je drobnými opály, které budou jako kapky rosy. Mohlo by se jednat o přívěsek nebo brož, náramek, prsten, náušnice nebo sponu. Stačí upravit velikost a jemnost provedení.

Nějakou dobu se v dílně ozývalo jen šustění papíru, Walkerovo pohvizdování a občasný křik z náměstí.

Nakonec Walker odložil třináctý kámen a pohlédl na elegantní blondýnku, zcela zabranou do svých návrhů. Když mimoděk odsunula lazurit, aby měla víc místa, zavrtěl hlavou. Ona skutečně nemá nejmenší představu, jaké potíže ty Montegauovy kameny věští.

Beze slova došel ke dveřím, zamkl je a otočil ceduli na nápis ZAVŘENO.

„Co to provádíš?“ zeptala se, aniž by vzhlédla od náčrtků. „Ne já. My.“

Otočila se k němu. Lampa, kterou nechal svítit, jí ozářila jednu stranu obličeje a světlo jí změnilo oči na modrostříbrné diamanty. „Prosím?“

„Potřebuju pár věcí do bytu. A protože nemůžu být na dvou místech najednou, musíš jet se mnou.“

„Musím pracovat.“

„Tak si vezmi blok s sebou.“

„To je pitomost! Trávím tu spoustu času sama a nikdy –“

„Pokud má člověk nějaký problém,“ přerušil ji, „měl by ho řešit s rodinou. A já pro tvoji rodinu přece pracuju.“

Dívka vyskočila ze židle, odemkla a otočila ceduli zpátky. „Nikam nejdu.“

„Jak myslíš, zlato,“ prohodil, „ale tohle beru s sebou a uložím to na bezpečnějším místě.“

Sáhl po krabičce, vzal hůl a bez ohlédnutí se vzdálil.

Než došel k autu, vytočil číslo bezpečnostního oddělení firmy Donovan International. Pokud jsou ty rubíny jen z poloviny tak kvalitní, jak vypadaly pod lupou, otevírají úplně nový přístup k thajským kartelům na trhu s broušenými rubíny. Donovan International by mohla hledat kameny ve starých špercích a na kartel udělat dlouhý nos. Problém je ovšem v tom, že pokud na sebe narazí peníze a vliv, schyluje se k nebezpečným situacím.

Nakonec je celkem jedno, jestli člověk zemře na ulici nějakého amerického města nebo v afghánských horách.

5

Když zazvonil zvonek u vchodu, Faith vzhlédla. Napadlo ji, kdo zaujme Walkerovo místo. Teď už to věděla.

Ray McGuire trpělivě čekal. Byl zástupcem vedoucího bezpečnostní služby firmy a často hlídal členy rodiny. Poslední dobou trávil v jejím obchodě spoustu času. Sice Archerovi tvrdila, že to není potřeba, ale bratr namítl, že všechny bezpečnostní zámky a alarmy jsou k ničemu, když za sebou člověk zavře dveře, jde k autu a v týle ucítí hlaveň pistole. Lepší je takovým situacím předejít a neopouštět obchod bez ozbrojené ostrahy.

Stiskla tlačítko, které otevřelo dveře, a Ray vešel.

„Musel jste celou cestu běžet,“ prohodila při pohledu na hodinky. „Walker není pryč ještě ani deset minut.“

„Přijel jsem autem. Vždycky vás rád vidím,“ usmál se a vykročil ke dvěma vitrínám s ukázkami Faithiny práce. Křivky zlata, odlesk stříbra, záblesky safírů, opálů, diamantů, topasů, rubínů a turmalínů. Stále nemohl uvěřit, že taková krása vzniká na popáleném ponku v dílně. „Taky děláte nejlepší kafe v Seattlu.“

„Vaše lichotky vám vynesou silnou černou kávu bez cukru.“

Faith odložila návrhy, na kterých nepokročila podle svých představ. Stále se jí do mysli vkrádal lazurit, ne opály, které zákazník požadoval. Raději se věnovala kávovaru v rohu místnosti.

„Nezapomněla jste,“ prohodil potěšené. „Znamená to, že se mnou nakonec přece jen utečete?“

Přístroj začal syčet a Faith poznamenala: „Millie by mi utrhla hlavu.“ Ray s ní byl ženatý už šestnáct let.

„Millie odmítá naučit se dělat espresso. Tvrdí, že francouzské presso je lepší.“

„Žádný problém. Klidně vás to naučím.“

„Mě?“ vyhrkl s předstíraným zděšením. „Kam ten svět spěje? Muži se učí vařit kafe a ženský zacházet s pistolí. Teď jsme dokonce najali ženu do ostrahy!“

„Opravdu? Připomeňte mi, abych příště požádala o ni.“

„Pozdě,“ zasmál se. „Už ji má Donovan.“

Faith se rozesmála. „To je celý táta. Nad dcerami bude kroužit jako vrtulník a pak si najme na svou ostrahu ženu.“

„Nekřivděte mu. Nad Honor už nekrouží.“

„Proč by to dělal? Ta má Jakea. Ten otce ještě předčí.“ Faith podala Rayovi kávu. „A teď se posaďte vedle kávovaru a tvařte se, že neexistujete. Musím ještě vyřídit nějaké papíry a ve tři přijde zákazník. Pak zavřu krám a vypravím se vypořádat si to s Owenem Walkerem a Archerem. Při troše štěstí bych je mohla zastihnout spolu.“

Ray věděl, že se jí to podaří, protože Walker ho informoval, že ve tři dvacet má s Archerem schůzku. Ale to není jeho věc. Má na starosti ochranu Faith Donovanové.

Napil se kávy a s povzdechem pronesl: „Jediná věc, kterou děláte líp než kafe, jsou šperky. Ty prsteny,

které jste navrhla mým rodičům ke zlaté svatbě byly perfektní.“

„Další lichotky? Vždyť kávu jste už dostal. Chcete další?“

„Zatím ne. To nebyla lichotka, je to pravda.“

Ray došel k židli u kávovaru a rozepnul si bundu, aby si mohl posunout pouzdro s pistolí a zbraň ho netlačila do žeber. Byly to automatické pohyby. Před čtyřmi roky odešel od policie v Los Angeles. Po dvaceti letech vyšetřování toho měl už dost.

Vytáhl z kapsy časopis a začetl se do informací o slevách starožitných vánočních ozdob, které jeho druhá manželka sbírá.

V dílně se ozývalo jen šustění tužky po papíře a vrzání židle, na které Ray seděl. Ani jeden z nich nezvedl hlavu, když nějaký kazatel začal na náměstí hřímat o Armageddonu. Konec tisíciletí právě minul bez pohromy, tak mu nikdo nevěnoval pozornost.

Ozval se zvonek u dveří. Faith zvedla hlavu a uviděla dobře oblečeného muže střední postavy.

„Znáte ho?“ zeptal se Ray při pohledu na drahý kožešinový límec na dlouhém kabátě. Muž měl také čepici a rukavice. Zřejmě Evropan. Většina Američanů dává přednost koženým bundám.

„Nikdy jsem ho neviděla, ale myslím, že se jmenuje Ivanovic. Ohlásil se na třetí.“

„Jde brzy.“

„Osm minut nic neznamená,“ namítla věcně. „Pusťte ho dovnitř. Čím dřív s ním skončím, tím dřív se můžu vrhnout na bratra.“

Ray odložil časopis a šel otevřít dveře. „Dobrý den.“

„Dobrý den.“ Ivanovic Raye bleskově zhodnotil. Ozbrojená ostraha. Čekal něco takového, ale radost z toho neměl., Jsem Ivanovic.“

Jako bývalý policista Ray neměl rád dlouhé pláště. Mohly hodně skrývat a člověk, který dlouhý kabát nosil v L. A., měl obvykle co tajit. Jako ostraha v Seattlu si ale na dlouhé kabáty zvykl. Už pro něho nepředstavovaly důvod k podezření. Ale pořád je neměl rád.

„Pojďte dál, pane Ivanoviči,“ vyzval muže. „Slečna Donovanová vás očekává. Mohu vám vzít plášť?“

„Děkuji, nezdržím se dlouho.“

Ray se zadíval na široká ramena. Rád by věděl, co je pod kabátem. Nezbývá mu než sledovat ruce v rukavicích a šedomodré oči, jestli nezahlédne známky nervozity. Faith šla s úsměvem hosta přivítat. Když k němu natáhla ruku, muž se jen lehce uklonil.

Evropan, usoudil Ray. Ustoupil o kousek dozadu, ale na židli se nevrátil. Byl vycvičený stáhnout se do pozadí, ale vzdálit se přitom co nejméně.

„Mohu vám nabídnout kávu?“ zeptala se dívka.

„Ne, děkuji.“ Ivanovic se snažil chovat přátelsky, i když byl po dlouhém letu vzteky bez sebe. „Omluvte mě, prosím, mám hrozně málo času a spoustu práce.“

Doufala, že si nevšiml, jak se jí ulevilo. Neměla náladu na nějaké řeči nad kávou.

„Pokusím se vám co nejrychleji vyhovět, pane Ivanoviči. Zmínil jste se přece o starožitném broušeném kameni.“

„Ano, rubín,“ odpověděl a sledoval, jestli dívka znervózní. Byla na ní znát netrpělivost, ale ta zřejmě s nervozitou nesouvisela, protože na něho upírala bezelstné modré oči. „Má to být dárek pro matku. Je jí osmdesát a má svátek. Ona takové věci obdivuje, tak bych jí chtěl věnovat něco hezkého.“ Naklonil se kupředu a sledoval, co se dívce zračí ve tváři. „Tak úspěšná návrhářka jako vy prý má takové kameny k dispozici.“

Faith nechala lichotku stranou a snažila se nedat rozházet pronikavým pohledem. Cítila z toho muže hrozbu. Uvědomila si, že konverzační vzdálenost se v různých kulturách liší, ale jeho blízkost jí nebyla příjemná. Kdyby se odtáhla, mohl by si to vykládat jako nezdvořilost.

„Mám několik broušených rubínů. Moji bratři cestují po celém světě a hledají vhodné kameny pro mé šperky.“

„Výborně.“

„Pokud dovolíte, dojdu pro ně.“

Ivanovic přikývl jako člověk, který je zvyklý, že ostatní čekají na něho. Zatímco otevírala sejf, zadíval se na šperky ve vitrínách. Ať si o nich myslel cokoli, nedal to ani v nejmenším znát.

Ray sledoval jeho širokou tvář, když Faith trezor otevřela. Tvářil se netečně, jako by se dívka probírala čisticími prostředky. Zdálo se, že ho nezajímá, jak trezor zamyká a s několika krabičkami se vrací ke stolu.

Položila je na skleněnou vitrínu. Ray byl rád, že zůstala stát na druhé straně než zákazník. Zřejmě jí uvízly některé rady nebo jí není příjemný cigaretový zápach, který se kolem muže šířil.

Ray se posunul tak, aby se kdykoli jedním krokem dostal mezi Faith a jejího zákazníka. Nic konkrétního nečekal, ale byl zvyklý stát v pravou chvíli na správném místě, kdyby se něco semlelo.

Ivanovic zaznamenával každý pohyb. Byl připravený dostat ten rubín za každou cenu. Tarasov dal jasně najevo, že nestojí o žádné potíže, publicitu ani náznak, že ten kámen pochází z Ermitáže. Cenu za neúspěch Ivanov dobře znal. Neměl ani v nejmenším touhu seznámit se se zamrzlou Něvou zblízka, aby s jarním táním navždycky zmizel.

„Mám jen tři rubíny, které nejsou broušené moderně,“ vysvětlovala Faith. „Jsou celkem vzácné, protože je brousili Peršané, a ti dávají přednost smaragdům. Krom toho, že mají posvátnou barvu, jsou měkčí, takže se lépe opracovávají. Tvrdší než rubín je už jen diamant. Dnešní technologie samozřejmě umožňují brousit všechny kameny. Vynikají v tom hlavně Němci.“

Ivanovic zdvořile naslouchal, ale pohled upíral na krabičky. Čekal na první náznak, že Srdce půlnoci je v dosahu.

Faith jeho dychtivost téměř rozesmála. Nezáleží na národnosti, sběratel je sběratel a nezatají zvědavost. Vsadila by se, že pod drahými koženými rukavicemi se mu potí dlaně. Může si říkat, co chce, ale nekupuje pro starou matku, kupuje pro sebe.

Nebyl to první klient, který vyprávěl dojemné historky o výročí nebo svatbě. No, Ivanovic alespoň nelíčil umírající snoubenku jako jeden ze zájemců, který tak chtěl dosáhnout výhodné ceny. Přísahal, že jakmile snoubenka zemře, prodají kámen zpátky.

Někteří lidé jsou skutečně přesvědčení, že blond vlasy mají negativní vliv na intelekt.

Faith otevřela krabičku.

Jediný pohled stačil, aby Ivanovic zjistil, že hledání ještě neskončilo. Rubín na sametové podložce mohl mít tak šest karátů. Byl podlouhlý a na okrajích měl hrubě zbroušené plošky. Na zadní straně byl vyrytý nápis, který se ale musel číst shora. A bylo k tomu potřeba umět arabsky.

„Je to citát z koránu –“ začala Faith.

„Ne,“ přerušil ji. „Je moc malý, nemá dost intenzivní barvu. Potřebuju opravdu výjimečný kámen.“

Dívka beze slova zavřela krabičku a odsunula ji stranou. Nějaký neznámý umělec se týdny a měsíce mořil s vyrýváním posvátného verše, který se dal přečíst jen se zvětšovacím sklem, ale na pana Ivanovice to neudělalo dojem.

Sáhla po druhé krabičce. Pokud se mu šest karátů zdá málo, pochybovala, že by ho oslnilo sedm a čtvrt, ale člověk nikdy neví. Druhý z rubínů měl o hodně lepší barvu. Kvality Montegeauových kamenů sice nedosahoval, ale takových je skutečně málo. „Tenhle kámen –“

„Moc malý,“ odsekl. „Říkal jsem, že chci něco výjimečného, tak nemarněme čas.“

Faith zavřela krabičku a doufala, že Ivanovic má na uspokojení svého náročného vkusu dost peněz. Poslední z drahokamů měl devět karátů a přišel by ho na 75 tisíc dolarů. I na něm byl vyrytý verš z koránu, který sliboval ráj svatým a věčné zatracení bezvěrcům.

Ivanovic při pohledu na arabský nápis kámen beze slova odsunul.

„Ten kámen má přes devět karátů,“ namítla Faith, ale z jeho výrazu vyčetla, že ho nezajímá.

„Ne, je malý. Co máte dál?“

Faith zavřela krabičku a odsunula ji k ostatním. „Je mi líto. To jsou všechny broušené rubíny, které vám mohu nabídnout. Pokud byste měl zájem o jiné drahokamy, mám několik –“

„Slyšel jsem, že máte výjimečné kameny,“ přerušil ji rázně.

„To ano.“ Faith nevadilo, když jí někdo skákal do řeči, na to byla ze života s bratry zvyklá. Ale i jí začínalo být nepříjemné, že vlastně nedokončila ani jednu větu.

„Bylo mi řečeno, že máte kámen, o jaký mám zájem. Neprodala jste ho už?“

„Broušený rubín?“

„Samozřejmě,“ přikývl. „Ten hledám. Krásný velký broušený rubín. Neříkal jsem to snad?“

Ray zostražitěl. Docela rád by tomu chlápkovi udělil pořádnou lekci. Třeba by se pak naučil chovat.

„Už víc než rok jsem žádný broušený rubín neprodala,“ přiznala. „Po takových kamenech není poptávka, používají se jen jako středový drahokam do šperku nebo jde o kuriozitu.“

Ivanovic upřel pohled na sejf. „Jste si jistá, že tohle je všechno?“

„Ano.“

„Chci, abyste věděla, že jsem schopen dobře zaplatit. Moc, opravdu moc ten kámen potřebuju.“

„To ráda slyším. Pokud byste mi mohl popsat, co přesně chcete, pokusila bych se ten kámen sehnat. Mám mezi sběrateli kamenů i výjimečných šperků rozsáhlé kontakty.“

„Má nádhernou barvu, říká se jí holubí krev.“

Faith přikývla.

„Je téměř bez kazu.“

Znovu přikývla a v duchu propočítávala cenu. I jako zprostředkovatel by si přišla na slušné peníze. „A má dvacet karátů.“

Faith hvízdla. „To už je kámen. A je asi hodně drahý. Při té velikosti, barvě a čistotě by stál minimálně sto tisíc za karát, ale možná i dvakrát tolik.“

Muž se usmál. „Už jsem řekl, že vám dobře zaplatím. A teď ten kámen vytáhněte z trezoru, slečno Donovanová, a můžeme se bavit o ceně. Nemá smysl kličkovat, dobře si rozumíme, ne?“

„Ne tak úplně,“ namítla. „Kameny za několik milionů nemám, pane Ivanoviči. Ráda bych se vám po tom kamenu podívala, ale pokud spěcháte, bylo by lepší zajet na Manhattan, do Londýna, Tokia nebo do Thajska. Mohla bych vám poskytnout nějaké kontakty –“

„Ujistili mě, že vy ten kámen máte,“ přerušil ji s přimhouřenýma očima.

Ray sklouzl rukou pod bundu. V tónu toho muže bylo něco, co se mu nelíbilo. Slyšel v něm vztek a ten často vyústí v násilí.

„Nevím, odkud ty informace máte, ale nejsou pravdivé,“ namítla Faith klidně. „Moc ráda bych tak nádherný kámen měla, ale není tomu tak.“ Mávla kolem sebe rukou., Jak vidíte, tady nejste u Tiffanyho nebo Cartiera.“

Ivanovic si na chvíli představil, jak by ta holka vypadala pod jeho nožem, a krvácející prosila, aby mu Srdce půlnoci mohla dát. Jenže takové potěšení si musí zatím odepřít. Její strážce je schopný.

Dívka si nebyla jistá, proč muž tak zrudl. Pokynul jí hlavou, otočil se a vyšel z obchodu.

„Asi už nechce, abych mu pomohla s dárkem pro stařičkou matku, co?“ prohodila.

„Asi ne.“ Ray sledoval, jak Ivanovic mizí za rohem. Teprve potom vytáhl ruku zpod kabátu. „Nevím, odkud byl, ale je zvyklý dostat, co chce.“

„A rychle,“ doplnila. „No, při hledání takového kamene se naučí trpělivosti.“ Rozhlédla se kolem. „Máte pět minut, abyste dopil kávu. Já zatím zamknu. Potom mě můžete doprovodit na ředitelství firmy a zabránit vraždě.“

Muž svíral telefon, jako když rdousí oběť. Umělá hmota je tvrdší než svaly, to černý přístroj zachránilo před rozdrcením.

„Jak to myslíš, že ho nemá?“ křikl do telefonu Tarasov. „To mi nestačí.“

Žena vedle něho, Tarasovova poslední milenka, zavrněla a zachumlala se do deky se saténovým povlečením, které bylo tak měkké a příjemné. Měla za sebou těžkou práci, podařilo se jí postavit mu ho, ale stálo to hodně sil. Byla to úporná, odporná a často i bolestivá práce, ale lépe placená než popíjet s cizinci v naději, že urve manžela, který by ji z ledového pekla v Petrohradě odvezl do nějakého prosluněného ráje.

Dávala si pozor, aby nedala najevo ani náznak zájmu o hovor, který ji probudil. Nechtěla vědět, jak její milenec vydělává peníze, díky nimž může chodit v ruských kožešinách, italské kůži, čínském hedvábí, afrických diamantech a dopřávat si francouzské šampaňské. Byla dost chytrá na to, aby pochopila, že čím méně bude vědět, tím déle může žít v přepychu. Nebo žít vůbec.

Když Tarasov poslouchal výmluvy svého zaměstnance, jeho zarudlá tvář získala ještě tmavší barvu. S očima chladnýma jako zamrzlá řeka uvažoval o mnoha příjemných způsobech jak zabít. Hlavně se ale snažil nemyslet na to, jaké by bylo skončit tak sám.

Pokud se ten rubín nedostane do dvou týdnů zpátky do Ermitáže, dozví se o bolesti a umírání víc, než by chtěl znát.

„Ať je ten kámen do třinácti dnů tady, jinak si budeš přát, aby ses nikdy nenarodil.“ Vypnul mobil a praštil jím na stolek tak prudce, že málem rozbil mramorovou desku.

Na druhém konci světa upíral Ivanovic pohled na telefonní automat. Kolem se hrnula auta. Zavěsil, stiskl tlačítko na volbu dalšího hovoru a začal vyťukávat číslo. Jakmile se ozval chraplavý hlas, promluvil.

„Popírá, že by ten rubín měla.“

„Lže,“ ozvalo se z druhého konce. „Dostala ho se zásilkou.“

„Tak ho koukej dostat zpátky!“

„Musela ho prodat. Proto lže. Chce mi upřít můj podíl.“

„Tvoje problémy mě nezajímají. Setkáme se za deset dnů. Jestli do tý doby nebudu ten rubín mít, uříznu ti ptáka a nacpu ti ho do krku.“

„Ale já –“

Ivanovic práskl sluchátkem a vzteky se třásl. Toužil mít v rukou bělostnou kůži Faith Donovanové.

6

Výškové budovy u Eliotova zálivu byly hodně vzdálené od zelených džunglí Myanmaru. Obchodníci s drahokamy té oblasti říkají Barma. Za rubíny z Myanmaru by nikdo nepřiplatil, ale krásně zbarvené barmské rubíny… to je něco, za co stojí riskovat život.

Taková je alespoň teorie. Je to také důvod, proč právě Owen Walker chodil s holí. Ale noha byla už skoro zdravá.

„Volal jste mě, pane?“ obrátil se na muže za stolem, ačkoli to byl Walker, kdo požádal Archera o schůzku.

Archer se usmál, zvedl ruku a pokračoval v hovoru. „To jste mi říkal už minulý týden. Mám si pořídit záznam a příští týden si ho znovu přehrát?“

Walker položil krabici na podlahu a rozhlédl se po kanceláři. Psací stůl přetékal množstvím papírů. Noviny a časopisy týkající se politických změn ležely na nízké pohovce, která ve tvaru písmene L lemovala stěnu. Konferenční stolek zdobilo sklo v barvách zapadajícího slunce. Stejné barvy měl i obraz na stěně. Působil, jako když západ slunce zalévá zemi.

Walker zapomněl na bolavou nohu a nechal se obrazem pohltit. Jedním z jeho životních cílů bylo mít dost peněz, aby si mohl dovolit některou z krajin Susy Donovanové. Do té doby mu nebude vadit čekat v kanceláři jejího nejstaršího syna.

„Zkrať ty kecy, Jersey,“ slyšel Archera. „Ta zásilka má zpoždění čtyři týdny a čtyři dny. Buď to bude během tří dnů tady, nebo ruším smlouvu a pak dlužíš naší firmě šest set tisíc.“

Sluchátko s cvaknutím zapadlo do vidlice.

Walker uvažoval, jestli ten člověk na druhé straně stále ještě mluví. Zřejmě ano. Lidé těžko chápali, že pokud Archer něco řekne, myslí to vážně a říká výhradně to, co si myslí.

Právě proto se s ním dal Walker dohromady.

Archer upřel šedozelené oči na muže na opačné straně stolu. Walker teď vypadal jako venkovský odborník na drahokamy a příležitostný pilot. Právě tyto úkoly pro firmu Donovan International často plnil. Měl na sobě džínsy, modrou pracovní košili, teplou nepromokavou bundu a pevné šněrovací boty.

A opíral se o dřevěnou hůl. Archer měl pocit, že už ji nepotřebuje. I když se teprve zotavoval, měl svou obvyklou kočičí chůzi. Schopnost rychle uvažovat ukrýval za jižanský protáhlý přízvuk a černé strniště. Archer měl plnovous delší, jeho manželce se líbil dotek vousů na kůži.

„Faith bouřila do telefonu,“ prohodil.

„Nelíbí se jí náhrada?“ zeptal se Walker nevinně.

„Jede sem, aby si to se mnou vyřídila osobně. A aby si vyslechla, jak jsem si to vyřídil s tebou. Alespoň doufá, že to udělám. Tak povídej, mám tě seřvat?“

Walker se neubránil úsměvu. Archer nebyl z výbušných lidí. Dosahoval lepších výsledků, aniž otevřel pusu. Dokázal na lidi upřít pohled, před kterým by nejraději zalezli pod zem. „Klidně mě seřvi, šéfe. Alespoň uděláš sestře radost.“

Archer si prohrábl vlasy. „Na člověka, který se před týdnem sotva postavil na nohy, si tedy dost vyskakuješ.“

„Měl jsem štěstí. Ti banditi byli příliš chudí, aby si mohli dovolit do kalašnikovů koupit náboje.“

Archer se usmál. „Kalašnikovy? Ty ruské starožitnosti?“

„Nabitý střílejí docela obstojně.“

„Taky jsou z nich celkem pěkné hole.“

„Nehádám se,“ odtušil Walker. „Měl jsem možnost to vyzkoušet.“

„Měl jsi štěstí, že ti šašci neměli nože.“

„Měli.“

Archer přimhouřil oči, vytáhl z hromady desek několik listů papíru a zběžně je přelétl. Tři měsíce práce shrnuté na třech stranách. Walker vynikal stručným vyjadřováním. „O nožích tu není ani slovo.“

Walker pokrčil rameny. „Nepořezali mě, tak proč plýtvat slovy?“

„Kdyby se ti nic nestalo, tak by ses nezmínil ani o té léčce?“

„Ty a Kyle máte zájem získat kvalitní přírodní rubíny. Já měl za úkol prozkoumat možnosti, ne tlachat o podmínkách.“

Archer otočil na třetí list a začal nahlas číst: „Šance dostat se k hledačům rubínů anebo pašerákům dřív než Thajci je malá.“ Vzhlédl a upřel na Walkera pohled, před kterým by většina ostatních uhnula. Walker ne. I to byl jeden z důvodů, proč si ho Archer oblíbil. „Chceš k tomu něco dodat?“

„Zatraceně.“

„Prosím?“

„Je zatraceně malá. Nechtěl jsem se nikoho dotknout.“

„Zprávy se dostanou k Michellovi a toho se hned tak něco nedotkne.“

„Budu si to pamatovat,“ pronesl Walker pobaveně. „Vynechal jsi ve zprávě ještě něco?“

„V tuhle roční dobu je v Afghánistánu proklatá zima.“

„Kam až ses dostal?“

„Jen k dolům v Jegdaleku a Gandamaku.“

„Jaká je cesta?“

„Jižní trasa je stále ještě posetá minami. Severní trasa vypadá až do Sorobi slušně. Potom ale vede vyschlými koryty a po skalních úbočích. Velkou část je nutné absolvovat na zvířatech, protože je snazší je krmit než vézt s sebou palivo. Banditi jsou skutečně aktivní. Klany vraždí na všechny strany ve snaze zahojit se po letech, kdy tam vládla sovětská armáda.“

Archer pohlédl do zprávy. Cestu nepřístupnými končinami popsal Walker jedinou větou. Primitivní doprava i způsob těžby. „Jak primitivní je způsob těžby?“

„Pár chlapů s krumpáči. Výčnělky bílého vápence s občasnými peckami červených krystalů. Třicetikilové pneumatické kladivo, které se po hodině rozpadne, pokud mají dost paliva, aby po tu dobu udrželi v chodu kompresor. Tak používají většinou dynamit. Po výbuchu sbírají, pracují kladívky a čistí.“

„Mají ty kameny slušnou kvalitu?“

„Po výbuchu?“ ušklíbl se Walker.

Archer si představil nezkušené muže, jak s trhavinami těží bezcenné krystaly. Ta představa ho netěšila.

„Povídá se, že někdo tajně těží v dole v Tagharu,“ pokračoval Walker. „To je ten, který Mudžahedíni zasypali, aby ho uchránili před Sověty. Viděl jsem pár neopracovaných kamenů kvality holubí krve. Jeden měl dvacet karátů, další šestnáct. Dobrý brusič by z toho udělal deseti a osmikarátový kámen. Byly skutečně pěkný.“ Walker pokrčil rameny. „Teď už je opracovávají v Bangkoku a dostávají podobu barmských rubínů. Další kameny, které jsem viděl, měly slušnou úroveň, ale byla mezi nimi spousta druhořadých kusů.“

„Za co to prodávali?“

„Legální vývoz mají pod kontrolou Thajci, a pokud se ti podaří koupit něco pod rukou, banditi to nějak zjistí. Je to špatný, šéfe. Ti chlapíci jsou tvrdí jako skály, ve kterých se pohybují.“

„Ale tobě se povedlo nějaké surové kameny dovézt, ne?“

„Za to mě přece platíš.“

„Neplatím tě za to, aby ses nechal zabít,“ namítl Archer.

„Chceš dobré rubíny a platíš za to. Doly v Barmě jsou buď vyčerpané, nebo hlídané líp než panenství sultánovy dcery. Takže zbývá Kambodža, Afghánistán, Srí Lanka a Keňa.“

„V Keni pracuje Justin a Lawe. Zbytek podle tebe hlídají Thajci.“

„Teď jo, ale žádný kartel nevydrží navěky.“

„Povídej to DeBeerům.“

Walker se zasmál. „Dohnali svého diamantového tygra pořádně daleko, co? Měli bychom si z nich brát příklad.“

Archer ale vypadal podrážděně. Se svými sourozenci, a teď i se švagrem Jakém, vlastnil firmu Donovan Gems and Minerals, úzce spolupracující s rodinnou korporací Donovan International. DeBeerové střežili trh s diamanty, včetně těch pašovaných a méně kvalitních. Thajci původem z Číny se stali světovými překupníky v obchodech s rubíny. Obchod s perlami měli v rukou Japonci a Číňané. Kolumbijské smaragdy byly pod kontrolou místních drogových kartelů.

Při tempu, jakým se svět obchodu s drahokamy dělil na sféry vlivu bude nakonec firma Donovan

Gems and Minerals ráda, když bude za pár let prodávat alespoň umělé tyrkysy.

„O čem uvažuješ, Walkere?“ zeptal se Archer. „A nepokoušej se mě zmást tím svým nevinným pohledem. Ten jsem prokoukl už tenkrát, když jsi mě poprvé obral v pokeru.“

Walkerovi se podařilo zachovat vážnou tvář. „Uvažoval jsi o trhu s už prodanými rubíny?“

„Thajci nikomu moc prostoru na zisk neposkytnou. Zvlášť v Americe ne. My nebudeme nikdy platit za kvalitní rubíny tolik jako jinde.“

„Přemýšlel jsem o tom a napadl mě způsob jak Thajce obejít.“

„Poslouchám.“

„Namísto starých dolů hledat staré šperky,“ oznámil Walker. „Skupovat šperky z celého světa, vybrat z nich dobré kameny a ty prodávat. Byl by to takový příjemný výlučný obchod, protože bys mohl garantovat barmské rubíny, které nebyly tepelně zpracované. A to je dnes stejná vzácnost jako pravá perla.“

Archer chvíli mlčel. „To je na prodej tolik starých šperků?“

„Drahokamy patřily k věcem, do kterých šlechta ukládala peníze. Vezmi v úvahu staletí aristokratů v Evropě, Rusku a na Středním východě. Představ si ty spousty revolucí, válek a finančních krachů. Svoje udělala i studená válka a hospodářství bývalého Sovětského svazu. Jo, na prodej je určitě spousta rodinných šperků a některé by stálo za to koupit.“

„Zajímavý nápad.“ Archer se zadíval na záliv. „Máš nějaký návrh jak se do toho obchodu dostat?“

„Možná by bylo dobré začít u Faithiným přátel, těch, co poslali rubíny, se kterými pracuje.“

Archer stočil pohled ke dveřím. Za chvíli se v nich objeví jeho milovaná sestra, která má teď na něho takový vztek, že by ho skalpovala tupým nožem. „Jo, něco o těch rubínech říkala. Žes jí je ukradl.“

„Nesmysl. Nechtěla jít se mnou a nemohl jsem takové kameny nechat v zásuvce ponku v nezamčené dílně na Pioneer Square.“

„Když tu vydržím sedět dost dlouho, možná se dozvím něco užitečného.“

„Ty rubíny jsou dobré, nádherné kameny.“

„Jak dobré?“ zeptal se Archer.

„Nejlepší, jaké jsem viděl mimo muzea a královské klenotnice.“

Archer jen hvízdl. „Jakou mají cenu?“

„Maloobchodní?“

„Velkoobchodní.“

„Chce je pojistit na milion, ale myslím, že stojí za daleko víc. Velký barmský rubín bez tepelného opracování je dražší než jakýkoli jiný drahokam, včetně diamantu.“

„Tak v čem je s pojištěním problém?“

„Gemologieký institut není schopný ocenit kameny tak rychle, aby je Faith stačila zasadit do náhrdelníku ještě před výstavou v Savannah. A pojišťovna vyžaduje odhad. Všichni chtějí mít jistotu, že nejde o nějaký podvod.“

„Jaký podvod?“

„Obvyklý. Falešné ocenění, falešné kameny, ale požadování pravých peněz od pojišťovny.“

„Ty rubíny jsou od Faithiných přátel.“

Walker uvažoval, co všechno může způsobit důvěra k přátelům, které člověk nějakou dobu neviděl. On sám věřil člověku, který ho poslal do léčky. Starý přítel.

„I kdyby se ti podařilo sehnat laboratoř, která ocenění provede dost rychle, spousta odhadců je moc mladých, aby dokázali pohledem rozeznat barmský rubín. A některým by k tomu nestačily ani testy.

Oceňování kamenů je věda, ale taky umění. Člověk musí mít talent a zkušenosti, aby zachytil všechny nuance. Jenže kde je získat, když takových kamenů už není moc k vidění?“

„Ale ty rubíny jsou pravé, přírodní a vysoce kvalitní.“ Dál už Archer nic neříkal, z jeho slov zněla především otázka.

Walker s potutelným úsměvem sáhl po krabici a začal ji vybalovat. Binokulární mikroskop, polaroskop, ultrafialová lampa. Nakonec položil na stolek několik krabiček. Byla mezi nimi i ta, která obsahovala kameny od Faith.

Na Archerově stole se ozval interkom. Michell je chtěl varovat, jenže bylo už pozdě.

Rozlétly se dveře, ale Walker ani nevzhlédl. Věděl, že dáma v černých vlněných kalhotách, modré hedvábné halence a černém vlněném saku má k opatrnosti daleko.

„Je mi přes třicet,“ začala Faith vztekle, „mám svou firmu a nepotřebuju, aby nade mnou stála nějaká cvičená opice a hlídala mě jako moji bratři.“

„Taky tě zdravím,“ usmál se Archer.

„Cvičená opice?“ zabručel Walker.

„Stav, kdy chlapci dospívají spíš co do velikosti než dobrého vychování,“ vysvětloval Archer.

Walker na šéfa upřel kosý pohled. „O nevychovanosti jsem slyšel, ale jsi si jistý, že to existuje i bez záporu?“

„Ano,“ vložila se do hovoru Faith, „nepřekvapuje mě, žes to slovo ještě neslyšel.“

„Hromada shnilejch jablek byla jistě přímo horou dobrýho vychování,“ odtušil Walker a vrátil se k přístrojům.

„Shnilá jablka?“ podivil se Archer.

Faith zrudla. „To nic.“

„Její snoubenec,“ prohodil Walker.

Archer se srdečně rozesmál.

„Můj bývalý snoubenec,“ procedila Faith skrz zuby. „V tom je zásadní rozdíl.“

„Jistě,“ souhlasil Archer. „Přišla sis poslechnout Walkerovo vysvětlení, proč bych měl ty rubíny pojistit na milion dolarů?“

Faith se pár vteřin kochala představou, jak nádherné by bylo sebrat krabičku s rubíny a beze slova odejít. Potom jí ale došlo, že by to byla hloupost. Pojištění potřebuje a Archer jí ho může vyřídit. Ale bratr je obchodník a nebude pojišťovat zajíce v pytli. Ani pro svou milovanou sestru ne.

„Přišla jsem, protože Walker odnesl ty rabíny nepojištěné,“ pronesla klidně. „Jsem sice bez obav, že dokáže pilotovat letadlo, ale v Seattlu se většina zločinů odehrává na zemi.“

Bez dalšího vysvětlování upřela výmluvný pohled na hůl opřenou o stolek.

Poznámka o tom, že Walker by nebyl schopný se o kameny postarat, Archera pobavila. Zaskočilo ho, že jeho sestra nepoznala, kdo se v tom ležérním oblečení skrývá. Ale nebyla jediná. Většina lidí Walkera podceňovala a on z toho úspěšně těžil. Umožňovalo mu to zvládnout situace, ze kterých by se jiní těžko dostávali i s použitím pistole.

„Beru za ty kameny odpovědnost, dokud jsou u Walkera,“ oznámil.

„A pokud jsou u mě?“ zeptala se Faith.

„Chceš je pojistit nebo ne?“

„Samozřejmě že ano.“

„V tom případě nech našeho odborníka na rubíny, aby mi vysvětlil, proč mám jeho odhadu kamenů věřit. Protože slovo nějakýho floutka z Jižní Karolíny, kterej má náhodou doma klenotnictví, mi nestačí.“

„Neměj strach,“ ozval se Walker. „Ty kameny jsou pravé.“

„Samozřejmě,“ ohradila se Faith.

„Archer je jen opatrný,“ uklidňoval ji Walker. „Má zkušenosti ze zemí, kde staré pořádky poskytly možnosti novým zločincům.“

„Odkdy Donovan International obchoduje se zločinci?“ obrátila se dívka na bratra.

„Tvá důvěra ve volené politiky je dojemná,“ poznamenal Walker.

Dívka jeho poznámku přešla.

„Pokud chceš obchodovat se zeměmi bývalého Sovětského Svazu,“ vysvětloval klidně Archer, „a to Donovan International chce, neubráníš se jednání s nejrůznějšími mafiemi.“

„V Rusku určitě vyrábí spoustu dlouhých lžic,“ poznamenala suše.

Archer se rozesmál.

Walker vzhlédl k Faith. „Jistě. Lidi, co si sednou k jednomu stolu s ďáblem, nemají chuť si popálit prsty.“

Dívku zaskočilo, jak jeho tvář proměnil úsměv. Ne snad, že by ho viděla poprvé, ale tenhle byl jiný. I když nevěděla čím. Snad vřelejší, jako když se díval na Summer.

Překvapilo ji, že mu dělá dobře její smysl pro humor. Jako by patřil do rodiny.

„Přesně tak,“ usmála se také. Pak si uvědomila, co dělá, a zarazila se. Má se vztekat, ale s úsměvem na tváři je to těžké. Zasténala a pronesla: „Už chápu, proč je zakázané přátelit se s nepřáteli.“

„Ale já nejsem nepřítel, zlato.“

„To je vidět na první pohled, zlato.“

„Tak se mi to líbí,“ zasmál se. „Už jsme dosáhli porozumění a hezky se oslovujeme. Za chvíli si domluvíme rande.“

Faith zavrtěla hlavou. Ten chlap se musel učit u jejích bratrů. Bylo těžké se na něho zlobit.

Walker se s pokrčením ramen vrátil k mikroskopu. „Archere, jsi připravený na rychlokurs oceňování rubínů?“

„Vždycky se rád něco přiučím.“

„To je druhá věc, která mě na tobě zaujala,“ prohodil Walker.

„Jaká byla ta první?“ zeptala se Faith.

„Že tvůj bratr už dlouho nenarazil na lepšího hráče pokeru.“

„Ty jsi lepší než Archer?“

„Nerad to připouštím, ale je to tak,“ přiznal Archer. „Počasí nás zdrželo v Brooks Range na Aljašce, hledali jsme tam obdobu diamantových dolů v Kanadě. Než se bouře uklidnila, obral mě na kůži. Zůstaly mi trenýrky a bunda, kterou mi půjčil na nekřesťanský úrok.“

Walker pečlivě zaostřoval mikroskop. „Vás ze severu dostaneme vždycky. Jakmile zaslechnete jižanský přízvuk, jste přesvědčení, že před vámi stojí naprostý hlupák.“

Faith se zájmem pohlédla na bratra. Pokud mu bylo nepříjemné, že s Walkerem v pokeru prohrál, nedal to najevo.

„Tak jo, šéfe,“ napřímil se Walker. „Pojď se prosím podívat.“

Archer se posadil na pohovku a naklonil se k přístroji. Po chvíli se zeptal: „Co znamenají ty tmavší proužky?“

„Říká se jim vlákna,“ vysvětloval Walker. „Pokud bys to chtěl přesně technicky, jsou to drobné dutiny v nerostu vyplněné tekutinou nebo plynem. Když je jich moc, kámen je neprůhledný.“

„Vlákna stačí.“

„Závisí na nich barva, musí jich být tak akorát. Rubíny jsou zrádné při broušení. Pokud jsou fasety příliš hluboké nebo mělké – a Thajci brousí vždycky co nejmíň, aby kámen zůstal co největší –, potom jsou na některých ploškách okna a vyhasnutí.“

Faith obešla stůl a nakoukla do mikroskopu. Ale necvičeným okem nic nepoznala.

Archer viděl vlákna, ale dál už nic. „Okna? Mluv anglicky, já rozumím perlám, ne tvrdým kamenům.“

„Okno se říká tomu, když světlo prochází broušeným kamenem, aniž by se lámalo,“ vysvětloval Walker. „Takový kámen se chová jako okenní tabulka. Výsledkem je pak světlejší skvrna. O vyhasnutí se mluví, pokud se světlo neláme do středu, ale uniká po stranách. Tím se tvoří tmavší skvrna. Nejlepší je, když je barva rovnoměrná. U rubínů není snadné toho dosáhnout.“

Faith se znovu naklonila vedle Walkera a zadívala se na kámen upnutý v mikroskopu. Opřela se rukou o bratrovo rameno.

Walker se ani nepohnul. Vnímal dívčino teplo a vůni jen pár centimetrů od sebe. Potom se přinutil vrátit k rubínům.

„Dobré vybroušení vyhasnutí minimalizuje,“ pokračoval, „ale nemůže ho úplně vyloučit. Rubíny prostě takové jsou. Cena a krása barmských rubínů spočívá v tom, že díky vláknům se na broušené plošky přenáší i světlo, které by jinak unikalo vyhasnutím. Výsledkem je pak jemné rozložení barvy. Působí sametově a teple jako ženské rty.“

Nevšiml si, jak se na něho Faith dívá.

„Thajské rubíny vlákna nemají?“ zeptal se Archer.

„Kvality barmských rubínů nedosahují. Rubíny z Mogoku nepředčí nic. Ani opravdu dobré rubíny z Vietnamu. Mají sice krásnou barvu, ale každý broušený kámen má tmavé skvrny, ať je jakkoli mistrně vybroušený. Podívej se lupou.“

Archer se zadíval na kámen, který mu Walker pinzetou podal. Když si ho prohlédl lupou, zjistil, že ne všechny fasety jsou stejně zářivé a liší se i barvou. Sám o sobě byl ten kámen krásný, ale ve srovnání s barmskými rubíny…

Když člověk jednou spatřil kvalitní barmský rubín, všechno ostatní byly už jen červené kamínky.

„A když k tomu přidáš přírodní třpyt barmských kamenů, máš rubín snů, kárflen, který vyzařuje vnitřní světlo. Je živý. Nic podobného na světě neexistuje.“

Jistota a zanícení v jeho hlase přiměly Faith vzhlédnout. Stejný pocit měla, když dokončila návrh a věděla, že podle něho z kovu a kamefů vytvoří něco krásného. Takovému pocitu se nic nevyrovná. A to vzrušení ji drželo i ve chvílích, kdy se jí jinak moc nedařilo. Představa, že i Walker může prožívat něco tak hlubokého, ji překvapila a zaujala.

Měl pravdu. Jižanský přízvuk byl jako hluboká klidná voda, která skrývá, co je na dně.

„Podívej,“ upozornil.

Vzal pinzetu a nasvítil kámen ultrafialovou lampou. Pak rozbalil další z kamenů z krabičky a udělal s ním totéž. Na prvním se nic nezměnilo. Barmský rubín ale zazářil nadpozemským světlem.

Faith užasle vydechla.

„Fluorescence,“ poznamenal Walker. „Barmské kameny silně světélkují od rudé až po oranžovou. Červená je žádanější, protože prohlubuje požadovanou barvu. Tenhle kámen je skutečně kvalitní. Má i dobrou velikost. Odhadoval bych ho na čtyřicet tisíc za karát. A pokud by měl zákazník velký zájem, dalo by se získat i víc.“

„Kolik by stál dvacetikarátový kámen takové kvality?“ zeptala se Faith. „Se světským nápisem, nic náboženského.“

Walker přimhouřil oči. Ve své sbírce měl pár kvalitních kamenů, ale maximálně desetikarátových, a žádný z nich nedosahoval úrovně Montegeauových rubínů. „Ptáš se s nějakým záměrem?“

„Dneska se v obchodě objevil nějaký muž a sháněl se po takovém kameni. Popudilo ho, že nic podobného nemám. Byl si jistý, že ho u mě získá, a líčil, kolik je ochotný zaplatit.“

„Proč?“

„Zřejmě mu někdo prozradil, že ten rubín mám.“

„Kdo?“

„To neříkal.“

„Zeptala ses?“

„Ne,“ odsekla s přimhouřenýma očima. „Záleží na tom?“

„Asi ne,“ ujistil ji. „Sbírám staré rubíny, třeba bych mu mohl pomoct. Jak se jmenuje?“

„Ivanovič. Ivan Ivanovič.“

Walker si s Archem vyměnili pohled. Ivanovič byl něco jako Johnson. Velmi frekventované jméno. Nijak nápadné, které se hned zapomene.

Výborné krycí jméno.

„Dej mi vědět, kdyby se Ivanovič objevil znovu,“ prohodil Walker pro chvíli. Snažil se, aby to neznělo jako příkaz, spíš jen projev zájmu.

Z Archerova pohledu poznal, že myslí na totéž. Nemá smysl Faith zbytečně děsit. Po zkušenosti s Tonym se bránila jakýmkoli požadavkům od mužů, i kdyby byly rozumné.

„Kolik by takový kámen stál?“ dožadovala se dívka. „Miliony?“

„Drahokam má vždycky takovou cenu, za jakou ho dokážeš prodat,“ začal Walker neutrálně. „Neboj, kdybych pro Ivanoviče něco našel, dostaneš provizi.“

„Na to můžeš vsadit vlastní zadek,“ potvrdila.

Jen Archerova přítomnost Walkerovi zabránila ujistit ji, že jeho zadek je jí kdykoli k dispozici, a pokud by mu oplatila stejným, klidně i nahý.

Archer se vrátil k rubínům. „Jak může odhadce zaměnit barmský rubín za nějaký jiný?“

„Snadno,“ začal Walker a v duchu se odtrhl od Faith. „To, co vidíš, je anyun, tak se mezi obchodníky říká barmským rubínům nejvyšší kvality o velikosti dva karáty a víc. Odhadci se nemusí za celý život poštěstit na takový kámen narazit. Horší barmské kameny je možné zaměnit za jiné, zvlášť pokud jsou vařené. Kdybych se pár let nezabýval rubíny z celé Asie, taky bych rozdíl tak snadno nepoznal.“

„Vařené?“ podivila se Faith.

„Jo. Doslova. Je to stará praxe, ale až do minulé generace to bylo tajemství obchodníků s rubíny. Stejně jako předvádění rubínů na bronzové podložce, protože barva se tak zdá intenzivnější.“

„A co to vaření s kamenem udělá?“

„U některých změní barvu, u jiných průzračnost. Často obojí.“ Walker sáhl po další krabičce, vytáhl několik broušených kamenů a srovnal je na stole.

„Rubíny?“ zeptala se Faith nejisté.

Muž přikývl.

„Vypadají nevýrazně,“ poznamenal Archer.

„A jsou moc… modré,“ dodala dívka.

„Máte pravdu,“ pochválil je Walker. „Rubíny vznikly z žáru země a někdy je dokáže oheň vyčistit.“

Faith okamžitě povolila uzdu fantazii. Žárem stvořené, žárem čištěné. Nádherný rudý oheň… „Jak se to dělá?“

„Příliš velký žár rubín zničí, takže se musí dávat pozor. Při správné teplotě se uvnitř kamene odehrají chemické změny. Modrý nádech se vypálí a zůstane jen rudá. Totéž se týká trhlin. Příliš vláken? Žádný problém. Kámen se povaří a plyny se dostanou ven. Samozřejmě tím přijdete o fluorescenci, ale výsledek i tak stojí za to.“

„Zajímalo by mě, kdo na to přišel,“ prohodil Archer.

„První žena, která si založila ohniště na naplavené hornině a v popelu pak našla rudé uhlíky,“ vysvětlil Walker věcně. „Co existují rubíny, existuje i primitivní způsob jak je vylepšit, aby byly jasnější, zářivější a měly sytější barvu. Dnešní laboratoře dokážou „dokončit“ kameny daleko líp než kdysi ohniště.“

„Takže tepelné úpravy se nepovažují za podvod?“ zeptala se Faith.

„Ne, pokud o tom kupce informuješ. Ale nezapomínej, že při koupi drahokamů kupuješ výjimečnost i krásu. Kvalitní neošetřené kameny jsou daleko vzácnější než tepelně opracované.“ Potom Walker pokrčil rameny. „Ale dnes každý v oboru předpokládá, že všechny rubíny jsou vařené. Tak není důvod o tom informovat a nikdo se ani neptá.“

„Takže je to jako s penězi,“ poznamenal Archer. „Ty špatné vytlačí dobré.“

„Nebo jako s perlami,“ přidala se Faith. „Pěstované perly vytlačily přírodní perly z trhu.“

„Tak nějak,“ souhlasil Walker posmutněle. „Přírodní barmské rubíny jsou vzácné jako přírodní perly. Ale na vrcholku obchodu ještě zbývá kousek místa na neupravované kameny.“ Pohlédl na Faith. „Jako ty, které ti poslal tvůj přítel.“

Dívka zvedla obočí. „Davis neříkal, jestli jsou tepelně zpracované nebo ne.“

„Co říkal?“

Faith váhala.

Walkerův nenucený tón nekorespondoval s pronikavým pohledem.

Archer cítil, že otázka není náhodná. Upřel na něho pohled a uvažoval, o co jeho nezávislému zaměstnanci jde.

„Davis mi jen řekl, že jeho syn má firmu, která skupuje a prodává šperky z pozůstalostí,“ odpověděla Faith. „Tedy kromě jiných obchodních aktivit.“

„Tak takhle k těm rubínům přišel?“ poznamenal Archer. „Z pozůstalosti?“

„Pokud ano, muselo to být už dávno. Říkal, že už je mají nějakou dobu v rodině, a rozhodl se oslavit příchod další generace krásným náhrdelníkem pro budoucí snachu. Usoudila jsem, že Montegeauovi lpí na rodinné kontinuitě. Davis má jediné dítě, Jeffa, a právě toho si moje kamarádka Mel bude brát.“

„Krásný náhrdelník, co?“ prohodil Walker. „Jistě bude velkolepý, když ho děláš ty.“

Faith překvapeně zamrkala. Všichni v rodině považovali její zručnost za samozřejmou. Pokud si jí všimli, necítili potřebu dát to najevo. Nakonec, její matka je mezinárodně uznávaná umělkyně. Vedle toho stojí pokusy její dcery sotva za zmínku.

„Dobře, tvrdil, že jde o staré rodinné věci,“ shrnul Archer. „Dokážeš datovat diamanty podle způsobu broušení. Je to možné i u rubínů?“

„Je mi líto, šéfe. Asiati brousí ve snaze zachovat kámen co největší, i když si to vyžádá nepravidelné fasety. Jejich metody broušení a leštění jsou už po staletí stejné. Korundová pasta a nohou poháněné kolo. No, občas se vidí i elektrické.“

Archer se zamračil. „Co zbytek těch Montegeauových rubínů, jsou také tak dobré?“

„Ty, co má Faith, jsou všechny výjimečně kvalitní. Mají nádhernou barvu, čistotu, fluorescenci i velikost. Nejmenší má dva karáty. Kdyby se ty kameny přebrousily tak, aby se jejich vlastnosti umocnily, zvedlo by to ještě tak o polovinu jejich cenu. Ale samozřejmě nevím, co má starý Davis schované v bažinách.“

„Prosím?“ podivila se Faith.

„To je starý jižanský zvyk, něco jako pekanový koláč. Vezmou se rodinné cennosti a –“

„Cennosti?“ přerušila ho.

„Jistě. Jako třeba ten stříbrný špendlík s akvamaríny, který máš na sobě. V mokřinách je to cennost. Jsi na to hrdá. Podle místní legendy nechali Montegeauové zakopat to nejlepší ze svého majetku v jedné z bažin spolu s lidmi, kteří se moc vyptávali. V bažinách Jižní Karolíny bloudí spousta yankeeských duchů. A pokud je alespoň polovina toho, co se povídá, pravda, bude mezi nimi i několik Montegeaů. Schovávají ve skříni pár pěkných kostlivců.“

„Co ty víš o tamních legendách?“ vyzvídala.

„Narodil jsem se pět kilometrů od Rubínové zátoky a žil jsem tam až do šestnácti let, kdy jsem odešel do severního Texasu.“

„Ty znáš Montegeauovi?“ vyhrkli Archer s Faith současně.

Walker se hořce usmál. „Tak jak rolníci znají své panstvo.“

„Nějak si nedokážu představit, že by ses klaněl před vrchností,“ poznamenala.

„Jo, to se mi právě na práci pro tvého bratra líbí. Nemyslí si, že k ní patří i podlézavost.“

„Přesto je to stále důležité,“ ozval se Archer.

„Tak to ze mě nikdy nic nebude. Lézt lidem do zadku jsem odmítal od školky až po začátek gymplu.“

„A co pak?“ zeptala se Faith. „Nakonec ses přece podřídil?“

„Ne, odešel jsem ze školy, takže bylo po problému.“

I když Walker mluvil klidně, byl v jeho slovech cítit zahořklý podtón. Seděl tu se dvěma vysokoškoláky a sám neměl ani maturitu.

A byl to on, kdo je učil.

Archer se vrátil k mikroskopu. „Hezký, ale milion babek za třináct špatně broušených kamenuje trochu moc.“

„Čtrnáct, pokud počítáš ten, který Faith dostane za odměnu.“

„Její plat skončí dneska v mém trezoru.“

Dívka se chtěla ohradit, ale usoudila, že to nemá smysl. Sejf v domě je stejně dobrý jako u ní v dílně. Vlastně lepší. Kyle vytvářel bezpečnostní systém s ohledem na zkušené lupiče jedenadvacátého století.

„Ještě zbývá těch třináct do náhrdelníku,“ pokračoval Archer. „Milion jsou velké peníze.“

„Jo, myslel jsem si, že se na to budeš tak dívat,“ poznamenal Walker a otevřel další krabičku. „Abys mohl ocenit kvalitu a výjimečnost Montegeauových rubínů, přinesl jsem ti pro srovnání vzorky surových rubínů z různých koutů světa.“

Faith s Archerem si prohlíželi kamínky, které Walker rozkládal po stole. Měly různou velikost –od kukuřičného zrnka po malé jablíčko. Barevná škála sahala od světle růžové přes tmavorůžovou, hnědorůžovou, červenooranžovou a modročervenou až po odstíny, které byly spíš hnědé nebo modré než červené. Některé kameny byly dokonce průhledné, ale většina nikoli.

Když si Walker ve tvářích Faith a Archera všiml zklamaného výrazu, usmál se. Oba se specializovali na perly a surová perla, tedy perla čerstvě vyjmutá z lastury, má k perle vzhledem výrazně blíž než surový kámen k opracovanému drahokamu.

„Rubíny vznikají v krystalech,“ prohodila Faith a mnula jeden malý kamínek mezi prsty. „Proč jsou některé z nich oblé a jiné mají ostré hrany? Nebo se výrazem „dobývat“ myslí probírat se štěrkem a kameny jako v kamenolomu, i těžba v hloubce?“

Walker jí věnoval obdivný pohled. Ale proč je překvapený? Vždyť je Donovanová.

„Přesně tak,“ souhlasil. „Některé slavné doly jsou jen jámy prokopané nánosem v džungli na spodní kamenitou vrstvu. To je stejný způsob jako ve středověku. Hubení chlapíci kopou v díře, do které se vejde sotva jeden, a horninu tahají v kbelíku na provaze nahoru. Je tam tak málo místa, že by se tam sotva otočila kočka, jak jsme říkali kdysi doma.“

Archer neměl těsná místa v lásce.

„Ten chudák dole stojí minimálně po kolena v bahně,“ pokračoval Walker, „a hodinu po hodině pracuje v horku, kde by se snad uvařilo maso.“

Faith se dotkla zabalených zářivých kamenů, které představují dědictví po neznámých mužích, kteří při dobývání riskují život. Znovu pohlédla na různobarevné kameny před sebou. „Jsou některé z nich také z Barmy?“

„Ne. Ale tyhle,“ ukázal na kameny velikosti oblázků, „pocházejí z podobného dolu. Skutečně primitivního.“ Shrnul do dlaně kamínky s nádechem do hnědá. „Těmhle se říkalo siamské.“

„Proč?“ zeptala se Faith.

Sklonila se tak blízko, že Walker ucítil na bradě její vlasy. Když se nadechl, dolehla k němu jako líná jižní noc vůně gardénií. Nadechl se znovu, pomalu a zhluboka. Světlé vlasy jí zářily nad elegantní křivkou krku.

Zavřel oči a snažil se ovládnout reakci, kterou v něm její blízkost vyvolávala její vůně, půvab a teplo.

„Thajským rubínům se říkalo siamské kameny,“ vypravil ze sebe. „Bylo to vlastně označení jejich nižší kvality. Tehdy měli ale odborníci za to, že cenné jsou výhradně barmské rubíny.“

„Tyhle jsou příliš tmavé,“ poznamenal Archer. „Málo červené.“

„Příliš železa,“ vysvětlil Walker nesoustředěné. Znovu otevřel oči a sledoval, jak se Faith na krku rýsuje puls. Měl pocit, že se zrychluje, jako by na ni jeho blízkost měla stejný vliv.

„Cože?“ nechápal Archer.

„Safíry i rubíny mají stejný základ – korund,“ vysvětloval Walker a snažil se obrátit pozornost zpátky k šéfovi, „čistý korund je bezbarvý, jako dobrý diamant. Když se přidají nečistoty, kámen se zbarví. Všechny barvy duhy kromě rudé reprezentuje safír. Rudé jsou rubíny. Jasné?“

Archer přikývl.

„Zbarvení rubínů způsobuje malé množství chrómu ve chvíli, kdy vznikají krystaly,“ pokračoval. „Za modrou barvu vděčí safíry titanu a železu. Další barvy safírů –“

„Dobře,“ přerušil ho Archer. „Představu bych měl. V thajských rubínech jsou jiné příměsi než v barmských.“ ‚

„Tak nějak. Pokud tyhle dobře uvařím, získají rudou barvu. Sice se ztratí jemnost zbarvení, ale člověk nemůže mít všechno. Vedle neupravovaných barmských rubínů vypadají thajské kameny tvrdé a chladné.“

Archer se podíval na drahokamy na stole a ukázal najeden rudý. „Tenhle vyhlíží hezky už teď.“

Walker se usmál. „To je spinel. Už spletl spoustu lidí, dokonce i královských výsostí. Rudý kámen na britské koruně je spinel.“

Faith ukázala na další. „Tahle barva se mi líbí.“

„Máš dobré oko. Pokud jde o barvu, je skutečně krásná. Jenže tenhle kámen je uměle vytvořený.“

„Ze skla?“ zeptal se Archer.

„Tak jednoduché to není. Vznikl v peci za podmínek podobných vzniku přírodních rubínů. V laboratoři je dělají pro rubínové lasery. A podvodníci je prodávají důvěřivým lidem.“

„Chemicky má stejné složení jako rubín?“ zajímala se Faith.

„Přesně tak.“

„Jak se to tedy pozná?“

„Pod mikroskopem. Lidmi vyráběné rubíny rostou v křivkách, ne rovně, a plynové bublinky jsou protáhlé, ne kulaté. Tenhle vznikl uměle a do oběhu se dostal s několika pravými kameny.“

„Ty je kupuješ?“ zeptal se Archer.

„Jo. Říkám tomu získávání zkušeností. Když jsem se v obchodě s rubíny pohyboval první rok, měl jsem jich spoustu. Mám skutečně slušnou sbírku podvrhů a snažím se ji už nerozmnožovat.“

Faith se s úsměvem probírala kameny. „Jsou na svou velikost dost těžké.“

„Jako zlato,“ souhlasil Walker. Proto se rubíny dostávají na dno řek a proniknou i nánosy lehčích naplavených hornin. Když pak řeky postupně mění koryta a původní řečiště zaroste džunglí, jen tvrdé krystaly zůstanou v původní podobě nedotčené časem ani…

Dívce vytanul na mysli jemný šperk, něco jako hedvábí s rubínem.

„Tohle vypadá na slušný kousek,“ prohodil Archer a zvedl kámen s vrostlým rudým krystalem velikosti jeho palce. „Nemá špatnou barvu.“

„Je z jednoho kamenolomu v Afghánistánu. To bílé je mramor. To červené rubín, ale hodí se tak na kabošon, výbrus bez fazet. Má příliš prasklin. Něco na laciný šperk. V některých dolech jsou daleko lepší, ale je jich zatraceně málo.“

Faith se zájmem zkoumala kámen a představovala si, co by se s ním dalo udělat. Kabošony bez fazet měla moc ráda. Takové vybroušení dodávalo kamenům saténový lesk bez ohledu na kvalitu a hodnotu.

„Máš pravdu,“ pokračoval Walker. „Barva je dobrá. Škoda že jich v těch afghánských dolech mají tak málo. Navíc jsou většinou příliš oranžové.“

Zatímco Archer naslouchal a Faith snila, Walker probral jeden kámen po druhém. Pocházely z Keni, Srí Lanky, Kambodže, Myamaru, Indie, Brazílie, Afghánistánu a Thajska. Všechny Walker důkladně popsal a porovnal s barmskými kameny. Aby svá slova doložil, přiřadil ke každému surovému kamenu i vybroušený a leštěný drahokam. Mnohé z nich byly celkem červené, celkem průzračné a celkem hezké.

Potom před všechny zúčastněné položil jeden z barmských kamenů, se kterými Faith pracovala.

Jako by do něho proniklo světlo, naplnilo ho a linulo se jako ve snu ven.

Archer vydechl. „Je to jako rozdíl mezi barvenou umělou perlou a pravou perlou z jižních moří. Když jednou uvidíš to nejlepší, nic jiného tě už nezajímá.“

Faith s povzdechem přikývla. Nikde na světě nejsou kameny srovnatelné s Montegeauovými rubíny. Tiše zasténala.

„Copak?“ zeptal se Walker.

„Znechutil jsi mi ostatní rubíny a ty nejlepší si nemůžu dovolit.“

„Pokud se nám bude dařit,“ usmál se, „uvidíš spoustu takových kamenů. A bratr ti určitě poskytne rozumnou cenu.“

„Jasně,“ souhlasil Archer. Vstal a vrátil se ke svému stolu. „Nechám ty kameny pojistit na milion dolarů. Ty pojedeš s Faith do Savannah a zjistíš, jestli bychom se mohli s jejími přáteli nějak dohodnout. Začni se sám zajímat o pozůstalosti. Pokud to bude nutné, snaž se navázat nějaké kontakty do východní Evropy.“

Bratrova slova vytrhla Faith z úvah o rubínech. „Nechci, aby se mnou jel Walker do Savannah. Dokážu –“

„Jestli chceš ty rubíny pojistit,“ přerušil ji Archer, aniž vzhlédl od papírů, „pojedeš s Walkerem a budeš se mu ze všech sil snažit pomoct.“

Kdysi by se pustila do hádky a uraženě utekla. Ale teď je starší a dokáže vnímat realitu. Potřebuje ty kameny pojistit. A Archer je jediný, kdo to může udělat rychle.

„Dobře,“ procedila skrz zatnuté zuby.

O několik vteřin později se za ní zavřely dveře kanceláře. Tiše.

Walker hvízdl. „Už jsem ji viděl v lepší náladě.“

„Za chvíli ji to přejde.“

8

Ten večer seděl Walker u počítače. Vedle klávesnice měl položenou pizzu a vychlazené pivo a znovu procházel seznamy ukradených rubínů. Nic se na nich nezměnilo, nic nepřibylo.

Po dvacetikarátovém rubínu nejvyšší kvality nikdo nepátral.

Zamračeně upíjel pivo. Potom přešel na jinou stránku, věnovanou historii drahokamů a rozvíjející starověký názor, že něco tak krásného jako drahokam může posloužit i jako lék. Máte potíže se šéfem, tchyní nebo erekcí? Žádný problém. Najde se drahokam, který vám pomůže. Stačí uvést číslo vaší kreditní karty a zázrak se dostaví během deseti pracovních dnů. Pokud jste ochotný připlatit, může to být i rychleji.

Hledal, dokud nenarazil na legendy o drahých kamenech. Většina odkazů k heslu „rubín“ byla v hindštině nebo arabštině. Ani jeden z těch jazyků neovládal. Objevil několik čínských a ruských. Pokusil se je se svými omezenými znalostmi přeložit a nakonec si přečetl těch několik uváděných v angličtině.

Všechny by vyhovovaly Faithině podivnému klientovi – pojednávaly o velkých rudých průzračných

kamenech. Některé doprovázela i solidní dokumentace – odhad ceny, detailní popis velikosti, barvy, čirosti a původu. Ty kameny byly buď ve vlastnictví některého státu, nebo patřily do anonymních soukromých sbírek. Zbytek byly jen legendy z dávných časů, ať už je skutečný kámen doprovázel nebo ne.

Walker se znovu napil piva a pročítal překlady dalších mýtů o rubínech. Některé ze strojových překladů vyznívaly směšně, jiné postrádaly srozumitelnost, ale většinou mu poskytly potřebné informace. Nepřekvapilo ho, že kameny často končily jako dar některému panovníkovi, jako vyjádření úcty, poplatek nebo válečná kořist. Řada souborů byla doplněna i obrázky stejně milými jako legendy.

Jen u dvou z rubínů popis uváděl vyrytý indický nápis z období Mughálů a pouze jeden odpovídal velikostí.

Srdce půlnoci.

Uvědomil si, že o tom kameni už někde četl. Vrátil se, až našel legendu, a začetl se do ní podrobněji.

Podle legendy se Srdce půlnoci poprvé objevilo někdy v šestnáctém století u dvora císaře Mughála. Jedna z jeho dcer měla záhadného milence, který k ní přicházel výhradně o půlnoci pod rouškou tmy a stejně i mizel. Princezna se nemohla smířit s tím, že nezná jeho identitu, a ve vzteku svolila ke sňatku s princem ze vzdálené říše. Následující den ji milenec navštívil ve snu jako mrtvý muž, kterému vyřízli srdce.

Ráno našli princeznu v posteli mrtvou. V chladné ruce svírala rubín velikosti dětské pěsti s vyrytým nápisem: Dejte si pozor na Srdce půlnoci.

Kámen opředený legendami o lásce a smrti, který vyzařoval nevídané světlo nejkvalitnějších rubínů, se dostal ke Kateřině I. od Petra Velikého, když se stala jeho milenkou a později i manželkou. Věřilo se, že se jedná o válečnou kořist z výpravy Petra Velikého do Osmanské říše. Kámen se neobjevil na žádném obrázku a od sedmnáctého století, kdy se stal součástí ruských carských sbírek, se o něm neobjevila ani zmínka, i když jej určitě carevna nosila k různým oficiálním příležitostem.

Stejně jako k jiným kamenům tak výjimečné velikosti a kvality se i k němu vážou různá chmurná proroctví. Možná proto se Srdce půlnoci dostalo na ruském dvoře do nemilosti.

Walker dlouho zíral na obrazovku počítače a uvažoval, kdo mohl Ivanovice poslat pro dávno zapomenutý kámen právě k Faith na Pioneer Square.

A proč.

O blok dál se Ivan Ivanovic, oblečený v ošuntělých šatech, které si pořídil v charitě, blížil k opilému bezdomovci. Muž si našel chráněné místo v zádveří.

„Uhni!“ zavrčel. „Potřebuju to místo.“

„Vyser si voko, hajzle,“ zamumlal opilec. „Našel sem si ho první.“ Zvedl roztřesenou pěst zamotanou do špinavého hadru, protože vyžebrané peníze dal raději za pití než rukavice.

Ivanovic k němu přistoupil a chytil ho za krk. Pod závanem laciného vína se mu dělalo špatně, ale zabořil opilci mezi žebra úzkou čepel nože. Ta zasáhla mužovo srdce. Rus čepelí otočil, aby dodal ráně na účinnosti. Opilec vydechl, víc překvapením než bolestí. Za chvíli se mu podlomila kolena, ale silná ruka ho nenechala padnout na beton.

„Tak pojď, kamaráde,“ mumlal Ivanovic tiše. „Říkal jsem ti, že to místo potřebuju.“

Opilec příliš nevážil. Silnému muži nedalo velkou práci odnést ho za roh cihlového domu a upustit v průchodu s popelnicemi. Zdálky museli ti dva vypadat jako staří kamarádi, kteří spolu popíjejí láhev vína.

O půl minuty později se Ivanovic vrátil a zaujal pozici v zádveří. Zachumlal se do těžkého kabátu, který byl sice čistší, ale stejně potrhaný jako přikrývka, kterou sebral opilému bezdomovci. Stejně jako postava u popelnic vypadal, že podřimuje, ale k spánku měl hodně daleko. Pod ošuntělým kloboukem upíral pohled na osvětlenou výlohu Nekonečných snů.

Faith Donovanová pracovala na náhrdelníku. Byl s ní strážce, ten samý, se kterým se v obchůdku setkal. Bylo by příliš riskantní pokusit se té ženské zmocnit a dostat z ní pravdu. Ne nadarmo vyrostl v nelítostném světě petrohradských mafií. Dokázal bezpečně poznat, kdy se držet zpátky. Pokud se naskytne příležitost, výborně. Jestli ne, existují způsoby jak se přesvědčit, že Srdce půlnoci v tom obchůdku není. Jeden z nich vyžadoval další z jeho dovedností zručného lupiče.

Ivanovic využil příležitost vybabrat se z chudoby k bohatství v chaosu proměny země ze zkorumpované tyranie v karikaturu kapitalismu. Za rychlý vzestup vděčil schopnosti zabíjet a zámečnické zručnosti. Rozuměl zámkům a trezorům jako lékař lidskému tělu. Jako lupič neměl konkurenci. Petrohradská elita utrácela miliony za ocelové a betonové trezory, ale Ivanovic je radostně plenil.

Bylo mu celkem jedno, jaké zřízení v Rusku vládne – kapitalismus, socialismus, komunismus nebo chaos. On spoléhal sám na sebe. Zloději a vrazi existují ve všech kulturách.

A on ovládal obojí.

Chladný vítr mu pronikal roztrhanými ponožkami a rozpadajícími se botami. Když ještě žil na ulici, přišel díky omrzlinám o tři prsty na noze. Od té doby byl na chlad citlivý. Chodidla ho začínala bolet, ale nevšímal si toho. V Petrohradě zakusil daleko horší věci, než si Tarasov uvědomil jeho cenu. Potom zažil rychlý vzestup, provázený krvavou stopou. Ta mu ale jen vylepšila pověst.

Byla skoro půlnoc, když světlo v dílně Faith Donovanové konečně zhaslo. Jako na povel se na rohu odlepilo auto a zastavilo před obchůdkem. Ozval se dívčin hlas, jak něco říkala strážci. Ivanovičem projela vlna žádosti i temnějších pocitů, když si všiml dívčiných nohou pod kabátem, jak kráčela k autu a vklouzla na přední sedadlo.

Jakmile vůz odjel, Ivanovic si vybavil, kdy měl naposledy takovou ženu v posteli a pod nožem.

Pak si představil, že tou příští bude ona.

Po dalších dvou hodinách usoudil, že je bezpečné úkryt v zádveří opustit. Když se postavil na nohy, ani nemusel předstírat opilost, svaly měl od ledového betonu úplně ztuhlé. S pytlem na odpadky se posunoval ve tmě podél cihlové stěny k Nekonečným snům. Kdyby ho někdo pozoroval, asi by usoudil, že hledá místo, kde se vymočit.

Chladný vítr od zálivu vyhnal bezdomovce z průchodu za obchodem. Byl osvětlený jen dvěma slabými žárovkami. Válely se tu cihly, trubky, stály tu popelnice a kolem nich odpadky. Ivanovic se opřel o stěnu, která byla cítit močí, a ujistil se, že se tu od chvíle, kdy průchod kontroloval, nic nezměnilo.

Všechno se zdálo stejné. Odložil pytel na odpadky, chvíli se jím probíral a poté se pustil do práce.

Budova pocházela z počátku století a dráty bezpečnostních okruhů vedly na povrchu. I s mrazem ztuhlými prsty dokázal odpojit alarm za necelých pět minut.

Pak už bylo vloupání spíš otázkou síly než zručnosti. Zámek zadního vchodu měl bezpečnostní kování, ale jemu na něj stačilo devadesát vteřin.

Trezor uvnitř byl stejný jako evropské modely. Ivanovič znal jeho klady, ale co bylo důležitější, znal i jeho slabiny.

O dvacet minut později už vytahoval ocelové zásuvky. Ve světle baterky se objevovalo zlato, stříbro, platina a nejrůznější drahokamy. Pokaždé se mu srdce rozbušilo, když se ukázal červený kámen, ale vzápětí se zase zklidnilo.

Srdce půlnoci v sejfu nebylo.

Jedním uchem stále naslouchal, jestli se odněkud neozvou kroky nebo sirény, a vytahoval jednu zásuvku po druhé. Viděl spoustu drahokamů – volných i zasazených do úchvatných křivek vzácných kovů. Vzbuzovaly jeho obdiv i chtivost, ale ani jeden z nich neřešil problém cesty do Ameriky.

Když skončil s trezorem, probral zásuvky pod ponkem, skříňky, plechovky s leštící pastou, krabičky s nástroji, mýdlem, i sáček s kávou. Neustále v něm narůstal vztek, protože našel jen leštící pastu, nástroje, mýdlo a kávu.

S jadrnými nadávkami se vrátil k sejfu. Bez rozmyslu sebral volné kameny i šperky a strčil je do kapsy. Šperky byly příliš výjimečné, aby se daly prodat, ale bylo by podezřelé, kdyby si ty největší nevzal. Uvolní z nich kameny a zbytek cestou zahodí někde do popelnice.

Život v Americe je nákladný a nějaká hotovost navíc není k zahození.

Několik slunečních paprsků pronikajících pod nízkými mraky se dralo výlohou Nekonečných snů a odhalovalo chaos uvnitř. Walker s Faith viděli přímo z chodníku vyházené zásuvky, otevřený sejf a po zemi rozházené nářadí. Dívce se vydral z hrdla zvuk vyjadřující vztek a bezmoc.

„Ne,“ zarazil ji Walker, když se chystala odemknout. „Někdo by mohl být ještě uvnitř. Nejdřív zavolej policii a hned potom Archera.“

Když přijel první vůz, policisté se začali vyptávat. Faith se chtělo křičet, když si policista zkřehlými prsty dělal poznámky. Toužila se dostat co nejdřív dovnitř a zjistit rozsah škod.

Walker byl trpělivější. Alespoň se tak tvářil. Opíral se o hůl a klidně několikrát zopakoval, jak vloupání zjistili.

Archer se ukázal hned poté, co policisté místo ohledali. Faith si nevšimla, že má pod bundou pouzdro s pistolí. Walker ano, ale nekomentoval to.

„Udělám inventuru a pustím se do práce,“ oznámila Faith zachmuřeně.

„Pomoc je na cestě,“ oznámil Archer.

„Díky.“ Dívka s unaveným úsměvem pomalu usedla k počítači.

„Nech to Kyleovi,“ vybídl ji bratr. „Musíš dokončit náhrdelník a sbalit se na cestu.“

„Teď nikam jet nemůžu,“ namítla netrpělivě.

„Vždyť to začíná až za tři dny.“

„Nejde to. Nemám dost času.“

Archer si jí nevšímal a obrátil se k Walkerovi. „Nespouštěj ji z očí, dokud ji nepředáš mně nebo Kyleovi. Před chvílí někdo našel kousek odsud tělo nějakého pobudy. Včera v noci ho zavraždili.“

Walker přimhouřil oči. „Jasně.“

„Chci, aby do Savannah odletěla,“ pokračoval Archer tiše. „Bude bojovat, i když tentokrát bez výrazného úspěchu.“

Walker přikývl.

„Kdyby se něco stalo, dej mi okamžitě vědět.“

„Ano.“

Archer nepochyboval, že sestra je v dobrých rukou, a vykročil rázně ke dveřím.

„Nemůžu odjet na výstavu a nechat tu tenhle nepořádek!“ volala za ním Faith. „A když to uklidím, nebudu mít čas dokončit náhrdelník.“

„Ty se starej o šperk,“ nařídil jí bratr. „Já se postarám o to ostatní.“

„Ale –“ Jenže to už mluvila na zavřené dveře. Kopla do prázdné plechovky, která s rachotem dopadla na ponk. „Zatraceně! Nemůžu to tady takhle nechat!“

„Ten chlápek, co to platí, tě přehlasoval,“ poznamenal Walker.

„Ale –“ začala znovu.

„Uklidni se, zlato,“ přerušil ji. „Slíbilas Mel náhrdelník i to, že bude do svatby hotový. A dřelas na tom do úmoru. Na výstavu tě pozvali z téhle oblasti jako jedinou. Měla bys tam jet, usmívat se na zájemce, a ne tady lomit rukama nad něčím, s čím už stejně nic nenaděláš.“

„Jak víš o tom pozvání?“

Otřel si dlaně o džínsy a začal rovnat nástroje na ponk. „Archer se svou chytrou a krásnou sestrou strašně rád chlubí.“

„Krásnou? Jo, to akorát.“ Nespala dobře a ráno se skoro nenalíčila. „Jak o mně mluvíjako o hubené tyčce s chlapeckým kouzlem?“

Walker na ni upřel pohled. Nevypadala jako žena, která si tak říká o lichotky. To, co vídá v zrcadle, jí nepřipadá přitažlivé.

A to, co viděl on, mu ani zdaleka nepřipadalo jako hubená tyčka.

„Říká se, že láska je slepá,“ zamumlal. „Panebože. Ani daleko ošklivější ženská by se tak nepodceňovala.“

„Prosím?“

„Archer je přesvědčený, že jsi krásná,“ pronesl důrazně.

Dívka si s úsměvem prohrábla vlasy. Nehty měla krátké a čisté. Pokud to nebylo nutné, nelakovala si je. Stačilo deset minut práce u ponku a manikúra za třicet dolarů vzala za své. „Od té doby, co má Archer Hannah, se mu zdá nádherný celý svět.“

„Nedej se zmást. Zůstal stejně náročný jako byl předtím.“

Faith nic neříkala. Bubnovala prsty do ponku, rozhlížela se kolem a v duchu plánovala, co by měla podniknout.

„Věci, o které jsi přišla, pokryje pojištění –“ začal Walker.

„Ty věci nejde nahradit,“ namítla. „Většina kamenů, stejně jako mé návrhy, jsou jedinečné.“

„Díky tomu bude snadné ty věci najít, kdyby je chtěl někdo prodat. Kyle poskytne popis všem zdejším obchodům a umístí je i na Internet. Jediný způsob, jak si pomůžeš, je vyrazit na tu výstavu, vytřít všem zrak a přivézt si zakázky za miliony.“

„Říkáš to, jako by o nic nešlo.“

„S tvým talentem je to opravdu snadné.“

Dívka se k muži pomalu otočila. Díky svému bývalému snoubenci dokázala celkem spolehlivě rozeznat pravdu od lži. A Walker nežertoval.

On její práci skutečně obdivuje.

Usmál se a doufal, že tomu věří. Bylo by daleko snazší, kdyby se celou cestu nemuseli hádat, zamezilo by to spoustě potíží.

Federální budova v Seattlu vzhledem odpovídala svému účelu. Pracoviště byrokratů. Všechno hranaté a béžové. V každém poschodí byl ve výši očí barevný pruh. Zřejmě měl sloužit jako vizuální vodítko, ale výsledek byl jiný. Člověk si připadal jako v nemocnici nebo ve vězení.

Za jednotvárnými dveřmi a na jednotvárných chodbách se vršily jednotvárné formuláře, orazítkované, s kopiemi a vyplněné. Jen několik málo dveří vedlo do zajímavějších kanceláří, kde se nepořizovaly kopie a jejichž rozpočet neschvaloval Kongres.

V jedné z nich působila štíhlá tmavovláska April Joyová. V žádném případě nebyla zdaleka tak rozverná jako její jméno.

Vzhlédla od faxu, který právě pročítala. Byl to seznam ukradených drahokamů, který jí poslala policie ze Seattlu.

„Cvok! Idiot! Proč tolik riskoval kvůli několika drahokamům?“

Maxmillian Bartoň poslouchal a nedával na sobě nic znát. Pracoval pro April Joyovou dost dlouho, aby věděl, jak se bude vztekat, až se domákne, že její nejlepší kontakt s mafií je na nejlepší cestě do vězení za krádež.

„Myslím, že šel po něčem jiném,“ poznamenal nakonec tiše. „Když to nenašel, snažil se zastřít stopy, aby to vypadalo jako obyčejné vloupání.“

„Ale proč ty zatracený kameny nezahodil do nejbližšího kanálu?“ rozčilovala se dál. „Proč je běžel hned prodat?“

Bartoň pokrčil rameny. „Třeba zastavárny v Leningradě nepracují tak rychle. Nebo je to Petrohrad? Zapomněl jsem.“

April Joyová po něm střelila pohledem, který by obyčejného byrokrata úplně rozhodil, ale Bartoň zůstával v klidu. Měl svou temperamentní šéfku rád jako kolegyni a líbila se mu i jako žena. Byla sice štíhlá a drobná, ale v křehkém těle ukrývala sílu samurajského meče, se kterým si co do ostrosti nezadal ani její jazyk. Ten den měla na sobě kalhotový kostým, který jí opravdu seděl. Celkový dojem nekazila ani elektronická identifikační karta, kterou měla zavěšenou na útlém krku.

„Ten chlap je Tarasovova pravá ruka. Přicestoval včera odpoledne linkou Aeroflotu z Magadanu s americkým pasem na jméno Ivan Ivanovic,“ vysvětloval Bartoň. „Věděli jsme o něm, ale pustili jsme ho, abychom viděli, po čem půjde. Nechal jsem ho sledovat do hotelu a odtamtud do obchodu Faith Donovanové na Pioneer Square.“

April se ušklíbla. „Zase Donovanovi. Ježíši, narážím na ně, kam se vrtnu. Co od ní ten Rus chtěl?“

„Dárek pro matku.“

„Kecy.“

Bartoň se usmál. Je sice stárnoucí a plešatící žralok, ale čelisti mu stále fungují. „To tvrdí on. Je skutečně prohnaný. Po setkání s tou Donovanovou se vrátil do Olympiku a dal recepčnímu sto babek, aby mu poslal nahoru nějakou holku. Moji lidi sledovali pokoj v domnění, že neodejde dřív než ta holka, ale zaplatil jí pět set za to, že stráví noc sama.“

April tiše klela, ale poslouchala dál.

„Mezitím vyklouzl převlečený za nějakého prodavače. Pak pobíhal celou dobu po městě a vrátil se teprve před hodinou. Měl lístek ze zastavárny na nějaké drahokamy a peníze. Tou dobou, kdy jsme ho zase našli, vydala policie ze Seattlu ten seznam. Popis na lístku a seznam policie odpovídají.“

„Už se k němu poldové dostali?“

„Zatím ne, ale je to jen otázka času. Kyle Donovan zaplavil město popisem a nabízí odměnu za informace o kamenech a lupiči.“

„Ten Ivanovic je idiot,“ soptila April. „Když potřeboval peníze, měl se obrátit na nás.“

„Třeba se doslechl o tom, že nám vláda zkrouhla rozpočet.“

„Anebo je to pouhý idiot. Zajistěte, aby zastavárna nechtěla po Donovanovi odměnu.“

„Už jsem se o to postaral a ty věci zabavil.“

„Je možné, že by se zastavárník spojil s Donovanovými telefonicky?“

„Pokud ano, tak nějakým telefonem, který nemáme napíchnutý.“

„Dobře. Pošlete ke mně toho Ivanovice a spojte mě s Tarasovem. Zůstaňte na lince. Rusky se domluvím, ale ti lumpové přecházejí do čečenštiny, když chtějí být diskrétní.“

O chvíli později se Ivanovic objevil. Odložil už svůj lupičský úbor a byl zase oblečený jako dobře situovaný mafián – v italském koženém kabátě, rukavicích a tmavomodrém vlněném obleku z Francie s ručně šitou hedvábnou košilí z Hongkongu. Celkový dojem doplňovaly italské boty, černý klobouk a úctyhodný diamantový prsten.

„Proč jste vyloupil Faith Donovanovou?“ zeptala se April Joyová klidně.

„Byl jsem – jak se to říká? – falešně obviněn.“

„Já nejsem – jak se to říká? – pitomá,“ odsekla. „Stačí jedna špatná odpověď a máte na krku deportaci. Tak ještě jednou. Proč jste vykradl Faith Donovanovou?“

Muž pokrčil rameny a dál se jí díval přímo do očí. „Kvůli penězům. Jak jinak?“

To byl svým způsobem pokrok.

„Můj asistent právě volá Maratu Borisoviči Tarasovovi,“ pokračovala April. „Jestli se mi jeho odpovědi budou zdát stejně nevhodné jako vaše, posadím vás na další letadlo na Sibiř. A zařídím, aby si vás tam vyzvedl Dimitrij Sergejevič Sokolov,“ usmála se.

Ivanovic na zlomek vteřiny znejistěl. Ta ženská má dobré informace. Sokolov je Tarasovův úhlavní nepřítel, obchodní rival a momentálně se ho snaží dostat kvůli Srdci půlnoci.

Při pohledu na její spokojený úsměv usoudil, že April Joyová ví, na co myslí, jako by se o tom zmínil nahlas.

„Promluvím s ním,“ oznámil Ivanovic po chvíli.

„To si piš,“ zamručela si pro sebe. Když se ve dveřích objevil Bartoň, vzhlédla. „Máte ho?“

„Linka tři. Je netrpělivý, byl na cestě na večeři.“

„Možná ho to uchrání od většího maléru než vynechat jedno jídlo.“

Posadila se za kovový stůl, který vypadal jako z přebytků od námořnictva, a zvedla sluchátko.

Ivanovic chvíli počkal, až April Joyová přepnula na hlasitý poslech. Několik minut naslouchala, jak se Rus v Seattlu snaží vysvětlit svou nepříjemnou situaci druhému Rusovi, vzdálenému devět tisíc kilometrů. Čím víc slyšela, tím spokojeněji se usmívala. Už dlouho čekala, až bude na Marata Borisoviče Tarasova něco mít. Srdce půlnoci je to pravé.

A chytit Faith Donovanovou s částí ruského národního dědictví v ruce by představovalo vyslyšení jejích modliteb. Konečně by mohla rodinu Donovanových pořádně skřípnout. Už žádné další občasné služby.

Ale nejdřív musí Donovanovy ukolébat. Nechá je tak dva dny být, aby se vzpamatovali z šoku po vyloupení a sečetli ztráty. Potom se objeví s ukradenými věcmi a Archer Donovan ji ještě rád vyslechne.

„Usmíváte se,“ prohodil Bartoň, když se za Ivanovičem zavřely dveře a vlk znovu vykročil mezi jehňátka.

„Jo.“

„Skutečně si myslíte, že Donovanovi pracujou s horkým zbožím?“

„Jestli je budu moct dostat, je mi jedno, do čeho jsou namočení.“

Kyleovi se pod nosem objevil šálek kouřící kávy. Už osmnáct hodin upíral pohled na součástky počítače. Zamrkal a zaostřil na Archerovu tvář. Sáhl po šálku a oznámil: „Potřebuju kafe víc než ty.“

„Není za co. Faith odjíždí zítra do Savannah. Co ty nato?“

Kyle odsunul židli ze změti elektronických součástek, které pokrývaly stůl v jeho dílně nad garáží. Ostatním ta místnost připadala jako po zemětřesení, hurikánu a výbuchu dohromady. Pro Kylea to ale bylo místo, kde věci zůstávaly tam, kam je položil, i když to ostatním mohlo připadat naprosto nelogické. On sám tu dokázal kdykoli cokoli najít. Například změť drátů a součástek na stole se měla zanedlouho změnit na nejmodernější poplašný systém pro Nekonečné sny.

Faith nakonec souhlasila, aby bratr uskutečnil záměr, který jí navrhoval už od otevření obchůdku zabezpečit ho.

„Nelíbí se mi to,“ odpověděl Kyle a napil se.

„Víc než předtím?“

„Jo. Proč?“

„Mluvil jsem s policií. Souhlasili, že to není obvyklá loupež, ale zas ne tak výjimečná, aby se tím zabývali.“

Kyle zasténal a světlé vlasy mu spadly do tváře. Netrpělivě je odhodil a uvažoval, jestli by ho Hannah mohla ostříhat. Určitě udržuje Archerův účes. „No a?“

„Když jsem poznamenal, že tutéž noc za rohem probodli nějakého opilce, jen pokrčili rameny. Nemohl jsem ale mluvit o profesionálním použití nože, protože bych tak prozradil, že máme volný přístup k jejich záznamům.“

„Takže poldové to považujou za náhodný zabití?“ ujistil se Kyle.

Archerův pohled potemněl. „Rána, která téměř okamžitě zabije a přitom z ní vyteče jen pár kapek krve, to není náhoda. To je něco, co mi nahání hrůzu.“

„Dokážu si představit, že to nahání hrůzu i Walkerovi, když má naši sestřičku hlídat. Možná by měla zůstat doma a nikam nejezdit.“

„Myslíš, že by se ti tak ulevilo?“ zeptal se Archer.

Kyle chvíli uvažoval, pak zaklel a odsunul kávu stranou. „Pochybuju. Myslím, že maléry by si Faith našly i tak.“

„Proč?“

„Kdybych věděl, opravdu věděl, tak sázím čísla do loterie a netrápím se tu s obvody a čipy.“ S tím se Kyle vrátil k projektu na stole.

Archer ho chvíli pozoroval, ale v duchu se mu znovu vybavila posmrtná fotografie zabitého opilce z pitevního stolu. Práce nožem byla precizní, nekrvavá a neodvratná.

Byla to jasná vizitka profesionálního zabijáka.

Myslím, že maléry by si Faith našly i tak.

9

Savannah

Faith zůstala v půjčeném Jeepu Cherokee dvacet minut, ale nakonec ztratila trpělivost. Nepopouzelo ji cizí město, ztráta zavazadel a dopravní zácpy. K šílenství ji doháněl jemný, zdvořilý a nemožně tvrdohlavý jižan jménem Owen Walker.

Dokázala ho ignorovat, když pracovala šestnáct hodin denně na náhrdelníku pro Montegeaua. Jenže ten je už hotový a Walker je stále v její blízkosti a dostává se jí pod kůži.

Místo aby vztekle vybuchla, obrátila se k němu a klidně poznamenala: „Nedává to smysl.“

„Příkazy vydal tvůj bratr. Obrať se na něho.“

„Je v Seattlu.“

„Vždycky jsem věděl, že je po čertech chytrej,“ prohodil.

Dívka zmlkla a potom se přiměla se uvolnit. Kdyby držela zuby zatnuté, za chvíli by ji rozbolela hlava. Byla to jedna z drobných zkušeností získaných za života s Tonym. Zvolna se nadechla, pak znovu a za chvíli se na dech už nemusela soustředit.

Kdyby hádka s Walkerem mohla něco změnit, vrhla by se do ní se vší vervou. Ale skutečně by musela ječet na Archera a ten nebyl v dosahu. Walker nemusel být nutně idiot, jen se řídil idiotskými příkazy.

Zatímco čekali na křižovatce, až přejede náklaďák, Walker upřel na dívku ostražitý pohled. Všichni Donovanové, kromě ní, měli temperament za dva. Faith měla vyloženě výbušnou povahu, ale na rozdíl od svých sourozenců se snažila ji ovládnout.

Uvažoval proč. Donovanové tvořili semknutou rodinu a nikdo z nich neměl rád trucování a spory.

„Proč,“ začala nakonec Faith klidným hlasem, „mám přijet do krásného historického města a potom bydlet v bezduchém moderním hotelu? Zvlášť když už jsem všem oznámila, že mě najdou v hotelu Live Oak.“

Walker usoudil, že by bylo lepší, kdyby vybuchla, než aby ledově odměřovala každé slovo. Stříbromodrý lesk jejích očí mu připomínal zasněžené vrcholky afghánských hor. Dost chladné na to, aby v jejich blízkosti člověk zmrzl na kost.

„Všem, kdo vědí, kde jsi, je tím pádem jasné, kde jsou rubíny,“ vysvětloval. „Je šest pryč. Slunce zapadá, banky jsou zavřené a budova, kde se vystavuje, otevře až zítra.“

„V Live Oak je trezor. Ujistila jsem se o tom, když jsem objednávala pokoje.“

„Jasně,“ prohodil bez zájmu. „Ty starý sejfy s černýma dveřma a zlatými nápisy jsem už viděl. Každému trochu zkušenému zloději stačí šikovné prsty a má tvé rubíny dřív, než se stačíš namalovat.“

„To by nejdřív musel vědět, že v tom sejfu jsou,“ namítla.

„A právě proto jedeme –“

„Do jiného historického hotelu,“ skočila mu do řeči. „V Savannah je jich spousta.“

Zpočátku se s ní chtěl dohadovat, ale pak se rozhodl střádat sílu na zásadnější střety.

„Jasně, zlato,“ utrousil. „Máš na mysli něco zcela konkrétního?“

„Dělám na tom, zlato.“

Otočila se ke světlu a zalistovala průvodcem, který si pořídila hned na letišti. Rozložila si mapu a snažila se zorientovat. Veřejné osvětlení tvořily sice historicky věrné a elegantní lampy, ale moc světla neposkytovaly. Nakonec našla, co hledala.

„Zaboč příští ulicí doleva,“ ozvala se.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Jednosměrka.“

„Aha.“ Dívka se znovu ponořila do mapy. „Tak za dalším blokem. Když to nepůjde, tak zahni doleva, hned jak to bude možné.“

„Kam jedu?“

„Jde snad o zahajovací gambit filozofické debaty?“

Walker se usmál. „Lidi, co nedokončej ani střední školu, nemaj k takovejm věcem sklony.“

Faith si všimla, že jeho přízvuk se prohlubuje, když je podrážděný. Takže další chlap, kterému její styl žertování nevyhovuje.

S tímhle naštěstí nechodí. I když ji k němu něco přitahuje, bude se z toho muset co nejrychleji dostat. Nemůže si dovolit, aby ji každý chlap mimo rodinu dokázal navztekat.

„Když ti to tak vadí, proč s tím něco neuděláš?“ zeptala se neutrálně.

„Nevadí.“ Alespoň obvykle ne. Vadí mu to, když je s ní. Bude se nad tím muset zamyslet. „Potkal jsem spoustu hlupáků s diplomem. A taky znám pár chytrejch lidí, co nemaj ani maturitu. Nejde o papír, ale o člověka.“ Při hovoru zabočil doleva. „Tohle by mohla být ta tvoje ulice. Mastě Oglethorpe musel být nalitý bourbonem, když to město zakládal.“

Dívka se podívala na nápis. „Je to ona. Jak to myslíš? Stará část města je nádherná. Náměstí působí velkolepě. Několik staletí staré duby a magnolie, všude kytky, památníky a fontány. Podle průvodce by během měsíce měly začít kvést azalky a kamélie.“

„Jo, náměstí jsou hezký, když to někoho zajímá,“ souhlasil a kradmo na ni pohlédl. „Jenže po nich musíš kličkovat jako zajíc, jestliže se chceš dostat z jednoho místa na druhý. Je to neefektivní.“

Chtěla pronést řeč o barbarech, kterým historie nic neříká a starobylá náměstí podle nich jen zpomalují dopravu. Když otevřela ústa, došlo jí, že právě na to čeká. V tu chvíli jí připomněl staršího bratra Kylea. Ten ji podobným způsobem dokázal zatáhnout do líté hádky.

„Ano,“ pronesla nakonec klidně. „Asi máš pravdu. Tak kličkuj, dokud nenajdeš cestu k řece.“

„Kam jedeme?“

„Tajemství. Kdybych ti to řekla, určitě bys vymyslel, jak by mi tam mohli ukrást rubíny.“

„Copak jsi zapomněla, kde právě teď jsou?“

Když si na to vzpomněla, neubránila se úsměvu. Zabalený náhrdelník si Walker zastrčil do tajné kapsy na svém spodním prádle. Při chůzi sice nechrastil, ale vypadal, jako by trávil mládí na koni.

„To se nedá,“ prohodila. „Dodává to vztahu k rodinným šperkům úplně nový rozměr.“

Walker se usmál. „To jistě. Dáš tu informaci do katalogu?“

„Obávám se, že nejpodivnější způsob dopravy nejsou schopní ocenit.“

„Není na tom nic neobvyklého. Naučil mě to jeden starý Pákistánec. A zdaleka nejde o nejhorší místo pro pašování. Jsou i intimnější místa, kam se dají drobné věci ukrýt.“

„Tam se dívat nebudu,“ prohlásila odhodlaně.

„Tvůj náhrdelník taky ne.“

Faith se musela hodně snažit, aby se nerozesmála. Zase ji dostal. S diplomem nebo bez něho, Walkerovi to myslí stejně rychle jako jejím sourozencům.

Ale to by ji nemělo překvapit. Když obral Archera při pokeru, žádný hlupák to být nemůže.

Zabočili do dlážděné uličky. Jeep vesele poskakoval, byl stavěný na nerovný terén, ne na městské bulváry.

„Támhle,“ ukázala Faith doprava a vedla ho na hrbolatou příjezdovou cestu. Dostali se k řece, jejíž břeh lemovala řada dvouposchoďových domů. Kdysi to byla skladiště a továrničky. Teď se z nich staly drahé stylové restaurace, obchody a hotely.

Walker zaparkoval vedle bílého cadilaku přímo před zákazem stání. Než stačil vypnout motor, dívka už byla venku a kráčela k proskleným dveřím Savannah River Inn.

„Zůstanu a dám pozor na věci,“ pronesl v prázdném autě. „Jo, je to maličkost. Žádný problém. Jsme tu, abychom sloužili.“

Zapnul rádio a spustil okénka. Nad horkým chodníkem se vznášela vůně jižanské řeky a motorů. V Savannah panovalo nezvykle teplé počasí. Ještě ne tak teplé, aby se objevil obtížný hmyz, ale stoupající vlhkost byla jasnou předzvěstí horka, které se na Jih sneslo každé léto.

Na holých větvích stromů u vchodu se odrážela světla. Nahoře na srázu se rozkládal obrovský dub. Ve světle pouličních lamp se na největších větvích vlnilo kapradí. Teď na něm nic krásného nebylo. Ale po životadárném dešti se všechno změní. Potom se kapradiny půvabně rozvinou a zazelenají.

Jenže to bude až tak za dva měsíce. Teď jsou to jen nevzhledné šlahouny.

V zatáčce se objevilo pomalu jedoucí auto. Walker sledoval, jak se blíží. Potom si všiml nahoře světelné konzole.

Policista si špatně zaparkovaného jeepu nevšímal. Byl zvyklý na lidi, kteří hledají ještě pozdě večer ubytování. Savannah bylo k turistům vlídné, zvlášť mimo sezonu.

Jemný vlahý vlhký vánek znal Walker stejně důvěrně jako své dlaně. Vzduch voněl mořem. Nedaleko bylo ústí řeky, kde pinie přenechaly místo travám v mokřinách a horké dny přecházely v sametové noci. Nebýt světel a hluku města, mohl by si připadat jako zpátky v Rubínové zátoce a tiše našlapovat s puškou v ruce a kručícím žaludkem.

S bratrem lovili ryby, krevety, ústřice a kladli pasti. I když byl Lot o čtyři roky mladší, dařilo se jim skoro stejně. Walker byl ale lepší střelec. Vynikal trpělivostí, která Lotovi scházela.

A právě to ho stálo život.

Walkera přinutil příval bolesti zavřít oči. Bolest sice nebyla po letech už tak pronikavá, ale neztratila se. Stál tehdy nad bratrovým holým hrobem a přísahal, že už nikdy nebude odpovídat za nikoho jiného kromě sebe.

Přísahu dodržel, i když ji musel vykoupit krutou osamělostí.

„Vstávat!“ vybídla ho Faith.

Otevřel oči. Dívčina silueta se rýsovala proti světlu z hotelu a světlé vlasy se změnily ve svatozář. Její ženská vůně podtržená gardéniemi ho okamžitě probrala.

Bolestně ucítil pašeráckou skrýš mezi nohama. „Nespím.“

Jeho zastřený hlas si s ní pohrával jako vlahý vánek. Uvědomila si, že se k němu naklonila příliš blízko, jako by se chtěla otřít o jeho tmavý plnovous a zjistit, jestli je stejně sametový, jak vypadá. Vyděšená vlastními úvahami se odtáhla, ale ještě stačila vdechnout vzrušující mužskou vůni.

„Neměli pokoje vedle sebe,“ oznámila.

„To je milé na těch bezduchých nových –“ začal.

„Tak jsem vzala ten poslední volný,“ přerušila ho. „Hodili jsme si o rozkládací postel a tys prohrál.“

„Nevzpomínám si, že bychom házeli nějakou mincí.“

„Paměť je až na druhém místě.“

„Opravdu? A co je ta první?“

„To jsem zapomněla.“ Při pohledu na jeho výraz se rozesmála. „No tak. Z okna je výhled na moře a po kanálu se právě blíží velká loď. Zdá se tak blízko, že by se jí člověk mohl dotknout.“

Walker si vybavil to množství lodí v Eliotově zátoce. Stačilo mít oči a člověk si mohl z oken domu Donovanových prohlížet lodě z celého světa. Ale Faith byla nadšená, jako by žila na poušti a v životě neviděla nic většího než kaluž. Její nadšení bylo nakažlivé stejně jako smích.

„Mimochodem, ve městě jsou ještě dvě další akce, takže je všude plno. Ten pokoj bychom nejspíš nedostali, kdyby někdo na poslední chvíli neodřekl rezervaci.“

„Když už o tom mluvíme, měla bys –“

„Původní hotel jsem zrušila,“ ujistila ho.

„Oznámilas tam, kde budeš?“

Málem ano, ale o tom se raději nezmínila. „Nechala jsem jim jen číslo stánku na výstavě. A zavolala jsem domů.“

Rodina Walkerovi starosti nedělala. Spíš lační mizerové, kteří vědí, že Faith má u sebe rubíny za milion dolarů. „Dobře. Nerad bych tě vláčel na nějaké méně historické místo u dálnice, jen abychom se vyspali.“

„Až budeš mluvit s Archerem –“

„Kdo říká, že mu budu volat?“ ohradil se.

„Zkušenost. Připomeň mu, že zálohu z Live Oak vyúčtuju Donovan International. A ostatní výdaje spojené s cestou do Savannah taky.“

„Koukám, že nejsi polovičatá.“

„Když Archer chce, aby bylo po jeho, tak ať si to taky zaplatí.“

„Tak jdem. Mají tam trezor?“

„Jo, ale na pojištění je limit deset tisíc dolarů.“

Walker si povzdechl. Rubíny tak těsně na kůži –jakkoli dobře zabalené – nebyly pohodlné. Náhrdelník byl dobře vypracovaný a dal se složit do malého balíčku, ale Walker byl v těch místech skutečně citlivý. V tu chvíli ještě víc, než byl ochotný přiznat.

Dívka se usmála. „Neškrabe tě něco?“

„Už to bylo i horší. Naštěstí Archer nepojistil zbytek tvých šperků,“ prohodil. „Kdybych toho měl tímhle způsobem nosit víc, musel bych poskakovat jako zajíc.“

Vysoukal se z auta a zavřel za sebou dveře. Toporně obešel vůz ke kufru, jeho noze se sevření sedadla v letadle moc nelíbilo.

Faith se prosmýkla kolem něho a sáhla po svém zavazadle a kovovém kufříku s dalšími díly na Výstavu moderních šperků.

„Nejsem takovej mrzák, abych ti nemohl odnést kufr,“ poznamenal.

„Já taky ne.“

„Tady jsme na Jihu. Ženy tu zavazadla nenosí.“

„Tady nosí kabelky muži?“ zeptala se s předstíraným zděšením.

Walker to vzdal. Vzal svou tašku a hůl a vykročil za ní ke vchodu do hotelu. Sáhl po klice, otevřel a s úsměvem sledoval, jak kolem něho prochází.

„Tudy,“ vybídla ho.

Walker si vrýval do paměti všechny detaily a následoval ji chodbou podél číslovaných dveří. Zámek na dveřích nebyl tak starý jako budova, ale vyloženě moderní taky ne. Dal by přednost elektronickému zámku se závorou.

Řetízek taky za moc nestál. Stačí jednou trhnout a vyrve se. Na jihu dávali přednost historii, on sám pak moderní oceli.

„Nádhera,“ vydechla Faith, když se rozhlédla. „Růžová, zelená a krémová. Ty tapety jsou moc hezké, jako z hedvábí. A obložení vypadá původní.“

„Pochybuju. Staré továrny na pobřeží měly daleko k ozdobám i v době, kdy byly nové. Buď to pochází z nějakého zrušeného domu, nebo to vyrobila firma specializující se na imitaci starožitností.“

Dívka ale jižanského pragmatika po svém boku nevnímala. Před očima měla svou představu o starobylém Jihu a vychutnávala si ji. „Podívej se na strop. Okraje jsou zdobené květinami. Myslíš, že je to původní omítka?“

„Doufám, že ne. V tomhle podnebí omítka hnije skoro stejně rychle jako maso. Ale podlaha bude zřejmě originální.“

Faith sklopila pohled a viděla jen moderní koberec. Drahý, vkusný, ale neodhaloval ani kousek podlahy. „Jak to poznáš?“

„Podle toho, jak vypadají nosné trámy. Takhle se to prověsí tak za sto let.“

„Tobě skutečně víc vyhovuje nějaká bezduchá současnost.“

„Ne, ale to ještě neznamená, že nepoznám rozdíl mezi přízemím a tímhle.“

Zadíval se na pohovku, na které měl spát. Doufal, že matrace bude pevnější než polštáře, ale pochyboval o tom. Bezděčně si začal masírovat ztuhlé svaly na noze. „Příště tou mincí házím já.“

Když si všimla, jak se snaží rozhýbat nohu, skousla ret a ovládl ji pocit viny. Měla vztek na Archera, že jí organizuje život, a ona za to trestá Walkera. Není to od ní fér.

„Vezmu si pohovku,“ navrhla. „Zapomněla jsem.“

„Na co?“ zeptal se zamračeně.

„Na tvoji nohu.“

„Taje v pořádku.“

„Tak proč si ji třeš?“

„Udělala bys to za mě?“

Dívka přimhouřila oči. „Navrhla bych ti to, jen abych viděla, jak se z toho vykroutíš.“

„Kdykoli, zlato.“

„Tak dobře. Dáme se do toho hned teď. Na břicho!“ ukázala na podlahu. „Prosím?“

Lehni si na břicho na podlahu.“ Protahovala si ruce a spokojeně se usmívala. „Nedávno jsem dokončila tříměsíční kurs hloubkové masáže.“

„Proč?“ střelil po ní pohledem.

„Ze stejného důvodu, z jakého jsem se zabývala metalurgií, keltským uměním, bojovým uměním a migrací ptáků.“

„A to je jaký důvod?“

„Zajímalo mě to.“

Walker se zasmál. „Vsadil bych se, že dokážeš trávit na síti celé hodiny.“

„Myslíš na počítači?“

„Jistě.“

„V žádném případě. S tím jsem pracovala jen na fakultě. A říkala jsem mu Antikrist. A to byl jediný okamžik, kdy mi dělal radost.“

„Opravdu děláš všechny návrhy ručně?“ zeptal se překvapeně.

„Není příjemné, když člověk přijde o tři týdny práce jen proto, že Antikrist zkolabuje.“ Pokrčila rameny.

„Vlohy pro počítače má v naší rodině Kyle. Ten s nimi dokáže věci, které určitě nejsou legální.“

Walker dobře věděl, že některé dovednosti by Kylea přivedly do federálního vězení, ale raději mlčel. Nevědomost je občas hotovým požehnáním.

„Tak si lehni!“ vybídla ho. „Během chvíle se ti uleví.“

„Ale bude to bolet, že?“

„Proč myslíš?“

„Usmíváš se jako aligátor.“

„Možná jen umírám touhou si na tebe sáhnout.“

„Jo, a mluvíš taky tak,“ dodal, ale lehl si. Bolest z jejích rukou bude příjemnější, než kdyby se masíroval sám.

„Kde to bolí?“ zeptala se.

„Všude.“

„Hm, to je nosná informace.“ Klekla si vedle něho a začala mu přejíždět prsty po levém stehně. „Kde to cítíš nejvíc?“

Asi by nechtěla slyšet o palčivé bolesti ve slabinách. „Uprostřed stehna vpředu nad kolenem.“

„Mám to.“

Zatajil dech, když ucítil její prsty nahoře na stehně. „Říkal jsem nad kolenem.“

„Kdybych tam začala, proletěl bys stropem. Některé věci je potřeba dělat postupně.“

Walker skousl rty a připravil se vydržet zajímavou formu mučení.

10

Probudila se hrůzou.

Dusila se v sevření ocelových prutů. Tváře jí hořely, jako by po nich stékalo cosi horkého a lepkavého. Něco jí přejelo po paži a zanechalo na ní palčivou stopu. Nemohla se pohnout, nemohla vykřiknout, dokázala jen ležet ochromená strachem a drsný hlas stále dokola opakoval: „Ten rubín! Kde je? Pověz mi to, jinak umřeš!“

Řekla mu všechno, co věděla.

Nakonec v bolestech zemřela a vrah na ni upíral zářící oči.

V zahajovací den Výstavy moderních šperků se Faith i Walker probudili brzy. Dívka pustila televizi a odešla do sprchy, zatímco Walker se vypravil pro snídani. Než si vysušila vlasy, byl zpátky. Nesl koblihy a kávu, otevřel dveře a pak je za sebou zabouchl. Okamžitě ho upoutala televize.

„Tady reportér Barry Miller. Hlásím se z místa vraždy v jednom z nejznámějších hotelů Live Oak.“

Walker ztlumil zvuk. Nechtěl, aby Faith zprávu slyšela, ale jeho zaujala.

Záběr kamery se přesunul z upravené moderátorky zpráv na pomačkaného reportéra v terénu. Za ním parkovalo několik policejních aut tak, aby blokovalo vjezd do ulice. Místo ohraničovala žlutá páska. Barry Miller svíral mikrofon a upíral pohled přímo do kamery.

„Slova nemohou hrůzný čin vystihnout. Vrah, možná jich bylo víc, vnikl do pokoje oknem, oběť sadisticky mučil a nakonec ji zabil. Ironií osudu je skutečnost, že dotyčná, jméno si její rodina nepřeje uvést, pokoj získala až na poslední chvíli díky zrušení rezervace.

I policii zaskočila brutalita, s jakou byl čin proveden. Nikdo nic nezahlédl ani nezaslechl. I když mrtvá přišla o kabelku a byl vyloupen i trezor v přízemí, policie dosud motiv vraždy nezveřejnila. Zatím pátrá po bývalém manželovi oběti a jejím milenci, aby je podrobila výslechu.

Budeme případ sledovat a přineseme vám čerstvé zprávy. Z místa vraždy v hotelu Live Oak Barry Miller. Předávám ti slovo, Cherry.“

Obraz se vrátil do studia. Walker rychle prošel ostatní kanály, ale nic zajímavého už neobjevil a přijímač vypnul. O chvíli později ztichl v koupelně fén.

„Proč jsi to vypnul?“ zeptala se Faith, když se vrátila do ložnice. „Chtěla jsem vědět, jestli se zmíní o výstavě.“

Walker vzhlédl a ztěžka polkl. Dívka byla v pracovním. Boty na vysokých podpatcích, stříbromodrá hedvábná halenka ladící s barvou očí, o něco tmavší kostým a záplava vlasů barvy letního slunce. Sako zdobil špendlík, který si sama zhotovila z opálů a nádherné černé perly. Připomínal lastury a moře.

„Myslel jsem, že bychom se mohli najíst venku u řeky, než ten mumraj vypukne,“ odpověděl. „Je tam krásně.“

Dívka sáhla po kabelce a vykročila ke dveřím. „Tak na co čekáme?“

Venku bylo příjemně teplo, ale všechno ještě pokrývala rosa. Přes její námitky si svlékl bundu a položil ji na lavičku, aby si mohla sednout. Zdůraznil, že nemůže předvádět ty nádherné šperky ve špinavé sukni.

Faith byla Walkerovi vděčná za mlčenlivou společnost. Nemusela se starat o konverzaci a mohla se plně soustředit na nastávající den. Muž vedle ní si přemýšlel o svém. V tichosti jedla koblihy a popíjela skořicovou kávu.

Když se slunce prodralo mezi listy dubů, mělo už hodně síly. Walker to ale nevnímal, uvažoval o zprávách. Neměl důvod k úsměvu, ale před Faith se snažil nedat nic najevo.

„Jak se jmenoval ten hotel, kde ses chtěla původně ubytovat?“ zeptal se.

„Live Oak. Měla jsem rezervovaný Zlatý pokoj, repliku jižanské dívčí ložnice z roku 1840.“ Napila se. „Proč?“

Walker zívl, protáhl se a vychutnával teplo. Ale ledový pocit v něm nedokázalo rozehřát. „Archer bude očekávat zprávu a nemohl jsem se rozpomenout na jméno hotelu.“ Nemluvil sice zcela pravdu, ale na druhou stranu to nebyla úplná lež. Musí si s Archerem promluvit a název Live Oak se v jejich hovoru určitě objeví. „Můžeme vyrazit?“

„Ještě se trochu napiju.“

Walker posbíral ubrousky a kalíšky a nacpal je do sáčku od koblih. Díky dívčiným šikovným a překvapivě silným prstům se mu chodilo daleko lépe. To, že nemohl dlouho usnout, nebyla její vina. Ona mu nabídla jen masáž na uvolnění.

Neustále si opakoval, že je to tak lepší. V duchu o tom byl přesvědčený, ale tělo se nechtělo podřídit.

Faith dopila kávu a s povzdechem si olízla rty. Jejímu společníkovi se v tomhle městě, kde se pil ledový čaj a překapávaná káva, podařilo získat espresso, a dokonce i skořici. Sám spokojeně popíjel hořkou jižanskou kávu. Jistě, vždyť na ní vyrostl.

„Můžeme,“ oznámila.

„Ještě ne.“

„Prosím?“

Walker jí jemně utřel koutek úst. „Drobečky.“

Dívce se rozbušilo srdce. Byl to jen bezděčný dotek, ale jí se po něm zatočila hlava. Napadlo ji, jaký by byl milenec. Uvažovala o tom mimoděk už předešlý den, když mu masírovala svalnaté stehno. „Díky. Drží mi rtěnka?“

Sklouzl pohledem na ústa a ona měla pocit, jako by se jí znovu dotýkal.

„Odsud vypadá dobře,“ prohodil po chvíli. „Ale třeba by ses chtěla podívat sama. Máš tak krásné rty, že nedokážu poznat, co je příroda a co rtěnka.“

Dívka vstala. „Lidi budou zajímat šperky, ne jak vypadám.“

„Ženy jistě.“ Sáhl po bundě, otřepal ji a oblékl. „Mužům se budeš líbit. Samé jemné hedvábí a ty podpatky…“ Zavrtěl hlavou. „Zlato, ty boty dělaj s tvýma nohama hříšný věci.“

Dívka na sebe pohlédla. Vybrala si to oblečení, protože bylo pohodlné, a usoudila, že ve výstavním sále bude chladněji. Lodičky jí zůstaly z doby, kdy chtěla vyhovět Tonymu a působit svůdně.

„Hlavně dělají strašné věci s klenbou,“ poznamenala. „Večer budu kulhat.“

„Tak proč je nosíš?“

„Nohy v nich nevypadají tak hubeně.“

„Hubeně?“ nedokázal Walker zakrýt překvapení. „Nechala sis poslední dobou zkontrolovat oči?“

„Ano.“

„Tak zkus jiného odborníka. Tvoje nohy jsou – tak krásné, že se při pohledu na ně začínají chlapům potit dlaně, – úplně v pořádku. Obě ti sahají až na zem, ne?“

„Když jsem se naposledy dívala, bylo to tak.“

„Tak vidíš. Co víc by mohl člověk chtít?“

Usmála se a bezděčně k němu vztáhla ruku. „Jdeme. Pomůžeš mi upravit stánek.“

Chystal se jí vnutit a oddechl si, že to nebude nutné. Čím déle s ní byl, tím uvolněněji se chovala. Večer s ním bude jednat jako se svými bratry.

Pokud ho to bude zneklidňovat tak, jak mu to usnadňuje práci, vydrží to. Do Seattlu se vrátí jako kamarádi. No, líp hrát si na bratra a sestru než na milence.

Stačí, když si to bude stále opakovat. Tak jako včera večer, kdy si namlouval, že neslyší, jak se svléká, necítí její vůni a nevnímá její oddechování.

Měl jí dovolit dveře do ložnice zavřít. Možná by se pak alespoň trochu vyspal. Nesmysl. Usnout s erekcí je hrůza.

Vstal a šel pomaleji, než bylo nutné. Vycítil, že Faith jeho fyzická slabost uklidňuje. Napadl ho jediný důvod, kvůli kterému by si rád na chvíli popovídal s jejím ex snoubencem.

Zbytky po snídani odhodil do koše, jednou rukou sáhl po holi a druhou podal Faith. Nejraději by ji pevně svíral s propletenými prsty, ale jenom ji jemně stiskl a pustil.

„Jdeme!“ vybídl ji. „Musíš jim ukázat, jak vypadají pořádné šperky.“

Vzal hliníkový kufřík, který ukrýval devět z deseti exponátů jejího stánku. Desátý – náhrdelník s rubíny – byl na svém místě v těsné blízkosti Walkerova rodinného klenotu. A ten právě teď palčivě cítil.

Ty boty by měli zakázat, stejně jako její postavu a andělské oči.

„Máš nohu pořád ztuhlou?“ zeptala se při pohledu na jeho zamračený výraz.

Málem se zeptal, kterou má na mysli. „To povolí.“

„Večer ti ji namasíruju.“

„To není potřeba.“

„Neodmlouvej. Moc ráda se dívám, jak se zatnutými zuby statečně trpíš. Dodává mi pocit moci a síly, že dokážu přimět dospělého muže k slzám.“

„Věděl jsem, že máš sadistické sklony,“ odsekl s úsměvem. Ale noha bolela méně.

Ještě než odešli, ze stromů se sneslo hejno vrabců a začalo vyzobávat drobečky. Málem přistáli Faith na nohách.

„Jsou drzí, co?“ poznamenala.

„Nemůžou si dovolit váhat. Za chvíli tu budou větší ptáci a pak na vrabce nic nezbyde.“

„To není fér.“

Pohlédl na ni. „Myslíš, že přežít je fér?“

Dívka s povzdechem poznamenala: „Doufám, i když život už mě dost poučil.“

„Doufej, v co chceš, zlato. Ale měj přitom doširoka otevřené oči.“

Walker se opřel o zlatorůžovou stěnu Faithina stánku. Výstavní síň měla rozměry velké hotelové haly a byla i podobně rozvržená. Stánky lemovaly stěny a uprostřed stálo několik pohovek a křesel se stolky z mahagonového a třešňového dřeva. Buď starožitnosti z Evropy, nebo skvělé repliky. Aranžmá květin připomínalo fontány a vnášelo do prostoru jarní atmosféru. Na vzdáleném konci bylo připravené ovoce a šampaňské. Smyčcové trio hrálo Bachovy fugy tak tiše, že hosté nemuseli zvýšit hlas.

Ale na první pohled bylo jasné, že tam vládne obchod.

Ze svého místa viděl každého, kdo se k stánku přiblížil. Výstava nebyla ještě otevřená pro veřejnost a exponáty si zatím prohlíželi klenotníci a diskrétně oblečená ochranka. Staří přátelé se zdravili a okukovali novou konkurenci. Ostraha kolem mlčky obcházela.

Faith se skláněla nad kufříkem a vytahovala šperky. Walker měl výhled, který mu bral dech. Dlouhé nohy, jejichž hedvábná stehna odhalovala napůl vyhrnutá sukně. Útlé boky, tak akorát do ruky, vybízely ke stisknutí. Jemná, horká pokožka.

„Potřebuju náhrdelník,“ obrátila se k němu.

„Hned,“ odpověděl a sáhl po zipu.

Dívka vytřeštila nevěřícně oči. „To by sis snad nedovolil. Tady ne!“

Při pohledu na její zrudlé tváře se neubránil úsměvu. Hrozně rád si ji dobíral. Měl pocit, jako by se jí dotýkal.

„Vypadni odsud!“ sykla. „A dělej. Za pět minut se otevírá a já potřebuju ten šperk.“

Nechtěl ji nechat samotnou, ale zatím je tu poměrně bezpečno, když veřejnost ještě čeká venku. Vzal hůl a vykročil k toaletám. Krok tlumil poněkud vybledlý perský koberec.

Cestou ven se zastavil u jednoho z mužů ostrahy a pokývl směrem k Faith. „Má potíže s jedním mizerou, kterej se nechce nechat odbýt,“ utrousil. Při řeči potřásl muži rukou a přitom mu vtiskl do dlaně desetidolarovou bankovku. „Mohl byste mi na ni dát pozor? Za chvíli jsem zpátky.“

Peníze zmizely v kapsičce drahého obleku. „Žádný problém, pane. S radostí.“

Záblesk v mužových modrých očích svědčil o tom, že jde o jižanského gentlemana, který je ochotný ochraňovat – a obdivovat – krásné nohy až do posledního dechu.

Walker došel k pánské toaletě, ale ještě předtím se zastavil a vytáhl jeden z mobilních telefonů vybavený kódovacím zařízením.

Archer se ozval hned po prvním zazvonění. „Doufám, že jde o něco důležitého.“

„Tady Walker. Vzbudil jsem tě?“

Archer se podíval na Hannah. Právě se k němu tulila a hladila ho po břiše. „Už jsem byl vzhůru. O co jde?“

„Možná jsem paranoidní.“

„Poslouchám.“ Hannah se svůdně usmívala a on zatajil dech. Vzápětí ucítil její rty na velmi citlivém místě.

„Hotel, kde měla Faith zamluvený pokoj, v noci vykradli. Vloupali se do pokoje, kde měla bydlet, a do hotelového sejfu. Ženu, která v tom pokoji spala, zavraždili nožem.“

„Bože.“

Hannah poplašeně vzhlédla. Archer se přiměl k úsměvu a přejel jí prstem po rtech. Položila mu tvář na břicho a pohrávala si se vztyčeným pohlavím.

„Obyčejný lupiči nemívají vybavení na vybrání sejfu,“ prohodil Archer. „Alespoň ne velkého.“

„Nepovídej,“ utrousil Walker.

„Kdo věděl, kde Faith bydlí?“

Hannah začala jemně kousat.

Archer zatajil dech.

„Organizátoři výstavy, Montegeauovi, Donovanovi a každý, koho to zajímalo natolik, aby si to zjistil.“

Archer zavrčel. „To je teda pomoc.“ Sám nevěděl, jestli slova adresuje Walkerovi, nebo Hannah.

„Jasně, šéfe. Já jsem jen bezduchej trouba, který jí nedovolil ubytovat se v historií prodchnutým hotýlku. Taky jsem ten, kdo trávil noc zkroucený na pohovce v jednom renovovaným skladišti u řeky, zatímco tvoje sestřička si vyspávala v luxusní posteli jako vystřižené z nějakého románu.“

Archer polkl zasténání. Pohledem varoval Hannah, že zaplatí za každý okamžik mučení, které mu právě působila.

Její úsměv dával najevo, že se už nemůže dočkat. „Dobrá práce,“ vypravil ze sebe. „Máš to u mě.“

„To si piš.“

„Připomeň mi, abych ti zvýšil plat.“ Zalapal po dechu a snažil se nevykřiknout, když ucítil manželčiny vlahé rty.

„Jo, přidat mi můžeš, šéfe. A řekni Hannah, aby s tím přestala. Jseš celej rozpálenej a je mi tě líto, když slyším, jak se přemáháš.“

Archer se vzdal a nahlas se rozesmál. „Ještě něco?“

„Ať Kyle zjistí, jestli vykradený hotely a mrtvé turistky jsou v Savannah běžné. Podíval bych se po tom sám, ale nechci pustit Faith z dohledu.“

„Ach…“ Archer celý ztuhl, jak se jím rozlévalo horko a začínal se potit. „Ještě něco?“

„Už máš seznam věcí z jejího obchodu?“

„Podívej se po večeři na email.“ Archer jedním pohybem překulil manželku na záda a zabořil se do ní. S ďábelským úsměvem jí předal telefon a začal se věnovat svému. „To je Walker, miláčku. Pozdrav se s ním.“

Když se Walker vracel zpátky, muž z ostrahy mu pokývl.

„Co tě tak zdrželo?“ vyhrkla Faith netrpělivě. „Do otevření zbývá už jen minuta.“

„Sex po telefonu.“

„Prosím?“ zeptala se s vytřeštěnýma očima.

„Sex po telefonu je lepší než žádný. Tady.“

Podal jí šperk do natažené dlaně. Teplo předmětu, když teď věděla, odkud pochází, jí vehnalo červeň do tváří. Odvrátila se a začala náhrdelník rozbalovat, jako by byl příliš horký na dotek. Problém byl ale v jejích představách.

Rubínový náhrdelník tvořil v její expozici ústřední místo. Vybrala mu podklad ze světle modrého hedvábí, aby chladná barva kontrastovala se zářivou intenzitou barmských kamenů. Třináct dílků náhrdelníku bylo propojeno tak, aby se celek přizpůsobil jakémukoli povrchu. Přívěšek, tvořený třemi rubíny, bylo možné odepnout a použít jako brož. Kameny na něm byly připevněné kousky zlata tak, že připomínaly okraje žhnoucího plamene.

I bez skvostných rubínů by náhrdelník upoutal pozornost. Kdykoli na něj Walker pohlédl, všiml si nových detailů. Působil žensky, ale vyzařovala z něho síla, reprezentoval přírodní krásu, ale i staletími zdokonalovaný lidský um.

Opisoval jeho křivku konečky prstů, aniž by se přitom dotkl skla.

„Vypadáš, jako bys rád žil v době, kdy muži nosili náhrdelníky,“ poznamenala Faith.

„Tenhle by na chlupaté hrudi nevynikl,“ usmál se. „Ale při pohledu na něj mám pocit, jako bych po dlouhé noci zaslechl za úsvitu zpěv prvního ptáčka.“

Nenapadlo ji, jak odpovědět. A i kdyby věděla, co říct, asi by ze sevřeného hrdla nevypravila jediný zvuk. Walker ji stále překvapoval. Ještě nikdy ji poznámka o kvalitě její práce tak nedojala.

„Jestli za to nedostaneš purpurovou stuhu,“ pokračoval, „tak na světě neexistuje spravedlnost.“

„Spravedlnost, jo?“ prohodila zastřeně. „O té si můžu nechat tak leda zdát.“

Walker se rozesmál a toužil, aby ji mohl obejmout. A políbit. A potom – musel se ovládnout, aby jí nepřejel prstem po křivce nosu jak to dělával její bratr. „Jo, asi máš pravdu.“

„Mimochodem, nemůžeš rozdávat ceny, když jsi ještě neviděl výstavu.“

Rozhlédl se po sále. Dvacet zlatníků tu vystavovalo výsledky své práce. Každý z nich měl své obdivovatele a sběratele. A každý byl zcela osobitý. I návrháři se od sebe lišili stejně výrazně jako jejich práce.

„Mám pocit, že k některým je možné se přiblížit jen pomocí tajného hesla nebo s průvodcem,“ poznamenal suše.

Dívka se na něho sebevědomě usmála. „Cest moi. Provedu tě tu o přestávce. Zatím se budeš muset –A, tady to máme.“

Walker se ohlédl a zjistil, že muž, se kterým mluvil, spolu s dalším nesou křeslo potažené hedvábnou látkou s květy a zlatými pruhy. Vypadalo celkem pohodlné.

„Postavte to ke stěně!“ vybídla je. „Děkuji. Je příliš umíněný, aby o něco požádal sám, a má bolavou nohu.“

„S radostí, madam.“ Muž se usmál a prohodil, že mu vůbec nevadilo podívat se, jaká tvář patří k těm krásným nohám. „Kdybyste potřebovala ještě něco, klidně na nás zavolejte.“

„Nemyslel to doslovně,“ uklidnil ji Walker. Bylo na ní znát, že představa, jak pokřikuje přes celý sál, ji trochu vyděsila. „Vzdělanci tomu říkají metafora.“

„Jdi se vycpat!“ odsekla.

„Další básnický obrat. Alespoň doufám.“

„Já bych o tom raději uvažovala jako o celkem příjemné možnosti,“ namítla Faith a snažila se zachovat vážnou tvář.

Ostraha otevřela dveře a sálem se začal rozléhat hovor. Dovnitř se hrnuli první sběratelé, dealeři a turisté. Jejich oblečení bylo velmi různorodé, ale jedno mělo společné – bylo drahé.

„Sedni si tam a chovej se jako hodný jižanský hoch,“ vybídla ho. „Je čas pracovat.“

Walker se váhavě usadil. Posunul se tak, aby mohl rychle sáhnout pod bundu. Jako neposlušný jižanský chlapec měl připravený nůž a pohled jeho modrých očí zaznamenal každého, kdo kolem Faith prošel.

Byl ochotný se vsadit, že jeden z lidí prohlížejících si vystavené skvosty, bude vrah, který loupil v Live Oak.

11

Po čtyřech hodinách začal Walker přemýšlet o přízemních požitcích, jako je studené pivo a sendvič s masem. Koblihy už byly jen vzpomínkou. Pochyboval ale, že na výstavě budou podávat něco slušného k jídlu. Zahlédl jen krájený meloun a sendviče s hlávkovým salátem.

Faith se bavila s nějakým kolegou, dlouhovlasým opáleným kalifornským surfařem v rudé hedvábné košili a pytlovitých kalhotách. Když ten chlap konečně odešel, Walker uvažoval o přestávce na oběd.

Než se stačil zmínit o kručení v žaludku, objevila se u stánku nějaká žena. Jizvy po akné zakrývala silnou vrstvou líčidla a na zápěstí se jí skvěly obrovské Rolexky. Oblečená byla v evropském stylu a zdobila ji smaragdová brož od návrháře konce dvacátého století – kosočtvercový kámen v platinovém rámu, doplněný nepravidelně rozmístěnými diamanty.

Okamžitě Walkera upoutala. Měla přízvuk – možná ruský nebo maďarský. Raději přistoupil blíž k Faith.

„Trojúhelníkový smaragd,“ zadívala se na kámen. „Jak jste ho zasadila?“

„Velmi opatrně. Smaragdy jsou značně choulostivé.“ Už se nezmínila o tom, že její bratři Justin

a Lawe, dvojčata cestující po světě, jí naznačili, jak krutý trest ji stihne, pokud se kámen někde štípne. „Trojúhelník není pro smaragdy typický, zvlášť pokud má kámen víc než čtyři karáty. Ale tenhle byl skutečně výjimečný. Mimochodem, váš kámen je také moc pěkný. Pochází z Kolumbie?“

„Ale ovšem.“ Žena nad svým šperkem jen mávla rukou a ťukala rudým nehtem na sklo. „Ta brož; je ten kámen pevný?“

„Jistě. Je do šperku zasazený už víc než rok.“

Žena si prohlížela jednoduchý stříbrný tvar. Několik křivek, dva oblouky a zelený smaragd, který působil jako živé oko.

„Je na prodej?“ zeptala se dáma nakonec.

„Ano.“ Za čtyřicet sedm tisíc dolarů, ale o tom se Faith zmíní až ve chvíli, kdy se žena přímo zeptá.

Dáma pokývala hlavou tak důrazně, až se jí rozvlnily rusé kadeře. „Budu o tom uvažovat.“ Rudé nehty stále bubnovaly na skle. „Ten náhrdelník. Krásné rubíny. Z Barmy?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Je mi líto, ale není na prodej.“

„Všechno je na prodej. Jen cena se mění.“

„Ten náhrdelník mi nepatří. Ale třeba by vás zaujalo něco jiného,“ ukázala dívka na náramek, prsten a náušnice z platiny. „Jsou na nich také krásné rubíny a –“

„Ano, ano,“ přerušila ji žena netrpělivě. „Ten náhrdelník. Kdo je majitelem?“

Faith ztuhl úsměv na rtech. „Ráda vás s ním zkontaktuji, i když si myslím, že ho neprodá. Je to svatební dar pro jeho budoucí snachu.“

„Jméno?“ zeptala se žena věcně.

Skutečně neodbytná.

Faith si v duchu říkala, že to třeba nemyslí zle. V různých zemích panují při obchodu různé zvyklosti. Sáhla do kabelky a podala dámě vizitku.

„Zlatnictví Montegeau,“ pronesla žena nahlas. „Založeno v roce 1810. Ten obchod, kde ho najdu?“

„S tím se budete muset obrátit na někoho jiného. Já jsem ze Seattlu.“

Dáma se ještě jednou podívala na náhrdelník a odešla k dalšímu stánku. Tomu věnovala ale jen zběžný pohled a pokračovala dál.

„Nemá vychování, ale pod těma válečnýma barvama má dobrý vkus,“ poznamenal Walker.

„Jak to myslíš?“

„Kolem toho šaška vedle přešla bez povšimnutí.“

„Ten šašek je jedním z nejuznávanějších amerických návrhářů.“

„Z kterého století?“

Dívka se mu zadívala upřeně do očí. „Pozdní Jackson Pollock.“

Walker se rozesmál tak hlasitě, že upoutal pár kolemjdoucích. „Exploze v továrně na barvy, co?“

„Už ti někdo řekl, že jsi sečtělý starý dobrák?“

„Ne. Tu první část všichni vynechávají.“

„Zvláštní,“ prohodila s předstíraným údivem. „A ty se snažíš, aby tě všichni odhadli na první pohled, co?“

„Ovšem, madam. Mást slušné lidi je hřích. Prozíravě mi jich Bůh neposílá do cesty příliš.“

Faith se zasmála. Naštěstí museli hovor ukončit, protože se objevila dívka v rozevláté černé sukni a růžové halence. Měla krásnou broskvovou pleť a světlé vlasy a na jmenovce napsáno jen Meg. „Slečna Donovanová?“

„Ano.“

„Váš asistent ráno požádal, aby někdo přišel ohlídat exponáty, až půjdete na oběd. Mám teď volno. Bude vám to vyhovovat?“

„Můj asistent?“

„To jsem já,“ prohodil Walker mile. „Sbal náhrdelník a jdeme se někam najíst.“

„Ale to je můj hlavní exponát,“ namítla dívka.

„Zbytek je pojištěný jinde, ale za náhrdelník odpovídám já. Takže půjde s námi. Tady mají jen ovocný salát a sendviče, a to mi k jídlu nestačí.“

Faith s mumláním vytáhla náhrdelník, opatrně ho zabalila do jemné jelenice a uložila do koženého sáčku. Podala ho Walkerovi. Ten sáhl po její kabelce, vložil šperk dovnitř a zavřel ji.

Alespoň to tak vypadalo pro všechny, kdo by ho náhodou sledovali. Jen Faith byla dost blízko na to, aby si všimla, že váček neskončil v její kabelce, ale ve Walkerově kapse.

„Takhle jsi porazil Archera v pokeru?“ zašeptala.

„Nejsem takovej blázen, abych s ním hrál falešně. Ale když si mě teď najal, nemusím mít strach přijít o pár dolarů.“

Podal Faith kabelku a pevně ji uchopil za loket. Sáhl po holi a předstíral, že by se bez ní neobešel. „Děkuji, slečno Meg,“ pokývl na dívku, „za hodinu jsme zpátky.“

„Nemusíte spěchat,“ odpověděla s nepředstíranou vřelostí. Stejně upřímný byl i její obdiv k Walkerovi. „Tak do tří se tu nebude nic dít. Potom se ale návštěvníci začnou pokoušet rychle něco propašovat do kapsy.“

„Do té doby budeme zpátky,“ ujistila ji Faith. Cestou ven Walker zamířil k světlovlasému muži z ostrahy. „Ano?“

„Kde je tu nejbližší restaurace, kde dostaneme barbecue?“zeptal se.

Muž na něho mrkl. „To musíte až na Tybee Island. V centru už se barbecue moc nedělá. Ale kdybyste měli chuť na čerstvé krevety, najdete jedno oblíbený místo hned u řeky.“

„Už jste tam byl?“

„Ne. Já chodím do snacku U Kapitána.lima, to je na druhý straně, mají vlastní zdroje krevet.“

Walker cítil, jak se mu ústa plní slinami. Skutečně čerstvé krevety byly skoro stejně dobré jako barbecue. „Jak se tam dostaneme?“

Muž upřel na Faith zaskočený pohled. „No, víte, není to tam moc nóbl.“

„Dám na ni pozor a uvážu jí bryndák.“

Muž jim vysvětlil cestu, Walker vzal Faith za ruku a začali se prodírat ke vchodu. Nepozorovaně sledoval i dění za sebou.

Netrvalo dlouho a měl jasno. Ten muž se dral mezi lidmi příliš agresivně. Byl samý sval a choval se spíš jako zápasník než lupič.

Walker se zamračil. Uvážil všechny možnosti a nakonec poslal Faith k recepci, aby požádala o uložení rubínů v místním sejfu. Zatímco vyřizovala formality, vklouzl na pány a ukryl náhrdelník na obvyklém místě.

Faith zatím v bezpečnostním boxu uložila do krabice tubu aspirinu, konturovací tužku a propisovačku. Když sledovala, jak krabici obřadně zamykají, snažila se nemyslet na to, co právě dělá Walker.

Na druhou stranu ji ale úvahy o Walkerově péči o Montegeaův náhrdelník vytrvale odpoutávaly od jiných myšlenek.

Když se Walker objevil, s jižanskou zdvořilostí ji usadil do auta. Okamžitě odkopla lodičky, aby ulevila zmučeným nohám. Walker upřel pohled na ladný oblouk chodidla, které si masírovala, a přinutil se dívat jinam. Punčochy, které na ženě působí svůdněji než nahá kůže, by se měly zakázat stejně jako parfém, který připomíná gardénie a noc plnou pomalého, vášnivého milování.

S odvráceným pohledem vyjel z parkoviště. Faith si po několika minutách masáže spokojeně vydechla a opřela se. Věděla, že by měla sledovat zajímavé stavby podél silnice, ale neměla na to sílu. Čtyři hodiny prodávání své práce a sebe ji vysílily víc než čtyři týdny u ponku.

Někteří zlatníci prezentaci svých výrobků milovali, ale ona k nim nepatřila.

Walker dělil pozornost mezi zpětné zrcátko a auta před sebou. Mimo sezonu tu nebyl nijak hustý provoz. Tady na jihu jezdila spousta bílých cadilaků, ale nebylo těžké poznat ten, který pokaždé odbočil za nimi.

„Ztratili jsme se?“ zeptala se dívka a rozhlédla se.

„Ještě ne,“ ujistil ji. „Proč?“

„Tenhle roh objíždíme už potřetí.“

„Myslel jsem, že ty oči padlého anděla jsou zavřené.“

„Padlého anděla?“

„Jemně modré a dostatečně hluboké, aby svedly chudáka kluka z venkova k hříchu.“

„V tom případě se budu radši zajímat o bohaté kluky z města.“

Jeho zastřený smích v ní vyvolal touhu otřít se mu o tvář a pak ho kousnout natolik důrazně, aby ji začal brát vážně. Ta představa ji vyděsila. Tony si vždycky stěžoval, že není dost vášnivá. Nikdy pro něho nebyla dost rychlá, dost rozpálená a dost se mu nepodřizovala. Čím víc se snažila, tím to bylo horší. A tím víc se Tony vztekal.

Nech toho, napomenula se v duchu. Byl na vinš stejně jako ty, byli jste u toho oba.

Někdy se jí podařilo tomu uvěřit. Pokud ne, obvykle za osamělých nocí, kdy jí ve vzpomínkách zaznívalo Tonyho zklamání a vztek, ponořila se do práce. Tam si byla sama sebou jistá. Jako žena možná za moc nestojí, ale dokáže vytvářet nadpozemskou krásu, když vtěluje své sny a představy do šperků.

Když pocítila touhu chovat dítě, měla neteře a synovce. Trpělivě snášeli její mazlení, potřebu vnímat jejich smích a tlukot srdce.

„Tak, teď už je to úsměv čistého anděla,“ prohodil Walker.

„Myslela jsem na Summer, Robbieho a Heather.“

„Summer je drak. Jake s Honor by si měli brzy pořídit další dítě, jinak bude tak rozmazlená, že nebude chtít sama ani dýchat.“

Faith na něj vrhla pobavený pohled. „Slova člověka, který jí pokaždé přinese nějaké plyšové zvíře. A to je podle Honor téměř každý den.“

„Hej, skoro strýc má jistá privilegia.“

„Jen pokud přepere ostatní strýčky,“ rozesmála se. „Nikdy by mě nenapadlo, že někdy uvidím Justina s Lawem, jak se perou, kdo to dítě pochová.“

„Dobře že je Archer poslal do Afriky, jinak byste se vy ostatní ke Kyleovým dvojčatům nemohli ani přiblížit.“

Faith se zasmála. „Lianne si chytře pořídila kluka i holku. Zajímalo by mě, jaké to je mít dvojče kluka.“

„Zřejmě stejné, jako když má kluk dvojče holku.“

„Zajímavé.“

„Řekl bych, že z Robbieho bude umělec a Heather povede Donovan International a všechno ostatní, na co sáhne.“

„Nejdřív by se musela poprat se Summer.“

„Ne. Summer je duší cestovatelka. Mládí bude trávit s ruksakem na zádech.“

„Ty musíš hodně často nahlížet do křišťálové koule,“ prohodila dívka zamyšleně.

„Ne dost často, jinak bych byl už dávno bohatý jako tvoji bratři.“

A Lot by ještě žil.

Tu skutečnost si Walker připomínal pokaždé, když díky blízkosti Faith pocítil pnutí ve slabinách. Je

Donovanová. On je jejich zaměstnancem. A nad Lotovým hrobem si přísahal, že se už nikdy nebude na nikoho vázat tak, aby ten člověk v důvěře k němu mohl přijít o život.

Ale spíš to pociťoval od chvíle, kdy ho Archer pověřil ochranou rubínů, protože s nimi musel dávat pozor i na Faith.

Při té představě mu přejel mráz po zádech. Když naposled za někoho odpovídal, skončil dotyčný v tom nejosamělejším hrobě, jaký může existovat.

„Důležité věci si za peníze nepořídíš,“ poznamenala Faith.

Z chladné neutrality Walkerova hlasu usoudila, že se jedná o ožehavé téma. Podívala se na náměstí, které právě míjeli. Stejný konfederační generál, stejný kůň, oba pokálení od holubů.

„Tudy jedeme počtvrté,“ utrousila.

„Ztratili jsme se.“

„Otázka je, jestli jsme ztratili i toho chlápka, co nás sledoval.“

Walker po ní bleskl pohledem. „Proč myslíš, že nás někdo sleduje?“

„Chceš mi naznačit, že se obvykle pořád pohybuješ v kruzích?“

„Spíš ve čtvercích. No tak dobře, šmíruje nás nějakej šašek v bílým cadilaku a s mobilem v ruce.“

„Už od budovy, kde se vystavuje?“ Walker přikývl. „A proč to dělá?“

„Nevím.“

Jenomže věděl. Někdo neskočil na tu taškařici s uložením rubínů do trezoru. Zatraceně. Neměl z budovy odcházet. Díky chuti na slušné jídlo vystavil Faith nebezpečí. Teď se o ni musí postarat.

„Tak hádej,“ vybídla ho.

„Možná chce taky najít dobrou restauraci.“

„Nebo mu připadám jako playmate.“

„V tom se nevyznám, zlato. Holky z Playboye nejsou můj styl.“

Chtěla mu věřit a věděla, že je to od ní pošetilé. Každý chlap šílí po dívkách plných tvarů, i když mají tělo poseté jizvami po zásazích plastického chirurga. „Lžeš přesvědčivě. Bude to asi těma modrýma očima. Nebo jižanským přízvukem.“

Lazuritové oči se přimhouřily. „Budem spolu vycházet líp, když se pokusíš při obviňování ze lži trochu usmívat.“

„Nevinné lži se nepočítají.“

„To s tím nesouvisí. Já vím, co se mi líbí. Ty ne.“

„To určitě,“ zamumlala. „A ty nejsi chlap. Je nám ještě v patách?“

„Jo. Zatraceně, právě jsme projeli kolem.“

„Čeho?“

„Té rybí restaurace.“

„Tak uděláme další kolo.“

Walker ale otočil auto a zajel na parkoviště. Obsadil poslední volné místo. Cadilak se neměl kam skrýt. Musel pokračovat dál a Walker měl čas si řidiče důkladně prohlédnout.

Byl mladý, tmavovlasý, měl tmavé brýle, tvářil se vážně a obrovskou rukou svíral volant. Ve druhé držel mobilní telefon. Z výrazu bylo znát, že to, co slyší, se mu moc nezamlouvá.

Walkera nepotěšilo, že má v tom teple na sobě koženou bundu. Buď je tak elegantní, nebo skrývá zbraň.

Walker v duchu uvažoval o komplikacích.

„Je to amatér,“ poznamenal.

„Jak to myslíš?“

„Profík by změnil vzhled. Jiné brýle, klobouk, bunda, nebo by ji odložil. A taky by měl partnera, který by ho po prvním okruhu vystřídal, aby mě zcela zmátli.“

Dívka o Walkerových slovech chvíli uvažovala. „Není divu, že ti Archer věří. Musels mít zajímavý život. Stejně jako on, než se usadil.“

„Nikdy jsem nebyl profesionál jako tvůj bratr nebo švagr Jake. Jsem jen opatrný venkovský kluk. Díky tomu ještě žiju.“

A proto Lot naživu už není.

Walker se potýkal se vztekem, pocitem viny a ztráty. Bolest ani časem neustupovala.

Zamračeně sáhl po holi a vystoupil. Faith už byla venku, když obešel auto. Přes rameno jí visela elegantní černá kabelka.

„Vezmu ji sám,“ oznámil a sáhl po ní.

„Děláš si legraci?“

Nacpal kabelku do kapsy bundy. „Usmívám se snad?“

Jediný pohled Faith stačil, aby už nic nenamítala. „Myslíš, že ví, že máme ty rubíny s sebou? V mé kabelce?“ zeptala se.

Walker mlčky přikývl.

„Moji bratři mě naučili se o sebe postarat.“

„Jo, tak ta maličkost je na tobě, zlato. Mě platí za ochranu rubínů.“

12

Vešli do restaurace. Obklopila je vůně ryb a oleje, ale příjemně čerstvá, nic přepáleného. Okamžitě si uvědomila, že snídaně nebyla příliš sytá a po čtyřech hodinách na nohou, kdy stále odpovídala na tytéž otázky a usmívala se, až ji bolely lícní svaly, má doslova hlad jako vlk.

Není divu, že reaguje tak podrážděně.

Walker koutkem oka sledoval, jak se Faith na místo bude tvářit. Jídelna byla vybavená účelně – ošlapané linoleum, vybledlé reklamní plakáty na pivo, patnáct stolů s různými židlemi. Jen na některých zahlédl stojany na ubrousky a láhve s kečupem a tatarskou omáčkou.

Místo bylo plné jako krabička sardinek. Seděli tu řemeslníci, většinou truhláři, instalatéři a malíři, s opálenýma rukama a spoustou škrábanců od nářadí. Několik mužů a žen, kteří se podle oblečení živili v nějakém úřadě, se sice tvářili provinile, ale zřejmě to nebyla až tak nepříjemná zkušenost.

Židle tu leštili jen usedající a vstávající hosté. Ne že by restaurace byla špinavá, ale vypadala, jako by vybavení sehnali někde na skládce. Hosty nikdo nepřicházel přivítat, ani se neobjevil číšník, aby se zeptal na přání. Lidé čekali v řadě u pultu, na kterém stála pokladna. Tady se platilo jen hotovými penězi.

I přes rubíny v prádle a kabelku v kapse se Walker cítil jako doma. V mládí prodával do podobných jídelen své úlovky.

Faith se tu v nákladném kostýmu vyjímala poněkud nepatřičně, jako princezna při demolici. Pokud jí to bylo nepříjemné, nedala to najevo. Walker studoval jídelníček napsaný křídou na tabuli, jako by hledal odpověď na zásadní životní otázky.

„Ten kluk z ostrahy měl pravdu. Když se rozhlédnu, jí se tu asi dobře.“

Dívka si vybírala mezi v páře vařenými a uzenými krevetami, dvěma druhy ryb, ústřicemi – čerstvými nebo pečenými. Zaúpěla a nakonec oznámila: „Dám si kousek ode všeho a dvojitou porci krevet.“

Walker se rozesmál. Udělala mu radost, že jí nevadí ošuntělé prostředí ani dělníci kolem. „V tom případě já si dám rybu a ústřice a mužem se podělit.“

„Tak krevety.“

„V páře, nebo pečené?“

„Vařené. Kilo.“

Zvedl překvapeně obočí.

„Nekoukej na mě tak,“ ohradila se. „Dělení dobře znám od bratrů. Je to jako prát se s hladovým vlkem o jehněčí kotletu.“

Než stačil Walker odpovědět, Faith si všimla, že od jednoho stolu vstali tři muži, a okamžitě vyrazila. Cestou odsunula dva tesaře v overalech firmy Carhartt. Několika ubrousky utřela stůl pobryndaný od omáčky a samozřejmě, jako by to dělala každý den, vysypala popelník. Potom se s očekáváním zadívala na Walkera.

Ten objednal jídlo a přinesl ke stolu džbán studeného čaje a dvě plastikové sklenice. Bylo na nich znát, že se používají už dlouho.

„Co je to?“ zeptala se.

„Sladký čaj, tady na Jihu něco jako domácí víno.“ Nalil jednu sklenici a podal jí ji. Dívka upila a zakuckala se.

„Chutná to jako pivo.“

„To bych si dala radši.“

Walker taky, ale zůstal u čaje. Jen blázen by se naléval pivem, když před jídelnou parkuje nějaký místní ranař, potí se v nezvyklém teple a čeká, až se znovu objeví Faith.

Ale to neznamená, že ona musí trpět s ním. „Přinesu ti ho,“ navrhl, ale než vstal, sevřela mu dlaň.

„Ne, díky,“ odmítla. „Než bychom se vrátili, usnula bych. Zůstanu u toho domácího vína.“ Znovu se napila. „Myslíš, že tu mají citron?“

„Pochybuju, ale zkusím se zeptat. Tady si lidi na rybu nekapou citron, ale tatarskou omáčku.“

„Počkej.“ Faith se napila potřetí a pak ještě jednou. Studený sladký nápoj byl osvěžující. „Budu to pít takhle, jako všichni ostatní.“

Za chvíli se od pultu ozvalo jejich číslo. Oba vykročili pro jídlo. Walker se chopil košíků s hranolky, salátu, ryby, ústřic a vzal i příbory. Faith nesla plný talíř nevyloupaných krevet a misku s omáčkou. Když všechno složili na stůl, odsunul jí židli. Svlékla si sako a vyhrnula rukávy.

„Ještě na nic nesahej!“ vybídl ji. „Na něco jsem zapomněl.“

Jakmile se otočil, zalovila v talíři s krevetami a loupala, namáčela a jedla. Po prvním soustu spokojeně mlaskla. Krevety byly bezkonkurenční – šťavnaté, sladké, bezvadně vařené.

„Řekl jsem ti, abys počkala,“ poznamenal, když se vrátil.

Aniž by vzhlédla, zahuhlala něco, co rozluštil jako: Je na mě moc hrozný pohled?

Walker s úsměvem roztřepal zástěru, kterou si půjčil v kuchyni. „Postav se a zvedni ruce, zlato. Nemáme čas vracet se do hotelu převléknout.“

„Hm.“ Polkla, olízla si prsty a pak si je pokusila utřít do papírového ubrousku. Vstala, otočila se k němu zády a zvedla ruce. „Dej se do toho!“

Po chvíli váhání jí zavázal tkanice kolem krku. Snažil se nevnímat teplo její kůže a omamnou vůni gardénií mísící se s vůní omáčky, které mu drásaly smysly. Když jí uvazoval tkanice v pase nebo spíš kolem boků, zjistil, že jí je může obtočit kolem dvakrát a ještě zbyde na kličku.

Neustále si v duchu připomínal, že ho netěší, jak se jí dotýká. Skutečně tomu chtěl uvěřit. Potom se posadil, několikrát se neklidně zavrtěl a usoudil, že testosteron může v některých chvílích působit problém. A sedět s rubínovým náhrdelníkem ve spodkách k takovým chvílím patřilo.

Kdyby si dál olizovala prsty a spokojeně vrněla, asi by udělal nějakou hloupost. Třeba ji vzal do náruče a zkusil, jak chutná.

Místo toho otevřel několik pečených ústřic, ochutnal a za chvíli ho zaplavily vzpomínky na dětství. Zvuky kroků v mokřinách a ticho po každém chybném uklouznutí. Hledání ústřic ve slaném blátě, sytá vůně bažin a ryb a ostré škrábance po lasturách. Slunce pálilo jako zběsilé a v mokřinách jako by se v tom vedru zastavil čas. Občas se voda zavlnila pohybem aligátora. Radost, když našel v síti ryby a ve vrších kraby. A hlad. Chladivý dotek vody na spálené kůži. Bahno prolévající se mezi prsty bosých nohou. Východ slunce připomínající tichou explozi. A překvapení nad zjištěním, že spousta spolužáků nemá tušení, jak chutná vačice nebo aligátor.

A s tím vším se vrátily i vzpomínky na mrtvého bratra. Roztrhané kalhoty a bezstarostný úsměv. Černé vlasy, zlatavé oči, hezký jako hřích – stále mu moc chyběl. A o ženách věděl své dřív, než se začal holit.

A dost bláhový na to, aby věřil, že jeho starší bratr dokáže chodit po vodě.

No tak. Zvládneme to. Zatraceně, Walkere, ty zvládneš všechno. Dostal jsi nás z Kolumbie. Co je ve srovnání s tím pár afghánských kočovníků? Představ si to dobrodružství!

Chvíli bylo všechno tak, jak Lot říkal. Dařilo se jim. Jenže pak Lot uvěřil, že ho bratr dostane z každého maléru.

A zemřel.

Faith sledovala, jak se Walker vypořádává s ústřicemi jako s nepřítelem. Jestli chce, aby na ni nějaké zbyly, musí si pospíšit. „Nedržíš slovo.“

„To je můj problém, zlato,“ ušklíbl se.

„Pochybuju,“ poznamenala věcně.

„Děláš chybu.“

Pohled do jeho očí ji ujistil, že nežertuje. Přesto se usmála a natáhla vidličku k jeho talíři. „Tak to si budu muset vzít svůj díl oběda sama.“

Podíval se na ni a neubránil se úsměvu. „Jen si posluž.“

Když půlila křupavou porci ryby, uvažovala, jaké jizvy se pod jeho úsměvem ukrývají. Potom si řekla, že jí do toho nic není. Nemůže ho obejmout a počkat, dokud se ten bolestný výraz z jeho očí ne vytratí.

Ale udělala by to moc ráda.

Walker upíral pohled na talíř. Nechtěl myslet na hrubé chyby, díky nimž skončil bratr předčasně ve skalnatém hrobě. Ani na ty, kterým se musí vyhnout v budoucnosti. A už vůbec ne na ženu, jejíž spokojenost s jižanským obědem v něm probouzela hlad, jaký nemůže zasytit žádné jídlo.

Ale nedokázal se ovládnout. Nemůže přece uvažovat, jak zábavné by bylo vyloupnout ji ze šatů jako krevetu, ochutnat, celou ji spolknout a nechat se jí pozřít. Představoval si, jak by se oba zpocení váleli jako aligátor, který si vzal větší sousto, než dokáže zvládnout. Zatraceně, aligátor je vedle takové ženy, jakou je Faith Donovanová, hotová nula. Pod jejím chladně obchodním zjevem cítil vášnivou ženu a erekce ho palčivě zabolela.

S tichým zaklením se vrátil k rybě a hranolkům. Jídlo bylo horké, lehce křupavé a čerstvě upravené. Tatarská omáčka i kořeněná šťáva byly domácí a přímo vybízely k olíznutí prstů. A křehký salát měl majonézovou zálivku.

Walker se soustředil na rybu. Při jídle si všiml, že Faith začala sice pomalu, ale postupně nabrala tempo a krevety rychle mizí. Na jedné straně košíku se vršila hromádka slupek. Občas si krevetu namočila do kořeněné šťávy, ale často si ji vložila do úst jen tak. Pomáhala si jazykem, aby nepřišla ani o jedinou kapku.

Při pohledu na ni se těžko ovládal.

„Koušeš se do prstu, to není kreveta,“ prohodil.

„Proto je olizuju, nekoušu.“

Sáhl do kovového stojanu po papírových ubrouscích. „Zkus to tímhle.“

„Proč? Nikdo to tu nedělá.“

„Já ano.“

„Kdepak,“ odsekla s převahou mladší sestry. „Olizuješ si prsty, neutíráš si je.“

„Já jsem muž.“

Dívka zvedla obočí. „Když jsem se naposledy dívala, nevšimla jsem si, že by se prsty a jazyk mužů a žen nějak lišily. Všichni mají jeden jazyk a deset prstů.“

Walkerovi bylo jasné, že v tomhle rozhovoru nemůže mít navrch. Chtělo se mu smát a klít zároveň. Toužil ji obejmout a ukázat jí, co chlap jedním jazykem a deseti prsty dokáže.

Pečlivě si utřel dlaně do ubrousků, které odmítla. Dívka se vrátila ke krevetám.

„Chystáš se snad se mnou rozdělit?“ zeptal se, když snědl poslední sousto ryby.

„Jasně. Jako čuník s čuníkem.“

Tentokrát se smíchu neubránil. Pak natáhl ruku a nabral hrst krevet. Bylo to už hodně let, kdy se loupáním krevet živil, ale zručnost se rychle vracela. Za chvíli s Faith srovnal krok a začal se dostávat dopředu.

Dívka zvýšila tempo.

S úsměvem se přidal.

Posléze hovor u stolů kolem ustal a lidé upírali pohled na dámu v hedvábné halence a obrovské zástěře a drsně působícího muže v černé bundě, jak závodí nad kilem krevet.

„Sázím pět na tu pěknou blondýnku,“ prohodil nějaký mladík.

„Dobře,“ souhlasil starší muž u stolu. „Vytáhni peněženku.“

„Proč? Ještě neskončili.“

Druhý z mužů si zapálil, zhluboka vdechl kouř a spokojeně se usmíval. „Jako kluk jsem loupal krevety na kšeft. Jak tak na něho koukám, dělal to samý.“

„Ale ona začala dřív.“

„Bude ten náskok potřebovat.“

Na stolech se začaly objevovat bankovky. Mladší hosté sázeli na dívku, zarytí pragmatici na Walkera.

Slupky krevet létaly kolem.

„Musíš je taky sníst, vyloupat nestačí,“ prohodil Walker a vsunul další kousek do úst. „Kdo to řekl?“

„Bůh.“

„Dokaž to.“

„Dokaž, že on ne.“

„Proč by to nemohla být ona?“

Walker se rozesmál, až se téměř zakuckal. „Zlato, kdyby se ti tohle podařilo, vyhráváš všechno.“

Ale i když se smál, žvýkal nebo kuckal, prsty se mu míhaly tak rychle, že jednotlivé pohyby splývaly v jediné rázné vytažení krevety. Pracoval rychle, ale krevety byly naprosto čisté a celé. Zpočátku snědl dvě, zatímco ona se potýkala s jednou, potom ještě zrychlil na tři.

Pak vyklouzlo maso Faith z ruky, spadlo clo Walkerovy sklenice s čajem a vznášelo se jako růžový obláček nad bažinou. Dívka se snažila ovládnout, ale nakonec se rozesmála tak, že měla problém udržet krevetu v prstech, natož ji oloupat.

Walker shrábl poslední hrst krevet na svou stranu stolu.

„To není fér,“ vypravila ze sebe.

„V lásce, válce a loupání krevet je fér všechno,“ namítl. „Mimochodem, neoloupala jsi tu, co ti poskakuje mezi prsty, ani tu, co se mi vznáší v čaji. Nejdřív je dodělej, pak se mužem bavit dál.“

Beze slova vzala několik krevet z jeho strany stolu a pokračovala. Na čele se jí objevila soustředěná vráska. Ale nedokázala ty kluzké potvůrky vyloupat zdaleka tak rychle jak on.

Když ji zasvědilo něco na tváři, podrbala se hřbetem dlaně, aby neporušila rytmus. Ani si nevšimla, že si tak udělala šmouhu od omáčky.

Z koncentrace ji vytrhl Walkerův smích. Vzhlédla a zjistila, že už skončil. Musela uznat, že jeho hromádka slupek je větší než její.

Ale to zdaleka nic neznamená.

„Mám jich víc,“ oznámila rázně.

„Kdepak, zlato.“

„Dobře, tak je spočítáme. Kdo bude mít víc kousků, vyhrává.“

Jídelnou se rozlehl hurónský smích. Všem bylo jasné, že Faith své slupky potrhala, zatímco Walker z nich vytáhl krevetu, aniž by je porušil.

„Schovejte si peníze, pánové,“ vybídl Walker muže u sousedního stolu. „Zdá se, že jsme vyhráli oba.“

Dívka se postavila, uhladila si zástěru a uklonila se. Ozval se aplaus. Když se otočila zpátky k Walkerovi, všimla si jeho pobaveného výrazu. Ale měla pocit, že v jeho pohledu je ještě něco daleko pronikavějšího. Okamžitě věděla, že to není ublížená mužská ješitnost. Na rozdíl od Tonyho se Walker dokázal zasmát i sám sobě.

Zašklebila se, ale když k ní vztáhl ruku, zatajila dech. Přejel jí prstem po tváři a pak si z něj pomalu olízl omáčku.

„Používáš opravdu chutné líčidlo,“ prohodil.

„Jo?“ Srdce jí bušilo jako o závod, ale ponořila ukazováček do omáčky a přejela mu po tváři. „Tobě tak nesluší.“ Pak se naklonila, omáčku olízla a poznamenala: „Hm. Dobrá. Nezbyla ještě nějaká kreveta?“

„Takhle se dostaneš do maléru, zlato.“

„Strachy se celá třesu,“ odsekla. Namočila ubrousek a tvář mu otřela. „Tak, hochu, a je to.“

Vzápětí se sakem ležérně přehozeným přes rameno vykročila ke dveřím.

„Počkej!“ křikl Walker. „Já –“

Vzápětí se ozval výkřik, při kterém tuhla krev v žilách.

13

Muž v černém koženém saku strhl jednou rukou Faith za vlasy a druhou jí mával před očima nožem. „Dej mi tu zasranou kabelku!“

Když se otevřely dveře a objevil se v nich muž s holí, usoudil, že pro něho nepředstavuje hrozbu.

„Kabelku, děvko!“

Ve chvíli, kdy se násilník vrátil pohledem k Faith, mu Walker zahákl hůl za ruku s nožem a trhl. V tom okamžiku se mu do nártu zaryl dívčin podpatek. Vzápětí mu chtěla uštědřit pořádnou ránu kolenem do slabin, ale Walker s holí ji předběhl.

Muž klesl na kolena a Walker se chopil hole jako baseballové pálky. Byla příliš lehká na to, aby mu prorazila lebku, ale dost těžká, aby ublížila. Když zasvištěla vzduchem, svalnatci se objevil na tváři krvavý šrám a krev mu stékala na kožené sako. Stočil se na chodníku, jako by si chtěl zdřímnout.

„Jsi v pořádku, Faith?“ zeptal se Walker, ale stále sledoval útočníka.

„Ano.“ Roztržené sako nebrala v úvahu. Ještě se nevzpamatovala z šoku, jak obratně dokáže Walker svou hůl využít.

V tu chvíli se rozlétly dveře a objevili se tři statní muži. Když zjistili, že Walker má situaci pod kontrolou, vypadali spíš zklamaně, než aby se jim ulevilo. Jedním z nich byl tesař s vyšisovanými vlasy a dlaněmi jako lopaty, který u stolu sázel na Walkera. Podíval se na obra svíjejícího se na zemi a usmál se.

Poplácal Walkera po rameni. „Dobrá práce, synu,“ poznamenal a odhodil nedopalek do kanálu. Zdvihl útočníkův nůž a chvíli si s ním pohrával. „Tady se občas stane, že takovejhle odpad skončí rozpáranej vlastním nožem,“ prohodil výmluvně.

Walker si nože ani nabídky nevšímal. Byl vzteky bez sebe, že vystavil Faith nebezpečí.

„Zavolal kuchař policii?“ zeptal se po chvíli.

„Jo.“

„Znáte toho zmetka?“

Muži na sebe tázavě pohlédli, až tesař nakonec oznámil: „Není místní.“ Když si zapálil další cigaretu dodal: „Je oblečenej jako nějakej yankeeskej floutek.“

Walker v duchu zaklel. Pořád doufal, že se třeba mýlí. „Co ty, Faith?“

Dívka si muže prohlédla důkladněji. „Myslím, že jsem ho zahlédla na výstavě.“

Walker také.

V dálce se ozvaly sirény blížících se policejních vozů. Poklekl k mladíkovi a vytáhl mu z kapsy peněženku. Našel řidičák z New Jersey na jméno Angelo Angel. Možná je to falešné jméno, ale pochyboval. Takovou hrůzu dokáže vymyslet jen matka.

Rýpl do muže holí. „Jak ti říkají?“ zeptal se. „Andílek asi ne.“

Násilník něco zamumlal, ale jeho slova zmizela kdesi v chodníku. Walker ho šťouchl do žeber. „Nic jsem neslyšel.“

„Buddy. Říkají mi Buddy.“

„Kdo tě poslal?“

„Trhni si nohou. Chci právníka.“

Než stačil Walker v dotazech přitvrdit, těsně k chodníku zajela dvě hlídková auta a ven vyskákali muži v uniformách.

Walker se opřel o hůl a tvářil se přívětivě.

Když se konečně vraceli do výstavní haly, Faith cítila napětí. Částečně díky dozvukům přepadení, ale navíc ji jižanští byrokrati a jejich přístup k práci doháněli k šílenství.

„Doufám, že náš kvítek neopustil loď,“ prohodila. „Musím něco prodat, abych pokryla náklady za cestu.“

„Na to by stačila jedna brož, ne?“ namítl Walker. Zdálo se, že jeho prožité napětí spíš zklidnilo.

„Většina cenných kamenů patří někomu z rodiny nebo jiným klenotníkům,“ utrhla se na něho. „Nevydělám na každém kusu tolik, kolik si představuješ.“

„Nepotřebuješ vydělat nic.“

„Protože můj táta je bohatý?“

„Nezapomínej na maminku,“ poznamenal a nabídl jí rámě. Bez váhání se do něho zavěsila. Zdá se, že si na něho začíná zvykat., Jeden Sušin obraz stojí víc, než kolik dělá dluh některé ze zemí třetího světa.“

„Ale to jsou peníze mých rodičů. Začínali z ničeho. Ještě nedávno jsme si dávali k Vánocům spodní prádlo a cvičební úbor.“ Pohled na Walkerův překvapený výraz ji rozesmál. „Je to tak. Donovanové nebyli bohatí. A co se mě týká, děti stále ještě nejsou. Snad s výjimkou Archera. Jeho Perlová zátoka asi má nějakou cenu, a to ani nemluvím o Hannah. I Jake má svou firmu, kromě toho, že je společníkem v Donovan Gems and Minerals.“

„Ty a Honor rovněž patříte mezi společníky.“

Dívka pokrčila rameny. „Plat nedostávám. Pravda, mohu si vybrat zajímavé kameny. Honor teď většinu podílu odkládá, aby si mohli pořídit domov na ostrovech San Juan. Nechce, aby děti vyrůstaly ve městě. Když nepracuje na svých návrzích, platím ji, aby zhotovila některé z mých, zvlášť ty z jantaru. Má pro něj skutečně cit. Mohla by taky malovat portréty.“

„A proč to nedělá?“

„Susa vrhá dlouhý stín. Nedělá to úmyslně, ale…“ Faith pokrčila rameny. „Myslím, že Honor netuší, jak je dobrá, a stále se srovnává s matkou.“

„Zdá se, že jste se povedli.“

„Jak to myslíš?“

„Ty máš svou firmu a tvé šperky získávají ohlas po celé zemi, ale pokaždé tě překvapí, když tě někdo pochválí.“

Dívka znovu odehnala z mysli Tonyho. Chtěl, aby s tou hloupou zábavou přestala, začala mu rodit děti a byla s nimi doma, zatímco on by cestoval po celé zemi jako mediální poradce pro pět set firem korporace Fortun.

Nebyla pro něho dost sexy, ani když spolu byli zasnoubení.

Občas se jí sevřel žaludek, když si uvědomila, jak blízko byla ochotě vzdát se všeho důležitého v životě jen kvůli vidině sňatku.

„Jsi dobrá,“ řekl Walker tiše. „Skutečně dobrá. Kolem tvých šperků dnes prošla spousta lidí a zajímali se o ně víc než o šmuky toho idiota vedle.“

„Vzpomenu si na to, až se budu příště probírat záplavou účtů, kupovat odlévací pec nebo spravovat v dílně ukapávající dřez, stále oblečená dost nákladně na to, aby si zákazníci mysleli, že peníze nepotřebuj u. Jak je možné, že když někdo vypadá, že nic nepotřebuje, všichni se můžou přetrhnout, aby mu něco vnutili?“

Walker jí s úsměvem otevřel dveře do výstavní haly. „Základní pravidlo bankovnictví. Nepůjčuj peníze lidem, kteří je skutečně potřebují. Chudoba jen spotřebovává peníze.“

Když vešli dovnitř, Walker pokývl na muže z ostrahy. „Díky za tip. Tak skvělé krevety jsem neměl už léta.“

„Není za co. Ale přišli jste o pěknou melu.“

Walker se rozhlédl po hale. Lidé postávali v hloučcích a v jejich hlasech bylo cítit napětí. „Co se stalo?“

„Nějakej idiot – pardon, madam – vyloupil s pistolí v ruce sejf. Chudinku u pultu svázal, zalepil jí pusu a nechal ji ležet na podlaze. Zmizel, než si někdo stačil všimnout, co se děje.“

Walker tiše hvízdl. „Kolik toho vzal?“

Muž se zasmál a odhalil zuby zažloutlé od nikotinu. „Jen pár cetek. Dobrý zboží bylo vystavený v hale. Musel to bejt blázen, jinak by to vybral večer, až se výstava zavře.“

Faith pohlédla na Walkera a potom na muže. „Zdá se, že v Savannah vedete rušný život. Před restaurací mě někdo přepadl.“

Strážník se vyděsil. „Jste v pořádku?“

„Mám jen roztržené sako.“

„S těma podpatkama je hrozně nebezpečná,“ prohodil Walker. „Udělala mu díru do nártu.“

Muž pokýval hlavou. „Věřte mi, madam, že Savannah je obvykle poklidný místo. Jasně, máme tu taky nějaký hajzlíky, ale držíme je stranou od slušnejch lidí.“

„Jo, jistě máte pravdu,“ souhlasila dívka zdvořile. „Jdu ke svému stánku, Walkere. Neříkal jsi, že se potřebuješ zastavit na toaletě?“

Chce opět vystavit náhrdelník. „Hned jsem zpátky.“

V holých větvích stromů za oknem hotelu problikávala světla a vytvářela na skle bizarní stíny. Otevřeným oknem doléhal do pokoje zvuk lodní sirény. Stejně jako vůně řeky a hluk aut přicházel zdálky, spíš jako ze sna.

Walker měl ale ke snění daleko. Zamračeně zíral na displej svého laptopu. Právě zjistil, které drahokamy po loupeži v klenotnictví chybí. Věděli o ztrátě nejhezčích kamenů už před odjezdem, ale konečná bilance Faith nepotěší.

„Řekni mi, jestli je to tak zlé, jak si myslím,“ vyzvala ho a rázovala bosa po koberci. Dohánělo ji k šílenství pracovat na náhrdelníku, když zbytek rodiny pod dohledem likvidátora pojišťovny zjišťuje škody. „Snesu všechno, jen ne nejistotu.“

„No, přišlas o dost. Deset až dvanáct ztracených kamenů. Žádný nebyl ale tak velký, aby při prodeji upoutal pozornost. Šperky se našly v nedaleké popelnici. Zloděj zřejmě usoudil, že jsou příliš výjimečné, aby je prodal.“

„Objevily se smaragdy a perly?“ zeptala se.

„Ne. Ale Kyle už to pustil do světa. Budou nenápadné jako neonová reklama.“

Dívka si dlouze povzdechla. „Dobře. O pár kamínků míň, to mě nezabije. I když jsou ty kameny výjimečně broušené, dají se nahradit. Jen jsem se bála…“

Větu nedokončila. Nevěděla, jak vysvětlit bolestivý pocit ztráty při představě, že její nádherné kreace ukradl člověk, který nedokáže ocenit hodnotu šperku spočívající v souladu kamene a kovu, ne v drahokamech samotných.

Ano, může šperk přetvořit, ale už to nebude ono. Pokus o duplikát obvykle nedopadne dobře.

„Jo,“ prohodil Walker a dál pročítal seznam. „Vím, co máš na mysli. Představa, že nějaký omezený zloděj vydloube kameny a zbytek tvých děl odhodí do smetí, by mě taky pořádně naštvala. Asi bych hledal někoho, na kom se vybít.“

„Přesně!“ zajásala, otočila se a políbila ho na tvář těsně nad tmavý plnovous. „Jsi můj hrdina.“

„S tím nepočítej,“ usmál se. „Pořád ti říkám –“

„Buddy Angel zakopl a upadl přes tvou hůl,“ přerušila ho. „Myslíš, že ti to ten polda věřil?“

„Proč ne. Byla to pravda.“

„Spíš jsem měla pocit, že místní poldové nejsou nadšení nějakým lotrem z Atlantic City.“

„Zvlášť ne takovým, který terorizuje pohledné turistky. A to už ani nemluvím o tom, za jak dlouho Buddyho dostane jeho právník ven.“

„Ven? Měl přece nůž! Ozbrojená loupež snad stojí za víc než pár hodin ve vězení.“

„Záleží na advokátovi.“ A na tom, jak pečlivě poldové ten nůž zkoumali. V kriminalistické laboratoři by na něm zřejmě našli stopy krve odpovídající té ženě, kterou zavraždili v Live Oak. Walker věděl, že vyšetřovatelé dostali anonymní oznámení. Byl to on, kdo jim volal. Ale nebyl si jistý, jestli to k něčemu bude.

„Buddyho kožené sáčko stálo tisíc dolarů,“ pokračoval. „A v prstenu měl zasazený tříkarátový diamant. Obávám se, že to skončí jen jako přestupek, pokud by na něj nenašli ještě něco vážnějšího. Pak ho zavřou, až zčerná, a jeho právník si může vykřikovat, co chce.“

„Když má Buddy tolik peněz, proč krade kabelky?“ Znechuceně si odfrkla a pokračovala: „Na tom nesejde. Zapomeň na to, byla to hloupá otázka. Důležité je, proč si myslel, že náhrdelník není v sejfu.“

„Řekl bych, že ten, kdo vybral trezor a zjistil, že je prázdný, Buddymu zavolal na mobil.“

Dívka si skousla ret. „To by ale znamenalo, že nás pozorovali. Sledovali nás ke stolu v recepci a mysleli, že jsem náhrdelník uložila do trezoru.“

„Taky bych řekl,“ přikývl.

„Takže podle tebe prošli výstavu a Montegeaův náhrdelník si vybrali jako kousek, který by stálo za to ukrást?“

„Neměl jsem bohužel dost času toho Angeliniho vyslechnout.“

„Angeliniho?“

„Buddyho. Je to lump, zlato, kouká mu to z očí. Možná si změnil příjmení na Angel, ale jeho táta nebo děda byli určitě Angeliniové.“

Dívka si vybavila Buddyho černé vlasy, tmavé oči a snědou středomořskou pleť. „A jak se jmenoval jeho parťák? Guido?“

„Klidně to mohl být Mick Mulligan nebo Jack Spratt. Mafie vznikla sice na Sicílii, ale v Americe koncem dvacátého století je organizovaný zločin taky celkem výhodný kšeft – jsi ochotná pro ně porušovat zákony, tak tě přijmou.“

Walker si protáhl ramena. Navenek se tvářil klidně, ale napětí ho neopouštělo. Když zavřel oči, stále viděl, jak blízko byla čepel nože od Faithina hrdla. Kdyby se o jediný krok opozdil, měl by zase na rukou krev. Tentokrát ne Lota, ale Faith.

Bylo to o vlásek.

„Zkusí to znovu?“ zeptala se.

Správná otázka. A také jestli Buddyho nůž podřízl tu nevinnou ženu. „Záleží na tom, jak moc ten náhrdelník chce.“

„Myslíš, že vědí, kde bydlíme?“

„Nejspíš jo.“

Dívka se s povzdechem odvrátila. „Celý den jsem snila o vaně plné teplé vody. No, třeba tam bude taky. Jdu balit.“

„Dobře. Odvezu tě na letiště a seženu letadlo. Ještě dnes můžeš být v Seattlu.“

Faith se otočila a upřela na něho pohled. Jeho či byly teď o hodně tmavší a bez výrazu. „Jak to myslíš?“

„Na výstavě to za tebe zvládne někdo jiný. A ty budeš v bezpečí –“

„Ne,“ odmítla rozhodně. „Proč?“

„Přijela jsem sem kvůli kontraktům, které jsou důležité pro mou profesní budoucnost.“

„Pokud bude mít ten mizera příště víc štěstí, žádná budoucnost tě nečeká.“

„Takže žádám příliš, když máš riskovat život kvůli –“

„Zatraceně, o to nejde –“

„– několika kamenům. Uvolil ses dávat na ně pozor, ale ne přijít kvůli nim o život.“

„Už jsem hlídal kameny v daleko nebezpečnějších podmínkách, než jsou v Savannah v Georgii.“

Zvědavost zvítězila. „Kde?“

„Všude, kde prodávají rubíny, které za něco stojí. Běž si ulevit bolavým nohám a starosti přenech mně.“

Cítila, jak ji opouští vztek.

„Promluvíme si o tom znovu, až se vykoupu,“ oznámila klidně.

„Jasně.“ Otočil se zpátky k počítači a vrátil se na síť. Měl pravdu, příšerně ji bolely nohy. Zítra si bude muset vzít jiné boty.

14

Jakmile zaslechl Walker zurčení vody, našel stránku s informacemi o hledaných kamenech. Objevilo se na ní několik nových rubínů, ale žádný z nich ani zdaleka neodpovídal popisu obrovského kamene, který sháněl Ivanovic.

Přešel na další stránku. Tentokrát ho zajímaly kameny, po kterých někdo toužil. Nic se nezměnilo. Většina lidí by si ráda pořídila tříkarátový barmský rubín za cenu sendviče se salátem. Žádný ruský kámen nikdo nesháněl.

Walker se probíral vousy a v duchu procházel události posledních dnů. Pak sáhl po mobilu s kódovacím zařízením a zavolal na jedno z Archerových tajných čísel.

Po třetím zazvonění se ozval Jake. „Co se děje, Walkere? Počkej, Summer. To ucho je součástí tvého milovaného tatínka.“

Walker zaslechl holčičku radostně zavýsknout a bylo mu jasné, že se zmocnila otcova nosu. „Co děláš v Archerově kanceláři?“

„Chůvu. Michell šel domů dřív, tak jsem převzal jeho místo.“

„Palácový převrat?“

„Tak nějak. Pořád se snažíme naplánovat tu oslavu a Archera je možné zastihnout jen tady. Ne, Summer, sestře nice a bratranec nejsou panenky. Na miminko musíš sahat jako na koťátko. Tak, broučku, to je ono. Jak to máš ráda, když tě bolí bříško.“

Když Walker zaslechl holčiččin smích, zabolelo ho v duši. Dokázal si představit Jakea uprostřed dětí s rozesmátou tváří a rozzářenýma očima. I on toužil po dětech, lásce a smíchu.

Ale ta představa mu zároveň naháněla strach.

Život je hrozně křehký. A smrt neodvratná. A přežití s sebou nese palčivý pocit viny.

Znovu už bych to nezvládl, zopakoval si v duchu. Pokud to znamená nemít rodinu, nedá se nic dělat. Člověk, který se o své milované nedokáže postarat, si je nezaslouží.

Z druhé strany se ozvalo zaplakání. „Ale ne, Summer, tys probudila Heather a ta teď bude chtít jíst. Počkej, Walkere.“ Jake stiskl tlačítko interkomu. „Heather spouští křik a za chvíli se ozve i Robbie. Kde je oběd?“

„Večeře,“ opravila ho Lianne.

„To je jedno, hlavně něco přineste.“

„Už jsem zpátky.“

Vtom se ale ozval Robbie a pláč miminek nabíral na síle. Jako by soutěžila, kdo dokáže řvát hlasitěji.

Walker s úsměvem trpělivě čekal, až Lianne a zřejmě i Kyle přiběhnou z Archerovy kanceláře, aby děti nakrmili.

Vzápětí se k řevu přidala i Summer. Intenzita jejího hlasu byla udivující.

„Pusť ji, Jakeu!“ křikl Kyle přes celou místnost. „Jak začne ječet, nikdo nemá šanci. Naposledy jsem slyšel takový řev od Faith, když byla malá.“

„Tak ji nech,“ připojil se Walker a vybavil se mu Faithin výkřik při odchodu z restaurace.

„Tak dobře, Summer,“ postavil Jake dceru na zem. „Jdi se podívat, jak miminka jedí, ale musíš být ticho jako myška.“

Počkal, dokud dcerka nedojde vratkými kroky k dvojčatům. Cestou se chytala všeho, na co dosáhla. Pohled na miminka ji ale hnal kupředu. Každou chvíli hrozila katastrofa, ale naštěstí k ní nedošlo.

„V pořádku došla,“ vydechl si Jake. „Tak, teď už se můžu bavit jako dospělý.“

„Dokážeš to ještě?“

„Teď jo. V noci je to horší. Ale Kyle je ještě dětinštější.“

Walker si uvědomil, jak je mu s velkou rodinou Donovanových dobře. Nikdy nepocítil napětí, vztek a samotu, které provázely jeho dětství.

„Tak k věci, kamaráde. Někdo chtěl Montegeauovy rubíny tak moc, že se odhodlal dostat za denního světla do sejfu ve výstavní hale.“

„A sakra,“ zamumlal Jake. „Z toho Archer velkou radost mít nebude.“

Ozval se další telefon a někdo ho zvedl.

„Zatím se nic neděje,“ uklidnil ho Walker. „Rubíny jsou hned vedle mých rodinných klenotů.“

„Au.“

„Už jsem zažil i horší,“ prohodil Walker a zavrtěl se v křesle. Raději se nezmínil, že ve Faithině přítomnosti se situace komplikuje častou erekcí. Jake byl sice jen švagr, ale k Faith měl stejný vztah jako bratři.

„Jsi si jistý, že šel po těch rubínech?“ ujistil se Jake. „Vždyť se tam vystavuje spousta kamenů, ne?“

„Jo, hlavně spousta dreků za neuvěřitelné ceny.“

„Znáš to, platí se nápad.“

Walker něco zamručel. „Jde o to, že jsem se snažil vzbudit dojem, že náhrdelník je v sejfu. Ve skutečnosti šly’ty rubíny s námi na oběd.“

Jake čekal. Věděl, že to ještě není všechno.

„Když vybílil trezor, tak ten mizera zavolal chlápkovi, co si říká Buddy Angel a ten před restaurací skočil po Faith.“

„Cože? Není jí nic?“

Kyle vzhlédl od plenky, kterou právě vyměňoval.

„Je v pořádku,“ ujistil ho Walker. „Propíchla mu nárt podpatkem a chystala se mu dát jednu do koulí, když dostal dobře mířenou holí.“

Jake zvedl palec, aby Kyleovi naznačil, že není důvod k obavám. Ten se vrátil k přebalování.

„Doufám, že to dopadlo dobře,“ prohodil Jake. K úsměvu měl daleko, protože věděl, že Walker je bojovník.

„Pro nás jo. Ten mizera měl nůž. Možná ten, díky němuž zemřela v noci ta žena v hotelu. Stalo se to v pokoji, který měla objednaný Faith, ale na poslední chvíli to zrušila.“

„Archerovi se to nebude líbit.“

Slabá slova.

„Mě to až tak moc nezneklidňuje,“ pokračoval Walker. „Ten chlap prohledal pokoj a pak vybral sejf. Kolik vrahů se po činu sebere a jde vyloupit ještě ke všemu trezor?“

„O žádném jiném jsem neslyšel. Určitě je Faith v pořádku?“

„Jen ji bolí nohy.“

„Deseticentimetrové podpatky?“ hádal Jake.

„Minimálně.“

„Pořád se snaží být stejně vysoká jako její bratři.“

„Jo, na těch chůdách mi kouká skoro do očí.“

„Protože jsi malej.“

„Díky.“

Jake se rozesmál. Walker se svými sto devadesáti centimetry vypadal malý jen vedle bratrů Donovanových a Jakea. „Takže v souvislosti s loupeží v Seattlu a problémy s tím krásným starobylým hotelem si nemyslím, že by sejf ve výstavní hale a snaha ukrást Faith kabelku byla náhoda.“

Kyle přidal na tempu, protože ho hovor najednou začal zajímat.

„Ještě bych měl dodat, že zloděj kabelek měl kožený sako za tisíc babek a hodinky za deset tisíc. Byl z Atlantic City a jeho jméno končilo na samohlásku.“

„Do prdele.“

„Jo.“

„Jaká je souvislost mezi rubíny a tím zlodějem?“ zeptal se Jake.

„Doufal jsem, že mi to řekneš ty. Mohl by to vědět třeba někdo z tvých kamarádů.“

„Pár jich znáš i ty.“

„Neoficiálně. Moje kontakty jsou mezinárodní, ale my potřebujeme specialisty na domácí prostředí.“

„FBI,“ zamumlal Jake. „Má snad Archer zavolat Strejdovi?“

„Strejdovi?“ opáčil důrazně Kyle. „Tomu z vlády?“ Jake přikývl.

Kyle zapnul Robbiemu dupačky, zabalil syna do čisté přikrývky a vykročil ke dveřím. Bez klepání otevřel do Archerovy kanceláře. „Walker právě telefonuje, že –“

Archer bratra zarazil výmluvným gestem.

Kyle přimhouřil oči. Archer držel telefon, jako by svíral hada.

„Poslouchám, paní Joyová.“ Z jeho tónu bylo jasné, že se ze všech sil snaží ovládnout. „Jen mi vaše slova nedávají smysl.“

Kyle si něco zabrumlal. April Joyová nevěstí nic dobrého. Navíc má za sebou tak vlivnou instituci, jako je federální vláda.

„Je to celkem jednoduché,“ namítla žena. „Máme toho kreténa, který vyloupil obchod vaší sestry.“

„Máte ho? Ve vazbě?“

„Pro nás je užitečnější na ulici. Opravdu ho potřebujeme. Možná by bylo ještě lepší poslat ho domů.“

„Kde to je?“

„V Rusku.“

Archer si přehodil sluchátko, protože začal dostávat křeč do ruky. „Nejmenuje se náhodou Ivanovic?“ Okamžitě pocítil změnu v jednání. April Joyová sevřela sluchátko jako kočka vypasenou myš.

„Jak to víte?“

„Ivanovic byl začátkem týdne ve zlatnictví, tak jsme si ho trochu proklepli. Našli jsme jeho jméno na seznamu cestujících linky Aeroflotu z Magadanu do Seattlu se zastávkou v Anchorage. Zbytek byl už hračka.“

Žena se rozesmála. „Vám toho moc neunikne, co?“

„Ne pokud jde o rodinu. Co chtěl u Faith?“

„To co získal. Šperky.“

Archer si byl jistý, že žena lže. Ale netušil proč. „Víte o tom, že ve stejnou dobu, kdy došlo k té loupeži, někdo nedaleko zabil opilého bezdomovce.“

Nebyla to otázka.

„Neustále umírají opilí bezdomovci,“ namítla April netrpělivě. „Je to národní ostuda. Můžete se o tom dočíst v novinách.“

„Náhoda, co?“

„Poslyšte, vy ničemo, nejsem jeptiška a nepracuju v kostele. Pokud zjistíte, že Ivanovic toho opilce sejmul, dejte mi vědět. Vražda je pádnější důvod než pokus prodat nějaký ukradený šmuky. Nebo vám mám vysvětlovat, proč potřebujeme na ruské mafiány, kteří se nám dostanou do rukou, vědět co nejvíc?“

Nemusela mu nic vyprávět. Mafie se dokázala dostat k ruským jaderným technologiím a byla ochotná prodat je kterémukoli spasiteli světa, který na to má dost peněz.

Ivanovic je sice hajzlík, ale spolupracuje. Kdyby o něho Joyová přišla, musela by začít úplně znovu. A je lepší mít vrabce v hrsti než holuba na střeše.

„Pošlete mi emailem jeho fotku.“

„Na co?“

„Protože chcete, abych vám pomohl.“

„Za půl hodiny ji máte.“

„Promluvím s Faith,“ navrhl. „Díky, jsem vaší dlužnicí.“

Archer se chladně usmál. „Jo.“ Když zavěsil a zvedl mobil, řekl Kyleovi: „Ať je to cokoli, musí to počkat. Potřebuju si promluvit s Walkerem.“

„Právě mluví s Jakem.“

Archer vystřelil z kanceláře a pohlédl na švagra. „Potřebuju Walkera.“

Jake mu podal telefon. Nebylo rozumné s Archerem diskutovat, když se mu oči leskly jako chladná ocel.

„Walkere?“

„Tady, šéfe.“

„Nemáš za sebou nějaký Rusy?“

„Žádný jsem neviděl.“

„Tak měj oči otevřené. Pošlu ti emailem jednu fotku. April Joyová se dostala k chlápkovi, který vykradl Faith, ale pustila ho, protože by přišla o zdroj v Rusku. Má zřejmě ještě další želízka v ohni.“

„Ivanovič?“

„Jo. Patří k ruský mafii.“

„Ke který? Mají jich stovky. Je to národní sport, něco jako baseball nebo fotbal.“

„Až ho příště uvidíš, zeptej se ho, za jaký klub hraje,“ odsekl Archer. „Ale dej si pozor, aby sis ho všiml dřív, než tě zahlédne on. Je možné, že je to ten kouzelník s nožem, co sejmul opilce u popelnic. Viděl jsem pitevní zprávu a s nožem to skutečně umí.“

„Sakra, proč ti mizerové mají slabost pro ostré hračky? Narazili jsme na jednoho, co měl zájem o Faithinu kabelku.“

„Cože?“

„Neboj, šéfe. Je v pořádku. Ale řekl bych, že ten náš chlápek byl za tou vraždou včera v hotelu. Ale nikdo to nemůže dokázat.“

„Počkej. Začni pěkně po pořádku,“ vybídl ho Archer.

A líbilo se mu to pak ještě míň.

Komplex Hilton Head byl prostorný, vzdušný a velice drahý, ale křik se jím rozléhal nečekaně silně. Možná to bylo díky sklu a mramoru nebo proto, že i v pozdním věku měl Sal Angel hlas jako rozzuřená gorila.

„Co jseš to za vnuka?“ řval zhnuseně a zapíchl mladíkovi ukazováček do hrudi. „Jseš snad kripl nebo ženská? Obyčejná loupež a ty to zbabráš. A hned dvakrát!“

„Počkej! Včera večer jsem za to nemohl. Všude kolem byla spousta krve a ty čekáš, že –“

„Nečekám nic, hochu. A přesně takový jsi. Nula! Máš tu drzost líčit mi, jak tě bolí noha, protože ti na ni skočilo nějaký kotě. Myslel jsem, že jsi chlap. Ale zdá se, že si budu muset počkat ještě na další generaci, abych našel nástupce. Jenže to by ses musel zdržet doma u svý manželky aspoň tak dlouho, aby ses s ní stačil vyspat. Je něco, o čem ses mi nezmínil?“

Buddy Angel upíral pohled na dědečkovu holou hlavu a poznámku, která ho napadla, raději spolkl. Jeho krásná manželka byla v posteli jako kus ledu, ale musel s ní žít, protože její dědeček byl jedním ze Sálových starých kamarádů z dob, kdy jedli špagety a gangy spolu vedly války. Buddymu bylo jasné, že starým pánům nemá smysl křížit plány, protože stále ještě ovládali východní pobřeží.

Byly chvíle, kdy si přál být obyčejným účetním. Jenže po zaplacení daní koncem měsíce už neměl z čeho žít. Tak se podvolil otcově a dědově nátlaku. Dřív nebo později stejně zemřou a v rodině bude vládnout on. Pak už nebude muset nikomu lézt do zadku.

„Už jsem řekl,“ procedil skrz zuby, „že ten chlápek, co byl s ní, vypadal neškodně. Ale dopadlo to jinak.“

„Jo, jo. To už jsem slyšel. Zatraceně, copak ti to mám sám ukázat? Je mi sedmasedmdesát! Mladý lidi. Tss. Nedokážou se bez pomoci ani porvat.“

Buddy dost pochyboval, že by se dědeček dokázal poprat, ale nechal si to pro sebe. Hlava ho ještě bolela z facky, kterou dostal na uvítanou.

„Jdi domů za svou krásnou manželkou,“ ukončil rozhovor Sal. „Nemůžu se na tebe koukat. Ty ses matce opravdu povedl.“

„Matku nech na pokoji! Taje svatá!“

Sal by rád poznamenal, že v tom případě by jen těžko roztáhla nohy takovému mizerovi, jako je jeho nejmladší syn. Ale mlčel. Úcta k matce byla to jediné, čeho si na Buddym cenil.

„Běž domů!“ vybídl vnuka znovu a poplácal ho po tváři. „Zavolám ti. A nezapomeň vybrat peníze od toho haj zla v docích. Nenech se ukecat. Pokud nezaplatí, zlom mu koleno. Když lidi usouděj, že měknu, nezaplatí nikdo. Chápeš?“

„Ano, pane.“

Sal počkal, dokud vnuk nezmizí. Když si byl jistý, že je sám, zvedl telefon a vytočil číslo.

„To jsem já,“ oznámil. „Zapomněl ses zmínit o tom kriplovi s holí.“

„Co je s ním?“ zeptal se muž na druhé straně linky s obtížemi. Ještě nebyl ani čas na večeři, a už byl přiopilý.

Sal se zhnuseně ušklíbl. Měl se mít před opilcem na pozoru. Na druhou stranu ale žádné abstinenty neznal. „Málem mi zmrzačil vnuka!“

„Ale ty rubíny má, že jo?“

„Ne.“‚

„Cože. Nezaplatím, dokud –“

„Drž hubu!“ přerušil ho Sal důrazně. „Přiveď si tu ženskou k sobě a vyraz z ní náhrdelník sám.“

„To nemůžu –“

„Řek sem, abys držel hubu! Jestli chceš dejchat, tak bude po mým. Sežeň rubíny, jinak si chystej pohřeb. Máš na to týden, ani o minutu dýl. Rozumíš?“

„Ano.“

„Dobře. Pošlu ti balíček. Drž se instrukcí a poldové se nic nedomáknou.“

„Jakej balíček?“

„To zjistíš, až ho otevřeš. A nezbabrej to! Zatím jsem byl vlídnej a lidi si myslej, že měknu. Ale není to tak.“

Sal zavěsil.

Jeho partner položil sluchátko a seděl s hlavou v dlaních. Po chvíli si nalil další sklenku a uvažoval, co by se mohlo ještě zvrtnout.

15

„Pospěš si, Faith. Archer teď není zrovna trpělivý. Mám ti ten telefon přinést?“

„Moment, už se utírám,“ křikla a tiše přidala dalších pár slov, protože voda byla ještě teplá. Chtěla si užít a spláchnout ze sebe únavu i nepříjemný zážitek před restaurací.

„Faith?“

„Už jdu,“ ozvala se hlasitě. „Vždyť jsem mohla Archerovi zavolat zpátky. Už takhle se opozdím na večeři. V restauraci mají taky telefon.“

„Takhle je to snazší.“

Walker dával přednost bezpečné kódované lince před veřejným telefonem, ale nechtěl Faith děsit vraždami a federálními agenty. Tak počkal, až se dívka vynoří z koupelny, a podal jí přístroj.

Posadila se na pohovku a poslouchala bratra. Měkké světlo lampy ji oblévalo jako tekuté zlato a mokré vlasy jí neposlušně trčely do všech stran.

Pohlédla na hodinky. Za necelých třicet minut se má setkat s Mel v nějaké nové moderní italské restauraci. Musí si ještě vysušit vlasy a obléknout se. A zatím tu sedí a ztrácí čas s bratrem.

No, poslouchá ho.

Walker ji z druhé strany místnosti sledoval potemnělým pohledem. Věděl, že by měl uvažovat o Rusech, a ne o žlábku mezi jejími ňadry, který odhaloval župan. A už vůbec ne o dlouhých štíhlých nohách, jež nechával vyniknout.

Nádech. Výdech. Stíny a světlo, lákavá měkkost.

Snažil se soustředit. Dnes večer zřejmě s Buddym Angelem ani Ivanovičem nic neudělá. Věděl, že by měl přestat uvažovat o jejích ňadrech, o tom, jaká je na omak jejich pleť a jestli by jí pod jeho laskáním ztvrdly bradavky. Jenže to nešlo. Přemítal, zda by uvnitř byla horká a vlhká, jestli by ho chtěla tak jako on ji.

Až bude příště Archer potřebovat pro sestru strážce, měl by si najmout nějakého šťastně ženatého muže nebo ženu.

Nebo mramorovou sochu.

„Počkej,“ řekla právě Faith do sluchátka. „Zadrž. Nikam nejedu. Pošli mi klidně bodyguarda, jestli to považuješ za nutné, ale zůstanu v Savannah do konce výstavy, až náhrdelník dostanou Montegeauovi. A nezapomeň na tu svatbu. Slíbila jsem Mel, že tam budu.“

„Vyřiď jí, že došlo k mimořádným –“

„Ne, tentokrát mi do toho mluvit nebudeš. Získala jsem už několik objednávek. A všichni, kdo uvidí náhrdelník na svatbě, jsou potencionální zákazníci. A nezahodím takovou příležitost jen proto, že ti volala nějaká April Joyová.“

„To není jen tak nějaká ženská, ale prvotřídní agentka. A žádá nás o laskavost. Od nás by nebylo moudré ji odmítnout.“

„Ona chce, abych se vrátila do Seattlu?“ ujistila se Faith. „Výslovně to řekla?“

Její nejstarší bratr si povzdechl. „Ne. Požádala nás, abychom proti Ivanovičovi nevznášeli obvinění. Ve skutečnosti se ten člověk jmenuje jinak.“

„Ten mizera mě okradl, Archere! A já to mám s úsměvem jen tak přejít?“

„Všechny ztráty ti nahradíme.“

„Jo, jupí!“ Dívka si vztekle prohrábla vlasy. „Jasně. Proč ne. Jen ho nechte běžet. Hlavně ať je ta agentka spokojená.“

„Díky, máš to u mě.

Faith protočila panenky. „Aby ses nerozbrečel.“

„Mám ti poslat ještě jednoho – nějakého strážce?“ Uvažoval, jestli sestra už přišla na to, že Walker za stydlivým úsměvem a jižanským přízvukem ukrývá tvrdé jádro. Od zkušenosti s Tonym se chovala k mužům odtažitě. Ale podle toho, jak se dívala na své neteře a synovce, bylo jasné, že po vlastní rodině touží. Podle Archera bylo nejlepší, aby měla kolem sebe slušné muže, kteří nepatří přímo do rodiny. A Walker představoval výborný začátek.

Archer měl Walkera rád. Podle Hannah, Honor a Lianne by ten chytrý venkovský kluk nebyl špatná partie.

„Žádného bodyguarda nechci. Je dost těžké najít pokoj s jednou pohovkou. Dvě už je opravdu moc.“

„Určitě? Mám o tebe strach.“

„Archere, pokud sis toho nevšiml, jsem už dospělá.“

Walker chvíli naslouchal, ale potom zavřel oči a představoval si, jak jí jazykem přejíždí mezi ňadry.

„Proč ta Joyová chce, abychom toho Rusa nechali být?“ zeptala se.

Walker překvapeně otevřel oči. I jeho by odpověď na tu otázku zajímala.

„To neřekla,“ odpověděl jí bratr.

„Ale ty po mně chceš, abych jí i tak vyhověla.“

„Ano. Prosím tě o to.“

Dívka se usmála. „Tak prosíš, jo? Poslyš, brácho, nejdřív ses rozplýval nad Summer, pak tě dostala Hannah. Stává se z tebe člověk.“

Archer se zasmál. „Připomenu to Hannah, až se příště bude rozčilovat. Dej mi ještě Walkera.“

„Jen když mi slíbíš, že mu nepovíš nic, o čem ses mi nezmínil.“

„Opravdu tě zajímají zprávy o zkouškách –“

„Zapomeň na to,“ přerušila ho. „Musím si vysušit vlasy.“ Rozloučila se a podala telefon Walkerovi. „Chce s tebou ještě mluvit.“

„Zřejmě mi vynadá.“

„Ne, to už nedělá, je moc milý.“

Walker sledoval, jak Faith odchází. „Kde to žije?“ zamumlal.

„Doma jsem byl vždycky roztomilý,“ ujistil ho Archer.

„Škoda že už jsem na adopci přerostlý. Ale třeba bych ti mohl říkat taťko a –“

„Jsi bez práce.“

„Tak mami?“

Archer se rozesmál. „Pustila už Faith ten fén?“

„Jo.“

„Dobře. Pamatuješ si na April Joyovou?“

„Krásná a nebezpečná. Jako korálovka.“

„Takže pamatuješ. Kyle tě poslechl a pustil na internet popis a barevné snímky věcí, které zmizely z Nekonečných snů. Pak jsme to rozeslali faxem všem klenotníkům na západním pobřeží.“

Walker vnímal jedním uchem hučení vysoušeče a druhým šéfa.

„Pořád mi není jasný, jak se k tomu dostala Joyová. Neřekla mi to.“

Walker si něco zamumlal. „Nezmínila se o rubínu velikosti dětské pěsti a minimálně dvacet karátů?“

„Ne.“

„O náhrdelníku pro Montegeaua?“

„Zatraceně. Tahle věc má víc nohou a míň rozumu než past plná krabů.“

Archer se nepřel.

„Jaká je šance, že by měl Ivanovic nějaké kontakty v Atlantic City?“ zeptal se Walker. „Znáš to přece, profesionální vztahy v rámci mezinárodního bratrstva zločinců.“

„Možný to je,“ připustil Archer. „Ale nepovažuju to za pravděpodobný. Takové vztahy by vyžadovaly spolehlivější hierarchii, než jaké jsou ruské mafie schopné. Ty jsou stále na úrovni potyček jednotlivých klanů. Ale jestli chceš, požádám Joyovou, aby to zjistila.“

„Zatím ne.“

„Souhlasím.“

„Dokázal by se Kyle dostat do počítače policie v Savannah? A taky do registru aut státu Georgia?“

„Nejsem si jistý, že bych o tom měl vědět.“

„Tak mi dej bratra.“

„A nechal tě, abys ho uplatil?“

„Ale on to má moc rád. Je to jedna z mála příjemných stránek života.“

„Kyle,“ zavolal Archer, „máš tu své obdivovatele!“

Walker se naposledy podíval do zpětného zrcátka. Nebylo pochyb, že je někdo sleduje. V autě za nimi jeli k restauraci nějaký muž a žena. I kdyby se mu s Faith povedlo proklouznout a vylézt okénkem na toaletách, měli je pod kontrolou. Pár seděl v zaparkovaném fordu Taurus.

Walker usoudil, že volat znovu policii nemá smysl.

Zasunul počítač pod sedadlo a obešel auto, aby Faith otevřel dveře. Měl v laptopu spoustu důležitých údajů a neměl v úmyslu je přenechat Buddymu Angelovi nebo nějakému jinému mizerovi, který se živí vykrádáním hotelových pokojů.

„Opravdu jsi se mnou nemusel chodit,“ zopakovala Faith, když jí pomáhal vystoupit.

„Já mám touhle dobou taky hlad.“ Všiml si, že si kouše spodní ret. Znal ženy z Donovanovy rodiny dost dlouho na to, aby věděl, že v některých chvílích nejsou muži vítáni.

„Neboj, nebudu překážet. Sednu si u baru, budu popíjet čaj a jíst krevety s pískem.“

Otevřel dveře do restaurace a rozhlédl se. V hustém kouři a rámusu si ničeho podezřelého nevšiml. Ustoupil stranou a pustil dívku dovnitř.

„Jak víš, že tu mají bar?“ zeptala se a znechuceně krčila nos nad neprostupným dýmem.

„Zavolal jsem sem a zeptal se. Vidíš někde Mel?“

Než stačila Faith odpovědět, přiběhla k nim žena v modrých mateřských šatech. Působila v restauraci nepatřičně, protože byla opálená a bylo jasné, že se hodně pohybuje venku. Šaty jí sahaly do poloviny lýtek, tato délka byla jižanskou odpovědí na skutečnost, že ženy nosí kalhoty. Byla o dost menší než Faith a na ruce měla zásnubní prsten s tříkarátovým barmským rubínem.

Mladé ženy se srdečně objaly. Faithiny stříbřité oči zářily dojetím.

„Proboha, jak dlouho jsme se už neviděly?“ vydechla Mel s úsměvem. Podle přízvuku by patřila spíš do Kalifornie než na Jih. Podržela si Faith kousek od sebe. „Musím si tě prohlédnout. Vůbec ses nezměnila, pořád stejně štíhlá a krásná. Seattle musí být plný slepých mužů, když tě ještě nikdo nedostal.“

„Pořád tam prší, takže nic nevidí,“ řekla Faith.

Mel protočila panenky. Nezapřela, že studovala herectví. „Tak to chápu.“ Otočila se k Walkerovi a podala mu ruku. „Dobrý den. Jsem Mel Montegeauová. Tedy za pár dní budu. A pokud si myslíte, že se vám dnes večer budeme věnovat, tak se plete. Strašně dlouho jsme se neviděly a potřebujeme si pořádně popovídat.“

„To je v pořádku,“ ujistil ji. „Já jsem Walker. Znám Faith a Honor dost dlouho, takže vím, že když se sejdou, nemám šanci. Posadím se k baru.“

Faith zaslechla jižanský přízvuk a uvažovala, jestli chce Walker budit dojem neškodného venkovana. Ale možná je to jen vliv okolí.

„Jste přítel rodiny?“ zeptala se Mel.

„Ano, znám všechny,“ usmál se a opřel se o hůl. „Pomáhám Faith na výstavě, aby se mohla soustředit na práci. A teď mě omluvte, dámy, odcházím mezi kuřáky.“

„Nesmysl,“ namítla Mel. „Požádám, aby nám přinesli ještě jeden talíř.“

„Děkuji, madam, ale raději ne. Vy se budete bavit o dětech a jiných důležitých věcech a já bych se mezi vámi cítil nesvůj.“

Mel se smíchem pohlédla na Faith, jestli souhlasí, aby se šel Walker najíst sám.

„Kdyby ses tam nudil, dej vědět,“ prohodila.

„Ovšem, madam.“

„Walkere,“ pronesla dívka sladce, Jestli ještě jednou oslovíš kteroukoli z nás madam, přetáhnu tě tou holí po hlavě.“

„Samozřejmě, zlato.“

Mel pozorovala, jak odchází k baru. „Něco stálého?“

„Walker?“ ujistila se Faith překvapeně.

„Jo.“

„Ne, mám ho jen na chvíli.“

„Dobře. Pěknej chlap. Škoda že kulhá.“

„Brzdi, děvče. Nezapomínej, že jsi vdaná a čekáš dítě.“

„To mě nepřipravilo o fantazii.“ Mel se zavěsila do Faith a vedla ji ke stolu. „Je Kyle pořád ještě tak hezký?“

„Ano. Hrdý otec dvojčat. Má kluka a holčičku a manželku, která ovládá karate.“

„Chceš mě rozbrečet? Byla jsem do něho strašně zamilovaná.“

„To každá, která ho viděla. Pokud ovšem nezahlédly nejdřív Lawea, Justina nebo Archera.“

„Nikdo nevypadá líp než Kyle.“

„Pokud jsi na světlovlasý.“

„Ty snad ne?“ zeptala se Mel a pohodlně se usadila. „Nebo jsi radši díky tomu chlápkovi u baru přešla na brunety?“

Faith uvažovala, jestli má vysvětlovat svůj vztah s Walkerem – není její přítel, jen pracuje pro rodinnou firmu. Pak usoudila, že to nemá smysl. „Od toho maléru s Tonym se mužům vyhýbám.“

„Tony?“

„Můj bývalý snoubenec.“

„Aha. Je to už tak dávno. Natolik jsem se ponořila do poznávání rozvětvené rodiny Montegeaů, že mi všechno ostatní uniklo.“

„Ne,“ ujistila ji Faith. „To je moje chyba. Tony nesnášel většinu mých přátel a já se s nimi většinou postupně přestala stýkat. Zřejmě by odmítl i moji rodinu, ale doufal, že se zapojí do obchodů.“

„Takže měl majetnické sklony,“ prohodila Mel a usmála se na servírku, která jim podala jídelní lístky.

„Přesně tak.“

„Dobře že ses ho zbavila. Vsadím se, že nosil přiléhavá trička, aby vynikly svaly.“

„Jak to víš?“

„Zkušenost. Takový pak obvykle manželky bijou.“

Faith se schovala za jídelní lístek. Kamarádka trefila do černého. Nechtěla, aby někdo věděl, proč se s Tonym rozešla, protože pak by se to určitě doneslo bratrům. A byl by z toho větší problém, než za jaký ten mizera stojí.

„Tak co si dáme?“ zeptala se kamarádky.

„Všechno je moc dobré a mohla bych to bez problémů sníst. Zatraceně, já už nikdy nezhubnu.“

„To je dobře. Mužům se přece líbí ženy s oblými křivkami.“

„To se ti to povídá, když můžeš sníst, co chceš.“

„Jo, to bych vypadala,“ namítla Faith. „Jen můj Star master ví, co mě stojí jeden kousek pizzy navíc. Ale kdybych mohla přibrat nahoře, jedla bych ji třikrát denně. A se zmrzlinou.“

„Od té doby, co mi přestalo být zle, s ním o pizzovém poháru.“

Faith se rozesmála. Málem zapomněla, jak je jí s Mel dobře. Znovu si uvědomila, o co všechno se vlivem Tonyho připravila. Když si teď promítla svou snahu zavděčit se mu, dělalo se jí zle.

V duchu si zopakovala slova, která si říkala, když ležela na podlaze v Tonyho bytě a v uších jí zvonilo po jeho ranách. Je po všem. Konec. Byla to chyba. Už nikdy víc. Je po všem. Konec. Hotovo.

Ale jako zkušenost to úplně marné nebylo. Už nikdy nedovolí, aby ji nějaký muž tak ovládal.

„Tak povídej o Montegeauových!“ vyzvala Faith kamarádku.

Mel se naklonila přes stůl. „Bože, je to všechno tak jižanské.“

„No, vždyť jste tu na Jihu. Ale mluvíme o jižanství Erskina Caldwella, nebo Tenesseeho Williamse?“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Chudí, nebo bohatí mizerové?“

Než stačila Mel odpovědět, přinesli jim jídlo. Mladý číšník vypadal ve smokingu dobře. Položil na sůl olivový olej, strouhaný parmezán a papriku a zopakoval nabídku specialit, těstovin ryb a masa. Pak zmizel.

Faith si ulomila kousek chleba. Stále byla zabraná do hovoru s kamarádkou, když se ve dveřích objevil muž se ženou.

Servírka je chtěla odmítnout, ale muž řekl něco, po čem změnila názor. Obhlédla jídelnu, pokývla na jednoho z číšníků a požádala, aby prostřel malý stolek a umístil ho vedle stolu, kde seděla Faith s Mel.

Walker koutkem oka všechno sledoval. Očekával, že muž nabídne servírce peníze. K tomu došlo, ale nejdřív jí ukázal malé kožené pouzdro. Bylo to jen velmi diskrétní gesto.

Byl si jistý, že na večeři v restauraci La Cudná se k nim přidala FBI.

16

Faith se smíchem zavrtěla hlavou, když jí číšník nabídl další sklenku vína. „Tak Montegeauovi předci byli piráti?“ ujistila se. „Děláš si legraci? Tennessee Williams to tedy nebude.“

„No, nevím. Divila by ses, kolik majetku vzniklo z podivných zdrojů.“ Mel upřela lačně pohled na chleba a olivový olej, ale hned si vzpomněla na nemilosrdnou váhu a napila se raději minerálky.

„ Jacques Black Jack Montegeau byl bandita. Nebyl chráněncem koruny a jeho činnost nesouvisela s politikou. Prostě jen kradl a znásilňoval. Pokud nějakou loď dostihl, považoval ji za svou. Většinou sebral cennosti, a pokud cestující nestáli za výkupné, pobil je.“

„V každé rodině je něco. Mezi Donovanovými byli skotští rebelové, čarodějnice, zloději koní a muži, kteří stříleli jako první, vlastně stříleli pořád.“

„Zní to podobně.“ Mel si všimla, že jim pohledný mladý číšník nese salát. Naklonila se k Faith a pošeptala jí: „Kdybych tak měla řasy jako ten kluk.“

Faith se musela hodně ovládat, aby se při pohledu na mladíkovy dlouhé řasy a zeleně vybarvené čočky nerozesmála. Položil jim salát na stůl, okořenil čerstvě mletým pepřem a zmizel.

„Ty řasy si můžeš pořídit v každé parfumerii,“ vysvětlila přítelkyni polohlasem.

„Další ztráta iluzí,“ povzdechla si Mel teatrálně. „Jako když váha ukazuje ta nechutná čísla.“

„Tak mi pověz něco povzbudivého. Třeba kolik Black Jack zabil lidí.“

Mel mávla vidličkou. „Tisíce. No dobře, stovky. Tak dvacet až třicet.“

„Pak ho chytili a pověsili?“

„Nikdy ho nechytili. Podplatil úřady částí kořisti, dostal milost a oženil se s místní krasavicí z rodiny, které šlo spíš o majetek než úctyhodnost. Měla jen rubínovou brož.“

„Chudinka.“

Mel pokrčila rameny. „Šetři si soucit. Ta ženská udělala starému pirátovi ze života peklo. Chodil kouřit se služebnictvem, aby se jí na chvíli zbavil.“

„Měli děti?“

„Dvě, které stojí za řeč. A spoustu dalších, pokud legendy nelžou. V rodině se mluví jen o synech. Odjeli do Anglie do školy, stali se kapitány a převzali tatínkovu živnost. Nebo to byla vnoučata? Možná i pravnoučata.“ Mel si povzdechla. „Tak jako tak tradice pokračovala.“

„Pirátství?“

„Jo. Potomci byli ale chytřejší a kradli legálně. Jen jednoho pověsili. Nedokázal si nechat zajít chuť na pěknou loď, bez ohledu na vlajku. Druhý syn se oženil a měl děti. Říká se, že jeho dcera se vypravila na moře spolu s bratry, ale víc se o ní nemluvilo. Zřejmě byla po první paní Montegeauové.“

Faith spokojeně naslouchala.

„Tou dobou se začali zajímat o obchod se šperky a tehdy získali Rubínovou zátoku.“ Mel stačila jíst a mluvit zároveň. „Jen se to tenkrát jmenovalo jinak. Podle legendy to ukradli nějakému bohatému majiteli plantáží. Jestli je to pravda, tak se nakonec smál on.“

„Jak to?“

„Bylo to těsně před občanskou válkou a bavlna se tehdy moc neprodávala. Ale Montegeauové se nejen udrželi, ale postavili rozlehlé sídlo. Dostalo jméno Rubínová zátoka, protože bylo postavené za peníze z rodinných šperků ukrytých v nedalekých močálech. Nebo ty rubíny ukradli nějakému zlatníkovi?“ Mel se zatvářila nejisté. „Je těžké zapamatovat si všechny detaily. Prostě, šperky byly někde schované, pak je prodali a postavili dům.“

Faith si vzpomněla, jak nepohodlně dopravuje drahé kameny Walker1.

„Dokážu si představit, že některé vlády by zaplatily dost za to, aby se k informacím o Montegeauových dostaly.“

„To už je dávno. V devatenáctém a dvacátém století získala rodina celkem úctu a uznání. Zabývá se šperky, lovem krevet a farmařením.“

„Co znamená to celkem?“

„No, pořád mají v knihovně nabitou pušku, ale postupně přešli z loupení na dovoz.“

Faith se zarazila. „To je docela skok, ne?“

„Ani ne. Specializují se na šperky a umělecké předměty z Evropy.“

„Tedy na totéž, co kradli?“

Mel mrkla. „Tohle by se taťkovi Montegeauovi nelíbilo. Je na černou ovci rodiny moc citlivý. Pokaždé, když Tiga –“

„Kdo?“

„Antigua Montegeauová, Jeffova staropanenská teta, sestra jeho otce. Znáš to, je trochu cvok.“ Faith polkla. „Prosím?“

„Staří senilní příbuzní. V každé rodině je alespoň jeden. Tady na Jihu to patří k místnímu koloritu.

Vláda by pro ně měla mít nějaký zvláštní registr. A na duchy taky.“

„Obávám se, že nechápu.“

„Vítej na Jihu. Celé měsíce mi trvalo, než jsem dokázala rozlišit živé od mrtvých.“ Mel olízla vidličku. „Kdybych sáhla po tvé sklence s vínem, dej mi přes prsty. Doktor– sice tvrdí, že trocha alkoholu dítěti nemůže ublížit, ale chtěla bych to dělat pořádně.“

„Co?“

„Být matkou.“

Faith neuniklo, jak se přítelkyni mihl tváří závan smutku, a vzala ji za ruku. Mel neměla díky matce, která dceru stále kritizovala, hezké dětství. Ale vyrostla z nijako zázrakem veselá, příjemná a přející dívka.

„Neboj, povedeš si dobře,“ ujistila ji Faith a stiskla kamarádce dlaň. „Naučíš svoje dítě smát se, užívat života a cítit s ostatními.“

Mel si s úsměvem povzdechla. „Díky. Ale stejně mám pořád strach, že budu jako ona.“

„Nech matku matkou a radši mi vyprávěj o své nové rodině. Ta se mi zdá daleko zajímavější.“

„Jo, když přestali loupit a zabíjet, začali žít celkem normálně. Pokud nepočítáš duchy, zvlášť toho zamčeného v podkroví.“

„Duch v podkroví?“

„Jo, někteří se v důležitých chvílích vyjadřují prostřednictvím těch, co to nemají v hlavě v pořádku.“

Faith se rozesmála. „Moc se mi po tobě stýskalo, Mel.“

„Opravdu? Až výstava šperků tě přiměla dorazit na opačnou stranu kontinentu.“

„Máš pravdu. Cítím se provinile.“

„Chtěla jsem se jít podívat, ale starý pán mi to stále jen slibuje. Nedovolil mi ani sejít se s tebou na oběd. A když jsem požádala Jeffa, měl taky spoustu práce. Zdá se, že je na otcově straně. Hrozně mě to štve.“

Faith se usmála do sklenky. Rodina zřejmě nechce, aby Mel viděla před svatbou náhrdelník. Nakonec bylo dobře, že na oběd nepřišla. Jídlo bylo sice skvělé, ale ten incident by jí mohl ublížit.

„Provdala jsem se za posledního otrokáře,“ zamumlala, když číšník odnášel talíře.

„Opravdu?“

„Cože? Ale ne, nemyslela jsem to vážně. Před občanskou válkou Montegeauové možná nějaké otroky měli, i když o tom pochybuju. Finanční podmínky rodiny neustále kolísaly a otroci byli tehdy drazí.“

„Jak kolísaly?“

„Chvíli chudáci, pak boháči, zase chudáci a zase boháči, chudáci, střední třída,“ vysvětlovala Mel. „Anebo to mohli být boháči, větší boháči, chudáci, bo –“

„Chápu,“ přerušila ji Faith. „Každá generace si žila po svém. Ale podle tvého zásnubního prstenu bych řekla, že Jeff na tom není špatně.“

Mel váhala. Krásnýma hnědýma očima se mihlo něco jako strach. Potom se odhodlaně usmála. „Starému pánovi je sice už sedmdesát jedna let, ale stále drží otěže firmy pevně v rukou. Jeff většinou jen plní jeho příkazy.“

„Něco jako když princ čeká, až stárnoucí král odstoupí.“ i

Kamarádčin vlídný tón přiměl Mel opět k úsměvu. „Jeffovi je skoro čtyřicet a to věčné čekání ho už unavuje. Jenže starý pán přísahal, že přivede rodinu zase na výsluní.“

„Zpátky k loupežím a vraždám?“ ujistila se Faith věcně.

„Ne, nemovitosti.“

„Aha, moderní pojetí pirátství. Nic se vám nestane, když mi dáte celé své jmění za ten krásný pozemek u vody. Navštívit ho ale musíme při odlivu, jinak vám na něm budou brázdit vodu surfy.“

Mel se srdečně rozesmála. „Hlavně tohle neříkej před tatínkem. Postrádá smysl pro humor, zvlášť v souvislosti s pozemky a penězi.“

„Neměj strach. Tvého tchána zřejmě nepotkám.“

„Ale jo. Po skončení výstavy tě chce až do svatby pozvat do Rubínové zátoky. Zůstaneš přece, že jo?“ Mel trochu posmutněla. „Když se Jeff vytasil s tou romantickou představou brát se na svatého Valentýna doma, ne v Savannah, úplně mi zkřížil plány. Spousta lidí se v tak krátké době neuvolní, ale nakonec je to celkem jedno, protože do pracovny se vejde tak deset, maximálně dvacet lidí.“

Faith si v Meliných očích všimla smutku a rozladění. Usoudila, že kamarádku manželův nápad nenadchl. „Na svatbu samozřejmě přijdu,“ ujistila ji, „ale –“

„Neboj,“ přerušila ji Mel. „Owen Walker je taky pozvaný. Tatínek říkal, že to je maličkost, protože jsi nám udělala velkou laskavost. Ale neprozradil co. Je to nějaké tajemství?“

Naštěstí v tu chvíli přinesli jídlo. Faith věděla, že Walker pojede do Rubínové zátoky moc rád, protože chtěl s Montegeauovými jednat o koupi některých rodinných šperků. Jí se ta představa ale moc nezamlouvala. Dalších několik dnů s Walkerem ji nenechá v klidu.

Zatím jí život bez mužů nedělal potíže, ale ve Walkerově blízkosti začínala pochybovat.

Měla pocit, že je mu s ní dobře. Dokonce se smál jejím vtipům. A plamínky, které občas zahlédla v lazuritových očích, v ní probouzely zvědavost.

„Ty tvoje krevety božsky voní,“ poznamenala Mel nad talířem polenty s mečounem. „Byl to vlastně tatínkův nápad.“

„Co?“

„Abys přijela a zůstala pár dní u nás. Ví, jak jsem se na tebe těšila.“ Mel se ušklíbla. „No, vlastně jsme se s Jeffem trochu pohádali a tatínek to asi slyšel,“ protože navrhl, abys pobyla v Rubínové zátoce až do svatby.“

„Nechci ale, abys kvůli mně měla s Jeffem nějaké rozmíšky.“

„U nás platí, co řekne tatínek.“ Mel spiklenecky mrkla. „Vypadá to, jako by byl nějaký tyran, ale tak to není. Spíš je, jak to říct, buldozer. Ví, co je pro rodinu dobré, a tak to taky je. Myslí to dobře a ke mně se chová jako méďa bručoun.“

„Mám pocit, jako bys mluvila o naší rodině,“ vzpomněla si Faith na otce.

„Pořád se tatínek dohaduje se syny?“

„Jen obden.“

„A pak se usmíří, dají si spolu pivo a dívají se na fotbal, co?“

Faith se rozesmála. „Zapomněla jsem, že máš taky bratry.“

„Jenom dva. Jsou mladší a oba mě přerostli. Škoda že jsme si s matkou nedokázaly poklábosit u piva nad nádobím. Ale nechrne vzpomínek,“ navrhla Mel. „Radši ti budu vyprávět o Tize a rodinné kouzelné truhle. Je to zajímavější.“

„Tiga,“ zopakovala Faith. „To je ta bláznivá teta?“

„Bláznivá? Umí proplouvat mezi realitou a fantazií rychleji než postavy ze Star Treku. Dokáže být všude. Je tichá jako kočka a zvědavá jak opice. Jeff říkal, abych si jí nevšímala. Časem jsem si na ni zvykla. Jako na tapety v salonu. Nejpodivnější zelená, jakou jsi kdy viděla.“

Faith se napila vína.

„Muselo to být bezva vyrůstat se sestrou,“ vrátila se Mel k rodině. „Mohly jste si svěřovat tajemství, povídat si o klukách.“

„O nich ne.“ Faith se usmála. „Máš pravdu, bylo to hezké. Ale časy se mění. Jsme si se sestrou stále hodně blízké, ale Honor je manželka a matka. Žijeme už každá v jiném světě.“ Dívka pokrčila rameny, jako by vlastně o nic nešlo. Jako by za sebou neměla zkušenost s Tonym, se kterým se zasnoubila, protože měla pocit, že za sestrou zaostává. Byla to její největší životní chyba, ale poučila se z ní. Už žádného muže ke spokojenosti nepotřebuje, vystačí si sama. „Co ta kouzelná skříňka?“

Mel napíchla z jejího talíře jednu krevetu a slupla ji. Faith se za ubrouskem usmívala a rozhodla se, že nebude požadovat na oplátku kousek ryby. Mel je očividně při chuti.

„Odsud se noří duchové,“ začala Mel a otřela si ústa ubrouskem. Zůstala na něm barevná stopa po rtěnce. „Když první z Montegeaů zaplatil každému, kdo ho chtěl pověsit, zůstal na mizině. Alespoň to všude povídal. Možná to byla pravda, ale jedna věc mu přece jen zůstala. Stříbrná skříňka zdobená ve španělském stylu. Byla asi dvacet centimetrů široká a třicet dlouhá. Velikost záleží na tom, kdo o ní vypráví.“

„V každém případě to bylo slušné množství stříbra.“

„Zlato by bylo lepší.“

„Proč?“

Mel mávla vidličkou. „K čemu legenda o stříbře. V mýtech se objevuje zlato. Slyšelas někdy o stříbrné horečce?“

Vidlička sklouzla k Faithinu talíři a vracela se s další krevetou.

„Buď ráda, že měli alespoň něco,“ namítla Faith. „Kdyby byla zlatá, někdo z rodiny by ji určitě už dávno zpeněžil.“

„To by mohli i teď, kdyby ji našli,“ odpověděla Mel a upírala pohled na zbytek krevet. Usoudila ale, že měla dost.

„Chceš říct, že Montegeauové svou kouzelnou truhlu ztratili?“ ujistila se Faith.

„Obávám se, že ano. Někdo zastřelil Jeffova dědečka. Buď skříňku odnesl, nebo zabil jediného člověka, který věděl, kde je ukrytá – Richmonda Montegeaua. Tak nebo tak, od té doby ji nikdo neviděl. Jeffova babička Bess se po manželově smrti trochu pomátla, ale ne natolik, aby ji museli někde zamykat. Pět let po nervovém zhroucení zemřela, Antigui mohlo být v době, kdy jí zavraždili otce, tak čtrnáct nebo patnáct –“

„To je ta teta, která proplouvá mezi skutečností a fantazií?“ přerušila kamarádku Faith.

Mel přikývla. „Tiga toho vraha možná viděla. Ale nikdy o tom nemluvila. Pokud ano, tak jí nikdo nerozuměl. Jenže ona vydržela, dokud nevychovala bratry –k nim patří i starý pán. Její matka se zbláznila, ale ona byla tou dobou jen trochu zvláštní.“

Faith zamrkala. „S věkem se to asi nezlepšovalo.“

„Záleží na tom, co považuješ za zlepšení. Pokud vím, duchové ji milují. Až přijedeš do Rubínové zátoky, chovej se k ní mile. Jestli s tebou bude chtít mluvit, vyslechni ji a netvař se vyděšeně. Je ale možné, že tě neuvidí a bude hovořit na někoho z mrtvých členů rodiny. Poskytnu ti rodokmen, abys věděla, kdo odpovídá. Kdo, nebo co? Jsou duchové životní?“

Faith se snažila nerozesmát. „Zeptej se jich.“

„To nechám tetě. Kde jsem skončila? Když budu mluvit dost rychle, třeba si nevšimneš, že jsem ti snědla večeři. No, zpátky ke skříňce,“ pokračovala a snažila se nevnímat jídlo na kamarád čině talíři, když sama už dojedla.

Faith s úsměvem přesunula krevety na kamarádčin prázdný talíř.

„Ty jsi snad svatá,“ vydechla Mel. „Darované kalorie se nepočítají, že ne? Proč je všechno nezdravé tak dobré?“

„Krevety jsou zdravé.“

„Ale bez olivového oleje a těstovin.“ Zavřela oči a vychutnávala sousto. „Víc už ne!“ prohlásila rázně. „I kdybych škemrala jako Stopař.“

„Skoro se bojím zeptat, kdo to je.“

„Obrovský pes, kterého Jeff našel poraněného u silnice. Ošetřili jsme ho a vzali domů. Náš byt v Hilton Head mu byl ale za chvíli malý, tak jsme ho odvezli Tize a tatínkovi. Co by to bylo za jižanský dům bez psa.“

„Zpátky ke skříňce,“ dožadovala se Faith, když cítila, že konverzace se zase ubírá jinam.

„Dobře. Každá generace měla do skříňky přidat nějaký rubínový šperk nebo výjimečný kámen. Tradice a zároveň pojistka. Ti, kdo něco ze skříňky vzali, aniž by to později vrátili nebo nahradili, časem zchudli.“

Faith napadlo, že ještě nedávno by Melin rubínový náhrdelník zmizel v truhle.

„Tatínek samozřejmě neměl šanci něco přidat, protože skříňka zmizela. A své finanční potíže dává za vinu ztrátě rodinného dědictví.“

„Co si o tom myslí Jeff?“

„Že jeho táta je špatný obchodník. Tak sám vede zlatnictví v Hilton Head, tatínek se snaží přijít na mizinu a Tiga spravuje svým zvláštním způsobem dům. Ale vaří skvěle. Zvlášť posypané a polévané.“

„Prosím?“

„Neznáš posypané a polévané?“

„Ne/;

„To jsou brambory s cibulkou posypané sýrem a polité šťávou,“ líčila Mel toužebně. „Na Jihu se to snídá.“

„Dej si ještě krevetu,“ navrhla Faith. „Když zavřu oči, tak se to nepočítá, jo?“

„Hm,“ pronesla Faith a zasunula krevetu kamarádce do pusy, jako když krmila své neteře a synovce.

Mel pomalu kousala, polkla a s povzdechem otevřela oči. „Hned vedle Jeffa jsou krevety na Jihu to nejlepší. Kdy přijedete do Rubínové zátoky“! Výstava končí zítra odpoledne, ne?“

„Ano, ale nemůžu ti bohužel nic slíbit, zvlášť co se týče Walkera.“

„Tak se zeptáme přímo jeho.“

Mel vstala a vydala se k baru. I když byla v šestém měsíci, nebo možná právě díky tomu, pohybovala se s ženskou jistotou, která přitahovala pohledy mužů.

Opřela se vedle Walkera o barový pult a zatahala ho za límec. „Co chlap jako vy hledá v takovým baru?“

Walker se usmál. „Cekám na štěstí.“

„Tak jste se dočkal,“ ujistila ho.

„Opravdu? Nerad bych se pletl do dámské jízdy.“

„Ne. Horory z porodních sálů jsme už probraly a teď rozebíráme zápasy NHL.“

„Mám si vzít s sebou židli?“ zeptal se se smíchem.

„Třeba by to mohl vyřešit číšník.“

„Tak jdeme!“

Číšníkovi se podařilo přemístit židli, aniž by někomu převrhl jídlo do klína.

Při pohledu na Faith Walkera opustily všechny pochybnosti. Když přijeli, byla bledá jako stěna, ale teď se jí vrátila barva a v očích jí pohrávaly plamínky. S chutí dojídala krevety s těstovinami.

Walker se spokojeně posadil. „Děláte jí moc dobře,“ prohodil tiše k Mel.

„Jak to myslíte?“ zeptala se šeptem.

„To přepadení s ní otřáslo víc, než jsem si chtěl přiznat.“

„Přepadení?“ vyhrkla Mel a agenti u vedlejšího stolu jistě slyšeli každé slovo. „Po obědě,“ vysvětlil. „Dnes?“ zeptala se dívka vyděšeně. Faith po něm šlehla pohledem.

„Ona vám o tom neřekla?“ podivil se.

„Je to jasné. Zítra večer přijedete do Rubínové zátoky. Pokud ne dřív.“

Walker koutkem oka sledoval agenty. Představa, jak v oblecích brousí v noci kolem domu v Rubínové zátoce, ho pobavila.

„S krásnou dámou se nikdy nepřu,“ oznámil. „Budeme tam.“

17

Po rozdělení cen se výstavní halou procházely desítky návrhářů a zákazníků a probíraly výsledky. Mezi nimi se pohybovalo asi deset ozbrojených mužů v uniformách. Po loupeži z předešlého dne vedení nenechávalo nic náhodě. Najalo policisty a neohlíželo se, jestli jsou vidět jejich zbraně nebo ne.

Mezi lidmi se procházeli i Faith s Walkerem. Dívka měla dnes na sobě kalhotový kostým, jehož temně rudá barva připomínala barmské rubíny. Tyranizující lodičky nahradila jednoduchými, i když hříšně drahými italskými mokasíny. V tu chvíli ji zajímalo jen to, že jsou pohodlné.

Walker měl na sobě svou černou bundu, modrou košili bez kravaty a tmavé kalhoty. Potřeboval být nenápadný. Čím méně lidí si ho všimlo, tím víc se mohl rozhlížet kolem a sledovat situaci, aniž by to někdo zaregistroval.

Za nejpodivnější šperk na výstavě považoval cosi, co připomínalo volské oko se skořápkou. Velice drahé vejce, se žlutými diamanty místo žloutků a bílými místo bílků. Ale pořád to celé připomínalo slepici. Nedokázal si představit ženu, která by si za půl milionu dolarů pořídila na kostým zbytky snídaně. Ale je jen

venkovský kluk a netuší, čeho jsou ženy na Manhattanu nebo v Los Angeles schopné.

„Přestaň se mračit!“ sykla Faith.

„Proč? Ten, kdo pro ten špendlík hlasoval, musel přijít o rozum.“

„Tohle není výstava psů. Cenu dostává nejzajímavější šperk, nikoli nejhezčí.“ Naklonila se, aby si přečetla zhodnocení poroty. Brož je postmoderním vyjádřením každodennosti ležící v srdci oslnivého života.

„To je i hromada jablek.“

Faith skousla ret, aby se nerozesmála. Tím by ho jen povzbudila k dalším komentářům. Ale ráda si vybavila jeho spokojený výraz, když její náhrdelník dostal čestné uznání za „talentovaného návrháře ze západního pobřeží“. Mračil se, když jí zarámovaný diplom předával plešatící muž s blahosklonným výrazem.

„Asociace návrhářů vznikla na východním pobřeží,“ vysvětlovala Faith. „A jejich představy jsou založené na akademických základech.“

„Žádný z profesorů by si to vejce nemohl dovolit koupit.“

Faith znovu bojovala se smíchem. „O to nejde. Vítězný návrh se objeví v příštích deseti letech v každé knize o moderních špercích.“

„No, to bude štěstí.“

„Jo. A pokud si do roka tu věc nekoupí nějaký soukromý sběratel nebo muzeum, kameny se použijí na něco jiného.“

„Jediná rozumná věc.“

„Jseš mizera,“ zašeptala.

„Chceš mě převychovat?“

Dívka mu stiskla paži. „Z návrhářského hlediska je na tom vejci zajímavé, že doba pískovců a oceli je už za námi.“

„Nerozumím, to mi musíš vysvětlit.“

„V posledních desetiletích dvacátého století se objevila spousta návrhářů, kteří za nejcennější považovali svůj umělecký přístup a na ceně surovin jim nezáleželo. Stejný trend byl i v sochařství a malířství. Olejové barvy ani mramor samy o sobě velkou cenu nemají, tu jim dodá až umělcova invence. Tak návrháři používali namísto drahých kovů a drahokamů obyčejné kameny a ocel.“

„Je to o dost levnější,“ souhlasil. „Ale na konečné ceně se to neodrazilo, co?“

„Ne. Byl to návrat do doby, kdy lidé ještě nedokázali brousit tvrdé drahokamy. Tehdy byla hodnota šperku v návrhu, ne v ceně kamenů. Pak jsme se naučili kameny brousit a situace se změnila. Srdcem šperku se stal drahokam a návrh byl až na druhém místě. I když ten postmoderní kousek není zrovna podle mého vkusu, alespoň staví použitý materiál, návrh a provedení na stejnou úroveň.“

Walker si zamyšleně šperk znovu prohlédl a přikývl. „Když se na to díváš takhle, nezní to hloupě. Ale i tak by ta cedulka měla být vedle tvé práce. Všechny tvoje šperky představují spojené hodnoty kamenů s elegantním a nápaditým designem.“

„Toho mizeru beru zpátky. Jsi moc milý. Chvála je příjemná.“ Usmála se, vytáhla se na špičky a políbila ho na tvář jako Archera.

Jenže on není její bratr. Walkerovi se rozbušilo srdce. Napadaly ho ještě jiné způsoby jak jí dát najevo obdiv, ale pochyboval, že by o to stála.

„Je co chválit,“ pronesl zamyšleně. „A jak se díváš na tohle?“ ukázal na vedlejší vitrínu s drobnou soškou připomínající psa zasunutého do ohřívací boty. „Ne,“ zakryl jí oči. „Nepodváděj a nečti si to.“

Ještě se smáli, když se objevil muž z ochranky. „Tady jste, slečno Donovanová. Hledá vás pan Anthony Kerrigan.“

Walker cítil, jak dívka ztuhla. Sundal jí dlaň z očí a všiml si, jak zbledla. Neuniklo mu, že se celá zachvěla. Zdálo se, že u něho hledá ochranu. Vzápětí se ale napřímila a otočila se ke strážníkovi.

„Sdělte panu Kerriganovi, co už dávno dobře ví,“ pronesla upjatě. „O setkání s ním nestojím. Nikdy.“

Ale bylo už pozdě. Tony se prodíral davem s bezohledností člověka, který je vyšší a silnější než všichni kolem.

„Nazdar, miláčku,“ hlaholil a hnal se k Faith, aby ji políbil. „Jsem náhodou v Savannah a přečetl jsem si, že tu vystavuješ. Spousta krásnejch šperků. Určitě by se ti hodila mužná ochrana.“

Dívka ustoupila a ocitla se dál od Walkera. Věděla, že na ni dává pozor stejně jako její bratři, ale na rozdíl od nich byl o deset centimetrů nižší a dvacet kilo lehčí než Tony. A navíc byl zraněný.

Sama měla za sebou hořkou zkušenost, jak Tony zachází se slabšími.

„Na shledanou, Tony,“ pronesla chladně.

„Přestaň trucovat. Nesnáším to.“

„Známe se?“ ozval se Walker.

„S tím si nedělej starosti,“ odsekl Tony, aniž mu věnoval pohled. „Tohle se týká mě a mé snoubenky.“

„Nejsem tvoje snoubenka,“ namítla Faith.

„Nic se nezměnilo, miláčku. Miluju tě a ty miluješ mě.“

Faith ovládl vztek a zároveň se jí zmocnil strach. Přála si, aby byla dost silná a mohla toho ničemu rozsekat na kousky. „Pleteš se. Já tě nemiluju a ty nikoho milovat neumíš. Je po všem, Tony. Sbohem a už mě neobtěžuj.“

Ačkoli Faith nezvýšila hlas, ohlédlo se po nich několik kolemjdoucích. Tony hlas zesilovat nepotřeboval.

„Hej, hej,“ usmíval se sladce, i když mhouřil oči. Natáhl ruku a sevřel jí paži. „Mělas dost času uklidnit se. A pokud se dál vztekáš, je to jen proto, že sis se mnou nepromluvila, žes mě nevyslechla. Tady k tomu sice není nejlepší místo, ale jinde jsi mi nedala šanci.“

Faith netoužila po ponížení před kolegy z profese a z Tonyho úšklebku bylo jasné, že s tím počítá.

Walker si zavěsil hůl přes předloktí a vztáhl k Tonymu ruku, jako by se s ním chtěl pozdravit. Byl to opravdu nevinný pohyb na to, jaký měl výsledek. Jen muž z ostrahy si všiml, že Tony ztratil barvu. Na oslepující bolest zareagoval syknutím mezi stisknutými zuby. Strážník se usmál. Zdá se, že ten chlápek, co obtěžoval tu hezkou zlatnici, si ukousl větší sousto, než jaké dokáže zvládnout.

Walker několika kroky přiměl Tonyho, aby se k Faith otočil zády. „Nazdar. Jsem Owen Walker,“ představil se a pumpoval Tonymu rukou. Přitom mladíkovi zmáčkl palec ještě víc, takže mu ho téměř otočil. „Rád vás poznávám. Faith má právě dost práce, tak se vám budu věnovat já. Slyšel jsem, že jste býval fotbalová hvězda. Můžeme si o tom venku s chutí popovídat.“

Tony otevřel ústa, ale nevydal ani hlásku.

„Výborně,“ zaradoval se Walker a nenápadně prohodil ruce. Zbavil Tonyho paralyzující bolesti a rázně ho vedl ven. Lidem kolem se mohlo zdát, že ten mohutný muž pomáhá tomu menšímu s holí dojít ke dveřím. „Tak jdeme, kámo. Koupím ti pivo.“

Faith sledovala, jak oba muži odcházejí. Netušila, jak se Walkerovi povedlo zbavit se Tonyho bez rozruchu, ale důkaz měla před očima. Tony se nakláněl, jako by pozorně naslouchal, co mu Walker říká.

Když vyšli ven, Walker se na vyššího muže zadíval. Pro kolemjdoucí vypadali jako dva přátelé, kteří se na chodníku zastavili na kus řeči.

„Povím ti, co bude dál,“ oznámil Walker mile, ale jeho stisk naopak zesílil. „Faith už ví, co jsi zač, takže se jí nebudeš omlouvat za to, jakej jseš hajzlík. Slyšíš mě, hochu?“ Tony se potil, ale podařilo se mu přikývnout. „Dobře,“ pochválil ho Walker. „Evidentnější nepochopil, co Faith říkala, takže ti to zopakuju, abych měl jistotu, že rozumíš. Faith s tebou skončila. Nevolej jí. Nemailuj jí. Nepiš jí. A nesnaž se s ní setkat. Kdybys ji náhodou někde zahlédl, okamžitě se otočíš na opačnou stranu.Jasný?“

Tony přikývl. Slyšel, ale nemohl mluvit.

„A abys už nezopakoval tak pitomou chybu,“ pokračoval Walker konverzačním tónem, „buď si jistý, že pokud tě nevyřídí Faith, budeš mít co dočinění se mnou. Jen tak mimochodem, včera se vypořádala s jedním mizerou z Atlantic City. Kdybych ji nezarazil, rozpárala by mu koule. Ale nesnáším pohled na krev, víš. Kdyby tě napadlo pokusit se ji zastihnout, až bude sama, dobře si to rozmysli. Její bratři jí naučili pár triků a ty se nejlíp uplatněj na pomalejch vypasenejch týpcích, jako jsi ty. Kdyby z tebe pak ještě něco zbylo, považoval bych si za čest práci dodělat. Rozumíš?“

„Pusť,“ vypravil ze sebe namáhavě Tony.

„Rozumíš?“ zopakoval Walker a stiskl.

Tony rozechvěle přikývl.

„Hodnej kluk,“ pochválil ho Walker, jako by mluvil na štěně, které pochopilo, že na podlahu se nečurá. „Tohle bylo jediné varování. Faith už ti dávno chtěla rozmlátit ciferník a moc se na to těšila. Chápeš?“

„Nooo.“

Bylo to jen vydechnutí, ale Walker pochopil. Napočítal do tří a pak Tonyho pustil. Vyčkával, jestli je ten člověk tak hloupý, jak je velký.

Tony vzápětí zrudl. „Kdo kčertu jsi?“

„Patřím k Faith.“

„Jak?“

„Do toho ti nic není.“

Tony se zadíval Walkerovi do očí a ustoupil o krok dozadu. Byl zvyklý na brutální hry, jako je fotbal.

Walker ale myslel všechno smrtelně vážně.

„Mohl bych z tebe nadělat dva,“ pronesl vysoký pořízek.

Walker čekal, jestli se o to pokusí. „Ale s menšíma a slabšíma se neperu,“ pokračoval Tony.

„Jen s ženami? Hochu, ty jseš opravdu prvotřídní grázl.“

Tony zbrunátněl. „Máš štěstí, že tě nezničím.“

Odpovědí mu byl Walkerův shovívavý úsměv.

„Faith dostala jen to, co si zasloužila.“

„Panebože, ty jseš ale omezenej.“

Walker vykročil, jako by se chystal odejít, ale vzápětí zasvištěla vzduchem jeho hůl a podrazila Tonymu nohy. Nato se oba muži ocitli na zemi.

Alespoň to tak mohlo navenek vypadat. Pro Tonyho byl najednou svět vzhůru nohama. Nohy mu vylétly nahoru, a když ležel rozpláclý na betonovém chodníku, Walker jako by se pokoušel vstát. Rukou se přitom přidržel Tonyho hrdla a kolenem se mu opřel do slabin. Ruka vzlétla k jeho nosu. Všechno ale splynulo v jediný pohyb a Walker posléze stál.

„Jsi v pořádku?“ sklonil se nad Tonym kvůli několika čumilům, kteří se zastavili a sledovali, co se děje. „Jsem s tou holí trochu neohrabaný. Nemůžu si na tu zatracenou věc zvyknout. Můžu ti pomoct?“

Zmatený Tony se nechal zvednout a oprášit pohyby, které vyrážely dech. Z nosu mu tekla krev a kvůli bolesti ve slabinách se nemohl narovnat. Vnímal i bolest v ledvinách.

„Zavolám ti taxíka,“ navrhl Walker. „V tomhle vedru není chůze po ulici příjemná.“

Holí zastavil vůz a nacpal Tonyho dovnitř. Dal řidiči dvacet dolarů a adresu v odlehlé části města. Pak se zašklebil na Tonyho. „Moc rád jsem tě viděl. A pozdravuj doma.“

Zabouchl dvířka a usmál se na lidi na chodníku. Poté okázale odkulhal zpátky do budovy.

Když ho Faith zahlédla, rozběhla se k němu. Vzala mu tvář do dlaní a hledala, kde je zraněný. „Jsi v pořádku?“

„Jasně. Proč?“

„Tony bývá… obtížný.“

„Ten chudák?“ zatvářil se Walker překvapeně. „Bylo mu moc líto, že tě vyrušil. Slíbil, že už to nikdy neudělá. Doufal, že už ses uklidnila.“

„Ne. A jeho už nechci vidět.“

Walker se usmál a snažil se nemyslet na Tonyho slova: Faith dostala jen to, co si zasloužila. Důvěrně je znal. Často je používal jeho nevlastní otec Steve Atkins, když mlátil Walkerovu matku. Důvody k bití se různily – od pozdě podávané večeře po špatně vypraná trička, ale výsledek býval stejný – dostala jen to, co si zasloužila.

„S některými lidmi se nedá vyjít po dobrém,“ poznamenal. „Zasloužíš si něco lepšího než pytel shnilejch jablek.“

Faith se nejisté usmála. „Jo, na to jsem přišla už sama.“

„Překvapuje mě, že si to s ním někdo z tvých bratrů nevyřídil.“

„Jsem dost stará, abych si své omyly a chyby vyřešila sama.“

Walker si myslel, že Tony je mimo její váhovou kategorii, ale raději to nepronesl nahlas. „Jak myslíš.“

„Dneska je můj šťastný den,“ prohodila dívka spokojeně. „Prodala jsem smaragdovou kočku a Tony konečně dostal za vyučenou.“

Walker se usmál. „Kdo ji koupil? Ta žena s nánosem líčidel?“

„Ne. Nějakej chlápek potřeboval dárek pro neteř.“ Walker zvedl obočí. „Pro neteř?“

„Mohlo mu být tak sedmdesát. Tak co myslíš? ,,Že jeho neteř je dobře stavěná blondýna.“

„Já taky.“

18

Výstava se uzavřela třetí den v poledne, takže návrháři měli dost času zabalit a uložit své cennosti. Walker se neúnavně pokoušel Faith rozmluvit cestu clo Rubínové zátoky a pobyt do Meliny svatby.

Kyle z toho neměl dobrý pocit a Walker sám také ne. Čím víc uvažoval o mrtvém bezdomovci v Seattlu, turistce v Savannah a o skutečnosti, že Buddyho nůž byl pečlivě umytý, tím míň se mu to líbilo. Ale nechtěl Faith říct, že ten umělec s nožem šel zřejmě po ní, a tím ztrácel všechny pádné argumenty.

A jí byly stejně všechny námitky, dobré nebo špatné, jedno.

Walker se nevzdával. Navrhoval jí, aby odletěla z letiště v Hilton Head a on že náhrdelník doručí sám. „Mohla by ses podívat, co ti chybí v krámku. Před odjezdem jsi o to usilovala.“

„Vím, o co jsem přišla.“

„Kyle s Lianne mohli něco přehlédnout. Nikdo nezná dílnu a krámek tak jako ty.“

„Když jsem chtěla zůstat doma, namítali jste, že jsem slíbila Mel, že přijedu na svatbu.“

„To bylo tehdy. Teď je jiná situace.“

„Existuje nějaký rozumný důvod?“

Walker se opíral o stěnu. „Ti lidé, kteří věděli, že jsi na výstavě, vědí také, že jedeš do Rubínové zátoky. V Seattlu bys byla v bezpečí a asi by to bylo lepší i pro Montegeauovy.“

„Zmínila jsem se o tom starému pánovi do telefonu, ale nechtěl o tom ani slyšet.“

„Nikdo z vás neuvažuje bez emocí.“

Faith ale všechny jeho pokusy odeslat ji do Seattlu odmítala. Neměla v úmyslu odjet, když tady je toho tolik k vidění. Pohled na nezvyklou krajinu, slané mokřiny a zakrslé palmy v sousedství dubů a pinií ji inspirovaly k řadě nápadů. Při odlivu se od močálů nesla sytá vůně. Jako by se tu čas zpomalil a plynul zvolna jako pohyb rostlin kolem kanálu.

„Ten aligátor vypadá jako rozvinutá pneumatika od náklaďáku,“ prohodila, když míjeli u silnice přejeté zvíře.

Walker si povzdechl a přijal skutečnost, že ji do Seattlu nedostane. „Pneumatiky nemají zuby.“

„Netvrdím, že se s ním půjdu pomazlit.“

„Díkybohu za drobné radosti.“

Faith se cítila uvolněně a těšilo ji, že Walker není háklivý na každé slovo. „Je mi s tebou dobře, Owene Walkere. Jako bych měla dalšího bratra.“

Walker posmutněl. „Jo, to jsem přesně já, zlato. Bratr pro všechny.“

Faith rozzářeně sledovala mokřiny koupající se ve slunečním světle, ale vzápětí si vzpomněla, jak se Walkera ptala, jestli má nějaké mladší sourozence. Tehdy odpověděl, že už ne a změnil téma, ale tentokrát se dozví podrobnosti.

„Proč nikdy nemluvíš o své rodině?“ zeptala se.

Mlčel. Pořád uvažoval, jak dlouho se ještě dokáže ovládat. Obával se, že moc dlouho už ne. Všechno by se zjednodušilo, kdyby odjela do Seattlu.

Jeho tělo reagovalo i na její vůni.

„Walkere?“

V duchu zaklel. Takhle to dopadá, když ji nechal v představě, že je usměvavý, neškodný bratrský typ. Neměl by ji chtít. Neměl by po ní tolik toužit.

A nemůže ji odmítnout v hovoru o své rodině. Rozčílilo by ji to, a pak by bylo obtížné ji hlídat.

„Rodiče se rozešli, když mi bylo dvanáct,“ prohodil.

Když nepokračoval, opatrně se zeptala: „Zůstal jsi s maminkou?“

„Jo.“

„Vídal ses s otcem?“

„Do šestnácti ne.“

„A potom?“

Walker na ni pohlédl. „Co myslíš?“

„Kdybych věděla, tak se neptám.“

Něco si zabručel a soustředil se na řízení. Ticho v autě houstlo. Walker by nejraději něco rozbil, ale věděl, že Faith ho nechtěla rozzlobit. Taky nemohla za to, že by se na ni nejraději vrhl.

„Steve, to byl chlápek, co se k nám po tátově odchodu nastěhoval, nechtěl živit dva puberťáky. Tak nám máma koupila lístky na autobus a poslala mě s Lotem k tátovi.“

„Lotem? Ty máš bratra?“

„Už ne.“

Tentokrát se nedala jeho zarputilým výrazem odradit. „Co se stalo?“

„Zemřel.“

Dívka zavřela oči. „To je mi líto.“

„Mně taky,“ poznamenal zahořkle. „Ale lítost mu život nevrátí.“

Když ticho trvalo dlouho, Walker se k ní otočil. Při pohledu na její posmutnělou tvář se cítil provinile. Proč ji zatěžuje něčím, s čím nemá nic společného? Sevřel volant a snažil se uvolnit.

„Stalo se to už dávno,“ vypravil ze sebe nakonec.

„Nemyslím,“ začala, ale hlas se jí zlomil. Polkla a zkusila to znovu. Snažila se zahnat myšlenky na svou rodinu, nepředstavovat si, jak by bylo jí, kdyby někoho z nich ztratila. „Myslím, že život neposkytuje dost času, aby se člověk mohl se ztrátou sourozence někdy vyrovnat.“

Walker s ní souhlasil, zvlášť když si bratrovu smrt dával za vinu. „Byl ti podobný?“ zeptala se.

„Jak to myslíš?“

„Jestli byl taky tak chytrý, jemný a pohledný. Jestli byl taky tmavovlasý a měl tak milý úsměv.“

Walker zvolna vydechl. O jejích slovech bude uvažovat později. Teď se snažil vybavit bratrovu tvář.

„Měl černé vlasy,“ začal zastřeně. „Žluté kočičí oči s dlouhýma řasama. Byl křehký, vysoký, moc hezký. V některých ohledech chytrý jako opice, v jiných tvrdý jako skála. Ženy si ho začaly všímat, když mu bylo dvanáct. Ve třinácti pochopil, o co jim jde. A ve dvaceti zemřel.“

„Nějaký žárlivý protivník?“

„Bylo to vážnější.“ Jeho tón ji varoval, aby dál nenaléhala.

Faith si toho nevšímala. „Co se stalo?“

„Lot se spoléhal na staršího bratra, že mu bude krýt záda, ale ten selhal, a Lot s překvapeným výrazem ve tváři zemřel.“

„Nerozumím.“

„Buď ráda.“

Walker zabočil na jednu z úzkých prašných cest, která mizela v porostu. Všechno pokrývaly zakrslé borovice a v přerostlé neudržované vegetaci se ztrácely i zanedbané domy.

Slunce částečně zakryl pás mraků. Cesta ostře zabočovala podél hranic pozemků a šplhala na písčité pahorky. Oka jezírek signalizovala, že tu souše přechází do mokřin a ty potom pokračují do moře.

Další zatáčka, další stoupání, další mechem porostlé duby. Stružky a jezírka černé vody se vinuly krajem jako velcí hadi uvěznění mezi vzrostlými stromy. Potom převládla mokřina. Někdy potok lemovalo bahno, jindy ústřice, které připomínaly umolousaný bílý kanýr.

V zimě působily tmavé močály tajemně. Zároveň také půvabně jako tanečnice a nespoutané jako letící sokol.

„To je nádhera,“ vydechla Faith. „To si řekneme, až tě pokoušou štěnice,“ zamumlal Walker.

„Tobě se tu nelíbí? Vždyť ses tady narodil.“

Muž pokrčil rameny. „Jih je jako rodina. Nezáleží na tom, co si o ní myslíš, stejně ji máš zadřenou pod kůži.“

„Ale je to snazší, když ji máš rád,“ namítla s nesmělým úsměvem.

„Jo, dost často jsem o to stál.“

„Po rozvodu rodičů?“ zeptala se. Otcové často zapomínají, že mají někde děti.

„Ještě dřív. Táta pil. Byl mechanik, zloděj rostlin a lovec aligátorů. Maminka pracovala jako servírka. Někdy pro nás kradla jídlo, když se lov nedařil.“

Faith děsil Walkerův nezúčastněný tón. „To od ní bylo hezké. Co dělá zloděj rostlin?“

„Krade kytky.“

„Odkud?“

„Většinou z vládní půdy. Z míst, kde rostou vzácné druhy, ohrožené rostliny, kterých je už málo. Hodí se všechno, za co jsou lidé ochotní zaplatit. A taky to, co údajně léčí, třeba žlučové kameny nebo opileckou neschopnost.“

„Žlučové kameny znám, ale co je to ta pijácká neschopnost?“

„To je stav, kdy příliš velký množství piva ovlivní to, na co jsou chlapi hrdí.“

Faith zamrkala a vzápětí se rozesmála. „Pijácká neschopnost? Nikdy jsem neslyšela, že by se tomu tak říkalo. Takže tvůj táta pomáhal mužům tam, kde to potřebovali nejvíc.“

„Když se na to díváš takhle, tak byl hotovej dobrodinec. Tvrdil, že stát a jeho instituce mají těch kytek dost a sem tam nějaká jim nemůže chybět. Většinou měl pravdu.“

„A co se stalo, když se na to přišlo?“

„Máma dělala dvojitý směny, dokud jsme nesplatili pokutu. Nebo se tátovi občas povedlo ulovit nějakýho aligátora.“

„Ale to taky nebylo legální, co?“

„To si piš. Ale dobře se za ně platilo. A měli výborný maso.“

„Když má člověk hlad, chutná mu všechno.“

„Byli jsme tak hladoví, že bychom polykali hřebíky. Už v šesti jsem chodil líčit pasti. Co jsme chytili, to jsme snědli. Když byly pasti prázdný, dostal jsem takovej výprask, že jsem domů bez něčeho na stůl radši nechodil.“

Walker mluvil obvyklým ledabylým tónem. Při představě osamělého hubeného kluka, který se zoufale snaží najít něco k snědku, Faith posmutněla. Nezamlouvalo se jí, že by mohl být vyhládlý a chudý, lapený mezi opilým otcem a touhou přežít.

„Když Lot povyrostl a mohl klást pasti sám, bylo to snazší,“ vzpomínal Walker dál. „Mohl jsem se soustředit na lov. Táta za moc nestál, když byl opilý, ale za střízlivá byl dobrý lovec a skvělý mechanik. Když mi bylo dvanáct, odjel do Texasu. Povídal, že si najde práci a vrátí se pro nás.“

„Udělal to?“

„Jestli si našel práci?“

„Jestli se vrátil.“

„Co myslíš?“

„Řekla bych, žes ho viděl, až když vám matka koupila lístky na autobus do Texasu.“

„Jseš učenlivá, zlato.“

Faith se dívala z okna, ale krajinu kolem nevnímala. Stále myslela na chlapce, jak se potuluje v mokřinách a snaží se najít něco k snědku.

„Netvař se tak smutně,“ prohodil nakonec. „Zní to hůř, než jak to bylo. Zažili jsme s Lotem při lovu a rybaření spoustu krásných chvil. Nebyli jsme sice jako ze škatulky, ale okolí jsme znali jako svý boty. Když Steve nasával, zmizeli jsme s Lotem do bažin, dokud nebyl úplně namol.“

„Matčin přítel vás bil?“ vyhrkla Faith. Vzápětí ale dodala: „Promiň. Mluvím jako nějaké naivka. Jen mě zaskočila představa, že dospělý muž vztáhne ruku na děti a jejich matka to dovolí…“

Walker pokrčil rameny, i když ho stálo hodně sil tvářit se jako by nic. Matce nikdy neporozuměl a časem se o to přestal snažit. „Máma potřebovala chlapa a pití jí nevadilo. Když se pak měla rozhodnout, vybrala si opilce, který bil i ji.“

Faith na Walkera kradmo pohlédla. Už se netvářil tak mírně. Ani plnovous nezakryl tvrdou linii rtů. „Bylo to u otce lepší?“

„Neměli jsme na vybranou. Tu noc, kdy jsem hodil Steva do bahna, matka koupila mně a Lotovi jízdenky a poslala nás pryč dřív, než stačil Steve vystřízlivět. Trvalo mi to tři týdny, ale nakonec jsem tátu našel. Pracoval na jednom malým letišti v zálivu. Naučil mě znát motory. A jeden z pilotů mě nadchl pro letadla a knížky. Hrozně jsem se pro to zapálil.“

Dívka sledovala, jak se mu změnil výraz. Miloval létání. Bylo to znát z jeho rozzářených očí i nadšeného tónu.

„Když mi bylo devatenáct, vozil jsem zboží do střední Ameriky a Karibiku,“ dodal. „Bylo to moje první zaměstnání.“

„O jaké zboží šlo?“

„Zásoby, poštu, léky. Taky misionářské brožurky a bible. Občas nějaké bohaté ekoturisty.“ Pohlédl jí do očí. „Žádný drogy. Byl jsem sice mladý, ale nebyl jsem hlupák. To jsem přenechal bráchovi.“ Walker se hořce usmál. „Lot měl mladické nerozvážnosti dost za nás oba.“

Nezmínil se, že občas přepravoval zbraně pro americkou vládu a její spojence. O takových věcech se nemluví. Bylo to dobře placené, bankovní konto utěšeně narůstalo. Dvacetiletému klukovi, který podporuje otce a bratra, se hodil každý dolar.

Nad mokřinami zavál vítr a jako neviditelný hřeben pročísl trávu. Walker spustil okénko a nechal si svěžím větrem zcuchat vlasy. Na vodě se objevila loď na lov krevet. Její ramena, dlouhé tyče na zavěšení sítí, připomínala motýlí křídla.

„Kdybychom měli čas,“ řekl Walker, „vzal bych tě na ostrov Tybee, abys viděla lov krevet. Lodě tam projíždějí pod nízkými mosty a musí složit ramena, aby propluly. Při západu slunce, kdy pelikáni sedí na ráhnech, je to hezký pohled.“

„Opravdu?“

„Jo,“ usmál se. „Ale nejlepší podívanou představují delfíni. Pokaždé vědí, že loď pluje vyložit náklad. Objeví se v ústí řeky a hrají si u mola. Vědí, že po vyprázdnění lodi na ně zbyde spousta šťavnatých kousků.“

„To bych moc ráda viděla,“ zasmála se Faith.

„Já taky,“ souhlasil a vychutnával si zvuk jejího smíchu plného příslibů.

Dívka se rozhodla na bratra a dětství dál nevyptávat. „Jak daleko je do Rubínové zátoky!“

„Je to hned za rohem.“

Jeep minul další plot, přejel chatrný most přes potok a stočil se na cestu lemovanou duby, které byly vzrostlé už před prvním výstřelem občanské války. Pokračovali mezi poli a po necelých dvou kilometrech se objevil rozlehlý dvoupatrový dům. Jeho východní strana směřovala k moři, jižní k tmavé bažině. Na sever a západ se rozkládala pole a zahrady.

Walker pohlédl na pole, která pomalu zarůstala křovinami. Sídlo Montegeauových lemovaly v obou patrech balkony na bílých sloupech. Spodní terasa byla prosklená, horní balkon zůstal otevřený.

Na první pohled bylo jasné, že spodní terasa se na jedné straně propadá a dům potřebuje opravit. V zahradách rostla změť visterií, gardénií, azalek a magnolií, mezi kterými se pnuly růže. Dům i zahrady byly stále krásné, ale bylo jasné, že potřebují úpravy, které vyžadují spoustu peněz.

Walker se zamračil. „Zdá se, že Plačící dívka ještě Montegeauovy k jejich skříňce nedovedla.“

„Plačící dívka?“

„Jeden z místních duchů.“

„O té se Mel nezmiňovala.“

„Nedivím se. Stejně jako spousta dalších věcí v té rodině to není veselý příběh.“

„Jak to myslíš?“

Walker se k ní otočil. „Vraždy, incest, cizoložství, vymítání ďábla, šílenství. Všechno se v jejich rodině najde. Plačící dívka je jen jednou z legend.“

„Pokračuj.“

„Nebudu ti tu vyprávět pohádky.“

„To je v pořádku. Jsem už velká holka.“

Walker pokrčil rameny. Na to mohl těžko něco namítnout. „Zdá se, že jeden z Montegeaů se zakoukal do vlastní dcery.“

Faith si povzdechla.

„Jo,“ souhlasil, „není to nic pěkného. Záleží na tom, které z legend uvěříš. Podle jedné je Plačící dívka následkem toho vztahu nebo sama zneužívaná dívka. O půlnoci se prochází v temných zákoutích a hledá ztracenou duši nebo dítě, které jí hned po porodu odebrali a její matka ho utopila v mokřinách.

Faith se nadechla. „Krása.“

„Vítej v Rubínové zátoce, zlato,“ prohodil sarkasticky. „Vítej v pekle!“

19

Rubínová zátoka

Jefferson Montegeau měl strach a nic na tom nezměnily ani otcovy řeči.

„Počkej,“ přerušil Jeff Davise Montegeaua. „Slíbil jsi, že mi vysvětlíš, proč se svatba přesunula z města sem a proč musí být právě na svatého Valentýna. Tak povídej. Faith se svým přítelem přijede každou chvíli a já bych moc rád věděl, co je tak důležité, že kvůli tomu Mel nemůže mít svatbu podle svých představ.“

Davis Montegeau se toužebně zadíval na mahagonový stůl, na němž čekala karafa s whisky. Za několik století popíjení jich Montegeauovi spotřebovali opravdu hodně. V téhle čekal jeho oblíbený bourbon.

Prsty se mu třásly. Představil si jemný odpor zabroušeného hrdla, než vytáhl zátku. Whisky by se rozlila zářícím křišťálem, potom by se mu hrdlem a vzápětí i mozkem rozhořel alkohol a kolem se rozestřela rudá mlha, která zakryla svět. „Tatí?“

Davis si s povzdechnutím přejel dlaní po tváři. Není ve formě. Jako kluk věděl, že když se starý pán objevil u snídaně se strništěm na tváři, měl za sebou rušnou noc. Davis si prohrábl vlasy. Ruce se mu neovladatelně třásly. Vlasy má sice trochu přerostlé, ale není to ještě tak zlé. Stejně jako šaty. Nikdo nemůže říct, že by se nekoupal. Nebo ano? Nebo že spal v tom, co má stále na sobě. „Tatí!“

K čertu, zaklel Davis v duchu. Potřeboval se napít.

Vyskočil, došel ke stolu a vytáhl broušenou zátku. Karafa zazvonila o sklenici, ale bylo mu to jedno. Potřeboval cítit palčivost alkoholu. Nejdřív se rozhořela v krku a vzápětí i v mozku.

Když si chtěl nalít druhou sklenku, Jeff mu sevřel zápěstí. „To stačí.“

Davis upřel pohled na vysokého světlovlasého muže, který býval kdysi batoletem, které mělo problémy se na silném koberci v pracovně postavit na nohy. „O čem –“ Zarazil se a soustředil na jednotlivé slabiky. „O čem to mluvíš?“ vypravil ze sebe s úsilím.

„O alkoholu. Měl jsi už dost.“

„Kdepak, chlapče. Dokud dýchám, nikdy nebudu mít dost. Pusť mě.“

Jeff se zadíval otci do zarudlých očí. Zahlédl v nich strach. Otec se mu už několik týdnů nelíbil. Teď si byl jistý, že se něco děje.

„Promluvme si, tati. Alespoň jednou mě ber jako dospělého. Nevím, co tě trápí, ale rád bych ti pomohl.“

„Jasně, chlapče,“ rozesmál se starý pán. „Máš půl milionu dolarů v hotovosti?“

Jeff vytřeštil oči. „Děláš si legraci?“

„Ne, rozhodl jsem se zemřít s úsměvem na rtech.“

„Nerozumím ti.“

Davis si přejel dlaněmi po tvářích. „Potřebuju se napít.“

„Ne.“

Otec sáhl po křišťálové karafě.

Jeff byl ale rychlejší a mrštil jí do kamenného krbu. Broušené sklo se roztříštilo a whisky zbarvila popel do černá. Místností se rozlila vůně alkoholu.

Davis se s výkřikem vrhl na syna. Jeff se snažil vyhnout ráně. Vzápětí otce povalil na vybledlý koberec vedle stojanu s puškou, která zabila jeho dědečka.

Davisem cloumal vztek. „Zatraceně, okamžitě mě pusť!“

„Až mi řekneš, co se děje.“

„Potřebuju se napít, to je všechno.“

„Nedostaneš ani kapku, dokud mi neodpovíš.“

Starý pán na syna překvapeně zíral. Jeff byl odjakživa spolehlivý a poslušný. „Co se to s tebou děje, chlapče?“

„Je mi skoro čtyřicet.“ Jeff měl sice hodně práce se ovládnout ale snažil se otce držet co nejšetrněji. „Mám ženu. Za pár měsíců budu mít dítě. Od matčiny smrti jen piješ a mrháš penězma v nesmyslných projektech, zatímco já dřu jako kůň, abych udržel zlatnictví nad vodou.“

„A kdo ti k němu pomohl, chlapče? Kdopak koupil všechny ty kameny, abys je mohl rozřezat a prodat?“

„Ty. Pak jsi sebral peníze, který jsem vydělal přemlouváním senilních babek a krásných dam, a vyhodil je za bezcenný pozemky. Ale to už skončilo, tati. Musím myslet taky na rodinu. Nechal jsem sepsat papíry, který mi dávají právo rozhodovat. A ty je podepíšeš. O peníze se odteďka budu starat já.“

Starý pán zíral synovi do tváře. Hezké rysy, husté světlé vlasy, jasné oči, pohledný a hodný hoch. Měl pocit, jako by se ohlédl v čase a spatřil sebe. Chtělo se mu smát, plakat a pít, dokud by neztratil vědomí. Laurie, Laurie, proč jsi jen musela zemřít? Zatraceně, být starý a sám je hrozně únavný.

„Zbláznil ses?“ zeptal se posléze. „Proč bych něco takového podepisoval?“

„Protože dokud to neuděláš, nedostaneš ani kapku.“

„Jak to zařídíš?“

„Už jsem začal.“ Chvíli sbíral odhodlání pokračovat. „Poslyš, tati, pro svou ženu a dítě udělám všechno, co bude potřeba. Všechny ty roky jsem se jen mlčky díval, co podnikáš za nesmysly.“

Davis se pokusil vykroutit, ale synovi nedokázal vzdorovat.

„Myslel jsem, že toho jednou necháš,“ pokračoval Jeff váhavě. „Ani opilci nemůže uniknout, že zkazíš, na co sáhneš. Ale ty sis toho nevšiml. Bylo ti fuk, o co jsi přišel, hned jsi měl připravený další šílený plán, díky kterýmu zbohatneme. Ze zlatnictví i obchodu s krevetami jsi vyždímal všechny peníze, který jsi pak zbytečně promrhal. Je načase s tím skončit.“

Davis se chtěl hádat, ale slzy, které synovi stékaly po tváři, byly pádným argumentem. Vlivem alkoholu dokázal obavy zvládnout, ale teď se objevily v plné nahotě. Najednou viděl naprosto jasně, co provedl.

„Potřebuju se napít.“

Ani jeden z nich nemohl zastřený, rozechvělý hlas poznat.

Oběma bylo jasné, že promluvil poražený člověk.

Jeff sáhl do kapsy a vytáhl několik pečlivě složených archů. „Podepiš.“

Davis mlčky přikývl. Jakoby zdálky se viděl, jak se zvěčňuje na linku, kterou mu Jeff ukázal. Když bylo po všem, jedním dlouhým douškem vypil sklenici, kterou mu syn nalil.

Teď snad najde dost odvahy Jeffovi vysvětlit, jak se to všechno zvrtlo. Třeba syn dokáže vytahat horké kaštany z ohně dřív, než všechny shoří.

Walker Faith sice popsal Rubínovou zátoku i legendy, které se k ní vážou, ale pohled na sídlo udělal na dívku velký dojem. Zahrady zarostlé křovinami dýchaly zašlou slávou. Uměla si představit chvíle, kdy tu místní smetánka popíjela limonádu a bourbon, kolem zpívali ptáci a zem dýchala horkou vůní gardénií a magnolií.

„Musela to být nádhera,“ vydechla, když se rozhlédla kolem.

„Byla.“ Ale ani zdaleka ne taková jako Faith, která v měsíčním světle připomínala princeznu ve stříbřitém rouchu.

Walker si dával pozor, aby nemluvil o ničem, co se mu honí hlavou. Stačí, že to pronásleduje jeho. A co hůř, nemůže se těch představ zbavit.

Faith se zachytila lemem saka za trn růže.

„Počkej, ať si to neroztrhneš,“ vybídl ji a doufal, že si nevšimla, kolik je v jeho hlase touhy. Zvolna trn vyprostil. „Kdysi jsem se tu schovával na lodi a díval se, jak ti krásní lidé popíjejí a tancují pod barevnými světly. Laurie Montegeauová pořádala nádherné večírky.“

Faith nebyla schopná odpovědět. Dotek Walkerových prstů na bocích ji zbavoval dechu. Měla pocit, jako by se jí propaloval až na kůži.

„Ženy vypadaly jako motýli poletující zahradou,“ pokračoval zastřeně.

Ale žádná z nich nebyla tak krásná jako Faith Donovanová, jak tu stála v džínsech, teniskách a lehkém koženém saku, obklopená měsíčním svitem a zanedbanou zahradou. Ale to už neřekl.

„Muselo to –“ Zarazila se. Ne, on ji nehladí. „Muselo být pro tebe těžké sedět a – dívat se na tu –“

„Ne,“ namítl a ještě jednou jí lehce přejel dlaní po bocích. „Prostě to tak bylo.“ V tu chvíli se přestal ovládat a zvolna ji k sobě otočil. „Jako ty a já. Můžu tě políbit? Nebo budu muset dál stát v ústraní a dívat se na krásu, které se nesmím dotknout?“

„Držím se od mužů dál.“ Při těch slovech ho ale objala kolem krku a zdvihla k němu tvář.

„Pokud si dobře pamatuju, muži jsou množné číslo,“ namítl. „A já jsem jen jeden.“

Poslední slova vydechl těsně u jejích rtů. Dívka se zachvěla a přitiskla se k němu. „Ano.“

„Ano co?“ přejížděl jí rty jemně po tváři.

„Prostě ano.“ Otočila se tak, aby jí dosáhl rty na ústa. „Polib mě, Walkere.“

Když se skláněl, očekávala rychlý polibek a vzápětí chtivé dlaně. Následovalo ale pomalé a něžné laskání, jako by si vychutnával každý kousek jejích rtů, jako by ji pohlcoval.

Pod jeho doteky Faith ztrácela rozum. Jeho horký dech, jemné vousy a doteky zubů ji rozpalovaly doběla a podlamovala se jí kolena. Když jí konečně dovolil, aby mu pronikla do úst, zasténala a vypnula se k němu. Chutnal jako jižanská noc, tmavá, teplá a oživlá tajemstvími. Nemohla se ho nabažit.

Walker se cítil podobně. Říkal si, že je načase přestat. Hned. Při příštím nadechnutí.

Vzápětí uvažoval, na jak dlouho dokáže zadržet dech.

Cítil, jak mu žhne pod rukama, jak mu propaluje tělo a snaží se k němu dostat co nejblíž. Toužil být v ní. Její hladové sténání jím projíždělo jako elektrické šoky. Žádný alkohol nemůže být silnější, cukr sladší než její ústa, žár žhavější než příslib jejích stehen tisknoucích se k jeho.

Přiměl se zvednout hlavu a nadechnout se. „Neměli bychom to dělat.“

„Proč ne?“ zeptala se, když se jí dostávalo vzduchu.

Její zastřený hlas ho vzrušoval ještě víc. Zaskočilo ho, jak bouřlivě jeho tělo reaguje. „Nejsem na to zatím připravený.“

„Ale jsi,“ vyhrkla bez uvažování. Potom se jí vybavilo, jak se Tony vztekal, když ho jednou požádala, aby zpomalil a počkal na ni. „Promiň. Nechtěla jsem naznačit, že jsi moc rychlý.“

„Šlo skutečně o tohle?“ opáčil pobaveně, protože musela cítit, že připravený je, touží po ní a může to okamžitě dokázat.

Pašerácká kapsa na náhrdelník byla najednou příliš těsná.

„Ne, nechtěla jsem naznačit vůbec nic,“ ujišťovala ho překotně. „Jde jen o to, že ty jsi připravený a já moc, ehm, pomalá.“

Walkera její doznání tak zaskočilo, že chvíli nebyl mocen slova. Ona ho dokáže rozpálit jediným polibkem a tvrdí o sobě…

„Pomalá,“ zopakoval, jako by si nebyl jistý, jestli se nepřeslechl.

Faith se skousnutými rty přikývla. „Pomalá. Ale to je v pořádku. Chápu, že muži a ženy jsou odlišní, a já –“ rychle se nadechla, „smířila jsem se s tím. I tak je to hezké.“ Někdy, přiznala si v duchu. No, ale moc ne. Ale než začal Walker mluvit, bylo to opravdu hezké. Takový polibek ještě nezažila.

„Jiný, co?“ prohodil a zadíval se jí do očí. „Mám pocit, jako bych tu někde cítil shnilá jablka.“

„Prosím? Aha, Tony. No, to je muž.“

„To jistě.“

„A já žena –“

„Amen.“

„– takže vím, že je třeba chápat rozdílné tempo. To je všechno.“ Sklonil se k ní a zašeptal: „Kecy.“

„Ne, je to pravda,“ namítla.

„Zlato, věř mi, že v sexu je to pokaždý jiný. Jsou chvíle, kdy chlapa nerozpálíš ani plamenometem, ale jsou i takový, kdy nemusíš udělat vůbec nic a funguje to. Kdybys byla ještě sladší, musel bych tě okamžitě vysvléknout a celou tě olízat.“

Jeho hlas v ní vyvolával návaly horka. Při představě milostné hry se jí zatajil dech.

Na tváři se jí zračila zvědavost a touha tak zřetelně, že se Walker okamžik bál, že to udělá – svlékne ji donaha a bude líbat tak dlouho, dokud se mu nerozpustí v ústech.

„Doufej, že nebudeme mít pokoje vedle sebe,“ vypravil ze sebe.

„Proč?“

„Protože se ode mně čeká víc rozumu, než abych svedl malou sestru svýho šéfa.“

Dívka přimhouřila oči. „Jo? A co když svede ona tebe? Prostě ti vklouzne do postele a začne –“ Když si představila, jak se jako déšť snáší nad nahým Walkerem, nemohla promluvit. Nikdy ji nic takového nenapadlo. S ním je to jiné. Nevěděla proč. Prostě to tak bylo. Stejně jako mrazení pod kůží. Jiné.

Walker si nařídil, aby po Faith nechtěl tu větu dokončit. Nebylo by to moudré. Stejně jako stát tak blízko ní a vnímat při každém nadechnutí dotek jejích ňader. A dýchala rychle.

„Co začne?“ vyhrkl, než se dokázal ovládnout.

„Líbat tě po celém těle,“ zašeptala.

Otevřel ústa a vypravil ze sebe jen zastřený hrdelní zvuk. Přitiskl ji k sobě tak těsně, že ani jeden z nich nemohl dýchat. „Tohle je největší pitomost, jakou jsem kdy udělal.“

Ale i při hovoru jí přejížděl ústy po rtech.

Najednou zahlédl koutkem oka nějaký pohyb, jako by se bezvětřím mihla bílá látka.

Faith si toho všimla také. „Co to –“

Walker jí přitiskl dlaň na ústa a zavrtěním hlavy dal najevo, aby mlčela. Pak se něco pohnulo na konci zahrady mezi růžemi. Cosi bílého zavlálo jako chladný plamen a zmizelo ve tmě.

Walker s Faith se zatajeným dechem čekali.

Měsíční svit, tma a pak mihnutí závoje klečící dívky ponořené do smutku.

Faith ovanul chlad. Chtěla promluvit, ale nemohla. Měla sucho v ústech a hrdlo se jí stáhlo bolestí. I když naprázdno polkla, dokázala jen šeptat.

Walker ji chápal. „Plačící dívka,“ vysvětlil tiše. „Prochází se v Rubínové zátoce. Dnes je tu brzy. Obvykle se objevuje až kolem půlnoci.“

„To byl duch!“

„Ty na strašidla nevěříš?“

„Strašidla?“

„Duchy, přízraky.“

„No, vlastně ne.“

„Já obvykle taky ne. Ale Plačící dívka je něco jiného. Poprvé jsem ji zahlédl, když mi bylo sedm. Byl jsem prvně v zátoce v noci sám.“

„V sedmi!“

Přikývl.

„Proboha,“ vydechla a snažila si představit, jaké to bylo pro tak malé dítě, samo ve tmě s nadpozemským stvořením vznášejícím se temnotou. „Co jsi dělal?“

„Počural se strachy.“ Při té vzpomínce se neubránil úsměvu. „Ale zvykl jsem si na ni. Brzy jsem ji považoval za svou společnici. Když se mnou začal chodit Lot, už jsem ji nevídal. Brácha nadělal moc rámusu a Plačící dívka má ráda samotu.“

Faith ustrašeně nakoukla k rohu zahrady. Nic bílého tam nebylo. A zmizel i pocit, že se v blízkosti někdo nebo něco vznáší na pokraji reality.

„No, moc ráda jí poskytnu veškerou samotu, po které touží,“ oznámila Faith rozhodně.

Walker vzal její chladnou dlaň a zvedl ji ke rtům. Políbil ji a položil si její ruce kolem krku, aby ji zahřál.

Vzápětí ho napadly věci, které by je oba pořádně rozpálily. Pomalu jí ruce stáhl dolů, políbil je a pustil.

„Pojďme, budou mít strach, kde jsme.“

„Nemyslím, že by nás slyšeli přijíždět.“

Souhlasil s ní, ale kdyby ji okamžitě nepustil, za chvíli by leželi v přerostlých keřích.

Závan větru zněl jako dlouhý povzdech mokřin. O chvíli později se z domu ozvalo zavytí. Patřilo psu, který právě zachytil stopu.

„Stopař,“ vyhrkla Faith. „Melin pes.“

„To jo.“

„On se tak jmenuje.“

„Má dobrej nos,“ poznamenal Walker a snažil se odhadnout, jak daleko jsou od domu. Pes jejich pach zachytil zřejmě díky poryvu větru. „Jdi zazvonit, přinesu zavazadla.“

„Pomůžu ti.“

Než zavazadla vyložili, někdo v domě psa zavolal. Když Faith s Walkerem stoupali po předním schodišti, v hale se rozsvítilo. Potom se rozlilo světlo po celé verandě. Sloupy byly ovinuté vánočními žárovičkami. Kdysi barevná světla na jižanském slunci dávno vybledla. Většina žárovek se spálila a nikdo je nevyměnil.

Walker si stačil všimnout plevelu mezi dlaždicemi na příjezdové cestě. U pěšinky k domu nedokázal rozlišit, jestli je kamenná, vysypaná štěrkem nebo porostlá. V měsíčním světle bylo znát, jak se ze sloupů loupe barva. Veranda nebyla ještě úplně prohnilá, ale potřebovala opravit. Napadlo ho, že Montegeauovi by udělali líp, kdyby prodali pár rubínů z náhrdelníku a peníze použili na opravu sídla, než jim spadne na hlavu.

„Je to smutné jako Plačící dívka,“ poznamenala Faith.

„Nebude to první starej dům, který se tu rozpad,ne.“ Walkerův hlas zněl daleko mírněji než drsná slova. Položil tašku a odloupl kousek barvy. Vybavilo se mu, jak před pětadvaceti lety dům zářil bělobou, světly a bohatstvím. „Když myslíš.“

Nebyla to otázka, tak neodpovídal. Upustil kousek barvy a ten se snesl ke spoustě dalších, které verandu pokrývaly.

Třímetrové dveře s barevnými vitrážemi jako by se zatřásly. Nakonec se se skřípěním pantů otevřely a světlo rozzářilo Faith vlasy do zlata.

Žena, která je otevřela, upřela na dívku pohled a beze slova se svezla k zemi.

20

Walker upustil tašky a v poslední chvíli ženu zachytil. Byla sice vysoká, ale křehká a lehounká. Na sobě měla dlouhé šaty z lesklé světlé látky, ale vznášela se nad ní zvláštní vůně mokřin, krabích krunýřů, dětského pudru a květin. Kolem hlavy jí vlály prošedivělé blond vlasy. Zdálo se, že si je upravuje poslepu tupým kapesním nožíkem. „Co jí je?“ zeptala se Faith.

„Dýchá a puls má taky v pořádku,“ ujistil ji Walker a nadhodil si ženu tak, aby ji mohl odnést. „Zřejmě jen omdlela.“

Faith nechala zavazadla zavazadly a podržela dveře, aby mohl Walker ženu odnést dovnitř. Uvažovala, jak je možné, že se i přes zranění pohybuje tak lehce. „Myslíš, že je to dobrý nápad ji nosit?“

„Jasně,proč?“

„Tvoje noha.“

„Ta je jen ztuhlá, nebolí.“

„Rozuměl jsi, co řekla, než omdlela?“ zajímala se. „Ruby.“

„Ruby?“ Dívka vešla za Walkerem dovnitř a zavřela za sebou dveře. Panty znovu zavrzaly. Proč je někdo nenamaže? Jestli nemají olej nebo silikonový

sprej, stačilo by i obyčejné mýdlo. „Myslíš, že ví o tom náhrdelníku?“

Walker i s břemenem v náručí pokrčil rameny. Ramenem si otevřel masivní dveře do salonu. Tady kdysi přijímali v citronem provoněné nádheře hosty. Teď tu byla cítit plíseň a prach a vybledlé závěsy neměly daleko k rozpadnutí.

„Podívej se, jestli někde najdeš vypínač,“ prohodil.

Faith se chvíli rozhlížela, až zahlédla několik vypínačů. Když po několika pokusech sáhla na ten pravý, nánosy prachu zazářil nádherný křišťálový lustr. Další vypínač rozsvítil lampu od Tiffanyho, která vysílala z rohu pokoje barevné gejzíry světla. Na stolcích vedle pohovky s vybledlým sametovým potahem stály tepané stříbrné misky na potpourri.

Walker ženu položil a zvedl jí nohy.

Odněkud z domu se ozvala Mel: „Tigo? Proč Stopař štěkal? Stopaři, nech toho! Nebyla to Faith?“

„Jsme tady,“ zavolala Faith. „Tiga –“

„Moment,“ přerušila ji Mel, Jen se zbavím psa.“

Popadla ho za chlupatou srst a táhla zpátky. Pes se cpal do pootevřených dveří z kuchyně do jídelny. Vzhlédl ke své paní, jako by se ptal, co má ten zmatek znamenat.

„Jeffe, tati, jste tu někde?“ volala směrem k pracovně, umístěné na opačné straně než salon. „Tiga šla otevřít!“

Stopař spokojeně zavrtěl mohutným ocasem a olízl Mel obličej.

„Zatraceně! Ty psí pusy,“ pronesla se smíchem. „Jeffe!“ křikla znovu. „Máme hosty a Stopař se s nimi touží skamarádit. Nevím, jestli mají slabost pro psy.“

„Nechte ho běžet,“ houkl Walker. „Tiga právě omdlela. Jsme v salonu.“

„Ach ne!“ ozvala se Mel. „Jeffe, potřebuju tě!“

Otevřela do kuchyně, Stopař se jí vytrhl a v tu chvíli se rozlétly dveře do pracovny. Z nich vyrazil poněkud neholený Jeff. Vzápětí se srazil se psem.

Jeff se ale rychle vzpamatoval a zkušeně zvíře chytil. „Uklidni se, chlupáči.“

Stopař zavrtěl ohonem, a jakmile na Jeffa dosáhl, okamžitě ho olízl. Muž sevřel pevněji obojek a táhl zvíře k předním dveřím.

„Tys jim neřekla, aby přišli zadním vchodem?“ zeptal se Mel, která se snažila udržet s ním krok. „Nevím, jestli se vpředu vůbec svítí.“

„Zapomněla jsem. Tiga omdlela,“ vysvětlovala Mel a spěchala za mužem. „Jsou v salonu.“

Jeff tiše zaklel. „No, to muselo být uvítání. Klid, Stopaři!“

Pes zavrtěl ocasem a důrazně zatáhl.

„Tys zapomněl všechno, co jsme tě naučili,“ postěžoval si Jeff. „Nespěchej, mohla bys uklouznout,“ obrátil se na Mel. „Tiga je v pořádku, znáš ji.“

„Proto se bojím o naše hosty.“

Jeff po rozhovoru s otcem také nebyl klidný, ale raději nic neříkal. Sám se z té hrůzy ještě nevzpamatoval. Připadal si jako kuře hozené do vody mezi aligátory. Dokud nepřijde na to, jak z té situace ven, nebude mít klid. Je potřeba postarat se o přežití.

Mel spěchala do salonu, kde Tiga právě zasténala a otevřela oči. Před sebou uviděla tmavý plnovous a hluboké modré oči.

„Jste pirát?“ vyzvídala dětským hlasem.

„Ne,“ usmál se na ni. „Jsem jen obyčejný jižanský kluk, slečno Montegeauová. Jak se cítíte?“

„Docela dobře, děkuji. A vy?“

„Dobře. Vzpomínáte si, že jste omdlela?“

„Já jsem omdlela?“ vydechla překvapeně. Za chvíli se ozvala normálním hlasem. „Ach bože, myslela jsem, že je to zase jeden z těch snů.“

Walker zvedl obočí při jejím důrazu na poslední slovo. „Ty sny?“ ujistil se zdvořile.

„Tigo, neopovažuj se,“ vyhrkla Mel. „Slíbilas, že nebudeš snít, když máme hosty.“

„Opravdu? Na co jsem to jen myslela? Já si přece nevybírám, kdy to přijde. To ony si najdou mě.“

Mel se ohlédla přes rameno. Stopař právě dotáhl clo salonu Jeffa. Psí drápy skřípaly o parkety, ale když se zatly do krásného koberce, rozhostilo se ticho.

„Dobrý den, jsem Jeff Montegeau, ale bude lepší, když se nejdřív seznámíte se Stopařem,“ dodal.

Faith vzhlédla a před ní stál muž, který by mohl pracovat jako manekýn pro kterýkoli módní časopis. A ženy by upoutala nejen jeho postava, ale především příjemný obličej. Šedé oči, světlé vlasy a upřímný úsměv. A to všechno završoval hluboký melodický hlas. Vrhla na Mel pohled, který jasně říkal: Dobrá práce, děvče. Pak se otočila zpátky k Jeffovi.

„Já jsem Faith,“ představila se s úsměvem. „A ten padesátikilový zázrak je Stopař, ne?“

Pes zaslechl své jméno a s vrtěním ocasu vyrazil kupředu.

Jeffovi se sice vytrhl, ale vzápětí ho zachytil za obojek Walker.

„Pomalu, chlapče,“ uklidňoval ho a důkladně trhl obojkem. „Sedni!“

Pes poslechl a spokojeně nabízel Walkerovi pac.

„Hodnej pejsek,“ pochválil ho Walker a hladil po jemném kožichu. „Jsi moc hezkej chlapík, co? Dlouhý silný nohy pro rychlý běh. Široká hruď pro vytrvalost. Krátká srst, aby se v ní nic nechytalo, bystré oči a velký mozek, který stejně moc nepoužíváš.“ Při řeči si sedl vedle psa na bobek a drbal ho za ušima. Zvíře vyzařovalo bezmezný obdiv.

Walker vzhlédl k Jeffovi, který byl skoro stejně bledý jako jeho teta Tiga. A také nervózní. „Jsem Walker.

A co on?“ ukázal na psa. „Stoprocentní lovec a strašně tvrdohlavý?“

„Ano,“ souhlasil Jeff.

Stopař spokojeně vrtěl ocasem.

„Máš ráda psy?“ obrátil se Walker k Faith.

„Závidím každému, kdo má čas se o zvíře starat.“ Popošla blíž a natáhla k němu ruku. Pes ji chvíli očichával a vzápětí ji začal olizovat. Dívka ho se smíchem pohladila.

„Já bych ještě zůstal ležet, madam,“ pronesl, když zaznamenal pohyb za sebou.

Tiga si ho nevšímala. Posadila se a zírala na Faith. „Ruby.“

Mel protočila panenky a Jeff se pokusil zarazit tetu dřív, než se pustí do svých podivínských monologů.

„Teto, to je Faith Donovanová. Nikdo se jménem Ruby tu už nebydlí.“

Tiga pokrčila rameny. „Nenáviděla ho. Ale stejně to byla jiná Ruby. Odešla už dávno, daleko, sbohem, nikdy jsem ti o ní nevyprávěla. Jsem taky dítě, vidíš?“ Se srdcervoucím úsměvem se otočila k Faith. „Jsem ráda, že ses ke mně vrátila, Ruby. Moc jsem se zlobila, když tě matka odvezla. Pořád jsem tě hledala… tak dlouho, sbohem, já teď budu vědět a ty ne.“

Tiše se smála a Faith kromě husí kůže cítila i slzy v očích. Tiga byla fascinující, ale naháněla i hrůzu. V šedých očích se jí zračil nevyslovený smutek a hrůza.

Faith by ráda věřila, že je to jen pomatení smyslů.

„Tigo,“ ozval se ode dveří do pracovny Davis. „Zase už blázníš?“

Tiga vyskočila. „Tatínku?“

Starému pánovi se mihla tváří bolest. „Tatínek umřel, Tigo. Já jsem jeho syn, tvůj bratr.“

„Aha,“ povzdechla si a zamrkala, jako by po dlouhém pobytu v šeru vstoupila do světla. Znovu se otočila k Faith. „Známe se?“

„Jsem Faith Donovanová,“ zopakovala dívka zcela mírně.

„Já jsem Antigua. Lidé mi říkali slečno Montegeauové, ale teď mě všichni nazývají Tiga. Mohu vám říkat Faith?“

„Jistě.“

Tiga přikývla a vstala s energií daleko mladší ženy. „Večeře je v osm,“ oznámila a odešla, jako by v místnosti nikdo nebyl.

Když Davis zaslechl řinčení hrnců a pánví, oddechl si. „Vítejte v Rubínové zátoce, slečno Donovanová, pane Walkere. Omluvte prosím mou sestru. Neberte to jako nezdvořilost. Ona není úplně… v realitě. Pro ni to nebyl jednoduchý týden.“

Davis byl jako starší verze Jeffa, trochu robustnější a zbědovanější. Měl stejně šedivé oči jako syn, ale bělma byla zarudlá. Šedivé vlasy mu na temeni začínaly řídnout a pobledlá pleť na tvářích zrudla – rozpaky, horečkou nebo vlivem alkoholu.

„To je v pořádku,“ ujistila ho a přiměla se k úsměvu. „I v naší rodině míváme hektické chvíle.“

„Hektické.“ Davis se usmál jako někdo, komu to není vlastní. „No, ukážu vám vaše pokoje. Až si odpočinete, najíme se. Tiga je sice trochu, no, podivínská, ale lepší kuchařku na Jihu nenajdete. Na večeři se už neoblékáme. Pojďme.“

Už se neoblékáme…

Faith si na chvíli představila, jak u stolu sedí všichni nazí. Z Walkerova úsměvu usoudila, že ví, o čem přemýšlí. Radši se na něho nedívala, aby nevyprskla smíchy. A neodvážila se na něho pohlédnout ani ve chvíli, kdy zjistili, že mají pokoje vedle sebe. Když si vzpomněla, jak mu líčila, že mu vklouzne do postele a celého ho zlíbá, zrudla až za ušima.

Skousla ret a soustředila se. Kdysi to bylo zřejmě apartmá pro rodiny, které přijížděly na návštěvu. Na obou stranách obývacího pokoje byly ložnice a k větší z nich před čtyřiceti lety přistavěli koupelnu. Tehdy ještě žila paní Montegeauová a každý týden mívali společnost.

„Bohužel budete muset sdílet koupelnu,“ omlouval se Davis. „Ostatní v tomto patře, kromě pokojů, které obývá Mel s Jeffem, už nejsou funkční.“

„Je to nádherné,“ ujistila ho Faith. „Udivilo mě, jak jste se na náš příjezd, tak rychle připravili.“

Davis zavřel na chvíli oči. Představa katastrofy, které čelil při čekání na jejich příjezd, nebyla příjemná. Otevřel oči a pohlédl na mladou ženu, nejlepší přítelkyni své budoucí snachy.

A možná i svou záchranu.

Mezitím mu zbývá whisky. Když jí bude dost, nebudou ho pronásledovat chyby, které udělal.

„Jsme moc rádi, že jste tady,“ pronesl mírně. „Před večeří se scházíme v pracovně na skleničku, kdybyste se k nám chtěli připojit.“

„Děkujeme,“ ozval se Walker. „Přijdeme dolů, jakmile se dáme do pořádku.“

„Přinesu zavazadla,“ prohodila Faith, když Davis odešel.

Walker byl už ale na chodbě. „Nezapomínej, že jsme na Jihu. Postarám se o to.“

„Ale –“

„Pokud chceš být v koupelně sama, měla bys do ní skočit. Nemám v úmyslu zpozdit se na večeři připravenou Antignou Montegeauovou.“

Faith se ulevilo, když měli koktejl za sebou. Už jí bylo jasné, odkud pochází hostitelův ruměnec. I přes Jeffovy výhrůžné pohledy vypil starý pán dvě sklenice whisky těsně za sebou a právě pracoval na další. Mel se sice statečně usmívala, ale bylo na ní znát, jak je nesvá. Walkera však pohled na člověka, který očividně příliš pije, nijak neznepokojoval. Z toho mála, co věděla o jeho dětství, bylo ale Faith jasné, že mu to není příjemné, i když se tváří neutrálně.

Přesně v osm zazvonila Tiga na starožitný křišťálový zvonek. Melodické zvuky se nesly chodbou k jídelně.

Stopař spal stočený před krbem. Jakmile zaslechl zvonek, vyskočil, vyrazil z pracovny a posadil se vedle Davisovy židle v čele stolu.

Kromě prachu na lustru byla jídelna daleko lépe udržovaná než salon. Bílý ubrus časem zešedl, ale výšivka zůstala netknutá. Obrovský mahagonový stůl, příborníky i osmnáct židlí by sice snesly leštěnku, ale čalounění bylo poměrně zachovalé a barvy sytě zářily.

Stříbrné svícny a příbory působily příjemně a porcelán byl buď stejně starý jako dům, nebo to byla skvělá replika. Faith ale usoudila, že je původní, protože zlatý okraj talířů používáním trochu vybledl. V karafách z broušeného skla čekala příjemně chladná minerálka.

Ať žijí Montegeauové v současnosti jakkoli, v minulosti byli bohatí.

Walker přistihl Faith, jak přejíždí ukazováčkem po zlaté obroučce sklenky a spokojeně se usmívá. Ani nemusela slyšet jeho tichou poznámku o Black Jackovi Montegeauovi, aby věděla, na co myslí. Někteří z rodiny na starých časech vydělali.

Tmavé zarámované portréty na stěnách oznamovaly, kdo z pirátského dědictví těžil. Byly tu zobrazeny všechny generace od doby zakladatele rodu, jen poslední dvě chyběly.

Každá z žen měla na obraze rubínový šperk, za jaký by se nemusela stydět ani císařovna.

„Ani jeden se neopakuje,“ prohodil Walker tiše.

„Co?“ zeptala se zmateně.

„Ty rubíny, co mají na sobě. Buď se šperky nedědily, nebo si každá generace navrhla nové.“

„Máte postřeh,“ ozval se Jeff. „Podle tradice se po dokončení portrétu šperky uschovaly do skříňky, aby přispěly další generaci. Pak se mohly sice nosit, ale nesměly se prodat. Jinak by přinesly smůlu. Alespoň podle legendy.“

Walker si tiše hvízdl a zadíval se na portréty s novým zájmem. „Ta skříňka musela stát za to.“

„Povídejte mi o tom,“ souhlasil Jeff. „Jenže v době mých prarodičů zmizela.“ Vzhlédl, když mu teta položila na talíř tác s pečenými kraby zasunutými zpátky do krunýřů. „Děkuju, Tigo.“

Stará paní s kývnutím usedla. U stolu sedělo jen šest lidí, ale ona si zvolila místo na opačném konci stolu naproti Davisovi.

„Lidé o tom stále ještě mluvili, když jsem byl malý kluk,“ prohodil Walker. „Bylo to smutné.“

Jeff se usmál. „Myslel jsem si, že ve vašem hlase slyším jižanský přízvuk.“

„Narodil jsem se tady a skoro tu i vyrostl,“ potvrdil Walker a ukousl si krabího masa. „Bože,“ zamumlal, „slečno Montegeauová, jak je možné, že vás kvůli vašemu báječnému kuchařskému umění ještě žádný muž neunesl?“ Tiga se usmála. „Jste moc milý, pane.“

„Spoustě lidí by se ulevilo, kdybych byl,“ mrkl na ni spiklenecky. „Vsadím se, že se andělé snášejí z nebe, jen aby ochutnali, co dáváte na stůl.“

Tiga se hihňala jako dítě, které pohledy mužů uvádějí do rozpaků.

Faith se při pohledu na talíř usmála. Jídla bylo výrazně méně něž v jídelně v Savannah. Krunýř toho kraba by se jí vešel do dlaně. Na tácu jich muselo být minimálně dvacet, spíš třicet.

Mlčky uvažovala, jestli je to hlavní jídlo nebo předkrm, a ochutnala. Slastně zamhouřila oči a vzdychla. „Skvělé, nádech moře, šťavnaté a jemné,“ mumlala. „Okořeněné přesně tak, aby se podtrhla chuť.“

Walker naprázdno polkl a snažil se nepodlehnout.

„Je to vynikající,“ Faith otevřela oči a vrhla na Mel na protější straně stolu chápavý pohled. „Není divu, že máš starosti o linii.“

Mel se znovu s chutí zakousla. „Řekla jsem si, že pár soust neuškodí, i když je tam smetana. Mimochodem, vím, že bude následovat i zákusek.“

„Neříkej mi co, nech mě snít.“

„Jestli sníš o pekanovém koláči, citrónovém koláči z ledničky a limetkovém koláči, některý z tvých snů se uskuteční. Pokud nás nečeká Tigina variace na Čokoládový hřích. To si pak můžeš dát jen jednou.“

„Dost! Tečou mi sliny.“

„Ty se můžeš najíst,“ namítla Mel, „nemáš problémy s narůstajícím pasem.“

Jeff se zadíval na svou těhotnou milenku a napětí kolem úst a očí mu trochu povolilo. „Když se sem Mel stěhovala, bála se, že jí tu nebude chutnat. Po prvním jídle od Tigy ale změnila názor. Občas si myslím, že souhlasila se svatbou kvůli Tigině kuchyni.“

Mel se na muže usmála. „Ale nebyla to Tiga, díky komu tak tloustnu, nebo ano?“

Walker se zasmál a Faith ho kopla pod stolem. Mrkl na ni.

Davis vypil svou sklenku vína, jako by v ní byla voda. Když sáhl po karafě, Jeff ji vzal dřív. Dolil každému, jen otci ne, a karafu postavil na podlahu vedle své židle, aby na ni starý pán nedosáhl.

Stopař karafu očichal a přesunul se na opačný konec stolu.

Davis upřel na syna přimhouřené oči a Walkerovi bylo jasné, že Jeff za svou opovážlivost zaplatí.

Jo můj drahej papínek skříňku ztratil,“ oznámil Davis‘, jako by se ho někdo ptal. „Ten starej mizera přišel o všechno, jen zájem o ženský mu zůstal ^

„Jez rychle!“ sykl Walker na Faith. „Blíží se bouře.“

21

,, Nemyslím, že by naše hosty dědeček Montegeau zajímal,“ snažil se ho zarazit Jeff.

„Bylo mi tenkrát skoro deset,“ nedal se Davis, pohrával si s prázdnou sklenkou a lačně zíral na Jeffovu plnou číši. Bylo znát, že za úplatek, sklenici vína, by byl ochotný rodinnou historii opustit. Jeff se tvářil, že ho nevnímá. Starý pán se dal do praní rodinného špinavého prádla. „Táta nebyl jako já nebo Jeff,“ obrátil se k Faith, „byl nenapravitelnej sukničkář.“

„Tati –“

„Zmlkni, je neslušný skákat starším do řeči.“ Bylo jasné, že už má problémy s artikulací, ale bylo mu rozumět.

Walker si měřil Davise pohledem člověka, který byl na opilce zvyklý. Starý pán se sice vztekal, ale nebyl agresivní. Alespoň zatím. Možná nikdy. Chyběl mu chlad a bezcitnost skutečných násilníků.

Walker si vzal dalšího kraba a jednoho položil na talíř Faith. „Mel?“ zeptal se.

„Ne, díky. Počkám na –“

„Táta měl slabost pro mlaďounký,“ přerušil Davis Mel hlasitě. „Právě v rozpuku, jak říkal, když měly bradavky velký a hebký jako celý ňadra.“

Tiga vyskočila tak rázně, že se zakymácely svícny. „Je čas na kuře.“

„Pomůžu ti,“ nabídla se Mel.

„Mámě bylo tak třináct, když si ji bral,“ pokračoval starý pán. „Při pohledu na svatební fotku člověka napadne, jestli tenkrát vůbec už menstruovala.“

Faith si vzala další sousto a prsty levé ruky zabořila clo plátěného, levandulí provoněného ubrousku, který měla rozložený na klíně.

Walker jí pod stolem jemně stiskl ruku. Jeho dotek ji uklidnil a povolil i svíravý pocit kolem žaludku. Propletla prsty s jeho a zhluboka se nadechla.

„Chvíli mu trvalo, než jí udělal dítě, ale nakonec se mu to povedlo.“

Jeff vrhl na otce zamračený pohled.

Starý pán si dál pohrával s prázdnou sklenkou. „Antigua se narodila, když bylo mámě šestnáct. Já přišel na svět o čtyři roky pozdějc. Jedno dítě mezi náma umřelo. Možná dvě. Už se nepamatuju přesně. Po všech těch dětech a potratech vypadala máma daleko starší než na dvacet a táta se začal ohlížet po mladších.“

„Podejte mi prosím sůl,“ obrátil se Jeff na Walkera. „Pepř taky?“

„Ano. Jak proběhla výstava, Faith?“

„Dobře. Já –“

„Vyhlídl si dceru jednoho pachtýře,“ pokračoval Davis hlasitě. „Bylo jí třináct a –“

„Prodala jsem většinu šperků a získala několik dobrých zakázek a kontaktů,“ snažila se Faith překřiknout hostitele. „Jeden kus bych ale zvlášť ráda –“

„– tak to uplatil, aby to nešlo k soudu. Další holce bylo sotva –“

„– předala jeho majiteli,“ dokončila Faith a vrhla na Jeffa výmluvný pohled. „Je velice, velice cenný.“

„– dvanáct a byl kolem toho hroznej humbuk, ale táta –“

„Chápu,“ ujistil ji Jeff.

„– vyplatil tu rodinu nějakejma rubínama ze skřínky a tak nešel –“

„Ale doufám, že bylo jasně řečeno, že změní majitele až –“

„– do vězení. Potom přišla taková malá sladká –“

„– večer po obřadu, je to tak?“ ujistil se Jeff.

„Dokud neochutnáte Tigino kuře na podmáslí, nevíte, co je dobré,“ objevila se Mel.

„– dcera jednoho lovce krevet. Táta vždycky popíral –“

„Měla jsem si vzít ty krémové šaty,“ prohodila Mel, jako by její nastávající tchán neprobíral stinné stránky rodiny.

„– že by byl otcem těch bastardů, ale o pár měsíců pozdějc ta malá prodala rubínovou brož a –“

„Podmáslí,“ vydechl Walker téměř posvátně. „Od šestnácti jsem kuře na podmáslí neměl.“

„Tak si poslužte,“ vyzvala ho Mel, položila mísu a vrhla na Jeffa pohled naznačující, aby něco udělal. Pak se vrátila do kuchyně.

Jeff se napil vína.

„– odjela i se starší sestrou do Atlanty,“ pokračoval Davis s chladným úsměvem. „Tenkrát mi bylo tak osm, takže se na ty tahanice pamatuju. Máma se sice vdávala mladá, ale postupně –“

„Omáčku?“ zeptala se Tiga a postavila na stůl polévkovou mísu. Zdálo se, že by ji nejraději hodila blábolícímu bratrovi na hlavu.

„Je to sice na polévku, ale omáčka každému tak chutná, že jsem jí udělala –“

„– jí narostl hřebínek,“ přerušil ji Davis. „Stále tátovi vyčítala, že rozdává rodinný rubíny děvkám.“

„– tolik, že se do ničeho jiného nevešla,“ dokončila spěšně větu. „Alespoň člověk nemusí pořád běhat do kuchyně. Pane Walkere? Máte rád –“

„Pak se to na pár let zklidnilo,“ vykládal nerušeně Davis s pohledem upřeným na Jeffa. „To ale neznamená, že by holky táta nechal na pokoji, jen –“

„– omáčku?“ zeptala se Tiga a upřela na Walkera pohled plný naděje.

Walker miloval omáčku na bramborách, ale ujistil ji:

„Moc, madam.“

„– ho nechytili. Aspoň si to myslela policie. Ten večer před Tiginýma narozeninama –“

„To je dobře. Tady,“ posunula k němu mísu, vrhla na Davise zdrcují pohled a zase zmizela.

Walkera napadlo obsah vychrstnout na hostitele, ale pak usoudil, že by to bylo škoda. Z mísy se linula božská vůně.

Faith posunula k Walkerovi kuře. „– asi táta potřeboval nějaký rubíny, aby někomu zaplatil za zprzněnou dceru, protože –“ Walker si polil maso a pohlédl na Jeffa. „Omáčku?“

„– vytáhl skříňku z úkrytu, když –“

„Počkám na brambory,“ zamumlal Jeff. „– se někdo objevil, prostřelil mu jeho vlastní puškou hlavu a –“

„Mohl byste čekat dlouho,“ namítl Walker.

„– zmizel i s ní. Už jsme tu zatracenou věc nikdy neviděli!“ křičel Davis na syna. „Byla pryč a štěstí taky! Zatraceně, potřebuju se napít!“

Vstal tak rychle, že převrhl židli, a Stopaře odkopl z cesty tak rázně, až zvíře zakňučelo. Beze slova odešel z jídelny a za chvíli bouchly dveře v pracovně. Místnost se ponořila do ticha. Jeff se opřel o lokty a oběma rukama si třel spánky. Mel se postavila za manžela a začala mu masírovat ztuhlá ramena. Zdálo se, že to dělá často.

„Přijměte moji omluvu, prosím,“ vypravil ze sebe Jeff s námahou. „Před večeří jsme se s otcem pohádali a on na mě má hrozný vztek.“

„Není potřeba se omlouvat,“ ozval se Walker. „I když musím přiznat, že tak dlouhou řeč nad dobrým teplým jídlem jsem si ještě nevyslechl.“

Faith se snažila ovládnout, ale nakonec se rozesmála. Přidala se k ní i Mel a po chvíli se objevil unavený úsměv taky na Jeffových rtech.

Tiga přišla po špičkách s mísou brambor a špitla: „Už je tatínek pryč?“

Jeff jí začal vysvětlovat, že to je její bratr, ne otec, kdo tu opile blábolil. Pak ale usoudil, že to nemá smysl. „Ano, už odešel.“

„To je dobře.“ Usmívala se jako dvanáctileté děvčátko. „Přinesla jsem brambory. Zbyla ještě nějaká omáčka?“

„Jen tak asi pět litrů,“ prohodil Walker, vstal, vzal od Tigy brambory a postavil je na stůl. Potom ji obřadně usadil. „Mohu vás obsloužit, madam? Už jste dnes pracovala dost.“

„Děkuji, pane.“

„To je to nejmenší, co mohu udělat pro nejlepší kuchařku na Jihu.“

„Vždyť jste sotva ochutnal,“ namítla.

„A na zbytek se moc těším.“

Stará paní na něho upřela pohled. „Jste moc milý. Známe se?“

„Jsem Owen Walker, madam.“

„Máte rád omáčku?“

Faith sklopila oči do talíře. Do svatby zbývají tři dny. S povzdechem se zakousla do kuřete. Stejně jako ostatní jídla bylo vynikající.

Kvůli takové pochoutce se dá poněkud podivínské chování chvíli vydržet.

Mel s Walkerem se smáli nějaké historce z jeho dětství. Faith byla ráda, že se může držet stranou. Byla unavená a po dvou sklenkách vína i hodně uvolněná. Pokud půjde Walker nahoru s ní, pochybovala, že bude spát sama. Částečně ji to přitahovalo, ale zároveň měla pocit, že se zbláznila.

Když Faith vykročila ke schodům, Jeff ji odvedl stranou. „Máte chvilku?“

„Ano.“

Ukázal na pracovnu.

Faith zaváhala. Netoužila vidět Davise Montegeaua namol.

„Nemějte strach. Otec už je dávno v posteli.“ Jeffův hlas zněl sice klidně, ale byla z něho cítit hořkost. Hluboko zaryté vrásky dávaly tušit, jaká muka prožívá.

Mlčky ho následovala do pracovny. Dítěti alkoholika nemohou žádná slova ulevit.

Pracovna byla uklizená, dokonce i naleštěná. Byla tu pronikavě cítit whisky. Když si všimla střepů v krbu, vybavila se jí Jeffova slova. Před večeři jsme se pohádali. Otec na měrná pořádný vztek.

Nebylo těžké zjistit důvod.

Jeff zavřel dveře. „Chápu, že vás zarazila má žádost, abyste si náhrdelník nechala až do svatby u sebe, ale otec ho pojistil zvlášť a krytí platí až od chvíle, kdy se s Mel vezmeme. Normálně bych si s několika dny nedělal hlavu, ale poslední dobou se naší rodině nevede. Kdyby se cokoli stalo a náhrdelník nebyl pojištěný, byla by to poslední rána.“ Jeff se pokusil usmát, ale nedařilo se mu to. „Ocenil bych, kdybyste to pochopila. Nechci dopustit, aby mohlo Mel její svatbu cokoli zhatit.“

„Samozřejmě,“ ujistila ho bez váhání. „Kdy si náhrdelník převezmete?“

„Táta ho chce Mel připnout těsně předtím, než půjde k oltáři. Je to jeho svatební dar.“

Faith neuniklo, jak je Jeff z neshod s otcem nešťastný. Kdyby ho znala blíž, mohla by se pokusit ho utěšit. „Postarám se, aby ho měl včas.“

„Těsně předtím, než Mel vykročí uličkou v kostele.“

Jeff otci očividně nevěřil a znervózňovala ho představa, že by měl mít šperk za milion dolarů v rukou jen o chvíli déle, než je opravdu nezbytně nutné. „Samozřejmě.“

„Ne – nebude to pro vás problém?“ zeptal se ještě jednou. „Ne.“

„Nemusíte se pro něj vracet do Savannah?“

„Ne.“

„Dobře. Bál jsem se, že jste počítala s tím, že si ho někde vyzvednu sám.“

„Nemějte obavy, náhrdelník je tady.“ Když si vzpomněla, kde ho Walker ukrývá, neubránila se úsměvu. „A je v bezpečí.“

„Když to říkáte. Ale bál bych se nechávat cenné věci jen tak v tašce. Máme tu trezor.“ Ukázal na obraz Black Jacka Montegeaua se stříbrnou truhlou u nohou. „Je za ním.“

„A co váš otec?“

„Co je s ním?“ Vzápětí si Jeff uvědomil, co se mu Faith snaží naznačit. „Ach ano. No, divil bych se, kdyby si vzpomněl na kód. Kromě rodinné bible a několika dokumentů tam teď nic není. Je ohnivzdorný a rád vám ho půjčím.“

„Poradím se s Walkerem.“

Jeff zvedl lehce obočí.

„Za náhrdelník odpovídá on,“ vysvětlila. „Je to vlastně takový pohyblivý sejf.“

Jeff si odkašlal. „No, pokud mu důvěřujete víc než oceli a několika zámkům…“

„Rozhodnout musí Walker. Rubíny pojistil můj bratr Archer a Walker pro něho pracuje.“

„Aha, chápu.“ Muž pokrčil rameny. „No, pokud je náhrdelník v bezpečí, pak je všechno v pořádku. Ale cítil bych se jistější, kdyby ležel v trezoru. Mohla byste se o tom Walkerovi zmínit? Budu tu ještě tak hodinu pracovat, takže by nebyl problém náhrdelník uložit. A jistě máte i své šperky, že? Klidně je tam můžete dát také.“

„Děkuju, určitě to udělám.“ Chtěla mu dát najevo, že si jeho nabídky cení. „Přinesu je a promluvím s Walkerem.“ Usmála se a lehce ho pohladila po rameni. „Nemějte strach. Nepochybně budete mít s Mel moc hezkou svatbu a nádherné dítě. A na to byste měl myslet, ne na problémy s otcem.“

Jeff se smutně usmál. „Když se jedná o rodinu, není to snadné. Ale děkuju vám, jste tak milá, jak Mel líčila.“

Když Faith vyšla z pracovny, Walker už v jídelně ani obývacím pokoji nebyl.

„Šel si lehnout,“ vysvětlila jí Mel. „Myslím, že ho bolela noha.“

„Kéž by mi dovolil, abych mu pomohla.“

„Jak?“

„Masáží.“

„Hm, to zní zajímavě.“

„Takže tys důkladnou masáž nikdy nezažila,“ pronesla Faith. „Sice člověku dělá dobře, ale nic příjemného to není.“

„Zapomeň na to,“ usmála se kamarádka. „Začínám být rozmazlená.“ Usmála se na Jeffa, který se objevil za Faith. „Odnes mě do postele a rozmazluj mě.“

„Jakmile si Faith přinese pár věcí dolů do sejfu. Běž nahoru, miláčku,“ vybídl ji. „Kdybys už spala, probudím tě.“

„Dobře, ale pusu na dobrou noc mi dej už tady.“

Faith s úsměvem odešla. Cestou po schodech obdivovala masivní zábradlí ohlazené generacemi dlaní a možná i kalhot, když se po něm někdo klouzal. Nádherný, několik set let starý perský koberec měl stále syté barvy a dokázal tlumit zvuk kroků. Na štukovaném stropě zářila mosazná světla ve tvaru květin. Všude se vznášela vůně jasmínu a prachu. Kdyby čas voněl, byla by to vůně z haly starého domu.

Když se vrátila, obývací pokoj byl prázdný. Po chvíli odložila krabici se šperky a posadila se do křesla. Důkladně se protáhla a uvažovala, jestli šel Walker už spát. Potom zaslechla dunění vody ve vaně. Sama se vykoupala, tak věděla, že vana je pohodlnější replikou starého viktoriánského modelu. Byla delší, širší, hlubší a s okrajem o který se pohodlně opřela hlava. Doufala, že si Walker koupel vychutná stejně jako ona.

Potom si vzpomněla na jeho nohu a na to, jak jsou dlaždičky kluzké. Dlouhá koupel mu může sice ulevit, ale nohu neposílí.

Zamračeně sáhla po hliníkové krabici, která clo starého viktoriánského prostředí nezapadala. Otevřela zámky a podívala se na tři zbývající šperky. Nebyly to ty nejcennější, ale souprava s černou perlou a platinový obláček jsou také nenahraditelné. Náušnice ze sady z platiny s rubíny prodala, ale náramek a prsten ne.

Byla to její chyba, protože drobné rubíny měly sice hezkou barvu a byly čiré, ale neměla je vystavovat spolu s náhrdelníkem, vedle kamenů Montegeauových neměly šanci vyniknout.

Dunění vody utichlo. Zvenku se ozýval zvuk, něco mezi řevem a mručením. Uvažovala, jestli je to aligátor nebo nějaká obrovská žába.

Večerní vánek povlával záclonami. Walker otevřel francouzské okno na balkon v poschodí. Faith si nezvyklé teplo vychutnávala, v Seattlu panovala ještě zima.

Chvíli byla v pokušení nalít si brandy z karafy na stolku vedle pohovky. Bylo by nádherné stát v únoru bosa na balkoně, popíjet brandy a nechat se laskat slaným mořským vánkem.

Ale nejdřív se musí postarat o náhrdelník.

Zaklepala na dveře koupelny. „Walkere?“

„Pojď dál, zlato!“

Znejistěla, protože podobným tónem na ni mluvili bratři, když jí chtěli něco vyvést. „Vypadáš slušně?“

„Všichni jsme se narodili slušní.“

„Aha. Znamená to, že máš na sobě to, v čem ses narodil?“

„Přesně tak. A ještě spoustu bublin.“

„Bublin?“ ujistila se. Představa vousáče nořícího se z pěny byla… pikantní. „Ty máš ve vaně pěnu?“

„Jasně,“ zasmál se. „Myslíš, že to není dostatečně mužné?“

„Ne. Je to sice rodinné tajemství, ale Kyle i Lawe milují pěnu a jejich mužnost tím nijak neutrpěla.“

„To rád slyším.“

Faith stála u masivních mahagonových dveří se zdobenou klikou a usmívala se. „Máš u sebe náhrdelník?“ zeptala se.

„To už by bylo nad rámec povinností.“

„Škoda. Představovala jsem si tě s rubíny.“

„No,“ prohodil, „co bych pro tebe neudělal. Za chvíli je mám na sobě.“

Neměla by ho pokoušet, ale nemohla odolat. „Oholíš si na to hruď?“

V nastalém tichu se ozvalo mohutné šplouchnutí vody. „Jak víš, že už ji nemám holou?“

„Podle stínu pod košilí.“

„Špína,“ namítl se smíchem.

„Zlato,“ protahovala jižansky, „to je lež jako věž. Vím, jak je špína cítit. A v žádném případě to není káva, mýdlo a kořeněná vůně.“

Walker se musel hodně ovládat, aby nedošel ke dveřím, neotevřel je a nestáhl ji k sobě do vany.

„Nechceš se na rodinné šperky podívat sama?“ zeptal se. „Jsou na místě a připravené.“

S Faith cloumalo pokušení. „Díky, ale hodlám všechny šperky odnést dolů do trezoru. Jeff si nemůže náhrdelník hned převzít.“

„Jeho dům, jeho sejf a jeho pojistka?“

„Ne, jeho otec pojistil náhrdelník tak, že pojistka nabývá platnost až v okamžiku sňatku.“

Walker si nabral do obou dlaní pěnu a díval se do ní jako do křišťálové koule. Oči měl skoro stejně tmavé jako noc za okny.

„Něco ti povím,“ začal nakonec. „Jeff má dost starostí se svým papínkem. O náhrdelník se do svatby postarám sám.“

„Jeff z toho bude nešťastný. Chce nějak zahladit otcovo chování.“

„Tak mu to neříkej. Odnes dolů krabici, sladce se usmívej a pověz mu, ať to nechá na tobě.“

„Co neví, to ho nebude trápit, co?“

„To je jedna z věcí, které si na tobě tak cením. Rychle chápeš.“

„Co jsou ty další?“ zeptala se, než si to rozmyslel. „Tvoje milá a nevtíravá povaha.“

„To ráda slyším. Ale počítej s tím, že dneska tomu neunikneš.“

„Čemu?“ zeptal se nejisté. „Masáži nohy.“

I přes nával touhy se rozesmál. Předešlý večer mu sice jednu nohu uvolnila, ale jiná mu po čertech ztuhla. „Začínám si myslet, že jsi sadistka.“

„Mysli si, co chceš, vrátím se za chvíli.“

Walker s povzdechnutím sáhl po kohoutku se studenou vodou.

Jeden z nich musí mít rozum.

22

Když Faith vyšla k pracovny s prázdným kufříkem, Jeff na ni čekal u paty schodiště. Stopař stál vedle něho a bylo znát, že už by si s chutí našel pelíšek. „Hotovo?“ zeptal se Jeff.

„Ano, děkuju. Všechno jsem zamkla a obraz vrátila na místo. Je už i zhasnuto.“

„Díky,“ zívl Jeff a zdálo se, že strohé rysy ve tváři se uvolňují. „Je legrační, co to s námi dělá. Jde pořád jen o peníze a všechno je nějakým způsobem pojištěné, že?“

„Prosně tak.“

Vysoký muž se usmál. „Myslím, že na mě doléhá rodinná historie. Neustále si musím připomínat, že i kdyby se něco stalo, tratit bude pojišťovna, ne my. A bůhví, že tam mají peněz dost.“

„Hlavně by tratila Mel. Je to nádherný náhrdelník, i když chválím vlastní práci.“

„Musím vám věřit,“ prohodil zamračeně. Zatím neznal ani kombinaci sejfu. To se změnilo až s otcovým podpisem. „Táta návrhy nikomu neukázal. Držel je v trezoru, a když byl šperk hotový, spálil je. Chtěl, aby to bylo pro všechny překvapení. V Rubínové zátoce je jediný, kdo ví, jak náhrdelník vypadá. Samozřejmě kromě vás a Walkera.“

Faith se usmála. „Na náhrdelníku nezáleží, vy budete mít oči stejně jen pro Mel.“

Jeff jako by omládl. „Je krásná, že?“

„Ano, máte štěstí.“

„Doufám. Rodině by se trocha štěstí hodila.“

„Tatínek byl chamtivý,“ ozvala se za nimi Tiga. „Do truhly žádné duše nepřidal.“

Faith se lekla, ale Jeff nepohnul brvou. Zjevně byl na tetiny tiché kroky zvyklý.

„Rubíny, Tigo,“ pronesl a znovu zívl. „V truhle byly rubíny.“

„Nikdy jsi je neviděl za měsíčního světla. Někdy zpívají, občas se smějí, ale většinou pláčou kvůli tomu, co se stalo předtím, než vykrvácely a změnily se v rudé kameny.“

Klidný hlas a neochvějnost, s jakou stará paní pronášela tak podivné věci, způsobily, že Faith naskočila husí kůže.

Tiga k ní přistoupila a položila jí na tvář chladnou ruku. „Milovala bych tě, ale odvedli tě pryč. Krásnou malou holčičku. Už jsi před ním v bezpečí? Dám tobě i mně něco zvláštního. Duši, která nás osvobodí.“ Pohlédla na Jeffa. „Ty musíš udělat totéž. Třináct duší. Když bude plakat dostatek rubínů, tvé generaci se pláč vyhne.“

„Tigo,“ vypravil ze sebe unaveně,, je čas jít spát.“

„Nevyprávěla jsem ti o čase? Přichází a odchází jako měsíční světlo. Nikdy nevíš, i když si to přeješ, duše si to přejí, zpívají, pláčou a nikdy neumřou.“ Usmála se na něho. „Snídaně je v osm. Lívance, ty má tatínek nejradši. Piškotový koláč na čtvrtého července. Pekanový na Den díkuvzdání. Díky za to, že nejsem rubín. Pije. Nejsem rubín, že ne?“

Jeff vzal s povzdechem Tigu za ruku a vedl ji k rodinnému křídlu domu. Pes šel za nimi o čichával staré paní prsty, jako by ji chtěl ubezpečit, že je z masa a kostí. Její hlas se postupně rozplynul v tichu.

Faith si přejela po pažích, jako by chtěla odehnat tísnivý pocit z šílenství. Najednou chápala, proč některé kmeny považují blázny za šamany a duchovní léčitele. Tiginými nesrozumitelnými větami prosvítala pravda i hrozba zároveň.

Po chvíli se dívka otřásla a vyběhla nahoru. Potřebovala Walkerovu věcnost a smích.

V koupelně bylo ticho a dveře jeho ložnice byly zavřené. Došla těsně k nim a tiše řekla: „Walkere?“

Nikdo neodpovídal.

Po chvíli se odvrátila, otevřela dveře do svého pokoje a na nočním stolku zahlédla skleničku brandy. Je to jasné, dnes bude spát sama. Snažila se nevnímat zklamání blížící se smutku, odkopla sandály, sáhla po sklence a vrátila se do obývacího pokoje.

Nemá důvod cítit se odmítnutá nebo dotčená. Nic jí nesliboval.

Jenže se cítila odmítnutá a sama.

Dovolíš mi tě políbit? Nebo mě necháš stát venku ve tmě dívat se na tu krásu, které se nesmím dotknout?

Walker se rozhodl zůstat sám v temnotě.

Faith zhasla světla a vyšla na balkon. Stála ve tmě a uvažovala o tom, co je jí nedostupné.

Některé ženy v sexu za moc nestojí a ona se musí smířit s tím, že je jednou z nich. Vždycky se dokázala vyrovnat s pravdou. Právě kvůli sexu se s Tonym hádali a kvůli jejímu postoji ji udeřil.

A právě proto si ho nevzala.

Walker ji zjevně nechce. Ne doopravdy. Ne tak, jak by chtěla ona jeho. Když se zklidnil po tom polibku v zahradě, dařilo se mu ji odmítat.

Přece nemůžu svádět mladší sestru svého šéfa.

Jo? A co když svede ona tebe? Prostě ti vklouzne do postele a začne tě líbat?

Odvážná slova, ale právě v tu chvíli se moc odvážně necítila. Spíš unaveně, odvržené a smutně.

„Blues Rubínové zátoky“ zašeptala. „Možná bych to mohla zhudebnit a vznikl by hit. Ale jen na singlu.“

Na jedné straně se v měsíčním světle leskly mokřiny, na druhé oceán. Stíny kolem jako by skrývaly zastřená tajemství. Uvažovala, jestli Tiga zná tajemství noci a jestli noc zná ji.

Napila se brandy a namlouvala si, že slzy, které jí stékají po tvářích, způsobil alkohol a lítost, kterou cítila k Jeffovi. Ten jev pasti mezi láskou k dítěti a rodiči, zraňovaný otcem, který se chová jako dítě.

Moc lidí nemá štěstí, aby mělo jako ona rodiče, kteří se milují navzájem a milují i své děti a umí jim to dát najevo. S takovými zkušenostmi není jednoduché pochopit, jak prázdné vzpomínky na dětství musí mít Jeff. A ještě hůř na tom byl zřejmě Davis s Tigou. Byl na jejich otce jeho otec taky tak krutý? A co jeho rodiče? Že by to vedlo až k Adamovi a Evě, jedna krutost střídá druhou?

Pak je tu ještě Walker s dětstvím zralým na zásah sociálky a bratrem, který zahynul.

Ale Walker není krutý. Kromě své rodiny neznala tak silného člověka, který by dokázal být i něžný a vlídný. K Tize se choval spíš jako syn než náhodný host.

Walker ji přitahoval už dřív, ale teď se bála, že se do něho zamiluje. To by bylo opravdu hloupé. Není jako Tony, nepatří k mužům, na které se dá tak snadno zapomenout.

Jenže on jí dal jasně najevo, že na ni zapomene bez problémů.

Cítila, jak jí noční větřík suší slzy, a zhluboka se nadechla. Noc voněla solí, tajemném a ještě něčím zemitým, kořeněným, mužným.

Walker.

„Když tu budeš stát bosa, nastydneš,“ poznamenal tiše.

Jeho hlas zněl těsně za ní.

Mlčky přikývla. Neotočila se, aby mu nemusela vysvětlovat smutnou náladu. „Všechno uložené?“ zeptal se. Dívka znovu přikývla. „Užíváš si krásné noci?“ Další přikývnutí. „Ztratilas řeč?“

Ozvalo se něco mezi slabým povzdechem a hořkým smíchem.

Walker váhal, i když její smutek vnímal. Nakonec ji vzal za ramena a pomalu otočil k sobě. Na tvářích si všiml stříbřitých pěšinek.

„Co se stalo, zlato?“

Při něze v jeho hlase se jí oči znovu zalily slzami a silueta muže, který před ní stál jen v prádle s tajnou kapsou a rubíny za milion dolarů, se jí rozmazala.

„Nebuď na mě hodný,“ vypravila s náznakem úsměvu. „Jinak se rozbrečím jak želva.“

„Chceš si promluvit?“

„O šílenství a hříchu otců? Ne, díky, trávila jsem

s nimi večer.“

Walker ji beze slova objal a přitiskl k sobě. Snažil se nevnímat její teplo na holé hrudi, jinak by sténal touhou a něhou.

„Měl jsem tě posadit do toho letadla,“ řekl zastřeným hlasem.

„Jsem už velká holka. A kupodivu i velký holky brečí. Některé věci za to stojí. A Montegeauové k nim patří.“

„Nic nenamítám.“ Pohladil ji po vlasech a pokračoval po zádech pohybem, který nic nechtěl, ale nabízel všechno. „Kdyby ti to pomohlo, myslím, že tak těžké jako dneska to Jeff dřív nemíval.“

„Jak to víš?“

„Kdyby byl Davis takový už od Jeffova dětství, dneska by mu na něm už nezáleželo. Děti mají pud sebezáchovy. Nic jiného jim nezbývá.“

„Asi to znáš.“ Objala ho a vnímala jeho teplo. Voněl jako noc s příslibem mnoha možností a tajemství. „Mám tě ráda, Owene Walkere. Jsi hodný člověk.“

Přejel jí rty ve vlasech. „Nevěř tomu. Jsem skrz naskrz mizera.“

„Když myslíš.“

„Nemůžeš se mnou pořád souhlasit. Za chvíli bych nevěděl, co s tebou.“

Dívka se usmála. Tak krásně se s Tonym nikdy necítila. Nic takového dosud nepoznala. Vytáhla se na špičky a políbila ho na krk. Vnímala, jak mu buší srdce.

Nocí se rozlehl podivný skřek.

„Co je to?“ zeptala se poplašeně.

„Šťouravec,“ odpověděl nesoustředěné. Stále se snažil ovládnout reakci na její téměř sesterský polibek. Alespoň si to namlouval.

Jo, jasně, a on sám je kmotřička z pohádky.

„Co to je?“

„Babička tak říkala modré volavce. Ptáka asi něco vyrušilo. Ti hoši z města to v bažinách moc neumí.“

„Mluvíš srozumitelně jako Tiga.“

Walker se usmál, když si představil agenty FBI, jak se se svým vybavením brodí v bahně. Ale nechtěl s ní o tom mluvit. Určitě ne ve chvíli, kdy za svitu měsíce cítí na kůži její dech. Nechtěl uvažovat, protože jakmile by zapojil mozek, musel by přestat.

„Vypilas tu sklenici celou?“ zajímal se.

„Zatím ne.“

„Myslíš, že by ses mohla rozdělit?“ Vzhlédla k němu očima temnýma a záhadnýma jako noc kolem. „Chceš?“

„Neměl bych,“ přiznal. Faith čekala.

„Zatraceně,“ zasténal. „Zlato, chtěl jsem tě hned ve chvíli, kdy jsem tě poprvé zahlédl. A teď po tobě toužím ještě víc. Ta pusa v zahradě mi podlomila kolena.“

Dívce se rozbušilo srdce a od slabin se jí šířilo teplo. „Můžeme zkusit, jestli by se v tom nedalo pokračovat,“ navrhla.

V obavách, aby si to nerozmyslel, a v touze uspokojit ho se natáhla a dlouze ho políbila tak, že se to dalo vyložit jen jedním způsobem.

Měl hladová živočišná ústa, chutnal slaně, tajemně a mužně a jí se zatočila hlava. Zkoumala drsný samet jeho jazyka i satén pod ním. Sjela mu po holých zádech k bokům a pokračovala dopředu. Byl rozpálený a připravený. Zhluboka se nadechla a doufala, že mu jako žena bude stačit.

Walkerovi se zdálo, jako by se dostal do vzdušného víru. Po dlouhých nocích, kdy po ní toužil, přestal uvažovat a nechal se strhnout jejími dlaněmi a jazykem. Jen vědomí, že jsou pod dohledem FBI, mu zabránilo strhat z ní šaty a zabořit se do ní tam, kde právě byli.

Aniž od ní odtrhl rty, ji zvedl a odnesl do pokoje. Položil ji na zem, několika rychlými pohyby jí stáhl džínsy a prádlo a začal ji laskat.

Z jejího chování poznal, že po sexu touží, a chce ho hned. Ale její tělo ještě nebylo připravené, byl to zatím jen příslib.

Se zastřeným zasténáním se ovládl. Kdyby si ji vzal teď, neužila by si to ani zdaleka tak jako on. Možná by ji to i bolelo. Obával se, že tak plný a mohutný ještě nikdy nebyl.

„Stalo se něco?“ zeptala se a zvedla k němu boky.

„Ještě ne,“ vypravil ze sebe. Udržet se na uzdě a nevzít si, co nabízela, ho stálo hodně sil.

Vyděsila ji představa, že i jemu se bude zdát chladná. Ale s ním se cítila jinak, takové vzrušení ještě nezažila.

„Co to říkáš?“ namítla. „Tak nažhavená jsem dosud nebyla.“

Walker si vzpomněl, jak mluvila v zahradě o rozdílech mezi muži a ženami. „Nech to na mně,“ odpověděl jemně.

„Ale –“

Další řeči zarazil hladovým, ale něžným polibkem. Nebyla na něco takového připravená. Úplně ji ovládl a zmohla se jen na dlouhý povzdech. Bylo příjemné cítit tíhu jeho těla a v ústech rytmický pohyb hbitého jazyka. Ani on si nenechával nic pro sebe.

Když konečně zvedl hlavu, Faith si uvědomila, že leží na koberci a vychutnává příjemné pocity. Vůbec mu nedávala najevo, jak po něm touží.

Když se pokusila pohnout rukama, zjistila, že to nejde. Walker jí je držel levou rukou za hlavou a pravou jí rozepínal halenku a podprsenku.

„Takhle se tě vůbec nemůžu dotýkat,“ ozvala se zadýchaně.

„Jo.“ Zjistil, že bradavky nemá ani růžové, ani korálové, ale bylo v nich obojí. Připomínaly vzácné rubíny, jejichž barvu těch pár vyvolených, kteří je spatřili, nazvali Padparadscha.

„Ale –“

„Kdyby ses mě teď dotkla, bylo by hned po všem.“

Dívka se zamračila. „A o to jde, ne?“

„Jen způlky. A na tý druhý půlce právě pracujeme.“

„Co –“

Když ucítila na prsou jeho jazyk, nedokázala artikulovat. Jako by ochutnával dva kopečky zmrzliny. Dlouze a důkladně si s nimi pohrával. Potom vzal jednu bradavku do úst a rytmicky po ní přejížděl v předznamenání dalších slastí.

Jako by se jí od prsou vinuly ke slabinám horké dráty a celá se zachvěla. Vyloudila zvuk, který vyjadřoval překvapení, a zároveň se snažila vyslovit jeho jméno. Když lehce stiskl, prohnula se a zasténala. Chtěla mu říct, jak je to krásné, ale v tu chvíli v ní něco vybuchlo a celou ji zaplavilo teplo.

Walker tu změnu cítil, vnímal primitivní vůni vzrušené ženy a věděl, že to nakonec bude stát za každý mučivý okamžik oddálení. Nedával jí vinu. Nebyla to její chyba, že když se chlap podíval na její dlouhé nohy, pevná ňadra a smyslné rty, dokázal myslet jen na sex.

Na druhou stranu ani na těch myšlenkách nebylo nic špatného.

S úsměvem se posunul níž, kousal, ochutnával a nechával se její vůní unést tak, až se mu zatočila hlava. Dívka se mu otevřela. Líbil se mu pohled na její omámený pohled, napůl zavřené oči a žhnoucí tělo. Laskal ji tak dlouho, dokud to vydržel. Pak našel ústy pulsující střed jejího ženství.

Nejdřív nechápala, co se děje. Potom se pod jeho jazykem prohnula jako luk. Ruce měla už volné. Ráda by je zvedla, ale neměla na to sílu. Zavrtěla se. Ani ona sama by nedokázala říct, jestli se sune k jeho hladovým ústům, nebo od nich. Věděla jen, že něco takového prožívá poprvé. Po chvíli už nedokázala vydržet na místě, svíjela se, zvedala a klesala a zmítala se ze strany na stranu. Jeho něžná ústa jí nedovolila popadnout dech a nedokázala ani uvažovat.

Zastřený výkřik, když došlo k vyvrcholení, neměl nic společného s hranými výkřiky, které předváděla Tonymu. Tenhle zvuk jí vycházel přímo z duše a vyjadřoval překvapení, extázi a radost. Walker nepřestal ani ve chvíli, kdy už jen roztřeseně unavená a znovuzrozená klidně ležela.

Najednou se slyšela opakovat jeho jméno. Sama nevěděla, co po něm chce, ale měla pocit, že oslovovat hoje v tu chvíli důležitější než dýchat.

Když do ní konečně vnikl, byla připravená. Okamžitě ho objala jako horká sametová pěst. Byla pevná a vlhká. To je dobře. Bylo to nádherné. Cítil, že ani on nemá k vyvrcholení daleko.

Jeho zasténání se podobalo jejímu. Věděl, že už se dlouho neudrží. Nezažil dosud nic hezčího, než když se k němu tiskla o on se v ní pohyboval. Vítala ho, ať se ponořil jakkoli hluboko, a dávala mu najevo, aby si ji vzal co nejvíc.

S výkřikem jí vyhověl a pronikal tak tvrdě a hluboko, až nezůstala ani kapka extáze.

Faith vnímala jeho tíhu, ale bylo to příjemné. Přejížděla mu dlaní po zádech a rozesmála se, když si všimla, že má stále na sobě pašerácké spodky. „Směješ se mi?“ zeptal se znaveně.

„Jsi pořád oblečený, tak trochu.“

„Ty taky. Tak trochu. Chceš svléknout?“

Dívka se ohlédla. Halenka i podprsenka ležely pod křeslem a ona neměla tušení, kde je zbytek. „Co mám na sobě?“ zeptala se zmateně. Trochu se posunul. „Zlaté náušnice. A mě.“

„V tom případě nechci být nahá.“ Když se zasmál, bylo to jen další laskání, protože se uvnitř ní pohyboval a zažehl tak další plamínky. Něco vzrušeně zamumlala a otřela se mu o krk. Pohrávala si mu s uchem a uvažovala, jak může žena muži poděkovat za nejkrásnější milování.

„Asi by sis měl ty rubíny nechat,“ prohodila spíš pro sebe. „Proč?“

„Zasloužíš si je.“

Přetočil se s ní na záda. „Chceš tím říct, že by ti nevadilo opakování?“

Zavrtěla se, aby byla těsněji u něho. „Kdykoli, kdekoli, jakkoli.“

„Jsi si jistá?“

Věděla, že naráží na její rezervovaný přístup k sexu. „Naprosto. Díky tobě se cítím nádherně –sexy, ženská a živá.“

„To proto, že taková jsi.“

„Ale až doteď jsem to netušila.“ S povzdechem si mu položila tvář na hruď. Bylo příjemné být tak blízko muži, kterého si vážila, měla ho ráda, obdivovala ho a věřila mu. Pocity, k jakým ji přivedl, určitě souvisely s jeho vztahem k ní, k tomu by jen technika nestačila. Přála si, aby jemu s ní bylo stejně. „Je mi s tebou dobře, Walkere, a doufám, že tobě se mnou taky.“

Projela jím bolest i radost zároveň. Radost mu působila její slova i důvěra v hlase. A ze stejného zdroje vycházela i bolest. Představa, že mu někdo důvěřuje, mu naháněla hrůzu. Nic takového si nezaslouží. Nedokázal se postarat ani o bratra.

Vzal dívčinu tvář do dlaní a něžněji políbil. Potom ji pustil a zašeptal: „Užívej si se mnou, ale nebuď na mně závislá. Důvěra mě znervózňuje.“

Faith vydechla a položila si mu tvář na prsa. Alespoň není jako Tony. Ten s radostí lhal, aby se dostal co nejblíž k penězům Donovanových. Je dospělá a dokáže brát to, co jí Walker nabízí, a ne chtít něco, co neexistuje.

A pokud jí je to líto, je dost rozumná, aby si to nechala pro sebe. „Dobře,“ pronesla tiše.

„Jak to myslíš?“

„Tak jak to říkám,“ odpověděla. „To, co jsme prožili, předčilo všechno, co jsem od muže očekávala. A budu vděčná za každý okamžik.“

Měl by se cítit líp, ale nebylo tomu tak. Měl pocit, jako by mu právě něco vyklouzlo. „Zlato, nechtěl jsem ti ublížit.“

Zvedla hlavu a podívala se mu do očí. „Tak vyndej ty rubíny.“

„Prosím?“

„Tlačíme.“

Po chvíli mlčení se rozesmál. „Proč mi je nesundáš sama?“

„Dobrý nápad.“

„Mám ještě pár dalších,“ navrhl. „Hm,“ přejížděla mu jazykem po žebrech. „Tak sem s nima, zlato.“

Okamžitě jí vyhověl.

23

Jeff co nejtišeji vstal, ale Mel něco zamumlala a překulila se na jeho stranu postele, jako by jí už scházel. Pohladil ji a šeptem ji uklidnil. Po chvíli už zase pravidelně oddechovala a ráno si na nic nevzpomene.

Dům byl ponořený do ticha a Jeff měl pocit, že slyší, jak mu po zádech stékají kapky potu. Sklonil se a posbíral oblečení, které s Mel cestou k posteli nedočkavě trousili.

Když ucítil na bosé noze dotek něčeho vlhkého, vyděsil se a málem vyskočil z kůže, ale podařilo se mu nezaklít nahlas. Roztřesenýma rukama a s rozbušeným srdcem si natáhl kalhoty. Možná by dokázal otci tu šílenost rozmluvit. Určitě existuje jiný způsob jak přijít k penězům. Třeba lov krevet, zlatnictví nebo dům v Rubínové zátoce.

Cokoli, jen ne tohle.

Opatrně po rozvrzaném schodišti sešel ke dveřím otcova pokoje. Stopař ťapkal vedle něho s radostí, že má uprostřed noci společnost. Od otcových dveří se ozývalo mohutné chrápání. Jeff věděl, že by ho neprobudila ani vojenská kapela.

Dveře byly sice zavřené, ale stačilo stisknout kliku. V tu chvíli Jeffovi bleskla hlavou vzpomínka stará víc než třicet let… malý chlapec běžel po chodbě, pronásledovaný zlým snem, a vrazil do dveří. Jeho rodiče si ho vzali k sobě do postele a snažili se ho úklid/nit. Maminka voněla po jasmínu, otec od kouře, protože ten večer připravovali na pláži na pikniku kraby a kukuřici. Dítě se mezi oba dospělé zachumlalo a s rukou v otcově dlani a pocitem bezpečí za chvíli tvrdě usnulo. Bože, už je to tak dlouho.

Zároveň jako by to bylo včera. Stále cítil maminčinu jasmínovou vůni. Věděl, že už tu není, že zemřela, ale nechápal, kam se poděl ten chlapec.

A kde zmizel jeho otec.

„Tati?“ zašeptal.

Odpovědělo mu jen mohutné chrápání.

Jeffa se zmocnil vztek a netrpělivost. Napadlo ho, že ten chlapec ze vzpomínek je mrtvý stejně jako jasmínem provoněná matka. Stal se z něho muž, který bude mít svého potomka, aby ho chránil. A je hrozné, když si teď přeje, aby si mohl zase zalézt k rodičům. Čas se nezastaví a on už je dospělý.

Najednou pochopil, proč otec pije. Tak se dá čas vrátit.

Když sevřel kliku, měl pocit, že koutkem oka něco zahlédl. Otočil se k bledé šmouze, kterou spíš cítil, než viděl.

Nic nenašel, ale zavřel dveře do Tiginy ložnice i do ostatních pokojů, které se už nepoužívaly. Pohlédl na psa, ale ten byl v klidu.

Jeff si povzdechl. Občas místní duchy vídal, ale dnes po jejich přítomnosti netoužil. Měl svých starostí dost.

Otevřel dveře a vešel do otcova pokoje. Okamžitě ho udeřil závan whisky. Stopař ho následoval a lehl si na koberec.

Jeff tiše zavřel a došel k otcově posteli. Od matčiny smrti se tu změnilo jen povlečení. Na toaletním stolku se v měsíčním světle rýsovaly lahvičky od parfémů. Závěsy s květy magnolií byly už tak vybledlé, že si vzor vybavoval spíš po paměti. Vybledlý byl i koberec, ale k tomu došlo už před dvěma sty lety. Stejně jako naplavené dřevo měl stříbřitou důstojnost, o niž ho nedokázal připravit ani čas.

Škoda že lidé nejsou jako koberce.

„Tati,“ promluvil.

Nic.

„Tati,“ pokračoval naléhavěji. Zase nic.

Jeff rozsvítil lampičku na nočním stolku a otcem zatřásl. Potom ještě jednou, důrazněji. Chrápání přešlo v hudrání. Dál třásl tělem, které mu ničím nepřipomínalo otce, kterého si zachoval ve svých vzpomínkách.

„Co? Co je? Jeffe, co chceš, chlapče? Měl jsi zlý

sen?“

Mladším z mužů projela silná bolest. Když teď věděl, že i otec si vybavuje dávné chvíle, bylo to ještě horší.

„Probuď se, tati. Musíme si promluvit.“

Davis zmateně mrkal. Pomalu zaostřil tvář muže, který býval jeho malým synem. S navracející se pamětí zatoužil znovu usnout. Protřel si oči a snažil se nevnímat odpornou chuť v ústech.

„Potřebuju se napít,“ vypravil ze sebe.

„To je to poslední, co potřebuješ,“ namítl syn netrpělivě.

„Chci se napít!“

„Musíme si promluvit o tom jak získat peníze pro Sala. Vezmeme si hypotéku na dům, na lodě a na obchod.“

Davis se na syna zadíval, jako by mu nerozuměl. „To nemůžeš.“

„Ale ano, teď mám rozhodující slovo.“

Davis zavrtěl hlavou a snažil se nevnímat začínající bolest hlavy. Nakonec prohlásil: „Na nich už bohužel hypotéka je.“

Jeff nechtěl vůbec věřit svým uším. „Pozemky, dům, lodě –“

„Všechno,“ přerušil ho Davis. „Tak jsem získal peníze na partnerství se Salem.“

Jeff se rozhlédl po pokoji, jako by už patřil někomu jinému. A jestli otce neodradí od toho šíleného nápadu, brzy se tak stane. Bude mu čtyřicet a na krku má bláznivou tetu, otce opilce a těhotnou manželku. A zůstane bez práce.

Stiskl čelisti tak silně, až to zabolelo.

Davis zasténal. Příliš mnoho vzpomínek a jedna bolestivější než druhá. „Zpackal jsem to, Jeffe.“

Jeffa se zmocnila lítost, ale hned ji zaplašil. Nic takového si nemůže dovolit. Musí myslet na ženu a na dítě. Ti jsou na rozdíl od otce nevinní.

Ale platit budou společně s ním.

„Jo, tati, fakt jsi to zpackal.“

Davis ho už ale neslyšel. Znovu upadl do opilecké netečnosti, a než Jeff odešel, rozléhalo se pokojem chrápání.

Po půlnoci se ve stínu domu mihla tmavá postava. Nikdo v patře nezaslechl cinknutí skla ani vrzání dřeva. Šoupání velkých obrazů po stěně pracovny. Nakonec ten člověk našel sejf. Citlivá sluchátka zaznamenala kliknutí zámků.

Doleva. Doprava. Doleva. Nic.

Doleva. Doprava. Doleva. Znovu doprava.

Klik.

Velké dveře trezoru se otevřely. Třesoucíma se rukama se probíral obsahem. Našel ale jen papíry, těžkou bibli a vzduch.

S kletbami vyházel všechno na zem. Potom už nahmatal jen kovové stěny trezoru. Byl prázdný. Úplně prázdný.

Walker se přehoupl přes zábradlí horního balkonu ve chvíli, kdy se na východě dotkly obzoru první paprsky. Korálová barva oblohy mu připomněla Faithiny bradavky. Při té představě jím projelo horko i chlad. Horko bylo pochopitelné, ještě nikdy mu s žádnou ženou nebylo jako s Faith. Jenomže si uvědomoval, že tohle neměl dopustit. Ona je stvořená pro slunce a život s dětmi. On žije ve tmě, odpovídá jen za sebe a svými chybami zraňuje pouze sebe.

Na chvíli se zarazil a naslouchal škrabání psích drápů na dřevěné podlaze. Nepředpokládal, že by Stopaře návštěva nějak znepokojila, ale nechtěl, aby pes začal štěkat. V domě vládlo ticho. Pes buď spal, nebo zaslechl něco z bažin.

Walker došel k místu, které si vyhlédl už dřív. Za domem se ve tmě rozprostírala zahrada, mokřiny a moře. Před ním stál starý dub.

Mrštně se přehoupl přes zábradlí a stoupl si na silnou větev. Dostal se ke kmeni a začal sestupovat. Potěšilo ho, že lezení po stromech je jako jízda na kole – nezapomíná se.

S lehkým zaduněním seskočil na zem. Vzduch byl chladný a vlhký, byl cítit solí a zemí. Neozývali se cvrčci ani žáby. Ticho narušoval jen křik racků a probouzejících se vran.

Necelých sto metrů od Walkera se prostírala písečná pláž, ale nevál vítr, takže nebylo slyšet ani šplouchání vln. Jako by vzduch zatajil dech v očekávání rozbřesku.

Walker dokázal bez problémů splynout s krajinou. Nepotřeboval maskovací oblečení ani žádné technické vybavení. Měl na sobě tmavomodrou košili a oprané černé džínsy. Na zbytek stačila už jen zkušenost a trpělivost. Měl obojí.

S sebou nesl jutový pytel s věcmi, které by agenty FBI mohly zajímat.

I ve tmě mu stačilo deset minut, aby našel stanoviště, kde se utábořili. Hlídka stála přesně na místech, která by si zvolil on, pokud by dělal jejich práci – na suché zemi nad linií přílivu, ale pod hustým porostem. Měli odtud výhled na dlouhou příjezdovou cestu i na molo, u něhož kotvily dvě bárky pro lov ústřic. Nikdo jim nemohl uniknout.

Jeden z agentů ležel zachumlaný ve spacáku za hustým keřem. Další nebyl v křoví téměř vidět, ale prozradil ho proud vody, jak močil na palmový kmen. Walker slušně počkal, až zvuk utichl, a potom se ozval.

„Dobré ráno, táborníci,“ začal. „Vstávat, máte návštěvu.“

Ozvalo se několik nadávek a agenti sahali po zbraních. Vzápětí si uvědomili, že jim nic nehrozí. Kdyby je chtěl ten člověk odstřelit, už by byli mrtví.

Po chvíli se z větší dálky ozval ženský hlas. „To se ti povedlo, Farnsworthe. Spal jsi nebo co?“

„Byl jsem vzhůru, ale nic jsem neslyšel!“ odpověděl muž a otočil se směrem k Walkerovi. „Kdo ksakru jste a co chcete?“

„Nechte zbraně být,“ uklidňoval ho Walker. „Přišel jsem si jen promluvit.“

„Klidně ho poslechni,“ ozvala se žena. „V tý tmě bys stejně nic netrefil.“

Farnsworth zaklel a bylo slyšet, jak zasunuje pistoli do pouzdra. Vzápětí se ozval zvuk zapínaného zipu.

Walker vystoupil ze stínu tak, aby mu bylo dobře vidět na obě ruce.

„Mohla byste vylézt z toho křoví, madam?“ zeptal se, když zaslechl šramot. „Ty palmy řežou jako nůž.“

„Do prdele,“ zamumlala.

Walker se ovládl a navrhl: „Mohu vám pomoct, madam?“

„Dej tu pracku pryč, kovboji!“

„Jste moc laskavá,“ zamumlal.

Farnsworth spolkl poznámku. Už dlouho vídal svou dokonalou kolegyni jen v roli profesionálky. Takhle se mu líbila víc.

Cindy Peelová se vyhrabala z porostu a postavila se před Walkera. Měřila sto sedmdesát centimetrů a světlé vlasy měla zastřižené hodně nakrátko. Vztekala se jako kočka v dešti.

Připadala mu povědomá. Ano, už ji viděl v restauraci v Savannah, ale tam byla jinak oblečená. Tehdy na sobě měla tmavé sako, krémovou halenku a tmavou sukni. Teď byla v kombinéze, kterou většina agentů vozí v kufru svého auta. Do úřadu je třeba chodit v obleku a naleštěných botách, ale agenti vědí, že se musí dostat i na nevábná místa a při sledování vám taky neustelou postel.

Walker ale pochyboval, že tenhle tým byl připravený na nocování v mokřinách. Proto s sebou nesl ten pytel.

Peelová si oklepala z nohavic kombinézy smetí. „Jsi fakt přínosem, Pete. Zdřímnul sis, abys neměl žádné vrásky?“

Farnsworth zvedl ruce v obranném gestu. „Ale já fakt nespal, Cindy.“

„Mluví pravdu, madam,“ potvrdil Walker.

„Jak to víte?“ odsekla.

„Muž v jeho věku obvykle nemočí ze spaní.“

„Vtipálek. Ježíši, to je dneska den.“

„Mohl by být lepší,“ pokračoval Walker. „Kdybyste si chtěla vyměnit nějaké informace.“

„Informace? Jaké?“

„Třeba o tom, proč jste tady.“

„To bych si radši nechala tahat nervy bez umrtvení,“ ušklíbla se.

Walker se nedivil. FBI nevynikala zrovna ochotou ke spolupráci.

V sílícím světle si všiml tmavých škrábanců na jejích dlaních. Zakrslé palmy. „Krvácíte, madam.“

„K srdci je ještě daleko.“

„To říká Archer občas taky,“ usmál se.

„Který Archer?“ zeptala se.

„Starší bratr Faith Donovanové, chlápek, pro kterého pracuju.“

„Faith,“ zamumlala. Potom se jí rozjasnilo. „Myslíte Faith jako jméno, nikoli náboženský termín. Faith Donovanová. Ta byla s Melany skoro Montegeauovou v restauraci. To vy jste ten chlápek s holí? Policisti v Savannah ještě vzpomínají, co všechno s ní dokážete natropit.“

„Hůl jsem nechal v domě,“ ujistil ji.

„Takže vy jste Owen Walker,“ pokračovala. „Jaký máte vztah s Montegeauovými?“

„Pokud víte, kdo jsem, znáte i mou minulost. Pro FBI to není problém.“

„Proč si myslíte, že patříme k FBI?“

„Proč si myslíte, že jsem slabomyslný?“

Walker mluvil tak mírně, že si nebyla jistá, jestli slyší dobře. Pak se mu podívala do očí, tiše zaklela a nařídila: „Prohledej ten pytel, Pete!“

Walker ho otevřel. „Je to jen pár věcí, které by se vám mohly hodit. Aby ji uklidnil, vytáhl termosku a roli toaletního papíru.

Chvíli na věci zírala a pak zavrtěla hlavou. „Nesnáším, když je objekt připravený lépe než my,“ procedila skrz zuby, sáhla po roli a zmizela v keřích.

„V té kombinéze to pro ženu může být v křoví obtížné,“ prohodil Walker po chvíli.

Farnsworth vzhlédl od pytle. „Agent Peelová je tak vycvičená, že dokáže čurat i ve stoje.“ Když nenašel nic závadného, vrátil pytel Walkerovi.

„Je vaším velitelem?“

„Přesně tak.“

„Příjemná dáma.“

„Jo. Dělám s ní už dva roky. Jednou určitě povede celou agenturu.“

„Myslíte, že k tomu dojde před druhým příchodem Ježíše?“

Farnsworth se tiše zasmál. „Úřad se hodně změnil.“

„A vy se jmenujete Pollyanna.“

Agent zavrtěl hlavou.

Walker se zadíval na muže, jehož rysy pomalu začínaly vystupovat z přítmí. Mohlo mu být tak pětačtyřicet, byl v dobré kondici, vlasy mírně prošedivělé a pronikavé tmavé oči. Byl asi o pět centimetrů menší než Walker. Na sobě měl stejnou kombinézu jako jeho kolegyně. Vpředu ji měl rozepnutou a Walker si všiml, že pod ní má stále ještě košili a kalhoty od obleku. Boty by se hodily spíš na tenisový kurt.

Z křoví se ozvalo tiché klení.

„Doufám, že si nesedla na nic ostrého,“ prohodil Walker. „Mohla by tomu ublížit.“

Farnsworth si zakryl dlaní ústa a přemáhal smích.

Když Walker slyšel, jak se Cindy Peelová hrabe z křoví, znovu sáhl do vaku. Vytáhl dva plastikové kelímky a termosku a odšrouboval víčko. Kolem se slibně rozvoněla káva.

„Doufám, že pijete kávu černou,“ ujistil se.

„Já si vezmu jakoukoli,“ natáhl se Farnsworth po šálku a zhluboka se napil. „Díky.“

„Jestli mi nenecháš aspoň šálek, Pete, máš padáka,“ ozvala se Cindy.

„Je jí dost pro všechny,“ uklidnil ji Walker.

Podal jí šálek a vytáhl ještě ovoce a domácí sušenky.

„Zapomněl jsem marmeládu,“ prohodil. „Doufám, že vám to nevadí.“ Pak počkal, až se agenti najedí. Když popíjeli druhý šálek, zdálo se, že s Peelovou bude řeč.

„Jak dlouho se už o Montegeauovy zajímáte?“ zeptal se Walker.

Farnsworth upřel na kolegyni tázavý pohled. Ta se zadívala do šálku a pak na muže, který se pohybuje jako duch.

„Nemá smysl tvrdit, že to tak není,“ pronesla zamyšleně. „Podívejte, Walkere, trochu jsme si vás oťukli a víme, že dokážete držet jazyk za zuby. Ocenila bych, kdybyste se o nás nezmiňoval.“

Walker mlčky čekal.

„Taky se o vás ví, že držíte slovo,“ pokračovala. Přikývl.

Agentka dopila kávu a uvažovala, kolik může prozradit. Určitě ne všechno. Nikdy se s April Joyovou nesetkala, ale hodně o ní slyšela. Rozumný člověk té dámě nepřeložil přes cestu ani stéblo.

„Ale nikdo se nezmínil, že děláte tak skvělý kafe,“ prohodila.

„Díky, madam.“

„Bože,“ zamumlala, „vsadím se, že po světě běhá spousta lidí, kteří vám uvěří, jen se na ně usmějete.“

„Ano, madam, máte pravdu.“

„Nemohli bychom tu madam vypustit? Tam, odkud pocházím, tak říkáme těm, kterým chceme přiškrtit řetěz. Snažíte se o to u mě?“

Walker se jí zadíval do hnědých očí a usoudil, že je skutečně tak tvrdá a chytrá, jak tvrdí její kolega. „Tam, odkud pocházím já, se nikdo nepokouší divokého psa uvázat.“

Farnsworth se málem zakuckal.

Peelová se zasmála. „Vedete si dobře, Walkere. Tak se vám říká, ne? Proč ne Owen?“

„Owen byl můj táta a nechtěl jsem být Owen mladší ani malý. Nikdy jsem na to neslyšel, tak jsme se nakonec všichni ustálili na Walkerovi.“

Žena si drbala jeden ze štípanců, který v noci utržila. „Tvrdej chlapík, co?“

„Spíš tvrdohlavý,“ upřesnil. „A proto se ptám pořád dokola na totéž, dokud nedostanu odpověď. Proč se zajímáte o Montegeauovy?“

Peelová ho pozorovala nad okrajem šálku a uvažovala, nakolik mu může věřit. „Co víte o mafii?“

„Místní? Zatraceně málo.“

Agentka pohlédla na kolegu. Ten pokrčil rameny a vzápětí přikývl.

„Víte co, Walkere. Neprozradím vám nic citlivého, ale řeknu vám to, co byste se dozvěděl, kdybyste se probíral veřejně přístupnými záznamy dost dlouho, abyste si mohl poskládat jednotlivé kousky dohromady. Berete?“

„Záznamy jsou dobrý začátek,“ souhlasil. „Do nich může nahlédnout kdokoli.“

„Přesně tak,“ souhlasila. „Například když se začnete na internetu probírat výpisy o daních z majetku, zjistíte, že váš hostitel Davis Montegeau má podíl v korporaci Angelini Construction se sídlem v Newarku v New Jersey. A pokud byste se na to podíval podrobněji, poznáte, že tu společnost vlastní Salvátore Angel, známý jako Angelini. Sal Angel je hlavou jedné z nejagresi vnějších rodin na východním pobřeží.“

„Davis a Sal Angel jsou partneři?“ ujistil se Walker.

„V podnikání s realitami,“ odpověděl Farnsworth. „Ale zřejmě pojedou společně i v něčem nekalém.“

„Pokračujte,“ zamručel Walker.

„Už toho moc není,“ namítla Peelová. „Snažíme se Sala Angela na něco dostat. Víme, že má prsty v hazardních hrách, prostituci, pojišťovacích podvodech. Vede rodinu už dlouhá léta a teď se chystá proniknout do legálního podnikání, aby vypral špinavé peníze.“

„A vy si myslíte, že ta stavební firma je z těch peněz financovaná.“

„Víme to celkem jistě, jenomže vědět a dokázat to jsou dvě různé věci.“

Walker uvažoval, jestli agenti tuší, že Faith napadl mladili jménem Buddy Angelo. Zatímco přemýšlel, kolem vznešeně prolétla obrovská volavka. Sledoval, jak dlouhonohý pták dosedl na okraji mokřiny a okamžitě ztuhl jako socha. Díky svítání mu peří zářilo zlatorůžovými odstíny.

„Montegeauovi jsou v maléru,“ konstatoval nakonec. „Jak moc v tom jedou?“

„Davis Montegeau si myslí, že je důležitý,“ pokračovala Peelová. „Ale není. Má jen dávat do kupy smlouvy. Jednu pro Sala a jeho kolegu Joea Donatela připravil, jenže se to nepovedlo a Sal s Joem přišli každý o čtvrt milionu. Takovou ztrátu si můžou dovolit, ale nemůžou si dovolit vypadat jako pitomci. Usoudili jsme, že si to přijdou s Davisem vyřídit. A rádi bychom byli poblíž, až se to stane.“

„K čemu vám to bude?“

„Davis není žádný hrdina. Jen starý opilec. Až dojde na lámání rukou, doufáme, že dostane strach a obrátí se na nás.“

Peelová nahlédla do termosky. Walker jí dolil trochu kávy, která tam ještě zbyla.

„Taky bychom mohli mít štěstí a sebrat toho člověka, kterého Sal s Joem vyšlou,“ pokračovala. „Kdyby se nám to podařilo a přiměli bychom ho mluvit, konečně bychom něco měli. Zatím ale máme jen stovky štípanců.“

Podala svůj šálek Farnsworthovi, aby dopil poslední doušek. Walker to v duchu ocenil, ale stále jí nevěřil. „Sledovali jste Mel nebo Faith do restaurace?“ zeptal se.

„Mel.“

Walker nedal ani mrknutím oka znát, co si myslí. „Je z něčeho podezřelá?“

„Napadlo nás, že by ji starý pán mohl využít, aby těm protřelým žralokům doručila peníze.“ Peelová pokrčila rameny. „Ale asi k tomu nedošlo. Alespoň ne včera večer.“

Walker se usmál. „Řekl bych, že Davis neplatí. Když jsem si prohlédl jeho dům, myslím, že nemá ani na novou poštovní známku.“

„Máte pravdu,“ ozval se Farnsworth. „Je tak blízko bankrotu, že jeho právník už připravuje papíry.“

„Domnívá se, že ho bankrot uchrání před těmi lotry?“ zeptal se Walker.

„Jo, to je určitě oblomí,“ poznamenala Peelová ironicky.

Walker si představil zářící rubíny na zlatém podkladě. I při hodně nízké ceně by jimi bohatě uhradil všechny dluhy. Proč by Davis něco tak cenného dával své snaše?

Ale je možné, že chce sedět jedním zadkem na dvou židlích. Sebrat rubíny a ještě vyždímat pojišťovnu.

Kdyby je Walker nenosil u sebe, ukradli by je už v Savannah a Donovanové by utrpěli pořádnou ztrátu. Je to smutné, ale život je pes.

Peníze by se přesunuly od Donovanů k Montegeaům s omluvou, že o rubíny přišli. A na Davise před bankrotem by nikdo ani prstem neukázal.

„Tak, a co tu děláte vy?“ zeptala se Peelová.

„Hlídám rubíny.“

„Jaké rubíny?“

„Davise Montegeaua. Staré rodinné dědictví, alespoň tak mi to bylo řečeno.“

Peelová přimhouřila oči. „Pokračujte!“

„Před pár týdny požádal Davis Faith, aby udělala pro Mel svatební dar, náhrdelník. Sám dodal rubíny a zlato. Faith nápad a práci. Zaplaceno dostala nejmenším ze čtrnácti kamenů.“

„Tak rubíny,“ zamračila se agentka. „Jakou mají cenu?“

„Tak asi milion. A možná i víc.“

Farnsworth tiše hvízdl. „A sakra. Proč je nepoužije, aby se zbavil Sala?“

„Třeba by rád měl rubíny i peníze z pojistky,“ mínila Peelová.

„Taky si myslím,“ souhlasil Walker.

„Kde sebral peníze, aby je koupil?“ zeptal se Farnsworth. „V aktivech je zanesené nemá.“

„Možná je to skutečně dědictví,“ ozvala se Peelová. „Spousta šperků se předává bez dědické daně. Taky mohou být kradené.“

„Pokud jsou kradené, na internetu je nikdo nehledá,“ podotkl Walker.

„Jak to víte?“

„Prověřoval jsem to, než je Archer pojistil.“

„Archer. To bude Archer Donovan, její starší bratr. Takže ty kameny pojistil on?“

„Jen do svatby. Potom je má na triku Davis.“

Peelová si ťukala nehtem ukazováčku do zubů. „Den svatého Valentýna. Ať se s těmi rubíny má stát cokoli, musí k tomu dojít co nejrychleji, jinak to Davisovi nebude k ničemu.“

„Zřejmě,“ přitakal Walker.

„Jste si jistý, že jsou ty kameny pravé?“ zeptal se Farnsworth. „Davis by nebyl první, kdo by dal pojistit prvotřídní sklíčka a pak o ně přišel.“

„Jsou pravé.“

„Takže teď za ně odpovídáte vy,“ uvažovala Peelová nahlas. Bylo znát, že přemýšlí, jak novou informaci využít.

„Jo, mám je na triku.“ Walker začal sbírat zbytky snídaně. Věděl, že Peelová bude usilovat o to být ve výhodě. Čekal to.

Oni měli své úkoly, on taky.

Nevadilo mu, že agenti lhali. Sledovali Faith, nikoli Mel. Ale chtěl vědět, proč to dělají. Bylo mu jasné, že odpověď by ho stála víc než kávu a pár sušenek. A právě teď toho neměl v rukávu dost. Musí počkat na vhodnější chvíli.

Protože důležité je zůstat ve hře.

24

Stejnou cestou vklouzl Walker zpátky od domu. Když se postavil na dřevěnou podlahu balkonu, prkna zavrzala, ale Stopař buď tvrdě spal, nebo měl jiné zájmy. Celý dům byl ještě ponořený do ticha. Kromě Faith.

„Kde jsi byl?“ zeptala se ve chvíli, kdy za sebou zavřel dveře.

Nakoukl do její ložnice a uviděl zválenou postel a krásnou ženu. I v prvních záblescích světla její pleť zářila. Věděl, že se jí neměl nikdy dotknout, ale nemohl se dočkat, až to udělá znovu. S úsměvem odkopl jednu botu.

„Walkere?“

Druhá bota dopadla na koberec. „Už jsem ti řekl, jak jsi krásná?“ zeptal se a došel k posteli. „Nebo na to nebyl čas?“

Při vzpomínce na večer zatajila dech. „Díky tobě se cítím nádherně.“

„Určitě?“

Usmála se při pohledu na jeho těsné džínsy. „Svlékni se a já to zatím uvážím.“

„Zlato, když ještě něco odložím, bude to rychlý.“

Dívku zaplavilo teplo. „V tom případě ti pomůžu.“

Walker se rozesmál, jako by šlo o žert. Potom ale ucítil její prsty na knoflících kalhot a zalapal po dechu. Chytil jí dlaně a přitiskl je na vztyčené pohlaví.

„Asi bych tě měl přivázat k posteli,“ vypravil ze sebe.

Se zájmem k němu vzhlédla. „Opravdu?“

„Jo. Pořád myslím na to, že musím opatrně a pomalu, a pak ucítím ty tvoje nenechavý ruce, a jediný, co mě napadá, je být okamžitě u tebe.“

„To zní zajímavě.“

„Zlato, určitě víš, že bych ti nikdy neublížil.“

Dívka s povzdechem posunula dlaň a vnímala jeho pulsující mužství. „Kdybych o tom pochybovala, nebyla bych tu.“ Když mu stahovala džínsy, olízla si rty. „A nebyla bych tu, kdyby mě nezajímalo, jak chutnáš po ránu.“

Zachvění, které jím projelo, překvapilo oba. Chtěl jí říct, jak ho vzrušuje, ale nedostávalo se mu dechu ani slov. Tak odkopl kalhoty a byl u ní. Ochutnával to, co oči nemohly vidět, a dívka se za chvíli svíjela a volala jeho jméno.

Pomalu jí zvedl nohy, až se mu plně otevřela. Vysoukal se z prádla a zanořil se do hebkého ohně. Chtěl víc, chtěl ji celou.

Toužil po ní.

Faith pomalu otevřela oči. V rodícím se světle byly zastřené uspokojením a touhou. „Walkere?“

„Jsem tady, zlato,“ zamumlal a dal jí svou přítomnost najevo i uvnitř.

Dívka zasténala, když ucítila slastný tlak. Ale nestačilo jí to. Byl sotva na začátku. Věděla už, jaké to je, když se dostane hluboko, když ji zaplní, a chtěla to znovu zažít.

„Proč?“ vypravila ze sebe.

„Copak?“ zeptal se, i když mu po žebrech stékal pot.

„Proč čekáš? Na co?“

„Ty víš!“

Nevěděl, jestli se má zasmát nebo zaklít, když se zavrtěla a jeho stálo všechny síly odolat. „Nemám tušení, zlato. Musíš mi to říct.“

„Děláš si ze mě legraci.“

„Tak tohle mi ještě nikdo –“ Odmlčel se, když se k němu přitiskla boky a dožadovala se ho. „Pokoušíš se mě zabít,“ zasténal.

„Už máš představu, o co mi jde?“

„Chci mít jistotu. Co chceš?“

Jeho doteky ji rozpalovaly. Pokaždé zajel o kousek hloub, ale vzápětí se vrátil.

„Kčertu Walkere, chci tě!“

„Máš mě.“ Aby svá slova dokázal, pronikl blíž k jejímu horkému jádru.

Tak blízko… ale ještě ne dost. Zavrtěla se, aby se k němu dostala těsněji. „Nestačí mi to.“

„A co tohle?“ zeptal se, zanořil se a zase se stáhl. „To bylo lepší?“

Cítil, jak dívka vlhne. Zachvěla se a vyhrkla: „Víc.“

„Hladová, co? Mám takový rád.“

„Hloub,“ dožadovala se.

Poskytl jí dalších pár centimetrů a odměnou mu byl sametový žár. Pomalu se vysunul, ale byla to muka. Na chvíli se přestal ovládat, ale vzápětí se vzpamatoval. Její vůně a vášeň ho zbavovaly smyslů.

„Walkere,“ chraptěla, „proč mě mučíš?“

„Zatraceně, nevím, co se to se mnou děje. Nikdy jsem nechtěl, aby mě žena prosila, ale s tebou je to jiné. Jsi tak sladká, udělal bych se, i kdybych tě jen laskal.“

Přehodil si její nohy přes ramena, otevřel ji a přitiskl těsně k sobě. Sledoval ji a prstem hledal citlivé místo. Cítil, jak mu pod rukou tuhne. Vnímal, jak mu odpovídá ještě dřív, než zaslechl její chraplavé sténání. Ztuhlý ovládáním se do ní zanořil, dokud necítil, že vrcholí.

Když volala jeho jméno, konečně začal opravdu tvrdě přirážet. Vypnula se k němu a ztuhla. Stačil jí zakrýt ústa svými těsně předtím, než úlevně vykřikla. I on prožíval vyvrcholení tak intenzivně, že o sobě chvíli vůbec nevěděl.

Faith si začala zvolna uvědomovat, kde je. Vnímala na sobě jeho tíhu a zjistila, že má koleno těsně u hlavy.

Tiše se zasmála. „Měl jsi pravdu.“

„Hm?“ zamručel, protože se mu nechtělo zvednout hlavu.

„Nebolelo to. A nebolí. Zvláštní.“

„Že by jeden z těch nosných rozhovorů mezi mužem a ženou?“ zamručel.

Usmála se a lehce ho kousla. „Ne. Jen pozorování. Kam se na nás hrabe KámaSútra.“

Zasmál a uvolnil jí nohy. Potom se posunul tak, aby měl nadosah její ňadro. „Nevzpomínám si, že by ta kniha byla na seznamu četby pro střední školy.“

„Nikdy jsi jí nečetl, co?“ prohrábla mu vlasy.

„Na střední ne.“

„Na základce?“

„Ne.“

„Panebože, ve školce?“

Walker se rozesmál a ona s uspokojením zjistila, že je stále ještě v ní.

„Ne,“ odpověděl a přesunul se k druhému ňadru.

„Nechce se mi věřit, že bys ji četl už u maminky v bříšku.“

„V první třídě.“

„Ježíši. Hra na doktora s tebou musela být vskutku zábavná.“

Walker ji se*smíchem objal a překulil se na záda. Když si uvědomil, jak těsně jsou stále spojení a jak si vyhovují, přestal se smát. Takovou ženu ještě nepoznal. Jednu chvíli věcná, vzápětí zasněná umělkyně. Dokáže vrazit chlapovi podpatek do nártu a potom tiše pláče v měsíčním světle. Je silná a vášnivá. Přitahovala ho a zároveň mu naháněla strach.

Najednou pochopil, proč můry létají za světlem –je to lepší než zůstat sám ve tmě a chladu.

„… slyšíš to?“ zeptala se.

„Co?“ trhl sebou.

„To je Mel. Myslím, že se něco děje.“

Vzápětí se tichý, ale zřetelný ženský výkřik rozlehl ztichlým domem znovu.

„Bože, doufám, že už to není dítě!“ vyskočila Faith z postele a sbírala si oblečení.

Walker si ve spěchu natáhl milionové trenýrky, sáhl pod polštář pro nůž a vyskočil. Když si zapínal kalhoty, Faith už vybíhala v tom prvním, co našla, v jeho košili. S nožem v ruce vyrazil za ní.

„Mel?“ volala Faith. „Mel, kde jsi? Co se stalo?“

Vzpomínka na Buddyho Angela a ruské mafiány dávala Walkerovi křídla. V polovině schodiště ji dohnal a chytil za ruku.

„Co je?“ ohradila se.

„Zůstaň tady, dokud nezjistím, oč jde!“ nařídil rázně. „Ale –“

„Žádné ale. Může to být léčka. Možná jdou po tobě. Zůstaň tady!“

„A co ty?“

Ale už mu mluvila jen do zad. Snášel se dolů jako duch. Když se dostal na odpočívadlo, padlo na něj světlo z nástěnného svícnu. Všimla si, jak vytahuje nůž. Těsně nad pasem zahlédla blednoucí šrámy. Nevěděla, co ji vyděsilo víc.

Zavolala na něho, ale vzápětí si uvědomila, že mluvil o léčce. Sevřel se jí žaludek. Vrátila se do ložnice, vytáhla z kabelky sprej proti útočníkům a spěchala zpátky dolů.

Ačkoli Walker naslouchal, dalšího výkřiku se nedočkal. Neozývaly se ani žádné náznaky zápasu. Ale starý dům byl dost velký, aby všechny zvuky dokázal pohltit.

Cítil za sebou Faith. Otočil se a upřel na ni pohled sršící vztekem. Dívka však byla tvrdohlavá. Pochopil, že nemá smysl se s ní dohadovat.

Přiblížil se k ní a zašeptal: „Zlato, jestli okamžitě nepřestaneš, tak si týden nesedneš.“

Dívka neuhnula pohledem. Pohybem hlavy jí dal najevo, aby se za něho schovala. Zvedla bradu, ale nakonec se přestala snažit proklouznout kolem něho do haly.

Společně procházeli přízemím a naslouchali. Za chvíli zaslechli nějaké hlasy z kuchyně.

Walker minul knihovnu a vykročil do zadní části domu. Faith šla těsně za ním. Dveře do kuchyně byly dokořán. Walker ji odsunul stranou a nahlédl.

Oba poslouchali.

„… mrtvý!“ plakala Mel.

Faith se drala dopředu, ale Walkerův pohled ji ihned zarazil.

„Ne, není, miláčku,“ těšil ji Jeff. „Podívej, dýchá.“

„Určitě?“

Walker nakoukl. Mel a Jeff, oba v pyžamu, seděli na podlaze vedle Stopaře. V jasném světle ležel pes bezvládně na podlaze.

„Jsem si jistý,“ ujišťoval ji Jeff. „Podej mi ruku. Cítíš, jak se mu pohybuje hruď? Dýchá. Nic mu není.“ Ale jeho hlas moc přesvědčivě nezněl.

„Proč se neprobudil, když jsem o něho zakopla?“

Walker s povzdechem zasunul čepel nože a zastrčil ho do kapsy.

„Stalo se něco?“ zeptal se a vešel do kuchyně.

Jeff překvapeně vyjekl. Mel jen vzhlédla očima plnýma slz.

„Jde o Stopaře,“ oznámila s pohledem upřeným na psa. „Nechce se probudit.“

Walker se sklonil nad zvířetem a Faith vešla do kuchyně. Sprej měla zastrčený v kapse košile.

„Jsi v pořádku, Mel?“ zeptala se a poklekla vedle kamarádky. „Slyšela jsem tě křičet.“

„Měla jsem hlad, tak jsem si šla do kuchyně pro nějaké suchary,“ vysvětlovala mladá žena, aniž odtrhla od psa pohled. „Byla jsem rozespalá a nevšimla si, že tu leží. Asi jsem vykřikla, když jsem ho ucítila pod nohama. Myslela jsem, že je mrtvý.“

„Přiběhl jsem hned po prvním výkřiku,“ ozval se Jeff. Jednou rukou hladil zvíře a druhou objímal kolem ramen Mel. „Upadla jsi?“

Mel zavrtěla hlavou.

„Jsi si jistá?“ naléhal. „Neublížila sis?“

„Chytila jsem se stolu, tak jsem neupadla,“ ujistila ho. „Proč se nechce probudit?“

Walker psa prohmatal. „Žádná krev, žádné otoky ani zlomeniny. Tep má sice mělký, ale pravidelný. S dechem je to stejné. Zdá se být v pořádku, ale měli byste zavolat veterináře.“

Když se Walker postavil, naznačil Jeffovi, aby s ním poodešel stranou. Druhý z mužů mu po chvíli váhání vyhověl.

„Zůstaň s Mel,“ zašeptal Faith.

Dívka přikývla.

Jakmile se za muži zavřely dveře kuchyně, Walker se zeptal: „Nekladli jste jed na potkany?“

Jeff zavrtěl hlavou. „V zahradě už není co zachraňovat a na udržení domu bez myší nejsou peníze.“

„Kde je nejbližší telefon?“ zeptal se Walker.

„V pracovně. Zavedu vás tam.“

„Myslím, že Stopaře někdo omámil nebo otrávil,“ prohodil Walker cestou.

Jeff se zastavil u dveří.

Walker nahlédl do místnosti a pronesl: „A asi vím proč.“

Došel ke stěně s velkým obrazem Black Jacka Montegeaua. Ten stál ale opřený na podlaze. Na stěně nad ním se rýsovaly otevřené dveře trezoru. Papíry a rodinná bible ležely na podlaze.

Z kliky trezoru visela miniaturní sluchátka, jako by si je tam někdo odložil a potom na ně zapomněl. Tenké dráty vedly ke gumové přísavce, která je přidržovala na dveřích sejfu.

I Archer takové zařízení používal, když se potřeboval dostat do trezoru někoho jiného. K jeho chvále je nutné dodat, že to nebývalo často.

„Zavolejte šerifa!“ vybídl Jeffa Walker a nakoukl do sejfu. „Zdá se, že vás vybílili.“

25

Veterinář dorazil, ošetřil psa a zase odjel, ale policejní hlídka řešila rodinný spor v jednom z domů v zálivu, takže do Rubínové zátoky přijel osobně šerif Bob Lee Shartell. Spolu s ním se dostavil jeho zástupce Harold Bundy.

Do té doby už byli všichni kromě Davise Montegeaua umytí a oblečení. Starý pán se ale ještě ne vyhrabal z postele. Jeff byl rád, protože ani úplně necitlivému nosu by neunikl pach alkoholu, a on nechtěl podporovat už tak se šířící zvěsti o tom, že otec pije. Ostrov byl malý, všechno se tu rychle rozneslo a rodina měla už tak dost pošramocenou pověst.

Naštěstí se zatím neobjevila ani Tiga. Její podivné monology by jistě vzbudily zájem.

Veterinář píchl Stopaři něco, co psa natolik probralo, že na příchod muže zákona zareagoval pokusem o štěknutí.

„Ticho, Stopaři!“ nařídil mu Jeff. „Probudíš celý dům.“

Walker na muže pohlédl a všiml si, jak je napjatý. No, není se co divit. Když člověka za svítání vyžene z postele výkřik budoucí manželky, aby zjistil, že mu někdo nadopoval psa a vykradl dům, není to ideální vykročení do nového dne.

Jediný, kdo měl právo se skutečně zlobit, byla Faith. Šperky, o které přišla, jí sice pojišťovna zaplatí, ale už jí je nikdo nenahradí. Přesto si své pocity nechala pro sebe a snažila se uklidnit kamarádku, protože Jeff byl sám příliš nervózní.

Stopař znovu štěkl a snažil se postavit.

„Zůstaň!“ pronesl Walker rozhodně a dlaní ho přitlačil k zemi. Potom psa přikryl. „Klid, chlapče. Teď se z tý opice potřebuješ prospat.“

Zvíře zavrnělo a olízlo Walkerovi ruku. Muž ho pohladil a cítil, že pes začíná mít normální teplotu. Veterinář měl pravdu, Stopař už překonal šok z drogy a určitě se rychle zotaví.

„Šerife Shartelli,“ otevřel Jeff dveře, „díky, že jste přijel tak rychle.“

„Je to moje práce,“ ujistil ho muž, „ale nepohrdl bych šálkem kávy. Lidi by si tu měli uvědomit, že pokud chtějí ochranu, budou si muset zaplatit víc lidí. To je můj zástupce Harold. Převzal to po Trafonovi, který dostal rozum a věnuje se už jen rybaření.“

Harold pozdravil kývnutím hlavy. Byl štíhlý a vysoký, na rozdíl od šerifa, který se na střední škole věnoval zápasení. O čtyřicet let později byl poněkud podsaditější a světle hnědé vlasy mu prošedivěly. Ty roky mu také přidaly na rozvážnosti a odměřenosti.

Jako obvykle ho upoutalo, jak působí Mel elegantně. Měla na sobě jen tmavé mateřské kalhoty a červenou halenu, ale vypadala jako vévodkyně, která se přišla na chvíli podívat do kuchyně. Byla to prostorná místnost se spoustou zákoutí, která vznikala při přestavbách. Poslední generace k nim zatím nepřispěla. Dřevěná podlaha i nábytek byly už třicet let staré, ale čisté.

„Dobrý den, slečno Buchananová,“ pozdravil Mel a dotkl se okraje klobouku. Dívka seděla na židli a sledovala psa. „Jak je mu?“

„Už je to lepší,“ pokusila se o úsměv, ale moc se jí to nepovedlo. „Jak se má vaše žena a vnoučata?“

„Susie je velkorysá a děti jak z divokých vajec. Ale všichni tvrdí, že nejstarší kluk je po mně. Co říkal doktor James?“

„Dali mu prášky na spaní,“ informoval ho Jeff. „Ale ne tolik, aby mu to ublížilo.“

„To je dobře. Spoustě lupičů je jedno, že cestou k penězům zabijou dobrýho psa.“

Jeff zpozorněl. „Měli jste tu poslední dobou nějaká vloupání?“

Šerif pokrčil rameny. „V Hilton Head je spousta peněz a ty zloděje přitahujou. Pořád je co dělat. Ale tohle je první krádež ve starým sídle. Doufám, že to není novej trend. Stařičký vdovy by se vyděsily k smrti při představě, že by jim někdo usiloval o stříbrný příbory.“

„Udělám kávu,“ navrhla Mel.

„Zůstaň u Stopaře!“ zarazila ji Faith. „Postarám se o to.“ Šerif upřel pohled na Walkera. Ani moc staré ani nové džínsy, opraná pracovní košile. Nedokázal odhadnout, jestli jeho zjevnou sílu a rozhodnost považovat za klad nebo zápor. Dřevěná hůl by mohla být známkou jisté slabosti, ale nezdálo se, že by ji potřeboval. „Ty jseš Walker, co? Kluk Owena a Betty.“

„Už je to dávno.“

„Tak dlouho zase ne. Jsi podobnej tátovi. Dobrej chlap, kdyby nepil. Tvůj bratr byl po mámě. Jak se Lotovi daří?“

„Je mrtvý.“

Šerif zavrtěl hlavou. „Nemůžu tvrdit, že by mě to překvapilo. Vod prvního kroku pracoval na svý zkáze.

Ale byl hezkej. Vedle jeho úsměvu by zbledlo i slunce. Škoda že měl tak málo rozumu.“

Faith položila konvici. Věděla, jak jsou pro Walkera hovory o bratrovi bolestné. „Smetanu, nebo cukr?“ zeptala se, aby odpoutala šerifovu pozornost od minulosti.

„Obojí, madam,“ odpověděl muž. „A dvojitě, pokud vám to nevadí. Nestihl jsem snídani.“

„Černou.“ Bylo to poprvé, co šerifův zástupce promluvil, ale i to jediné slovo stačilo odhalit, že tady je outsider. A co hůř, je ze severu. „Děkuji.“

Šerif se otočil k Jeffovi. „A teď mi vylič, co se tu stalo. A začni včerejškem. Byl tu kromě tvých hostů ještě někdo cizí?“

„Paní, která organizuje svatbu,“ začal Jeff. „Chtěla si změřit pracovnu a potřebovala se dohodnout na velikosti květin.“

„Její piano se tam nevejde a nechat naladit spinet se už nestihne,“ vysvětlovala Mel. „Takže se budeme muset spokojit s reprodukovanou hudbou.“ Nic v jejím hlase nenaznačovalo rozladění nebo zklamání nad tím, že její plány na velkou svatbu v Savannah nevyšly. Byla natolik rozumná, že chápala finanční problémy rodiny.

„Byla to slečna Edie Harrisonova?“ zeptal se šerif.

„Přesně tak,“ odpověděl Jeff netrpělivě. „Bereme se za dva dny, myslel jsem, že jsem to řekl jasně už do telefonu.“

„Chápu, že jsi z toho všeho trochu nervózní, ale pomohlo by, kdybys mi ještě odpověděl na pár otázek. Kdy jste šli večer spát?“

„Mel kolem desáté. Já tak o půl hodiny později. Za svítání se probudila a šla si do kuchyně pro suchary. Zakopla o psa a vykřikla. Přiběhl jsem a za chvíli se objevil i Walker a Faith.“

Šerif pokyvoval hlavou a jeho zástupce si dělal poznámky. „Kdo objevil ten sejf?“

„Já,“ ozval se Walker. „Čeho ses dotýkal?“ zeptal se šerif. „Ničeho.“

„Určitě? Většina lidí by v něm šátrala, aby se ujistila, že je prázdnej.“

„Občas se dívám na televizi,“ prohodil Walker a přesunul víc váhy na hůl. Nic neuklidní policajta tolik jako projev slabosti. „Nechtěl jsem zaneřádit místo činu.“

„Díky,“ prohodil šerif, když Faith přinesla kávu. Shartell se zhluboka napil. Ta holka dělá dobrý kafe, i když se obléká jako chlap do džínsů a košile. „Trefila jste to přesně, madam.“ Potom se obrátil zpátky k Jeffovi. „Kdo vešel do pracovny první?“

„Já,“ odpověděl Jeff. „Chtěl jsem zavolat veterináři. Walker šel se mnou. A v tu chvíli si všiml otevřeného trezoru a těch – co to je, sluchátka? Rozhlédl se a oznámil, že nás vykradli.“

„Tobě bylo okamžitě jasný, o co jde?“ obrátil se k Walkerovi.

„Sejf byl otevřený.“ Walker se usmál a opřel se ztěžka o hůl. „A usoudil jsem, že ty sluchátka u zámku nejsou jen tak.“

Šerif vydal zvuk, který mohl znamenat cokoli. „Kde byl minulou noc pes? Honil venku mývaly?“

Jeff pokrčil rameny. „Kolem půlnoci chtěl ven, tak jsem ho pustil.“

„Stává se to často?“

„Pokaždé, když se mu podaří někoho z nás přesvědčit, že už nevydrží ani chvíli,“ odpověděla Mel. „Ale necháme se přemluvit jen jednou. Myslím, že tatínek Montegeau a Tiga ho na noc pouštějí, tak není zvyklý vydržet.“

„Nenašli jste nějaké známky násilného vniknutí?“ zeptal se šerif.

„Nedívali jsme se,“ přiznala Mel. „Půjdu –“

„Zůstaň sedět, miláčku!“ zarazil ji Jeff. Pohladil ji po bradě a něžně políbil. „Postarám se o to, ty se ničím nerozrušuj.“ Pak se obrátil k šerifovi. „Už jsme se s Walkerem dívali. Zámek na francouzském okně v pracovně je vylomený.“

„Slyšel někdo něco?“

„Pracovna je daleko od ložnic,“ vysvětlil Jeff. „Nikdo nic neslyšel.“

„Co váš otec a slečna Antigua?“

„Ti ještě spí. Ale Tiga je možná už venku, aby se podívala do vrší na ryby a kraby. Kdyby něco slyšeli, určitě by nás probudili.“

Ozval se telefon. „Omluvte mě,“ požádal Jeff. „To bude zřejmě náš pojišťovací agent.“

Mel zamračeně následovala budoucího manžela z kuchyně. Z chodby se nesl její naléhavý hlas:, Jeffe, bylo v sejfu něco cenného? Myslela jsem, že tam jsou jen papíry.“

„Nedělej si starosti, drahoušku.“

Potom jejich hlasy utichly, protože se za nimi zavřely dveře pracovny.

„Pan Montegeau mi řekl, že jste si do trezoru uložila nějaké věci,“ obrátil se šerif na Faith.

„Ano.“ Najednou jako by si svou ztrátu uvědomila.

„Nějaké cennosti?“

„Ano. Mám fotografie, popis i odhad kamenů. Pokud vám to pomůže, poskytnu vám je.“

„To by se hodilo, madam. Většina lidí není na loupež tak dobře připravená. Urychlí to vyplacení pojistky.“

Walker přimhouřil oči. Dobře věděl, že na malých městech považují cizince za viníky až do chvíle, než se prokáže něco jiného. Nelíbilo se mu to, ale očekával to.

Faith takovou zkušenost neměla. Zadívala se šerifovi přímo do očí. „Jsem zlatnice,“ oznámila důrazně. „Vždycky mám fotografie i popis pro případné zákazníky Přijela jsem clo Savannah na výstavu a hledala nové klienty, takže jsem si přivezla kopie všeho potřebného.“

Šerif něco zamručel.

„Z oblasti na západ od hor pozvali jen ji,“ prohodil Walker. „Vedla si dobře, prodala všechno, až na tři kousky. A právě ty si uložila do trezoru,“ dodal a ukázal k pracovně.

„Řek bych, že to budou ty nejcennější kousky, co?“ poznamenal ochránce zákona.

„Ne.“ Walker se opřel o hůl a usmíval se jako venkovský kluk. „To nejdražší zmizelo rychlejc než zmrzlina v srpnu. Zůstaly jen maličkosti. Faith tady dost vydělala.“

Šerif přijal skutečnost, že Faith možná peníze z pojistky ani nepotřebuje. „Takže o jakých sumách mluvíme? Pár stovek? Nebo se jedná o tisíce?“

„Přibližně o šedesát osm tisíc,“ upřesnila dívka. „A to mluvím jen o materiálu. Nejsem ještě moc známá a žádná pojišťovna mi nezaplatí nápad a práci. Ten lupič mě připravil o výsledek tříměsíční práce a tři návrhy. A to mi nikdo nevrátí. Byly to unikáty.“

„Po výstavě už nejsi zdaleka neznámá,“ namítl Walker. „Promluvím si s lidmi z pojišťovny sám a dost možná že jednu nulu přidají, aby se dosáhlo tržní hodnoty.“

Dívka se na něho usmála a napětí v její tváři povolilo. „Nejde o peníze, spíš o…“ Pokrčila rameny.

„Já vím,“ vzal ji za ruku a jemně stiskl, aby jí připomněl dohodu, že se nebudou zmiňovat o tom, co už je na Jihu potkalo. Potom se obrátil k šerifovi. „Je trochu rozrušená,“ vysvětloval. „Člověka nic tak nerozhodí, jako když ho okradou.“

„Šedesát osm tisíc dolarů,“ zavrtěl šerif hlavou. „A to jsou jen malé kousky?“

„Správně,“ souhlasila Faith. „Jak Walker říkal, byla to celkem přínosná cesta.“

„Kdy jste ty šperky clo trezoru uložila?“ zeptal se.

„Než jsem šla spát.“

Šerif se znovu napil kávy. „Věděl o tom Davis Montegeau?“

„Ne.“

„Viděl vás někdo?“ Faith se zamyslela. „Ne.“

„Kontroloval to po vás někdo?“

„Nevím.“

„Ale kombinaci sejfu neznáte, že?“

„Ne. Jeff mi ho otevřel a odešel. Uložila jsem šperky dovnitř, zavřela trezor, otočila zámkem a pověsila obraz. Pak jsem šla spát.“

Šerif upřel pohled na Walkera. „Kdes byl ty?“

„Koupal jsem se. Ulevoval jsem bolavé noze.“

„Vy dva jste taky nic neslyšeli, co?“ upřel pohled na něho a na Faith.

Když si Faith vzpomněla na předešlou noc, na radost, kterou do té doby nepoznala, nebyla si jistá, jestli se nečervená.

Slyšeli zvuky, ale úplně jiné, než by šerifa zajímaly.

„Až clo svítání byl klid,“ vložil se do hovoru Walker. Vzpomněl si na totéž co Faith. „Potom Faith zaslechla výkřik. Vzbudila mě a běželi jsme dolů. Zbytek jste už slyšel.“

„Takže nikdo neslyšel nikoho přicházet ani odcházet. A když jste vstali, sejf byl prázdný.“ Walker přikývl.

Šerif pohlédl na Harolda, který si stále dělal poznámky. Pomocník na chvíli odložil desky, dopil kávu a čekal na pokyn.

„No, podíváme se na trezor a dveře, ale řeknu vám rovnou, že tyhle případy nejsou jednoduchý.“

„Mé šperky jsou celkem výjimečné,“ ozvala se Faith. „Kdyby se je někdo pokusil prodat, byly by snadno k poznání.“

„Možná jo, možná ne.“ Šerif dopil kávu a položil šálek na stůl. „Když je zloděj dost chytrej, aby se dostal do sejfu, není to žádnej hadrák, který to co nejrychlejc prodá. Určitě to odveze někam jinam.“

„Takže čím dřív rozešleme popis, tím větší bude šance zloděje chytit,“ poznamenala Faith. „Přinesu ty fotografie.“

„Děkuju, madam,“ odpověděl šerif, „ale moc si od toho neslibujte. Tady nejsme v televizi. Ty mizerové uvolněj kameny, zbytek vyhodí, kameny prodají a chystají se na další vloupání.“

„Chcete říct, že tady se zločin vyplácí?“

„Chvíli ano, madam. Jenomže dřív nebo pozdějc se někdo z nich opije nebo se obrátí na nesprávnou osobu. A tak je dostaneme.“

Faith měla pocit, že to bude spíš později než dřív. Hodně pozdě. Pokud vůbec.

Walker se protáhl křovím k tábořišti agentů. Jakmile byl dost daleko od domu, už se neskrýval. Neušel ještě ani dvacet metrů, když se před ním objevila Peelová. Vynořila se ze stínu borovice, jejíž jehličí bylo třikrát delší než agentčiny vlasy. V plném světle vypadla trochu uprášeně a především ustaraně.

„Co se to v domě děje?“ vyhrkla.

„Objevil se místní šerif,“ odpověděl Walker. Měl těch tvrdých chlápků už dost.

„S místníma se nebavím. Kdykoli na ně při nějakém případu narazíme, všechno zpackají.“ Plácla po komárovi. „Co čekat od lidí, co se dobrovolně usadí v páchnoucí bažině?“

Walker se snažil zachovat vážnou tvář. „Poslouchám. Nechcete si vyměnit poznámky?“

„Ukažte mi svoje!“ navrhla.

„Tak jo. Včera v noci někdo vykradl dům. A teď je řada na vás. Neviděli jste někoho potloukat se kolem?“

„Kromě vás?“

Walker se usmál.

„Neviděli ani neslyšeli jsme nic, až asi tak půl hodiny po vašem odchodu. Pak se ozval výkřik nebo jekot a v domě se rozsvítilo. Za chvíli přijela dodávka a vystoupil z ní muž s kufříkem. Zdržel se asi deset minut.“

„Veterinář,“ vysvětlil Walker. „Někdo dal psovi prášky na spaní.“

„Zatímco byl doktor uvnitř, Antigua Montegeauová nasedla do jednoho z těch člunů, nechápu, jak se vůbec můžou udržet na vodě, když jsou zpoloviny zaplavené, a zmizela v mokřinách. Dvacet minut poté přijelo další auto, zřejmě šerif. Devatenáct minut po jeho odjezdu se Antigua Montegeauová vrátila s množstvím krabů, které by nasytilo armádu. Za dalších dvacet minut nasedl Davis Montegeau do auta a odjel.“

„Farnsworth jel za ním?“

„Ne, hlídá dům.“

„Kolik agentů tady pracuje?“

„Tolik, kolik je potřeba. Co se ztratilo?“

„Šperky.“

Peelová změnila výraz. Jako když pes zavětří stopu. „Jaké šperky?“

„Jaké vás zajímají?“ zeptal se Walker.

„Můžu si to zjistit od místní policie.“

A to tvrdila, že se s nimi nebaví. Zřejmě někdo mluvil s nimi a pak i s ní. Walker uvažoval, kdo to mohl být, ale nemělo smysl se ptát, stejně by nedostal odpověď. „Zloděj, nebo zloději, sebrali tři šperky, které Faith neprodala na výstavě.“

„Jaké kameny?“

„Náhrdelník nedostali. O to vám jde?“

Peelové se skoro podařilo nedat najevo úlevu. Ale jen téměř. Další bod pro Walkera.

„Můžu vám poskytnout fotografie těch ukradených věcí,“ navrhl.

„Dám vám vědět.“

„Klidně.“

Walker se otočil a zmizel v křoví stejně neslyšně, jako se objevil. Po padesáti metrech se zastavil ve stínu a naslouchal.

Nejdřív slyšel jen hvízdání větru v trávě, ale nic neviděl. Nad zlatavou trávou a zakrslými palmami se rýsovala sytá zeleň dubů a stříbřitá barva borovic. Stejný odstín oblohy mu připomněl Faithiny oči.

Pocit, že ho někdo sleduje, ho zneklidňoval víc než komáři kolem. Pomalu otočil hlavu. Na tmavé vodě zátoky plulo několik kačen a na napůl potopeném kmeni se vyhřívaly v ranním slunci tři želvy. Vypadaly jako čerstvě umyté. Žluté skvrny na hlavách měly barvu čerstvě ražených dublonů.

Želvy z mokřin jsou plachá stvoření. Tyhle tři už chvíli nic nevyrušilo, ani člověk, ani aligátor. Jeho úvahu potvrdila i volavka, která se neslyšně snesla do trávy a čekala na pohyb něčeho poživatelného.

Komáři si Walkera našli a bzučeli a štípali. Nevšímal si jich. Štípance už zažil a jistě to nejsou poslední. K životu na Jihu to patří.

Čekal s trpělivostí hladového lovce. Žádný zvuk, žádný zápach. Nikde nereagovali na pohyb člověka ani ptáci.

Byl si ale jistý, že po odchodu z tábora FBI ho někdo sleduje. A věděl, že Peelová ani Farnsworth by se nedokázali pohybovat tak tiše. Možná si sehnali nějakého místního spolupracovníka, ale pochyboval o tom. Pravděpodobnost, že by se FBI spojila s domorodci, je asi taková, jako že se voda smísí s olejem.

Deset minut. Dvacet. Třicet.

Walker čekal.

Nic se nepohnulo.

„Buď mě ztratil, nebo já ztrácím instinkt,“ zamumlal si pro sebe.

Vystoupil ze stínu a vydal se zpátky k domu.

Za ním se mihlo něco bílého, jen závan ve stínu, a pak následovalo už jen ticho.

26

Když se Walker vrátil do domu, zastihl Faith na balkoně v patře. Opírala se o zábradlí a dívala se, jak se ranní slunce rozlévá po zemi i po vodě a zalévá všechno zlatavou barvou. Ta splývala s odstínem jejích vlasů. Všiml si, že bojuje se slzami. „Pojď sem, zlato.“ Objal ji a přitiskl k sobě. Položila mu ruce kolem krku tak samozřejmě, jako by se znali už roky, ne pár dní. Uvědomovala si, že by se měla té uvolněnosti bát, ale věděla, o co jde. Walker je čestný a jasně jí dal najevo, že ho zajímá jen sex. Ale je s ní i ve chvíli, kdy ho potřebuje. „Byly to pro tebe náročné dny.“

Přikývla a povzdechla si. „Ale kvůli tomu vůbec nebrečím.“

„Tak proč?“

„Právě volal Archer s Hannah.“

Walker se zaklonil a podíval se jí do očí. „Stalo se něco?“

„Ne, všechno je úplně v pořádku,“ usmála se skrz slzy. „Budou mít miminko.“

Walker sice zavrtěl hlavou, ale když si všimla jeho úsměvu, uvítala by, kdyby nechtěl žít sám.

„Věděl jsem, že je to odvážnej kluk,“ prohodil.

„Mužský uvažování. Vždyť je to žena, kdo dítě nosí a porodí. Muž jen pomáhá.“

„A promýšlí, co všechno se může zvrtnout, že neexistují žádné záruky, a jak to udělat, aby rodinu zabezpečil.“

Faith otočila hlavu a chvíli si ho prohlížela. „Bereš to moc vážně.“

„Amen.“

„Walkere, chlap v tom nejede sám.“

„Jak to myslíš?“

„Řekněme, že se ocitneš proti dvěma protivníkům. Jedním bude muž, který se chce pohádat, a druhým žena chránící své děti. Kterému by ses postavil?“

Vnímal její vůni a přál si, aby byl život jiný. Ale není. „Některé ženy takové nejsou,“ namítl.

Faith věděla, že jeho matka své děti před opilým přítelem neuchránila. Bylo jí líto, že na tom se už nic nezmění.

„Většina žen není jako tvoje matka, jinak by lidi vymřeli, až by dravci zjistili, jak jsme pomalí a chutní,“ pokračovala. „Kdo si myslíš, že chránil děti, když muži odešli na lov nebo na nějakou nesmyslnou křižáckou výpravu? Co myslíš, že by dělaly Honor, Lianne nebo Hannah, kdyby někdo ohrožoval jejich děti?“

Walker se skoro usmál. „Lianne by zničila každého, kdo by se na dvojčata jen křivě podíval. A kdyby to bylo potřeba, Hannah s Honor by jí pomohly.“

„Nepotřebovala by to. Na trénincích karate pravidelně Kylea poráží a občas vymete i s Archerem.“

Walker se zasmál. „A přitom je tak drobounká. Ale rychle jí to myslí. Kdoví, jestli by mi Kyle odpustil, že jsem ji viděl skoro nahou, když odpoutávala pozornost těch strážců.“

„Být tebou, nezmiňovala bych se mu o tom.“

„Zlato, fakt jsem chytřejší, než vypadám.“

„Tak proč máš strach z dětí?“

„O čem to mluvíš?“ odtáhl se.

„O tobě. Nosíš hračky, usmíváš se, ale nedávno tě musel Archer téměř silou přinutit, abys vzal Summer do náruče. Proč?“

„Nejsem zvyklý na tak bezmocná stvoření, znervózňují mě.“

„Bezbrannost. Potřebnost. Závislost. Tak se díváš na rodinu. Nespojuješ ji s radostí, láskou a možností podělit se o všechno. To je smutné.“

„Takový je život,“ pokrčil nejisté rameny.

„Tvůj život. Tvoje volba.“

Walkera zaskočila nečekaná bolest. „Už v noci jsem ti říkal, abys mi tak moc nevěřila. Já ti dokážu poskytnout jen sex.“

„Mezi moct a chtít nakonec až tak velký rozdíl není,“ vzhlédla k němu a snažila se o úsměv. „Nemusíš mít strach, nic si nenamlouvám. Je mi jasné, že nestojíš o nic víc než o to, co už máme. A nestěžuju si. Netušila jsem, že to může být tak krásné.“ Znovu mu zabořila tvář do košile. „Zajímalo by mě, jestli budou mít kluka nebo holčičku. Nebo dvojčata.“

Walker s úlevou přijal změnu tématu. „Bůh nás ochraňuj. Dvojčata představujou peklo na čtyřech nohách.“

„My s Honor jsme tak strašné nebyly, ale Justin s Leawem byli nezvladatelní.“

„To si myslíš ty. Třeba ti bratři někdy uvěří.“

Faith se zasmála, ale pak se jí vybavil zbytek Archerova telefonátu. „Když už mluvíme o bratrech, máš Archerovi zavolat. Mluvil o nějakém druhotném obchodě, ale blíž to nevysvětlil.“

Walker doufal, že nevnímá, jak mu stoupá adrenalin. Druhotný obchod byl Archerův symbol pro ruskou mafii.

„Řekla jsi Archerovi o včerejší loupeži?“ zeptal se.

Dívka si povzdechla. „Byl tak šťastný, že bude otcem, že jsem mu nechtěla kazit náladu.“

„Povím mu to sám. Ode mě je na špatné zprávy zvyklý. Nechceš si na chvíli zdřímnout? V noci jsi toho moc nenaspala.“

„Ty taky ne.“

Při pohledu na jeho úsměv se celá zachvěla.

„Snažím se na to nemyslet, zlato.“ Políbil ji na krk a pak ji jemně kousl. „Kdybych těm myšlenkám podlehl, Archer by se nedočkal telefonu a ty by sis neodpočala.“

„Sliby, samé sliby.“

„Slyšelas někdy o bianko šeku?“

„Jo.“

„Tak já ti jich dávám plnou šekovou knížku.“

O půl hodiny později se Walker stále snažil zastihnout Archera. Faith se vzdala pokusů usnout a sáhla po skicáku. Po čtvrt hodině čmárání ho ale odložila. Potřebovala najít inspiraci v nových věcech. Ve starém domě jako by se zastavil čas a nedokázala se v něm uvolnit.

Stále měla pocit, že ji někdo pozoruje.

„Neblázni,“ přemlouvala se. „Je tu jen Walker a ten sleduje telefon.“

Nakonec se obula. Když v Seattlu nevěděla, jak dál, šla se projít do parku nebo k vodě. Mohla by to zkusit i tady.

Zamávala na Walkera a prošla obývacím pokojem na chodbu.

„Kam –“ začal, ale v tu chvíli se konečně ozval Archer. „Budeš se muset nechat nakloňovat, kamaráde. Člověk by vyrostl, než se tě dočká.“

Faith za sebou zavřela dveře. Usoudila, že teď bude nejlepší jít se podívat na pláž. Nikdo ji nepotřebuje, alespoň doufala. Mel vypadala pobledlá a unavená. Je to pochopitelné. Žádná nevěsta, natož těhotná, nemůže být nadšená, když dům dva dny před svatbou vykradou.

Dole Faith zjistila, že je v domě sama. Mel s Jeffem si šli zřejmě zdřímnout, Davis se ještě nevrátil a Tigu celý den nezahlédla.

Byla ráda. Potřebovala klid a prostor.

Tiše vyklouzla z kuchyňských dveří a vydala se pěšinou podél přístaviště se starými loďkami a dál křovinami na trávou porostlý písek. Už slyšela zvuk oceánu a křik ptáků. Blížila se k cíli.

Vyšla na písečný přesyp. Na úrovni přílivu byl jen písek. Čára, kam voda dosahuje, se klikatila, a když na ni šlápla, písek se uvolnil a dívka sklouzla na pláž. Tam se písek mísil s úlomky mušlí.

Pláž byla asi dvacet metrů široká. Za ní se modrala voda. Překvapilo ji, jak je na rozdíl od zelenomodré barvy moře v Seattlu světlounká. Lehké vlnky dosahovaly sotva ke kolenům a slaná vůně připomínala, že stojí u Atlantského oceánu.

Klidná voda ji fascinovala. Bylo to sice otevřené moře, ale žádné vysoké vlny. Na západním pobřeží u Washingtonu sahaly až po ramena a naháněly hrůzu.

Odkopla boty a došla až k vodě. Sehnula se a ochutnala. Slaná. Nepochybně oceán. Prohrábla prsty písek. Byl pevný, ale poddajný. Příjemný podklad pro chůzi. Když vykročila, trable posledních několika dnů jako by zmizely.

Alespoň jí to tak připadalo.

O několik set metrů dál, kde pobřeží začínala lemovat hradba domů ze skla a betonu, se zaleskly čočky dalekohledu. Pozorovatel seděl těsně pod okrajem dun, které oddělovaly domy od pláže. Blíž už by se cizí člověk k Rubínové zátoce nepozorovaně nedostal. Pozorovatel usoudil, že vzhledem k týmu FBI v křovinách mezi domem a novostavbami by mohl mít potíže, kdyby se prozradil.

Stejně jako agenti měl i on zařízení na noční vidění. Jejich bylo samozřejmě lepší než to, které dostal v Savannah v obchodě se sportovními potřebami, ale bylo daleko lepší než cokoli, co by si pořídil v Rusku. ‚ Za denního světla mu stačil obyčejný dalekohled. Nebudil ani pozornost, protože po okolí se pohybovala spousta lidí pozorující ptáky.

Jen dál, holčičko. Pojď ke mně. Jen blíž, blíž. Slibujte ti, že to bude rychlý.

Úsměv za dalekohledem byl mrazivý.

Faith se nervózně rozhlédla kolem. Stále ji neopouštěl pocit, že ji někdo pozoruje. Klid, jaký prožívala před chvílí, se vytratil. Byla si jistá, že ji někdo sleduje, ale na pláži široko daleko nikdo nebyl. Pohlédla před sebe. Tam už moře přecházelo v bažiny. Pak se ohlédla přes rameno, kde se táhly kilometry pláže. Procházeli se po ní lidé, kteří si vychutnávali teplý letní den.

Možná odsud pramení její nejistota. Rubínová zátoka působí odlehle, ale civilizace je nadosah. Kdyby pokračovala po pláži, za chvíli by se dostala k hotelům, kondominiím a domkům lemujícím ostrov Hilton Head. Jsou tam sice lidé, ale inspiraci mezi betonem najde těžko.

Slunce jí nepříjemně spalovalo ramena, tak se otočila k mokřinám. Klidná voda a teplo ji překvapily. Žije v Seattlu už dlouho. Tony chtěl, aby byla po ruce, když se vrátí z cesty, a jeho plány byly nevyzpytatelné. Tak zůstávala doma a se zbytkem světa ztratila kontakt.

Zhluboka se nadechla a vydechla, jako by se chtěla vzpomínek na minulost zbavit. Vždycky dělala to, co chtěl Tony, protože si myslela, že tak vztah utuží.

Špatné rozhodnutí.

Nikdy už si nezačne s někým, komu je cizí úcta a pochopení. Už jí bylo jasné, že je nezbytný oboustranný respekt.

Walker bral její práci vážně. Všiml si, kdy je smutná, a místo výtek se jí pokoušel pomoct.

A ona se mu snažila porozumět i ve chvílích, kdy to bylo bolestivé. A pokoušela se ho rozesmát, když měl smutek v očích.

Tahle cesta vede oběma směry. Škoda že je tak krátká.

Do nohy se jí zaryl ostrý kousek lastury. Připomnělo jí to, že by se měla dívat, kam šlape.

Sklonila se, sebrala úlomek a zjistila, že to bývala surmovka. Lastura měla elegantní spirálový tvar, něco jako maličká galaxie otáčející se kolem velkého písečného vesmíru. Velkou část lastury voda už odplavila, ale zbytek odhaloval jemný lesklý střed, který kdysi nesl život. Barvou, něco mezi broskvovou a krémovou, připomínala východ slunce.

V duchu se jí rodily první náznaky vzoru. Sotva si to uvědomovala. Prostě se dívala na úlomek, jako by obsahoval odpověď na nějakou naléhavou otázku.

Po chvíli ho zastrčila do kapsy u kalhot a pokračovala. Kráčela pomalu, protože se zastavovala a zkoumala další lastury. Když si je prohlédla blíž, zjistila, že jsou jen zmenšeninou těch velkých, které už viděla. Jejich vyvážená krása brala dech. Jako by na pláži tančily tisíce drobných baletek na hudbu, kterou slyšely jen ony.

Kdyby tu krásu dokázala vyjádřit slovy nebo tóny, udělala by to. Ale ona je pouze vnímala a nechala vplout do svých představ a návrhů.

„Věděla jsem, že tě budou přitahovat, drahá,“ ozval se jemný ženský hlas.

Faith se rozbušilo srdce, když jí někdo lehounce pohladil po vlasech. Vyskočila a otočila se. Byla v místech, kde se moře setkává s bažinami. Hlas i jemný dotek patřily Tíze Montegeauové.

„Bože,“ vydechla a položila si dlaň na hruď, „k smrti jste mě vyděsila.“

Tiga se usmála. Prošedivělé světlé vlasy se kolem ní vznášely jako lehounká noční mlha nad zálivem. V očích se jí odrážela obloha a odstín přecházel s každým pohybem od šedivé k modré.

„Není třeba se bát,“ ujistila ji a pohladila dívku důvěrně po tváři. „Dobře víš, že bych své malé holčičce nikdy neublížila.“

Faith si vzpomněla, co jí říkala Mel: Chovej se k ni jako ke zvířátku. Pokud s tebou chce mluvit, poslouchej a netvař se zmateně.

„Samozřejmě že ne,“ souhlasila., Jen jsem si myslela, že jsem tu sama.“

„Hloupost, sladké dítě.“ Opálená, slanou vodou vysušená dlaň znovu pohladila Faith vlasy. „Nikdy nejsme sami. Tvůj pradědeček támhle pověsil člověka,“ ukázala na obrovský dub u domu. „Když je měsíc tmavý, můžeš ho tu slyšet naříkat. Asi se mu to nelíbilo.“ Faith nenapadalo, co na to říct. Tiga si toho nevšímala. „A kousek dál,“ ukázala na tmavou vodu bažin, „se utopila dívka. Bylo jí třináct, vypravila se sama na ústřice. Když měsíc narůstá a je mlha, volá jako ptáček: Pusťte mě, pusťte mě, prosím!“

Při imitaci tenkého ptačího hlásku se Faith zježily vlasy.

„Stále tam je,“ pokračovala Tiga. „Pusťte mě, pusťte mě, prosím… Nevím, proč pláče. Utopit se není tak hrozné jako oběšení. Alespoň to říkají.“

„Kdo?“

„Duše, drahá. Přece je slyšíš.“

„No, vlastně ne.“

Tiga se usmála tak smutně, že to Faith vhánělo slzy do očí.

„Ale samozřejmě že je slyšíš, dítě,“ trvala Tiga na svém. „Vždyť jsi jednou z nich. Stejně jako já, občas. Pláčou, umírají, pusťte mě, pusťte mě…“

Tigina jistota Faith mátla. Zoufale se snažila dívat se na ni jako na zvířátko, ale nešlo to. Žádná kočka neměla tak moudré a nadpozemské oči.

„Někdy nosí rubíny,“ zašeptala Tiga. „Podle toho je poznáš.“

„Poznám?“ vypravila ze sebe dívka.

„Své příbuzné, děťátko. Široký náramek, chladné zlato, stovky duší uvězněných ve zlatě, rudé slzy, rudá krev. Kruh, koruna z trnů, na každém kapička krve, krev zmrzlá do ledu a vyleštěná do zářivého lesku, křičí, vzdychají pusťte mě, pusťte mě!“

Faith se přestala snažit dívat se na křehkou dámu jako na kočku. Bylo to ještě horší než obyčejné lidské šílenství. A pod ním… bolest.

Byla by ráda, kdyby Tigin zármutek tak ostře nevnímala, připadal jí jako půlnoční tma.

„Dlouhý rubínový provaz, palčivá nenávist, palčivá naděje,“ pokračovala Tiga a stále se dívala Faith do očí. „Svíjejí se a pláčou pusťte mě, pusťte mě! Duše velké jako pekanové ořechy na stříbrné šňůře se houpou jako oběšenci. Nepláčou, nevzdychají, jsou mrtví, jak jen oběšenec může být. Král i královna, příliš velcí na to, aby je mohla spolknout kočka nebo dítě, milý Bože, tak rudí, tak chladní, tak staří, obklopení slzami andělů bílými tak, jak je krev rudá, andělské slzy pro mé mrtvé děťátko. Mluví. Jen ke mně. Najdi zbytek královnina dvora, třináct zákrutů, třináct duší, opar naděje.“

Tiga chytila Faith překvapivě silně za zápěstí. „Musíš mi to přinést, drahá. Patří do kouzelné skříňky, ne tobě na krk. Nevydržela bych poslouchat, jak voláš: Pusťte mě, pusťte mě…“

Tiga ji zvolna pustila a rozhlížela se kolem sebe, jako by se chtěla zorientovat. Když se znovu podívala na Faith, překvapeně zamrkala. „Co tady děláte? Přišla jste si se mnou hrát? Je mi to moc líto, ale nemohu. Krabi čekají na požehnání.“

Křehká stará paní se s úsměvem otočila a vykročila k bažinám. Šla jistými dlouhými kroky, jako by byla o třicet let mladší. Za chvíli zmizela na pěšině vedoucí k přístavišti s loďkami.

Faith si vydechla. Ráda by řeči staré paní považovala za nesmyslné bláboly, ale jistota, s jakou je pronášela, měnila slova v jazyk, kterým hovořila jen jedna osoba. Měly zvuk a význam, ale nebylo možné jim porozumět.

Faith ale vyprávění o oběšencích, ztracených dětech a duších rudých jako rubíny zamčené ve zlatě ani porozumět nechtěla.

V tu chvíli se jí vybavil Melin zásnubní prsten –krvavý rubín zasazený ve zlatě.

Pusťte mě, pusťte mě, prosím…

27

„Pokud tě tvůj asistent znovu přeruší, šéfe, skoncuju s ním jednou provždycky,“ oznámil Walker mile do sluchátka.

Ozval se Archerův smích. „Promiň. Když člověk dělá na sebe, má to jednu nevýhodu – je pořád v práci.“

Archer sledoval, jak mu jeho asistent veze kávu a svačinu. Položil to na stůl, otočil se na vozíku, vyjel ze dveří a zavřel je za sebou. „Tak, mluvíme na bezpečné lince, strýček Sam nás snad neslyší, tak mi konečně prozraď, co se tam děje.“

„Někdo se vloupal do domu a vybílil sejf.“

„Rubíny?“

„Ty jsou v bezpečí, ale o tom víme jen my tři.“

Archer se napil kávy, ukousl si chleba a uvažoval. „Takže všichni kromě tebe a Faith si myslí, že náhrdelník byl v trezoru.“

„Jo.“

„Máš dojem, že to udělal někdo z domu?“

„Pes dostal sedativa a dveře do pracovny mají vylomený zámek.“

„Tak to na domácí nevypadá.“

„Jsi cynik, šéfe. Ale kvůli tomu tě mám tak rád.“

„Díky. Zbytek důvodů k tvé náklonnosti mě celkem nezajímá.“

Walker se zasmál. „Jseš chytrej chlap. Co se týče toho sejfu, myslím, že ten, kdo ho otevřel, čekal víc než tři z Faithiných šperků.“

„Zatraceně! Takže tři kousky jsou pryč?“

„Jo, už jsem poslal Kyleovi emailem jejich čísla. Slíbil, že rozešle na patřičná místa jejich fotky.“

„Pojišťovně se to nebude líbit.“

„Já z toho taky nemám radost. Mohl jsem jí říct, aby si do trezoru, starýho jak Metuzalém, nic neukládala.“

„Myslíš, že by tě poslechla?“

„Možný je všechno,“ poznamenal Walker. „Ale chtěl jsem jít na ryby, a tak jsem jí ty věci ukázal jako návnadu.“

„To mi vysvětli blíž.“

„Někdo po těch rabínech moc touží. Nejdřív se ukázal ten Rus a sháněl se u Faith po pohádkovém kameni. Obhlédne si místo, počká si a pak vyrabuje sejf. Náhrdelník ale nedostal, protože ten byl u mě.“

„Počkej, pohádkový kámen?“

„Ivanovic popisoval rubín, který zřejmě nikdy neexistoval. A pokud ano, několik staletí ho nikdo nezahlédl.“

„Myslíš, že se chtěl jen porozhlédnout u Faith?“

„Řekl bych, že to tak bude. Kdyby se ptal na náhrdelník a ten pak zmizel, měl by co vysvětlovat. Takhle ho spojujeme s něčím, co zřejmě ani neexistuje –Srdcem půlnoci. A jemu jde o náhrdelník.“

„Dobře.“

„Pokud se tenhle scénář neosvědčí, přejdu k dalším. Chceš je slyšet?“

„Jen v případě, že ten první selže. Dobře, řekněme, že cílem je Montegeau v náhrdelník.“

Walker zpozorněl. Věděl stejně dobře jako Archer, že předpoklady vedou k tragickým koncům. Ale někde se začít musí.

„Udeřili na hotel, kde čekali Faith, potom na sejf na výstavě, a nakonec Faith přepadli,“ shrnul Walker. „Nikdo kromě toho Rusa se o Srdci půlnoci nezmínil, takže cílem by skutečně mohl být náhrdelník.“

Archer cosi nesrozumitelně zavrčel.

„Jo,“ pokračoval Walker klidným hlasem, „postarám se, aby někdo zaplatil za to, že ohrožoval Faith nožem.“

„Zdá se, že už ses do toho pustil. Alespoň podle toho, co mi říkal Kyle o zprávě z vězeňské nemocnice v Savannah.“

„Copak se ten chlapec zase naboural do úředních sítí?“

„Z popisu podlitin, zhmožděnin a stavu ledvin Buddyho Angela bych soudil, že bude při každém čurání kňučet jako nakopnuté štěně.“

„Může se vyplakat na rameni Tonymu Kerriganovi.“

Po chvíli ticha Archer bez obalu řekl, co si o sestřině bývalém snoubenci myslí.

Další věc, kterou na něm Walker obdivoval. Jeho šéf dokázal mluvit hovorovou afghánštinou jako rodilý mluvčí.

„Kdys toho mizeru jen viděl?“ vrátil se Archer do angličtiny.

Walker slyšel, jak v Archerově kanceláři vyzvání několik telefonů, ale nevšímal si jich.

„Ukázal se na výstavě. Tvrdil, že si chce popovídat o starých časech.“

„Ježíši.“ Archer bezděky sevřel volnou ruku v pěst. „Obtěžoval Faith?“

„Ne. Představil jsem se, potřásli jsme si rukama a já mu pak zaplatil taxík do míst, kam patří. Když jsem s ním skončil, měl jen zlomený prst.“

Archer zvedl obočí. Rád by si vyslechl celou historku v nezkrácené podobě. Třeba to, jak si Tony zblízka prohlížel beton. „Taxík do pekla nejezdí.“

„Tys nikdy nebyl v Savannah.“

„Kyle o tom žádné hlášení nečetl.“

„O pekle v Savannah?“

„Ne, o tvé, ehm konverzaci s Tonym.“

„Nebyl důvod. Celé to vypadalo, jako když nějaký chudák s holí potřebuje oporu svého většího a silnějšího přítele.“

Archer se při té představě spokojeně usmál. „Takže ten chlápek, kterého jsem poslal s Faith, aby ji chránil, dostal dva lotry do nemocnice. Montegeauovy rubíny jsou stále v bezpečí i přes několik pokusů je ukrást. V Rubínové zátoce Faith ukradli další tři šperky, ale nikomu kromě psa se nic nestalo a ty si pořád myslíš, že v tom má prsty někdo z rodiny.“

„Na to je ještě brzy, šéfe. Nejsem si jistý, jestli ruská mafie Apríl Joyové spolupracuje s tou z Atlantic City, která jde po náhrdelníku jako honicí psi po čerstvé stopě. A pak je tu ještě FBI.“

„FBI? A sakra. Úplně jsem na ně zapomněl. Jak do toho zapadají?“

„Tvrdí, že sledují Davise Montegeaua, aby dostali Sala Angela.“

„Ty jim nevěříš?“

Walker si povzdechl. „Zatraceně, šéfe, moc rád bych jim věřil. Možná je to částečně i pravda.“

„Ale?“

„Ale měli jsme Strýčka za zadkem ještě předtím, než jsme Montegeaua poprvé zahlédli. Dva agenti nás sledovali do restaurace, podplatili servírku, aby dostali stůl, a neodlepili se od nás ani ve chvíli, kdy Mel čekala na auto. Ale Cindy Peelová, která velí skupině, tvrdí, že sledovali Mel, i když jsme je samozřejmě zajímali my.“

„To není dobré.“

Walker nic nenamítal, myslel si totéž.

„Ještě něco?“ zeptal se Archer.

„Sledují dům v Rubínové zátoce, ale tvrdí, že během loupeže nic neobvyklého neviděli. Jasně, nejsou to krysy z bažin a mohli klidně něco přehlédnout. Já jsem se dostal bez potíží až těsně k nim.“

Archer nechal bez poznámky skutečnost, že Archer stopoval agenty FBI. „Třeba nic neviděli, protože to udělal někdo z domu.“

„Možný to je,“ souhlasil Walker. „Místní šerif si myslí, že Faith by to zvládla.“

„Cože?“

„Doporučil jsem mu, aby si prověřil firmu Donovan International, než podnikne něco, čeho by pak mohl litovat.“

„Panebože, co je to za tupce?“

„Neber si to osobně. Mě se to taky nedotklo, i když naznačil, že ani já nejsem ze hry.“

„Asi bude nejlepší, když tam zaletím,“ oznámil Archer.

„Jen zůstaň s Hannah a oslavujte příští generaci. Mimochodem, gratuluju. Jsi statečnější než já.“

„Pochybuju.“

„Já ne. Svatba a děti jsou pro mě nedostupné.“

Archer si prohrábl už tak rozcuchané vlasy. Když zaslechl otevírat dveře, otočil se, aby Mitchella vykázal, ale objevila se Hannah. Díky úsměvu se jeho tvář změnila z hrozivé na pohlednou. Mlčky k ní vztáhl ruku.

„Tak to jseš idiot,“ odpověděl. „No, každý z nás vyniká v něčem jiném,“ namítl Walker.

„Proč šerif čmuchá kolem tebe a Faith?“ Hannah upřela na manžela znepokojený pohled. Políbil jí prsty a znovu si začal masírovat ztuhlý krk.

Odsunula mu dlaň a začala mu svaly uvolňovat sama. Snažil se nedávat spokojenost najevo příliš hlasitě.

„Tady dole,“ vysvětloval Walker, „jsou cizinci vždycky podezřelí.“

„Zřejmě nikdy neslyšel o tom, že by se pilíř místní společnosti mohl vloupat do vlastního trezoru.“

„V tom je trochu problém. Pojistka Montegeauvých se vztahuje jen na náhrdelník, a to až od chvíle, kdy ho zavěsí při svatbě Mel na krk.“

„Ale ty šperky jsou i bez pojistky dost cenné.“

„Jasně, jenže to je nejdřív musíš vyměnit za hotovost. A to není nijak snadné, jak zjistil už starý dobrý Ivan Ivanovic, když se některých zmocnil.“

„Chápu,“ předl Archer spokojeně pod manželčinými prsty. „Čekáš, kde se ty šperky objeví.“

„Přesně. A potom nakopu nějakou váženou prdel.“

Na druhé straně zavládlo ticho. Walkera to nezarazilo, byl zvyklý, že Archer třídí informace a uvažuje, jestli bylo řečeno a uděláno všechno, co je třeba.

V pozadí vyzváněly telefony a pípaly minimálně dva počítače.

Hannah zamračeně přešla na ramena. I když velkou část rozhovoru neslyšela, z manželova napětí jí bylo jasné, že nejde o obchod, ale o rodinu. Snažil se chránit všechny, které miloval.

„Posaď Faith do nejbližšího letadla,“ navrhl Archer nakonec.

„Když pomineme, že bych ji mohl svázat a nacpat do pytle, jak to mám udělat?“ zeptal se Walker klidně. „Klidně ji svaž.“

„Únos je federální zločin,“ namítl. „A je těžké něco takového udělat, když ti agenti táboří u zadku.“

„Tak to zkus po dobrém.“

„To už jsem zkoušel.“

Na výsledek se Archer raději neptal. Faith je stále ještě v Rubínové zátoce. „Pošli emailem popis –“

„Kyle už ho má,“ přerušil ho Walker. „0 ničem se mi nezmínil.“

„Asi ti nechtěl kazit náladu, když budeš konečně otcem.“

Archer s úsměvem políbil Hannah prsty. „Asi ne. Jestli je ten šerif takovej pitomec, jak se zdá, budeš potřebovat nějakého dobrého místního advokáta. Mitch se na to podívá.“

„Už se stalo, když jsem čekal na spojení. Ta dáma se jmenuje Samantha Butterfieldová a žije v Savannah snad od stvoření světa. Ví, kde je kdo z místních pohřbený, kdo ho pohřbil, kdo za to šel sedět a kdo ne.“

„Zná toho zatracenýho šerifa?“

„Je to její vzdálený bratranec.“

„Takže milující příbuzný.“

„Tady na Jihu bereme rodinu vážně,“ vysvětloval Walker. „Rádi držíme všechno doma, aby se nemusel dělit majetek.“

Archer se i přes napětí zasmál.

Hannah se usmála. Walker patřil k několika málo lidem, kteří dokázali Archera rozptýlit. Potom si vzpomněla na okolnosti, za jakých s Walkerem mluvila naposledy. Nevěděla, jestli se má smát nebo rudnout. Bylo zábavné laskat manžela, když telefonoval, poslouchat, jak se ze všech sil snaží udržet věcný obchodní tón. Napadlo ji, co by se dělo, kdyby to zkusila znovu. Tady a hned.

Zřejmě by to dopadlo jako posledně, vnořil by se do ní a podal jí sluchátko, aby si popovídala.

Archer cítil, že manželčiny doteky přešly z masáže k laskání. Rozbušilo se mu srdce a kalhoty přestávaly být pohodlné. Usoudil, že mu zbývá tak minuta, než mu je rozepne. Možná dvě.

„Pokud to půjde, posaď Faith do nejbližšího letadla,“ zopakoval.

„A když to nedokážu?“

„Tak se o ni postarej, jak bude potřeba. Právníci

jsou levní.“

Vzápětí linka oněměla.

Walker telefon vypnul a představoval si, jak Samantha Butterfieldová vypadá. Pokud nebude mít štěstí, bude s ní zřejmě trávit dost času.

„Faith?“ zavolal.

Žádná odpověď se neozvala.

Walker prošel dům, ale dívku nikde nenašel. Zahrada byla také prázdná.

Ulevil si několika afghánskými kletbami. Bylo mu jasné, že kdyby jí řekl, aby bez něho nikam nechodila, poslala by ho k čertu, takže jí žádné příkazy nedával.

A teď je pryč.

Snažil se uklidnit. Odvázal jednu z loděk od přístaviště a začal pádlovat. V Rubínové zátoce je to nejrychlejší a nejspolehlivější dopravní prostředek.

28

Faith se snažila rozpomenout, která cesta vede k domu. Téměř neznatelné pěšinky se klikatily na všechny strany a vzápětí mizely v porostu. Začala si připouštět, že zabloudila.

No, vlastně ne tak úplně. Věděla, kterým směrem je moře a kde je Rubínová zátoka. Jen netušila, jak se k ní dostat z bažin trávou ostrou jako žiletky, po pás v bahně a tmavou vodou, která mohla být hluboká několik metrů, ale i pár centimetrů.

„Faith?“

Vyskočila, ale vzápětí si uvědomila, že slyší Walkerův hlas. Ozýval se odněkud z vysoké trávy. „Tady jsem.“

„Jo, myslel jsem si to. Ale nemám tušení jak se k tobě dostat.“

„To jsme na tom stejně,“ přiznala. „Zůstaň na místě a mluv.“

„O čem?“

„O čemkoli, u čeho by ti nevadilo, kdyby se to objevilo na první stránce místních novin.“

„Zatraceně. A já už se chystala k něčemu hodně pikantnímu.“

„To je dobře. Mé staré slabé srdce by to taky nemuselo vydržet.“

Dívčin smích byl sladký a svůdný jako slunce tvořící nejasnou hranici mezi pevninou a mořem.

„Mluv na mě, zlato.“

„Snažím se přijít na něco, za co bychom nešli do vězení.“

„Celkem dobrý nápad. Pevné pouto funguje jen v knihách.“

Faith se nadechla a zaplavily ji vzpomínky. Netušila, proč v ní vánek a zemitá vůně vyvolávají myšlenky na událost, ke které došlo před mnoha lety tisíce kilometrů odsud, ale měla aspoň o čem mluvit.

„Když nám bylo třináct,“ začala dost nahlas, aby ji Walker slyšel, „vyklouzly jsme s Honor večer z domu a odjely na kolech.“

„Pokračuj.“

„Chtěly jsme se podívat, jak si to Archer rozdává s Libby Tyllymanovou, která byla o dva roky starší…“

Walker se nahlas rozesmál. Proplul mělkým bahnem, které bylo místy skoro stejně tekuté jako voda. Chvíli se bál, že uvízne, ale loďka se nakonec prosmýkla mezerou mezi trsy trávy.

Ozvala se vyplašená volavka.

„Co to bylo?“ zeptala se Faith neklidně.

„Šťouravec. Mluv dál. V té trávě je snadné ztratit směr.“

„Kyle jel za námi.“ Stála na špičkách a rozhlížela se. Ale viděla jen mokřiny a trávu. Netušila, že je dost vysoká, aby se v ní člověk ztratil. Možná se Walker brodí bahnem. „Vyhrožoval nám, že nás práskne Archerovi, když za něho nebudeme týden umývat nádobí a prát mu prádlo.“

„Vydírání,“ ozval se Walker zleva. Otočila se, ale nic neviděla.

„V té nejhorší podobě,“ souhlasila. „Dokážeš si představit, jak hrozné jsou bratrovy špinavé ponožky? Zvlášť pro křehké květinky, jakými jsme tehdy byly. Hrůza! Ale souhlasily jsme. Cokoli bylo lepší než Archerovy nekonečné přednášky.“

Walker se zasmál.

Dívka se znovu rozhlédla. Měla pocit, že je blíž, ale stále ho neviděla. Zvuk se v bažinách nesl daleko. „Kde jsi?“

„Kousek od tebe. Povídej dál. Právě si představuju, jak s Honor perete bratrovo prádlo.“

„Byly jsme mazanější. Nechaly jsme se odvést domů a pak vyčkávaly. Kyle za chvíli vyklouzl a naskočil na kolo. Jely jsme za ním. Schoval se tam, kde nás předtím našel, a čekal. Měl bys vidět jeho výraz. Zmínila jsem se, že Libby měla široko daleko největší ňadra?“

„Ne, ale dokážu si to představit.“ Walker se zasmál. „Tak tam směřuješ?“

„Kam. Ani jsem se nepohnula.“

Vrátil se ze slepého ramene vody končící v bahnitém valu. „Líbilo se ti to, co?“

„Mně? To snad mé sestře.“

Walker tiše proplul kolem ostrůvku rákosu a Faith stála na trávě třicet metrů před ním. Měla na sobě tak těsné seprané džínsy, že si okamžitě vzpomněl na místo, kde je nejcitlivější.

„Myslím na jedno sladké místo,“ ozval se, „které jsem objevil minulou noc.“

Mluvil zastřeným hlasem a zdálo se, že je kousek od ní. Nakukovala z trávy mezi stromy. Nic. „Mysli nahlas. Nevidím tě.“

„Myslím na to, jak rád bych ti ty džínsy zase stáhl. Vybavuju si, jaký je to pocit svírat ti stehna, když –“

Dívka si odkašlala a začala překotně mluvit. „A já myslím na první stánky novin, o kterých ses zmínil.“

„Otoč se, zlato. Jsme tu jen my dva.“

Dívka nakoukla přes rameno a konečně ho spatřila. Asi stál v bahně. Bylo jí líp, když tu byl s ní.

„Věděl jsem, zlato, že jsi šikovná, ale netušil jsem, že umíš chodit po vodě.“

Uvědomil si, že touží naložit Faith do loďky, vyjet z bažin do zátoky a ztratit se s ní.

Navždycky.

Postarej se o ní, jak bude potřeba. Právníci jsou levní.

Nejlepší by pro ni bylo, aby ji dostal do Seattlu a zmizel. Ona touží po rodině a stálém vztahu. On je samotář. Za selhání už zaplatil dost.

Podruhé v životě si z hloubi duše přál, aby bylo všechno jinak.

Zatím se měnila jen intenzita bolesti, kterou v sobě

nosil.

Nepřekvapilo ho to. Už dávno zjistil, že pouhé přání nic nezmění.

„Co děláš?“ zeptala se.

Objel trs trávy. „Uvažuju, jak tě sem dostat, aniž bys byla zablácená až za ušima.“

Při pohledu na loďku dívka zbledla. „Mě? Do tohohle1! Na to zapomeň. To radši zůstanu v bažině.“

„Je to dobrá loďka.“

„Nesmysl.“

Zabral pádlem a loďka se zabořila do trávy asi dva metry od ní. „Opatrně nastup.“

„Něčemu takovýmu život nesvěřím,“ prohlásila rozhodně.

Walker se na ni zadíval a usoudil, že nežertuje. „Nemáš ráda malá plavidla?“

„Ne. Nesnáším je.“

„Má to nějaký konkrétní důvod?“

„Prožila jsem s Honor a bratry v jedné loďce nejhorší chvíle života. Jako holky jsme ležely na dně s nosem ve vodě, zatímco kluci se nás snažili dostat ke břehu dřív, než se loď převrhne. Voda byla tak studená, že bychom přežili maximálně půl hodiny.“

„Tady není vítr ani vlny a voda je teplá.“

„To mě těší.“

„Ale do loďky nenastoupíš.“

„Přesně tak.“

„Nechám tě sedět,“ navrhoval.

„Ne, díky.“

„Dostanu tě odsud.“

„Klidně můžeš vyvěsit barevný vlajky, já zůstanu na břehu.“

„Ty se fakt bojíš, viď?“ ujistil se.

„To je postřeh,“ poznamenala.

Walker odložil pádlo, vyhoupl se na ostrůvek a vytáhl loďku nad hladinu přílivu. Když se otočil k Faith, dívka před ním couvala, jako by se bála, že ji do ní posadí násilím.

„Klid, zlato,“ tišil ji. „To bych ti neudělal.“

Faith se nadechla a snažila se ovládnout. Walker není z těch, kdo by ji k něčemu nutil silou – i kdyby to bylo pro její dobro.

„Já vím,“ souhlasila. „Promiň. Někdo se bojí myší, hadů, pavouků, výšek, netopýrů, já mám hrůzu z loděk.“

„Zdá se, že k tomu máš dobrý důvod. Řekl bych, že Honor to tak nepoznamenalo, jinak by netrávila s Jakém tolik času na lodi. Nebo tě děsí jen otevřená plavidla?“

„Léta jsme se s Honor bály čehokoli, co jen vzdáleně připomínalo loď. Než zmizel Kyle, Honor odmítala vstoupit na plavidlo, které nebylo alespoň šedesát metrů dlouhé. Jenomže pokud chtěla Kyleovi pomoct, musela použít loďku.“ Dívka pokrčila rameny. „A za chvíli se jí to začalo líbit. Hodně se na tom podílel i Jake.“

„No, teď nejde o život, tak se podíváme, jestli bychom se odsud nedostali pěšky.“

„A co s tímhle?“ ukázala na loďku, jako by to bylo něco odporného.

„O to se postarám.“

Walker se ujistil, že loď nemůže uplout, rozhlédl se a vykročil. Za chvíli zjistili, kde zabočila špatně, a zanedlouho se bahno pod nohama změnilo na písek. Odsud byla jasně patrná pěšina na pláž.

„Jestli už trefíš k domu,“ navrhl, „pokračuj a já se vrátím pro loď. Sejdeme se u mola.“

„Teď už cestu znám. Nahoru na ten písečný val a potom pěšinou k dubům. Ale ještě se chci kouknout na mušle.“

Walker uvažoval, jak jí co nejúčinněji dostat k domu, kde by na ni mohl dávat pozor. Kdyby jí to nařídil, uteče mu na pláž.

Faith vycítila, že se mu její nápad nezamlouvá, tak zalovila v kapse a ukázala mu úlomek. „Ty linie jsou nádherné. Elegantní, ale plné síly.“

„Trochu jako tvoje šperky.“

Dívka se usmála. Těšilo ji, že se mu její práce líbí. „S trochou štěstí by to mohlo vyjít.“

Walker se rozhodl. Obchvat bude účinnější než útok. „Dávej pozor, na co saháš. Některé lastury můžou být jedovaté, pokud je to zvířátko uvnitř ještě živé. Nejspíš by tě to asi nezabilo, ale nic příjemného to není.“

Dívka zamrkala. „Jedovatí měkkýši?“

„Tady jsme na Jihu, zlato. Žijí tu ploskozubci a jiní jedovatí hadi, dokonce i chřestýši. To, co tu dokáže přežít, má buď zuby, nebo žihadla. A nejlíp obojí.“

„Týká se to i lidí?“

„Co myslíš?“ usmál se.

Kromě úsměvu si všimla i jeho starostlivého výrazu v očích. „Myslím, že se vrátím do domu a podívám se, jestli je Mel už vzhůru. Ta tu ještě nežije tak dlouho, aby kousala nebo bodala.“

„Bezva nápad.“

„Když jsem tak vstřícná, neřekneš mi, proč mě nechceš vidět samotnou na pláži?“

„Kyleův divný pocit kolem žaludku, Archerovy příkazy.“

„Aha.“ Zastrčila si úlomek zpátky do kapsy. „Ten kluk by si měl občas vzít nějaké antacidum.“

Walker se smíchem přitáhl Faith k sobě. Vůně gardénií, soli a ženskosti mu stoupala do hlavy jako omamný bourbon.

„Díky,“ zašeptal jí do vlasů.

„Za co?“

„Že mě nenutíš použít drsnější prostředky.“

Dívka na něho se zájmem pohlédla. „Měla bych vědět, jaké to jsou?“

„Raději ne. Uvidíme se v přístavišti.“

„Klidně mi to můžeš prozradit. Dřív nebo později na to stejně přijdu.“

„Radši později.“

Faith vykročila po pěšině k Rubínové zátoce. Walker počkal, dokud mu její obrys nezmizel za přesypem, a pak se vydal pro loďku.

Byla pryč.

Ucítil náraz adrenalinu. Nenamáhal se ji hledat, bylo mu jasné, že sama nezmizela. S bušícím srdcem se rozběhl k pěšině. Doufal, že ten, kdo loďku ukradl, se nedostane k domu dřív než on. Že se nedostane k Faith.

Chraň ji, jak bude potřeba.

Snažil se. Ale zdá se, že selhal. Už podruhé.

29

Davis Montegeau jel po zanedbané příjezdové cestě k domu se slepou zavilostí raněného zvířete, které spěchá stáhnout se do své nory. Musel šlapat levou nohou na plyn i brzdu, protože pravá byla k ničemu. Bolest v koleni byla tak nesnesitelná, až se mu z ní dělalo zle.

Naštěstí už ve zhmožděném žaludku nic neměl. Jen krev, kterou polykal po Buddyho ráně do nosu. Tvář měl teď tak oteklou, že sotva viděl. Zbytek těla cítil při každém nadechnutí, při každém úderu srdce.

Sal se na to celou dobu díval a nepromluvil, ani když ho Buddy začal zpracovávat a on už ležel nehybně stočený na zemi.

To by stačilo, Buddy. To, co přinesl, stojí tak za týdenní výnos z toho, co má. Ale pokud nebudu mít do sedmi dnů půl milionu, můžeš z něho nadělat rajský protlak a namazat ho na pizzu.

Spolu s krví z rozraženého rtu stékaly Davisovi po tváři i slzy bezmoci. Hrbolatá příjezdová cesta mu působila muka, ale jel dál. Byly chvíle, kdy téměř ztrácel vědomí, ale konečně zahlédl velký zanedbaný dům. Chytil se volantu a zabočil.

Po několika marných pokusech se mu podařilo vypnout motor. Potom se toužebně zadíval na terasu, která lemovala přízemí. Do domu to bylo jen pět metrů. Možná deset. Šest schodů na verandu, projít kuchyní a chodbou do pracovny.

V duchu už svíral v ruce láhev a cítil palčivou chuť bourbonu.

Jenomže nedokázal ani otevřít dveře od auta. Bolest mu sice nedovolovala zaostřit, ale zadíval se na starý mohutný dub stínící jednu stranu domu. Mech na silných větvích vypadal zaprášeně a kapradiny scvrkle. Stejně jako on. Napadlo ho, jestli by kapradí mohla oživit krev.

„Tatínku, stalo se vám něco?“

Z verandy se ozvala Mel. Bouchly dveře a dívka seběhla dolů. Chtěl se k ní otočit, ale bolest mu to nedovolila.

Otevřela dveře. „Panebože!“ vydechla. „Co se vám stalo?“

„Spad sem,“ vypravil ze sebe z posledních sil. „Můžete chodit?“ Aniž čekala na odpověď, rozběhla se k domu a volala: „Jeffe, rychle. Tatínek je zraněný!“

Walker dostihl Faith v polovině cesty. Lapal po divokém sprintu po dechu, když oba zaslechli Mel. Faith se instinktivně rozběhla k domu.

„Ne,“ chytil ji. „Teď se drž u mě.“

„Jen proto, že ti uplavala loďka, nebudu –“

„Neuplavala,“ přerušil ji. „Někdo ji nechal uplavat. Někdo, kdo tě sledoval. Nebo možná mě.“

„Ale –“

„Žádné ale,“ skočil jí do řeči. „Slib mi, že se budeš držet u mě, dokud nezjistím, co se tu děje.“

Z jeho pohledu bylo jasné, že nemá cenu něco namítat. „Dobře,“ souhlasila, „považuj mě za svůj stín.“

„Radši si tě budu držet.“ Vzal ji za ruku a společně se rozběhli kupředu. Když běžel za Faith, rozbolela ho noha, ale snažil se to nevnímat. Když míjeli přístaviště, všiml si, že obě loďky jsou uvázané, ale nezpomalil. Před domem stálo auto Davise Montegeaua a Mel se snažila pomoct starému pánovi vystoupit.

„Počkej, Mel,“ odsunul ji Walker stranou. „Nemůžeš teď nic zvedat.“

„Jeff je asi ve sprše, neslyšel mě volat.“

Walker se naklonil a zadíval se na Davise. Jeho tvář vypadala jako zpracovaná baseballovou pálkou. Zdálo se, že ztrácí vědomí.

Faith kamarádku objala.

„Co se stalo?“ zeptal se Walker.

„Upadl,“ odpověděla Mel.

Walker zvedl obočí, ale pochybnosti si nechal pro sebe. „Kde?“

„Byl v Savannah u doktora.“

„Mají tam asi nějaký zvláštní způsob jako odebírat krev,“ poznamenal.

„Tatínku? Co se vám stalo?“ naklonila se Mel znovu k tchánovi.

Davis se snažil soustředit. „Stalo se to pak. Šel jsem dolů k řece. Uklouz jsem.“

Faith si vybavila úzké schůdky z Water Street k řece. Byly už hodně ošlapané, klouzaly a některé kameny byly uvolněné. Zavrtěla hlavou a soucitně si skousla ret. Davis měl štěstí, že si nesrazil vaz.

Walker se podíval starému pánovi na ruce. Třásly se, ale jinak zůstaly nedotčené.

„Schody k vodě, jo?“ prohodil. „Není divu, že vypadáte, jako by vás přejel náklaďák. Zavezu vás do nemocnice.“

„Ne!“

Obě ženy Davisova odpověď překvapila. Walkera ne. Zapadala do obrázku, který si udělal.

Archer nebude mít radost.

„Chcete jít dovnitř, nebo si tu chvíli odpočinete?“

„Rád bych se napil.“

„To jistě,“ souhlasil Walker. „Ale pochybuju, že to v sobě udržíte. Hned se vám zvedne žaludek.“ Davis zasténal.

„Bolí vás ještě něco?“ zeptal se Walker. „Co záda?“ Davis zavrtěl hlavou. „A ledviny?“

Muž přikývl. „Taky koleno.“ Walkera to nepřekvapilo. „Mel, přines panu Montegeauovi mou hůl. Potřebuje ji víc než já.“

„Kde je?“

„Naposledy jsem ji viděl v jedné z lodí u přístaviště.“

Mel spěchala pěšinkou od domu. O chvíli později vyšel z domu Jeff a sháněl se po manželce.

„Šla pro hůl,“ vysvětlil Walker. „Váš otec měl nehodu. Bude potřebovat pomoc, aby se dostal bezpečně dovnitř.“

Jeff měl ještě mokré vlasy, byl bos a na sobě jen džínsy. Při pohledu na otce zbledl. „Tati? Panebože, co se stalo?“

„Tím se budeme zabývat později,“ navrhl Walker. „Teď mi ho pomozte dostat do postele.“

„Pít,“ vypravil ze sebe Davis. Jeff přimhouřil oči. „Vypadá to, žes měl už dost.“

„Já nepil,“ pronesl Davis. „Zatracený schody.“

„To určitě,“ zamumlal Jeff.

Mladí muži odnesli starého pána do pracovny a položili ho na pohovku. Za chvíli se objevila Faith s miskou vody a ručníky. Otřela Davisovi z tváře zaschlou krev, aby mohli zjistit, jak moc je obličej zasažený. Walker vytáhl nůž a rozřízl pravou nohavici až ke koleni. Noha byla oteklá a plná podlitin.

„Máte led?“ zeptal se Walker.

Jeff vyrazil do kuchyně, vysypal ze zásobníků kostičky ledu a vrátil se do pracovny. Mezitím dorazila Mel s holí. Byla bílá jako duchové ze zátoky.

„Posaď se, miláčku!“ vybídl ji Jeff a balil led do ručníku. „Táta bude v pořádku.“

Faith na něj kradmo pohlédla. „Tady by se taky nějaký led hodil,“ ukázala na oteklý nos a napuchlý rozražený ret.

„Pít,“ sípal Davis.

„Vodu,“ souhlasil Walker. „Pokud ji udržíte v žaludku, zkusíme něco ostřejšího.“

Když skončili s mytím, Davis měl v sobě sklenici vody a dvojitý bourbon. Faith mu podložila hlavu polštářem a Mel ho přikryla. Walker odvedl Jeffa kuchyní na zadní verandu, kde je ženy nemohly slyšet.

„Stejně si myslím, že by měl jet na rentgen,“ začal Jeff nešťastně.

Walker pokrčil rameny. „Drobné zhmožděniny se na snímcích neukážou, a právě ty bolí nejvíc.“

„A co to koleno?“

„Výron tam bude, ale nic zlomeného není.“

„Jste si jistý?“

„To by nemohl chodit. Ale ti chlapíci si dali pozor. Ještě zdaleka s vaším otcem neskončili.“

„O čem to mluvíte?“ zarazil se Jeff.

„Rubíny v sejfu nebyly.“

Jeff přimhouřil oči. „Co tím chcete naznačit?“

Walker spolkl několik jadrných slov. Doufal, že to s Jeffem nebude těžké. „To znamená, že ten, kdo vyloupil váš trezor, zůstal zklamaný. Rubínový náhrdelník uvnitř nebyl. Možná je to na pár dní odradí, ale vrátí se.“

„Mluvíte zmateně jako Tiga.“

„Tak poslouchejte, chlapče. Váš otec se zřejmě zapletl s nějakými ostrými hochy, kteří z něho málem vymlátili duši.“

Jeff vytřeštil oči. Přejel si dlaní po tváři, jako by se chtěl přesvědčit, že nespí. „Ne.“

„Kdyby spadl ze schodů, měl by rozbité dlaně, jak by se snažil ztlumit pád. Jenomže je má netknuté jako korunní lístky růže a vzadu na hlavě nemá ani modřinu. Zpracovali ho profesionálové. A dobře ví, že kdyby jel do nemocnice, ohlásili by to policii a ta by mu kladla nepříjemné otázky.“

Jeff zavřel oči a snažil se rychle ovládnout. „Dobře. Promluvím s ním.“

„Půjdeme za ním oba.“

„Ne, tohle není vaše Vzápětí Jeff zmlkl a upjatě dodal: „To není nutné. Je to náš soukromý problém.“

„To se pletete. Vzhledem k pojistce je to i problém Donovanových.“

„Ale –“

„Tak dost,“ přerušil ho Walker netrpělivě. „V Seattlu vykradli Faith obchod. Vyloupili sejf na výstavě v Savannah. Přepadli ji. A tady přišla o tři šperky. Už mám toho rodinného tajnůstkářství dost. Buď dostanu odpovědi, nebo předhodím vašeho otce lidem, kteří se mu nebudou zamlouvat o moc líp než ti, od kterých se vrátil.“

„Kdo jste?“ zeptal se Jeff po chvíli upřeného pohledu.

Walker neměl náladu na dlouhé řeči, tak zvolil odpověď, která přinese nejméně otázek. „Faithin osobní strážce.“

Jeff polkl. „Myslel jsem, že její přítel.“

„Ona taky. Je to tak snazší.“

„To jistě,“ prohodila Faith z kuchyňských dveří, „zlato.“

Sakra. Měla být v pracovně a pečovat o Davise. „Vysvětlím ti to,“ procedil skrz zuby.

„Neunavuj se. U dveří stojí nějaká ženská a chce s tebou mluvit.“

„Se mnou?“ ujistil se.

„Jo. V tom, co má na sobě, zřejmě spala, ale má i nádherně zářivý odznak.“

Walker by nejradši něco nakopl. Doufal, že FBI zůstane venku.

Další omyl.

„Dožaduje se jmenovitě tebe,“ pokračovala Faith a škodolibě se usmívala. „Tvrdí, že ji znáš.“

„Alespoň to není April Joyová,“ utrousil, když procházel kolem ní.

„Jak znáš April Joyovou?“ zeptala se. „A proč by s tebou chtěla mluvit?“

Walker neodpověděl.

Faith měla pocit, že tak to teď bude častěji. Ale ona už se stejně na nic vyptávat nepotřebuje, to zásadní ví.

Cindy Peelová po chvíli uvažování došla ke stejnému závěru jako Walker. Podlitiny Davise Montegeaua nejsou výsledkem náhodného uklouznutí na schodech. Dostal se do rukou profesionála.

„Kdo vám to udělal, pane Montegeaue?“ zeptala se.

„Upadl jsem,“ trval na svém starý pán.

„Počítejte s tím, že se vrátí,“ upozornila ho agentka. „Příště vám zlomí obě kolena a zbytek života budete trávit na vozíku. Pokud vás rovnou nezabijí.“

Postoupila blíž a zakryla Davisovi výhled. Už dřív se setkala se svědkem, který nebyl ochotný spolupracovat, ale nikdy ne v tak napjaté situaci. April Joyová chtěla ten rubín a chtěla ho mít už před týdnem. Pokud ho nezíská, může počítat s dalším místem působení někde ve Fargo v Severní Dakotě.

Davis zavřel oči, aby se na agentku nemusel dívat. Ta ženská nemůže říct nic, co by chtěl slyšet.

Peelová se rozhlédla po ostatních lidech v místnosti. „Má advokáta?“

Jeff zrudl studem nebo vztekem. Možná obojím. „Odkdy je pád ze schodů trestný? A i kdyby ho z nich někdo shodil, tak co?“

„FBI zaznamenala, že váš otec spolupracuje se dvěma členy podsvětí v Atlantic City,“ pronesla Peelová.

„Jak spolupracuje?“

Peelová neodpověděla.

„Šmelení s pozemky,“ obrátil se na Jeffa Walker. Potom se vrátil k Peelové. „Budete někoho zatýkat?“

„Důvod by byl, musím se rozhodnout.“

„Pokud to ještě není zřejmé, dámy by mohly uvařit kávu a já si zatím popovídám s pány.“

A co já?“ zeptala se Peelová.

„Zkuste získat nějaké odpovědi, dokud nepřijede paní Samantha Butterfieldová a neporadí svému klientovi, aby držel jazyk za zuby.“

Agentka se zamračila. „Dohodnuto.“ Pak pohlédla na Faith. „A co ona, ta kávu vařit nebude?“

„Nehne se ode mě, dokud nezískám odpověď.“

Peelová přimhouřila tmavé oči. „Zajímavé.“

„Jo. Přímo fascinující,“ souhlasil Walker. „A co se týče toho kafe…“

„Já ho vařit nebudu,“ oznámila agentka. „Ale počkám v kuchyni, pokud Faith Donovanová neopustí dům, aniž bych o tom věděla.“

„Prosím?“ ujistila se dívka. „Kdo jste, abyste mi nakazovala, co smím a co ne? Já ze schodů nespadla. A s mafiány nemám nic společného.“

„Chcete učinit prohlášení?“ zeptala se Peelová. „Pokud ano, ráda vám k tomu poskytnu možnost… v poněkud formálnějším prostředí, například v úřadovně FBI v Savannah.“

„Je to úřední příkaz nebo jen tak –“ začala Faith.

„Nejdřív se pokusíme o spolupráci,“ navrhl Walker a vzal Faith za ruku. „Alespoň nám zůstane nějaký manévrovací prostor.“

Dívka spolkla zbytek věty a po chvíli váhání neochotně přikývla.

„K tomuhle máte jistě důvod. A pádný,“ obrátil se na Peelovou.

„Mám.“

„Až tady skončím, promluvíme si o něm.“

Agentka chtěla nejdřív odmítnout, ale pak jen pokrčila rameny. „Poradím se s nadřízenými. To záleží na nich.“

Walker měl pocit, že už to o mnoho horší být nemůže. Další omyl.

, Jdeme,“ navrhla Peelová Mel.

Ta se tázavě podívala na Jeffa.

„Jen běž, miláčku. Není potřeba, aby ses tu rozčilovala.“ Usmál se a políbil ji na tvář. „Tohle celé je jen nedorozumění.“

Mel si pohladila bříško, jako by se chtěla ujistit, že alespoň něco je v pořádku, a políbila Jeffa. Pak se obrátila na ostatní. „Až bude káva hotová, zavolám vás,“ oznámila.

Jakmile Peelová s Mel odešly, Walker položil Faith ruce na ramena a upřel na ni pohled plný lítosti, vzteku a touhy.

„Budeš na opačném konci místnosti, kde nás nebude slyšet,“ řekl. „Tak tě nebudou moct povolat jako svědka.“

„Co se tu děje?“ zeptala se upjatě.

„Čím míň toho víš, tím líp pro tebe.“

„Zapomeň na oslovení zlato,“ pronesla posmutněle. „Oba už víme, proč ses držel v mé blízkosti. Doufám, že ti ty přesčasy zaplatí.“

Walker se snažil ovládnout. Vinu může dávat jen sám sobě. Ještě než se Faith dotkl, věděl, že dělá chybu. Tentokrát měl pravdu.

„Faith –“

„Kdybych tušila, co se děje,“ pokračovala, „možná bych nepotřebovala strážce. Napadlo to někoho z vás?“

Walker napočítal do deseti, pak do dvaceti. Když se dostal ke čtyřiceti, odvážil se promluvit. „Chápu to tak, že zůstaneš.“

„Chápeš to správně.“

Otočil se k ní zády a zadíval se na otce se synem. Tady si starosti s ovládáním nedělal.

Jeff pod jeho pohledem o krok ustoupil.

„Výborně, chlapče,“ pochválil ho Walker. „Konečně si začínáš uvědomovat, v jaké bryndě jste se s otcem ocitli.“

30

Walker šel zavřít dveře pracovny. Cestou zpátky se zastavil krok před Montegeauem mladším.

„Začneme s tím jednodušším,“ oznámil. „Kdo z vás, hoši, dal dohromady tu loupež ve Faithině zlatnictví v Seattlu?“

Oba na něho zírali, jako by měl dvě hlavy, a ani jeden z nich nerozuměl anglicky.

„Jakou loupež?“ vypravil ze sebe nakonec Jeff. Walker pohlédl na Davise.

Starší z mužů zavrtěl hlavou, sykl bolestí a sáhl po bourbonu. Podařilo se mu nalít něco z karafy do sklenice a napít se. Ale na bolest to moc nepomáhalo.

„Na mě se nedívejte!“ utrhl se na Walkera. „Kdybych vykrádal klenotnictví, nebyl bych snad na mizině, ne?“

Walker si oba muže zkoumavě prohlížel. Mohli lhát, jako když tiskne, ale myslel, že zatím mluví pravdu.

„Proč by měli chtít vykrást můj obchod?“ zeptala se Faith.

Walker se ohlédl přes rameno. „Pokud se ptáš Jeffa a Davise, nic nevědí. Jestli se chceš zeptat mě, napiš si to na papír a já ti všechny otázky zodpovím, až budeme sami. Slibuju.“

Faith chtěla namítnout, k čemu jí jeho slovo bude, ale raději mlčela. Walker jí sice neřekl, že ji má chránit spolu s rubíny, ale vlastně ani nelhal. A pokud ona ve své hlouposti neviděla, co měla před očima, je to její problém.

„Dobře, probereme to později.“

Všiml si chladu v jejích očích i hlase a pod jejím pohrdavým pohledem si připadal jako největší bídák. Otočil se zpátky k Montegeauovým.

„Zkusíme něco bližšího,“ navrhl. „Kdo naplánoval loupež v hotelu?“

Jeff na něj upřel překvapený pohled.

Davis se mu vyhýbal a natáhl se po karafě. Jeff byl ale rychlejší a odsunul mu ji z dosahu. Davis se zavřenýma očima klesl na polštář.

„Tati?“ začal Jeff.

„Já nevím, chlapče.“

Jeff si tiskl kořen nosu a bylo znát, že chce otci věřit.

Prožíval těžké chvíle.

Walker si byl ale jistý, že starý pán lže.

„Byl to Sal Angel?“ zeptal se.

Davis mlčel.

„Donovanové mají jistý vliv na federální policii,“ pokračoval Walker. „A taky máme dobré právníky. Můžeme vám pomoct, nebo vás potopit. Takže to zkusíme ještě jednou, a když se mi odpověď nebude zdát pravdivá, předám vás federálům. Byl to Sal Angel.“

„On mě zabije,“ zasténal Davis.

„Beru to jako souhlas,“ prohodil Walker rázně. „Šli po tom rubínovém náhrdelníku?“

Davis upíral pohled na bourbon.

„Ne,“ oznámil Jeff tiše. „Na to je už pozdě.“

„Ano,“ zasípal Davis. „Ten náhrdelník.“

„Loupež na výstavě má na svědomí taky Sal?“ pokračoval Walker.

Faith na něho mlčky zírala a lomcoval jí vztek. Walker s každou otázkou odhaloval, kolik toho věděl. A jak málo jí řekl.

Byla zvyklá, že bratři dělají to, co pro ni považují za nejlepší, ale ty omlouvala, protože to činili z lásky. Walker jen nevěřil, že má dost rozumu, aby to zvládla.

„Myslím, že to byl Sal nebo jeho partner,“ zašeptal Davis. „Sal o tom se mnou nemluvil.“

„Vy jste mu jenom prozradil, kdy a kde Faith bude, že?“ ‚

Starý pán přikývl.

„Věděl jste, že ji chtějí zavraždit?“

Zděšení v Davisově tváři bylo stejně skutečné jako u Faith. Dívka upřela na Walkera tázavý pohled. Proč by ji chtěli nějací lidé, které ani nezná, zabít?

Jenže on pro ni neměl žádné vysvětlení, které by pomohlo. Když zůstala v místnosti, musí si tu hrůzu vyslechnout. Zase ji nedokázal ochránit. Na takovou špínu je příliš jemná.

Aleje tu.

A on ji do toho zatahuje.

„Já – já –“ bylo všechno, co ze sebe Davis dostal.

Walker se podíval na Jeffa. Tam nemohl čekat žádnou pomoc, syn na tom byl hůř než otec. V duchu zaklel, když si uvědomil, že nic nebude jasné ani jednoduché.

Obrátil se zpátky ke starému pánovi. „Máte něco společného s přepadením v jídelně?“ zeptal se Walker tónem, jakým jiní mluví o počasí.

„To je nehoráznost!“ ohradil se Jeff. „Otec by nikomu neublížil.“

„Vyděšený člověk dělá spoustu věcí, kterým by se jinak vyhnul,“ namítl Walker. „A váš otec je vyděšený k smrti. Má k tomu dobrý důvod.“

Davis se pohnul, zasténal a sáhl po ručníku s ledem, který se mu smekl z kolena. Walker led zachytil, vrátil ho na místo a čekal s trpělivostí lovce.

„O žádné vraždě ani přepadení jsem nevěděl,“ promluvil starý pán roztřeseně. „Opravdu.“ V očích se mu leskly slzy. „Nikomu se nemělo ublížit. A kdyby se ty pozemky prodaly rychleji, nic by se nestalo. Byly by peníze na golfové hřiště a přístav, zbytek by se ztrojnásobil a my bychom byli bohatí.“

„Ale podíly se neprodaly dost rychle a vy jste šel za Salem pro peníze,“ ozval se Walker. „Nebo s vámi byl už od začátku?“

„On a Joe. Partneři.“ Davis si zakryl tvář dlaněmi. „Nikdo jiný by mi nepůjčil a na majetku už byla hypotéka. Kdybych neuzavřel smlouvu, ty pozemky by šly do dražby. Vyšlo by to, kdyby –“

„Kdyby se ty podíly prodaly rychleji,“ přerušil ho Walker netrpělivě. Zatím se nedozvěděl nic nového. „Takže to nakonec nedopadlo a vaši partneři přišli o prachy. O kolik?“

„O čtvrt milionu. I s úroky pět set tisíc.“

Jeff šlehl po otci pohledem. „Stoprocentní úrok na roční půjčku?“

„Tak to v mafii chodí,“ vysvětlil mu Walker „V pátek si půjčíte dvacet babek a v pondělí už dlužíte čtyřicet.“

„Kdyby se ty podíly prodaly –“ začal Davis.

„Jenže se neprodaly!“ odsekl Jeff. „Tak je to pokaždé, a ty jsi nepoučitelný!“ Při pohledu na zmláceného otce se ale se zasténáním odvrátil. „Na tom nesejde. Nějak to zvládneme. Vždycky to nějak dopadlo.“

„Ale za peníze z pojistky za náhrdelník to nebude,“ poznamenal Walker. „Protože jste si dávali pozor, aby odpovědnost nebyla na vás, když se ho Sal pokoušel ukrást.“

Davis mlčel.

„Rozdělil by se s vámi Sal o peníze, které by za něj dostal?“ zeptal se Walker. „Samozřejmě po odečtení úroků.“

Davis s povzdechem přikývl.

„Panebože, tati, proč jsi ty rubíny neprodal a Salovi nezaplatil?“

Davis zavřel oči.

„Chtěl jsi obejít daně?“ nedal se Jeff odbýt.

„Jo. Daně. A slušnýmu člověku pak nic nezbyde.“

„Proto nám buší na dveře FBI?“ obrátil se Jeff na Walkera. „Jde o daně?“

„Na vybírání daní má vláda jiný úřad,“ poznamenal Walker. „Ale myslím, že váš otec měl ještě další důvod rubíny neprodat.“

„Ani nemohl,“ ozvala se Faith. „Nebyly jeho. Ale mohl zařídit, aby je někdo ukradl, a on by potom za ně dostal peníze.“

Walker na dívku pohlédl.

„To nebyla otázka,“ namítla klidně. „Nebo jsem podle tebe tak pitomá, že mám jen mlčet?“

Než se Walker vzpamatoval, ozval se Jeff. „Tak cenné kameny by musely projít knihami ve zlatnictví. Všiml bych si toho. Táta mi tvrdil, že jsou ze zbytku rodinných kamenů, které se neztratily s truhlou.“

Davis mlčel.

Walker si začínal uvědomovat skutečnost, která se mu vůbec nelíbila. Vysvětlila by se tím i souvislost mezi April Joyovou a dvěma mafiány z Atlantic City.

Sakra.

„K rubínům se vrátíme později,“ oznámil Walker rázně. „Teď se věnujme Salovi. Jeho pokusy získat v Savannah náhrdelník ztroskotaly, i když jste mu Faith naservíroval jako na talíři.“

Davis unaveně přikývl.

„Čí nápad byl zrušit svatbu v Savannah a přesunout ji sem?“ zeptal se Walker. „Váš, nebo Salův?“

„Můj,“ přiznal Davis hluše. „Sal mi nařídil, abych sem Faith nějak přilákal.“

„Dal vám nástroje, aby to vypadalo jako vloupání zvenčí?“

„Ano. Ježíši, to koleno bolí.“

„Vezměte si aspirin,“ odsekl Walker. „Kdy ses do toho zapojil ty? Hned na začátku?“

Jeff upřel pohled na láhev bourbonu, jako by uvažoval, jestli se má napít.

„On o ničem nevěděl ani nic neudělal,“ ozval se Davis a pokoušel se posadit. „To všechno já.“

„Ale vy jste nepřemlouval Faith, aby si šperky uložila do vašeho sejfu,“ namítl Walker.

„Řekl jsem Jeffovi, aby to udělal.“ I přes modřiny a šrámy vypadal Davis vzdorovitě. „Vůbec netušil, o co mi jde.“

„Takže vy jste nadopoval Stopaře, vypáčil dveře a otevřel trezor.“ Jeff sebou trhl.

„Ano,“ procedil Davis skrz zuby. „Tak jděte zavolat federály a oznamte, že jsem si vyloupil vlastní sejf. Potřebuju se napít.“

„Bylo to tak?“ obrátil se Walker na Jeffa.

Ten mlčky naléval otci bourbon.

„Hezká pohádka,“ poznamenal Walker. „Až na to, že Davis byl tak opilý, že se sotva dohrabal do svého pokoje, natož aby otevřel trezor.“

Faith se při pohledu na Jeffa rozpomněla, jak ten večer poznamenal: Musím si připomínat, že kdyby se něco stalo, tratit bude pojišťovna, ne my, a tam mají peněz dost.

„Byl jsi to ty,“ obrátila se na mladšího z Montegeaů.

„Ne, já!“ trval na svém starý pán.

Dívka si ho nevšímala a s narůstajícím vztekem upírala pohled na Jeffa. „Sázel jsi na můj soucit, když otec pije, tak jsem –“

„To by stačilo!“ vyštěkl Jeff a praštil těžkou karafou o stůl. „Proč by se měl otec hájit před podvodnicí?“

„Jak to myslíš?“ vyhrkla.

„Když jsem sejf otevřel, nic tam nebylo,“ odpověděl. „A ty to moc dobře víš! Takže si laskavě nech ty svoje morální výlevy, od podfukářky je poslouchat nehodlám!“

„Srdce mi pro tebe krvácí,“ poznamenal ironicky Walker, „ale Faith nech na pokoji. O náhrdelník se starám já. Takže jsi ukradl věci za sto tisíc místo za milion, chudáčku.“

Jeff se podíval na Walkera a rozesmál se. „Tak ona dostala i tebe. Velký smutný oči, dlouhý nohy a prolhaná pusa. Tak poslouchej, blázne. V trezoru byly jen papíry a rodinná bible! Vsadím se, že to její pojišťovnu potěší.“

„To je lež!“ ohradila se Faith. „Uložila jsme tam tři šperky a jsou pryč.“

Jeff na ni vrhl znechucený pohled. „To je tvoje verze, holčičko. Uvidíme, kdo mluví pravdu a kdo lže. Vím, co jsem v sejfu našel. Nic. Otec vybílil pokladnu v klenotnictví, aby Sala vyplatil, a stejně ho málem umlátili k smrti.“

Faith hledala pomoc u Walkera. „Dala jsem ty šperky do sejfu.“

„Zatraceně –“ začal Jeff, ale Walker ho zarazil.

„Ztiš hlas, chlapečku. A jestli ještě jednou Faith obviníš z čehokoli, modli se, abys měl dost rychlej start. Rozumíš?“

„Takže v tom jedeš s ní,“ vydechl Jeff. „Myslel jsem si to.“

„Myslet je dobrý,“ souhlasil Walker, „ale jen v případě, že to neděláš nahlas.“

„Trezor byl prázdný,“ trval na svém Jeff. Walker mu věřil. „Kdo všechno zná kombinaci?“

..Jenom otec.“ řekl Jeff.

Walker pohlédl na Davise.

„To ne,“ ujistil ho Jeff. „Když jsem si s ním přišel v noci promluvit, chrápal, až se třásly stěny.“

„Dobře, vraťme se k zajímavějším věcem,“ navrhl Walker.

„Zajímavějším?“ bublala Faith vztekle. „Mé ztracené šperky nejsou zajímavé?“

„Kolem domu táboří policie a sleduje tě.“

„Mě?“ vytřeštila dívka oči. „To je nesmysl. Proč by se mnou ztráceli čas?“

Jeff si odfrkl.

„Odkud jsou ty rubíny, které tvůj otec poslal Faith?“ zeptal se ho Walker.

„Jak už jsem řekl,“ cedil Jeff skrz zuby. „Pocházely z posledních rodinných šperků, jediných, které nezmizely s truhlou.“

„Souhlasíte?“ obrátil se na Davise.

Starý pán neodpověděl.

„Vzpomeňte si, co jsem říkal o Donovanových a právnících,“ pobízel ho.

„Smůla,“ zašeptal Davis. „Od té doby, co se ztratila truhla, nás pronásleduje smůla.“

„Sám jste se z toho nevyhrabal,“ pokračoval Walker, „určitě nestojíte o pomoc?“

„Jeffe,“ zasténal starý pán, „Je mi to všechno líto. Snažil jsem se, když maminka umřela. Tolik jsem se snažil.“

Jeffovi se v očích zračila bolest.

Walker mu přitáhl k pohovce křeslo. „Sedni si. Mám pocit, že to, co tě teď čeká, nebude snadný.“

Jeff zapadl do křesla a sledoval otce zdrceným pohledem. Zbytek dítěte v něm zemřelo, když vzal otce za ruku a pevným hlasem ho ujistil: „Ať je to cokoli, pověz mi to. Něco už vymyslíme.“

Davis přikývl. Ani jeden z nich nevnímal slzy, které stékaly starému pánovi po tvářích.

Faith se skousnutým rtem bojovala se soucitem a představovala si, jak by asi na Jeffově místě bylo jí.

Walker ji vzal za ruku, přejel si jí po tváři a rychle ji pustil dřív, než stačila něco namítnout.

„Šperky, které jsme přijímali poslední roky, pocházejí z Ruska,“ začal Davis tiše.

A máme tu April Joyovou, pomyslel si Walker věcně. Ale nahlas jen poznamenal: „Kradené.“

„Já… neptal jsem se.“

Walker něco zamručel, ale tady už ho nemohlo nic překvapit. „Ale z každého prodeje jste dostával velkorysou část, ne?“

Davis nešťastně přikývl. „Drželo nás to nad vodou, dokud bych neprodal ty pozemky. Mělo to vyjít. A vyšlo by, nebýt –“

„Tati,“ přerušil ho Jeff mírně, „to už je za námi. Musíme se soustředit na to, co je teď.“

„S kým jste byl v kontaktu?“ zeptal se Walker.

„S firmou Tarasov International Traders. Je legální, ověřil jsem si to. Mají licenci, razítka od celníků i všechno ostatní.“

Tohle je problém April Joyové, ne Walkerův. On musí zjistit, proč se FBI věnuje Faith, a ne lidem, kteří perou kradené šperky ruské mafie.

„A co odhady na celních formulářích?“ zeptal se Walker. „Vsadil bych se, že nebyly nijak vysoké.“

Davis si povzdechl. „Odtud pocházel zisk. Kameny byly většinou daleko lepší, než se uvádělo v dokladech. Ale odhadovat zasazené kameny je obtížné, tak jsme nikdy žádné problémy neměli.“

„Zvlášť když tomu celníci moc nerozumí,“ poznamenal Walker. Byl to starý osvědčený trik, který se stále s úspěchem uplatňoval. Celníci měli málo školených odhadců drahých kamenů a většina státních zaměstnanců nepozná růžový ametyst od skutečných rubínů. „Tak jak to prasklo?“

„Myslím, že jsem obdržel v zásilce něco, co jsem dostat neměl. Něco skutečně cenného.“

„Výjimečný rubín?“ zeptala se Faith ostře. „Velký asi jako dětská pěst? Rytý?“

Walker se usmál, i když se mu zvedla hladina adrenalinu. Susa Donovanová vychovala samé chytré děti.

„Ano,“ zašeptal Davis. „Byl to nejkrásnější kámen, jaký jsem kdy viděl. Podobal se těm nejhezčím, jaké by měly být v truhle. Byl větší než ořech, lemovaný perlami ve tvaru slz. Zbytek zlatého náhrdelníku tvořilo čtrnáct barmských rubínů, všechny minimálně dvoukarátové. Některé nebyly dobře broušené, ale vynikaly barvou a čistotou.“

Jeff na otce zíral, jako by nevěřil svým uším. „Proč jsi mi to neřekl?“

„Nechtěl jsem tě do toho tahat.“

„Mělo to název?“ zeptal se Walker.

„Co?“

„Ten rubín. Jmenoval se nějak?“ Davis se tvářil zmateně.

„Na tom nesejde,“ ujistil ho Walker netrpělivě. „Co jste s ním udělal?“

„Byl zhotovený tak, aby se dal z náhrdelníku odepnout a použít jako brož. Tak jsem ho dovezl sem do svého sejfu. Nechtěl jsem, aby ho Jeff ve zlatnictví zahlédl. Měl by… otázky.“

„To bych tedy měl,“ ujistil ho syn smutně. „Byl stejně kvalitní jako ty rubíny na náhrdelníku pro Mel?“

„Lepší.“

, Ježíši. Takový kámen by stál miliony.“

„Kdys byl na výstavě?“ zajímala se Faith.

„Když jste šli na oběd,“ odpověděl Jeff.

„Byl jsi na výzvědách?“ zeptal se Walker chladně.

„Netušil jsem, odkud ty kameny jsou. Jen jsem se chtěl podívat na náhrdelník. Stejně nevěřím, že by o tom přepadení otec něco věděl.“

Walker se zadíval na starého pána.

„Kdo ještě věděl, že máte tak velký kámen v sejfu?“

„Nikdo. Kromě Jeffa znám kombinaci jen já.“

Jeff se nervózně zavrtěl. Stále ho obcházela hrůza při vzpomínce, jak otce přiměl podepsat plnou moc.

„Kdy jste prozradil kombinaci synovi?“ pokračoval Walker.

Vzpomínka na scénu v knihovně byla ještě příliš živá a bolestivá. Přejel si rukou po tváři, ale okamžitě ho zabolel rozražený ret. „Těsně předtím, než jste přijeli,“ vypravil ze sebe nešťastně. „Jeff mě přiměl, abych mu předal plnou moc.“

„Jak?“ dotíral Walker.

„To nemělo s rubíny nic společného,“ ozval se Jeff překotně. „Byla to osobní záležitost.“

„To je vražda taky,“ upřel Walker na Davise výmluvný pohled a čekal.

„Zatraceně,“ zamumlal starý pán. „Položil mě na lopatky a nedal mi napít, dokud jsem to nepodepsal.“

„Kde je ten rubín?“

„Já nevím!“ ohradil se Davis. „Říkal jsem mu to pořád dokola, ale taky mi nevěřil. Ten rubín je pryč.“

„Žádné známky násilného vniknutí nebo sluchátka?“ zeptal se Walker věcně.

„Nic.“ Davis si zakryl tvář dlaněmi, ale sykl bolestí, když se dotkl nosu, a zase ruce spustil. „Nic,“ zopakoval zoufale.

„Komu jste dokola opakoval, že rubín zmizel?“ nedal se Walker.

„Jméno neznám. Asi týden poté, co přišly šperky, jsem měl telefon. Ten člověk mluvil anglicky, ale s divným přízvukem. Myslím, že pracuje pro Tarasova,“ přiznal.

Faith se podívala na Walkera. Připomínal jí Archera, když se věnoval obchodním záležitostem.

„Jaký měl přízvuk?“ vyptával se Walker.

„Zřejmě ruský,“ vložil se do hovoru Jeff. „Odtamtud přišla zásilka, ne?“

„Neptal jsem se tebe, ale tvého otce.“

„Podívej,“ pokračoval Jeff, „když mu nevěříš, proč se ho ptáš?“

„Líbí se mi, že se za otce stavíš,“ sykl Walker. „To je u syna úctyhodné. Víš ještě něco o rubínech, Rusech a loupežích, cos mi dosud neřekl?“

„Ne.“

„Tak mlč.“

„Co si sakra myslíš –“

„Faith,“ přerušil ho Walker, „zaběhni pro speciální agentku Peelovou. Jeff chce mluvit s někým, kdo má odznak. Není to zase tak špatný nápad. Určitě jich pozná spoustu.“

„Ne,“ namítl Jeff spěšně. „Jen se mi nelíbí, jak se chováš k otci.“

„V tom případě zavři oči, hochu.“

Faith sebou trhla.

Jeff také.

Walker se vrátil k Davisovi. „Tak jaký přízvuk měl ten váš neznámý?“

„Nebyl francouzský, německý ani anglický,“ odpověděl Davis. „To vím určitě.“

„Co chtěl?“

„Ten velký rubín. Okamžitě.“

„Jak dlouho víte, že se kámen ztratil?“

„Přesně nevím, opravdu. Mohl zmizet kdykoli během minulého týdne.“

„Nesmysl. Když má někdo takový kámen, kochá se jím a převaluje si ho na dlani několikrát za den,“ odsekl Walker. „Ta příjemná dáma s odznakem už dlouho na vaření kávy dohlížet nebude, tak to honem zkraťte!“

„Před třemi dny. Možná čtyřmi. Těžko se rozpomínám. Nejdřív jsem nevěřil, že jsem ho vůbec měl.“

„Jo, moc bourbonu, to je jed na mozkové buňky,“ prohodil Walker bez soucitu. „Co jste tomu chlápkovi namluvil, když chtěl rubín zpátky?“

„Strašně jsem se bál,“ zašeptal muž. „Vyhrožoval, že jestli mu neprozradím, kde je, připraví mi pomalou a bolestivou smrt. A já to nevěděl.“

„Co jste mu řekl?“

Davis se lačně zadíval na bourbon. Kvůli tomuhle se nenáviděl, kdykoli pohlédl do zrcadla. „Řekl jsem…“ Odkašlal si a začal znovu: „Řekl jsem, že jsem ho poslal na zasazení.“

Walker znal odpověď ve chvíli, kdy kladl otázku, ale musel ze zeptat. Omylů už bylo dost.

„Koho jste odsoudil místo sebe k dlouhé a bolestivé smrti?“ zeptal se chladně.

„Nikoho! Já bych –“

„Kecy!“ okřikl ho Walker. „Bylo vám jasný, že pokud ten kámen nemáte, jste mrtvý muž. Koho jste vybral místo sebe?“

Faith to věděla dřív, než Davis otevřel ústa.

„Mě,“ pronesla tiše. „Řekl Rusům, že ten kámen mám já.“

Walker sledoval starého pána jako kočka myš. „Davisi?“

„Nevěděl jsem, co si počít,“ vzlykal. „Zabil by mě.“

Walker by to klidně udělal v tu chvíli sám. „Zdá se, že o váš život usiluje kde kdo, pane Montegeaui. Tak to dopadá, když člověk hraje kuličky na špatný straně dvorku. Vycházel jste zřejmě z toho, že rubíny na náhrdelník byly ze stejné zásilky, že?“

Davis zavřel oči. „Ano,“ vypravil ze sebe chraplavě.

„Jednalo se o ten náhrdelník, od kterého jste odepnul kámen?“ snažil se Walker vyhnout jakémukoli nedorozumění.

„Ano.“

„A kde je ten velký rubín teď?“

„Nevím.“

„Špatná odpověď.“ Walker mluvil stejně chladně jako byly jeho obavy. Pohlédl na Faith, aby se ujistil‘ ze je zatím v bezpečí. Pak se podíval na Jeffa ‚

„Sežeňte si právníka!“ prohlásil. „Váš drahý tatínek bude možná žít tak dlouho, že by se mu mohl hodit“

31

Odvě hodiny později se na rozpadající se verandě domu v Rubínové zátoce objevila April Joyová. Cindy Peelová ji nad kávou v salonu seznamovala se situací, zatímco právnická Davise Montegeaua v kuchyni sepisovala návrh smlouvy o spolupráci a ochraně. Podmínky byly jasné – pokud bude Davis spolupracovat, nikdo z jeho rodiny nebude obviněn. Jakmile se vyřídí všechno potřebné, FBI převezme nad Davisem ochranu. Zůstane tak naživu a Sal s Joem se ocitnou ve federálním vězení.

Kdyby to záleželo na April Joyové, nechala by si toho starého mizeru pro sebe, ale věděla, že FBI by si stěžovala až u prezidenta, že jim sebrali svědka. Bitvy mezi státními institucemi ji iritovaly, zvlášť když jí bylo jasné, že je moudřejší nechat protivníka vyhrát. To nejlepší, co mohla udělat, bylo poslat Maxe Bartona, aby se účastnil všech výslechů.

Protože ale měla pocit, že Davis toho o předmětu jejího zájmu, Srdci půlnoci, moc neví, nijak zvlášť se nesnažila. Ten starý opilec tvrdil pořád dokola, že se kámen ztratil. A Cindy Peelová mu to věřila.

April doufala, že Faith Donovanová ví víc, než zatím prozradila. Jen proto se vydala na Jih.

„Dobře,“ oznámila Peelové ledově, „ten opilec je váš. Ale dostanu okamžitě kopii každé věty, kterou pronese o spojení s Rusy. A kdyby se byť jen vzdáleně zmínil o Srdci půlnoci, dáte mi hned vědět. Souhlasíte?“

Peelová byla realistka. April Joyová může být drobná a milá, ale na své místo se nedostala díky vzhledu. Předčila ostatní chytrostí a tvrdostí, muže i ženy. Kdyby se rozhodla udělat někomu ze života peklo, zvládla by to.

A moc by se nerozmýšlela.

„Samozřejmě,“ ujistila ji. „Vždycky rádi spolupracujeme s ostatními federálními úřady.“

April něco zamručela a zastrčila si ruce do kapes úzkých černých kalhot. „Samozřejmě, sestřičko.“ Oblečení neměla sice nijak zvláštní, ale na ní vypadalo jako značkový model. Dlouhé černé vlasy měla svázané do střízlivého uzlu. „Kde je zbytek civilistů?“

„Mladej je nahoře, ostatní v jídelně na večeři.“ Při konci věty se Cindy neubránila lehké závisti. Táboření v bažinách bylo i tak dost strašné a teď se navíc domem linuly ty nejsvůdnější vůně.

„Voní to dobře,“ poznamenala April.

„Walker nám za svítání přinesl nějaké sušenky. Od té doby myslím na pořádné jídlo.“

April se chvíli v duchu zaobírala Owenem Walkerem. V jeho spise byla některá místa vynechaná a neměla ještě čas si je doplnit. Ale i tak jí bylo jasné, že jeho nenucené chování je jen póza. Archer Donovan žádné tupce nezaměstnává, a už vůbec ne přátelské nekňuby. To znamená, že je to typ člověka, který zvládne jakýkoli úkol.

„Myslím, že tu večeři zkusím,“ podotkla. „Třeba se mi podaří ukořistit nějaké zbytky.“

Faith nabírala poslední lžíci krabí polévky, když se Tiga objevila s mísou pečených žebírek. Následoval salát z křehkého zelí s vynikající zálivkou.

„Jako dezert bude studený vinný koláč,“ usmála se Tiga na Faith, „tak si na něj nech místo, rubínový andílku.“

Faith se podařilo vyloudit úsměv. Už vzdala snahu přesvědčit starou paní, že se jmenuje Faith. „Pokusím se,“ slíbila.

„Vždycky jsi byla moc hodná. Ani jako miminko jsi neplakala.“ Položila mísu vedle dívky a upřela na ni pronikavý pohled. „Chtěla jsem si tě nechat, opravdu jsem moc chtěla, ale maminka říkala, že už tu nejsi. Tak dlouhá smutná píseň, všechno špatně, nikdy to neměl dělat, ale mohl, tak to dělal a dělal…“

Faith při jejím blábolení běhal mráz po zádech, i když se stále statečně usmívala.

„V tichu jsem tě slýchala plakat, rubínové dítě. Jsem tak ráda, že tě vidím, že jsme spolu, navěky v moři s rudými dušemi. Ty tři malé dárečky byly krásné, ale nestačily. Třináct nových duší pro mě, čtrnáctá na tvé vysvobození, tak velká jako tvoje dětská pěstička. Kdybys je tak mohla vidět, rubínový andílku. Až mi dáš těch třináct, obě se osvobodíme. Vezmi si ještě, děťátko. V mokřinách bývá hlad.“

Faith bez hlesu sledovala, jak jí Tiga nakládá na talíř. Walker počkal, až se stará paní vrátí na svou stranu stolu, vyměnil si s Faith talíř a pustil se do jídla. S prvním soustem blaženě zamručel. Tiga je sice blázen, ale vaří skvěle.

Mel tentokrát neměla hlad. Vzala si jen trochu salátu, pár brambor a jedno žebírko. Potom se v jídle nimrala, jako by jí nechutnalo.

Jeff k večeři nepřišel. Nedokázal se posadit ke stolu s Faith, která ho naprosto znemožnila. Ale nechtěl to ztěžovat Mel, která odmítala uvěřit, že by Faith kradla. Proto se jí vyhýbal.

„Sněz něco, Mel,“ vybízela ji Faith. „Dítě potřebuje jíst, i když ty nemáš hlad.“

Mel vzhlédla, pokusila se o úsměv a zvedla stříbrnou vidličku k ústům. „Omlouvám se za Tigu, že ti pořád říká Ruby.“

Faith pokrčila rameny. „To nevadí. A kdo to vlastně byl?“

„Její dítě,“ odpověděl ode dveří Davis. Převlékl se, ale k dobře oblečenému muži měl i tak dost daleko. Bílou košili měl zmáčenou potem a pásek kalhot přehrnutý. Těžce se opíral o Walkerovu hůl.

Mel zvedla hlavu. „Její dítě?“

Davis unaveně přikývl. Pomalu se dobelhal ke stolu a svezl se na svou židli. Stopař se mu uložil u nohy a starý pán ho bezděčně pohladil.

„Netušila jsem, že byla vdaná,“ namítla Mel.

„Nebyla, to dítě bylo bastard.“

„V tom případě byl bastard ten muž, který ji opustil,“ opravila ho Faith. „To dítě za nic nemohlo.“

Davis na ni upřel pohled. „Jo, ten chlap byl neskutečnej mizera, ale to nebyl důvod, proč se s ní neoženil. Byl už ženatý. S její matkou.“

Faith měla chvíli pocit, že špatně rozuměla. Potom pochopila a odložila vidličku tak prudce, až se na stole roztočila.

Walker ji zachytil. „Davisi, vy máte poněkud zvláštní představy o konverzaci u stolu.“

Starý pán se zasmál. Už tři hodiny neměl skleničku. „Nemáš rád pravdu, hochu? Tak si zacpi uši bahnem.“‚

„Tatínku, prosím, ovládejte se!“ požádala ho Mel.

Starý pán se opřel o lokty a upřel na snachu pohled plný netrpělivého smutku. „Neměj strach, holčičko. Jeff není takovej mizera jako jeho děda. A já díkybohu taky ne. Mimochodem, takový věci se stávají i v nejlepších rodinách.“

„Incest?“ vydechla Faith.

Tiga najednou vstala a dětským hláskem oznámila: „Jsem zlobivá holka. Pokaždé mi to opakoval. Zavinila jsem si to sama.“ Zoufale se usmála. „Nechtěla jsem, tati. Opravdu ne. Prosím, nedělej to. Já už nechci. Už budu hodná.“ Dlouhé prsty se jí třásly. „Ale zlobila jsem, a on to dělal, a maminka viděla můj rubínový dárek k narozeninám a tatínek odešel, když se blýskalo. Je to moje vina.“ Rozhlédla se po místnosti. „Je to požehnaný čas. Krabi, vidíte. Večeře v osm. Neopozděte se.“

Když odešla, zavládlo ticho. Nakonec se ozvala Mel. „Ví o tom Jeff?“

„Možná,“ odpověděl Davis. „Děti vždycky všechno vědí, i když jim to rodiče chtějí zatajit.“

„Jo, děti znají způsoby jak se dozvědět co nejvíc,“ souhlasil Walker.

Faith věděla, že mluví o sobě i o Montegeauových.

„Schovával jste se jako dítě za dveřmi?“ zeptal se starého pána Walker.

„A nedělá to každej? Táta byl opilec, co měl rád malý holky. A bylo mu celkem jedno, s kterou si to rozdal. Klidně i s vlastní.“

„Škoda že ho ten lupič nezastřelil dřív,“ poznamenala Faith nemilosrdně.“

Davis pokrčil rameny. „Je spousta takových jako on. A jsou i horší.“

„Ale většina je lepších,“ namítla dívka.

„Teď už na tom nezáleží, stalo se to dávno.“

„Ale pro Tigu ne. Pro ni je to včera, dnes i zítra.“

Davis se zadíval na karafu s bourbonem. Byla skoro prázdná. Bude muset zajít do spíže a probrat pytle s rýží, moukou a cukrem. Třeba tam ještě něco má. Nebyl si ale jistý, jestli na to má dost síly.

„Vsadil bych se, že to nebyl lupič,“ pronesl Walker.

„Cože?“ trhl sebou Davis.

„Zastřelila vašeho otce Tiga, nebo jeho žena?“

Davis vypadal chvíli vyděšeně. „Možný to je. Matka byla tvrdá jako kámen, dokud ji nesklátila nemoc úplně. Ale to bychom nepřišli o tu truhlu, ne? Vždycky na něho křičela, že těm holkám dává rubíny.“

Faith se vybavila Tigina slova. Možná nebyla tak úplně šílená. Neustále spojovala rubíny se ztracenými dušemi. Uvažovala, jestli zahlédla rodinné šperky na jiných dívkách, a věděla, jak k nim přišly. Vysvětlovalo by to její posedlost těmi kameny, věřila, že to byla cena za duši.

„Možná v ní po všech těch dívkách už nic nezbylo,“ ozvala se Mel. „Mohla být prázdná jako srdce vašeho otce.“

„Zlato,“ začal Davis unaveně. „Srdce s majetkem moc společného nemá. Viděl jsem tu truhlu nedlouho před jeho smrtí. Byly v ní šperky. Ten pohled ve mně probouzel sny o tom stát se pirátem a mít vlastní stříbrnou truhlu plnou zlata a rubínů.“

„Prodejte mapy s poklady,“ prohodila April, která právě vešla. „Vyděláte víc než vysušováním mokřin na prvotřídní golfové hřiště.“

„Kdo jste?“ osopil se Davis na krásnou ženu s orientálními rysy. Stála ve dveřích jako královna Rubínové zátoky.

„April Joyová,“ oznámil Walker dřív, než stačila promluvit. „Čekal jsem, že se dřív nebo později určitě objevíte.“

„Vsadím se, že jste doufal, že to bude co nejpozději.“

„Doufat je celkem příjemné,“ poznamenal Walker s úsměvem.

April na něj upřela přimhouřené oči. „Musí muži projít testem krásy, než je jim povolený přístup do říše Donovanových?“

„Ne, madam,“ namítl. „Vzhledem bych to nevyhrál. Najali mě kvůli tomu, co umím.“

Tentokrát se April usmála. „Chytrej, co? Myslím, že se dohodneme.“

Walker byl příliš mazaný, aby dal najevo zájem. „Už jste jedla, madam?“

„Je to pozvání?“

„Na večeři ano,“ vložila se do hovoru Faith. „Moučník už si volí každý sám.“

Walker se na ni usmál s vřelostí, kterou April nevěnoval. „Tak dezert, jo? Ty to považuješ za zákusek?“

April si je zaměřila a usoudila, že se jí nepodaří je rozdělit a získat tak, co potřebuje. Walker našel ženu, o kterou stojí. Ze zkušenosti věděla, že jsou muži, které lze získat snadno, a jiní, kteří se za plot nedívají.

Walker patří k těm druhým.

S pokrčením ramen se posadila na Jeffovo místo, kde čekal prázdný talíř. „Na dezert prosím zapomeňte,“ prohlásila. „Zajímají mě ta žebírka.“

„Kdo jste?“ zeptala se Mel věcně.

„Pracuju pro vládu.“

„FBI?“

„Ne.“

„Tak kdo?“

„Kdyby ti to řekla, musela by tě zabít,“ vysvětlil Walker a podal jí tác s žebírky.

„Zábavné,“ poznamenala April. „Opravdu vtipné.“ Naložila si žebírka na talíř. „Slečno Buchananová, v debatě, ke které se tu chystám, není vaše přítomnost nutná. Pokud se rozhodnete zůstat, budete stejně jako váš budoucí tchán zahrnuta do ochranné vazby. Mimochodem, plány se svatbou se nezměnily?“

„Koná se na svatého Valentýna,“ oznámila Mel a vstala. „Za dva dny.“

„Pochybuju, že se celá záležitost do té doby vyjasní,“ namítla April a vzala si žebírko.

Mel neměla hlad, ale teď ji chuť přešla úplně. Odložila ubrousek a pronesla: „Jsem ráda, že vám naše situace připadá zábavná.“

„Slečno Buchananová,“ vzhlédla April od talíře, Je to pouze projev mé dobré vůle, že vám dovolím odsud odejít. Mohla bych vás i vaše dítě nechat uvěznit jako svědky s informacemi o mezinárodní pašerácké operaci.“

„Ona nic neví,“ namítl Davis, přejel si dlaní po tváři, a když ucítil bolest, dlaň stáhl. „Zatraceně, ona nic neví!“

„Má pravdu,“ pronesla Mel upjatě. „Jediné, co o financích rodiny vím, je to, že donedávna o nich rozhodoval otec.“

„Tak odejděte a zanechte svou nevědomost nedotčenou.“ April se zakousla do žebírka a zamyšleně žvýkala. Jako by srovnávala jižanské pojetí s tím, jak žebírka připravovala její babička.

Mel s prásknutím dveří opustila jídelnu.

April se věnovala žebírku, dokud nebylo úplně čisté. Pak si olízla prsty, utřela si je do ubrousku a obrátila se na Walkera. „Máte stejnou možnost jako slečna Buchananová.“

„Děkuju, ale nevyužiju ji.“

„Zřejmě máte pocit, že jste Archeru Donovanovi tak zavázaný, abyste riskoval ochrannou vazbu.“

Faith bouchla nožem o stůl, aby upoutala Aprilinu pozornost. „Walker o penězích Montegeauových nic neví,“ namítla.

„A v nevědomosti ho držíte vy, co?“ poznamenala April, vzala si další žebírko a zakousla se do šťavnatého masa.

„Máte na mysli něco konkrétního?“ zeptala se Faith důrazně.

„Jste Donovanová, takže nemůžete být tak hloupá, jak se tváříte.“

Walker pod stolem sevřel Faith nohu. Dívka ztuhla, ale vzápětí se uvolnila. Nic intimního v jeho gestu nebylo, jen ji upozorňoval, aby byla opatrná.

„Vy nemáte co říct?“ obrátila se April na Davise.

„Všechno jsem řekl FBI –“

„Povězte to mně,“ vyzvala ho chladně. „Prozraďte mi, jak jste získal Srdce půlnoci.“

„Myslel jsem, že je to jen legenda,“ lhal Walker.

„Je skutečné, stejně jako krev, která bude prolita, jestli kámen hodně rychle nevrátíme clo Ruska,“ ujistila ho April. „Jak jste se k němu dostal?“

„V zásilce šperků.“

„Odkud?“

„Od Tarasova.“

„Obchodujete s ruskou mafií pravidelně?“

„Tarasov je obchodník. Alespoň jsem o tom byl přesvědčený.“

April si olizovala prsty, ale nespouštěla z Davise pohled. „Tak se tváří polovina obchodníků z bývalého Sovětského svazu. A co Dimitrij Sergejevič Sokolov? Obchodujete i s ním?“ Ještě než stačil odpovědět, vyčetla mu informaci z tváře. Zatraceně. Je to možné. Čisté žebírko dopadlo s cinknutím na talíř.

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ odpověděl Davis. „Taky vyváží šperky?“

„Co jste udělal se Srdcem půlnoci?“ zeptala se April.

Davis upíral pohled do talíře. Šťáva z masa se rozlévala po bílém porcelánu.

„Přišel jsem o něj,“ přiznal.

„Ale to jste Ivanoviči neřekl.“

„Komu?“

„Tomu muži s přízvukem,“ vysvětlila April a sáhla po dalším žebírku. „To je ten, co rád vyřezává nožem přímo do lidí a přitom sleduje, jak vykrvácejí.“

Davis ze sebe nedokázal vypravit nic dostatečně artikulovaného.

„Posloucháte, Faith?“ zeptala se April. „Proč?“

„Protože jestli mi Srdce půlnoci nepředáte, jste na řadě jako další.“

„Nemohu vám dát něco, co nemám.“

April pokrčila rameny, otřela si ruce a sáhla po sklenici s vodou. „Bylo by lepší, kdybyste to měla. Věřte mi. Když to nemůžete udělat, svěřte se bratrovi. Archer by vám jistě poradil, abyste ten zatracenej kámen vydala, že Walkere?“

„Samozřejmě. Je tu jen jeden drobný problém. Faith ho nemá. Nikdy ho neviděla.“ Díval se jí přímo do očí. „Připojte Davise k malé černé skříňce a zeptejte se ho, jestli kámen poslal Faith Donovanové.“ Modré oči se zabodly do Davise. „Tak přiznejte, poslal jste Faith velký rubín?“

„Ne,“ zasípal starý pán. „Lhal jsem tomu Rusovi, co volal. Strašně jsem se bál. Doufal jsem, že získám čas a najdu ho. Jenomže je pryč. Občas ani nevěřím, že jsem ho měl.“

April se naklonila a poklepala žebírkem o talíř. Nechtělo se jí Davisovi věřit.

Ale nedalo se nic dělat.

Položila žebro k ostatním. „Tak, chlapci a děvčata, dostali jste se do pořádnýho maléru. Ivanovič jde po tom kameni a nebude věřit, že nevíte, kde je. Být vámi, Davisi, přilepila bych se na FBI jako klíště. Jedině oni vás můžou zachovat při životě.“

Starý pán zavřel oči.

April se podívala na Faith. „Je špatné, že vy podobnou ochranu dostat nemůžete. Jestli mluvíte s Davisem pravdu, Srdce půlnoci je pryč. A Ivanovic vám nebude věřit. Když na vás chvíli zapracuje, vyklopíte mu všechno, co chce slyšet. To je potíž s mučením. Jako způsob zjistit pravdu se přeceňuje, ale to už nebude váš problém. Vy budete mrtvá.

32

Walker rázoval zahradou, dokud se neuklidnil. Potom vešel do domu a zamířil k jídelně. Faith se mu vyhýbala a on už toho měl dost. Přes hodinu seděla v jídelně a popíjela odpolední kávu.

Otevřel dveře. „Je to hra pro jednoho, nebo se můžu připojit?“

Faith s nevolí odtrhla pohled od portrétů Davisových předků s rubínovými šperky. Pořád měla pocit, že jí uniká nějaká souvislost mezi Tiginými podivnými monology a rudými kameny. Nebyla si jistá, ale stále ji pronásledoval pocit, že něco zásadního přehlédla.

Každopádně o setkání s Walkerem nestála. Bylo od ní hloupé vztekat se, že jí neřekl o svém úkolu, zvlášť když teď zjistila, co všechno se kolem ní dělo. Důkazy o potřebě osobního strážce měla přímo před očima.

Nechtěla si ale přiznat, že pro Walkera představuje jen pracovní úkol. Pravda, spojený s některými příjemnějšími stránkami, ale přesto jen pracovní úkol.

A ještě víc ji rozčilovalo, že i když už ví, jak se věci mají, při vzpomínce na milování s ním se jí chvěje žaludek a naskakuje husí kůže. Věděla, jak jemný je jeho plnovous, jak vnímavý má jazyk, jak snadno ji dokáže přivést k extázi, o jejíž existenci neměla ani tušení.

Zjistila, že je jí s ním dobře i mimo postel. Líbil se jí jeho úsměv, rychlé uvažování i vstřícnost k těm, kteří si to zasloužili.

Bylo velmi těžké zlobit se na muže, kterého člověk miluje.

Ale nikdo jiný ji nedokázal tak citelně zranit.

„Hra,“ prohodila hořce. „To je to pravé slovo, že? Jen ztracená hra s rubíny a dušemi.“

„Celý život je jenom hra, a když prohraješ, tak zemřeš.“

Walker došel tak blízko, že vnímal vůni gardénií. Věděl, že tím jen mučí sám sebe, ale nevadilo mu to.

„Myslíš si, že jsem ti vlezl do postele jako do hotelu, a až skončím práci, odejdu,“ začal drsně.

Dívka pokrčila rameny. „Jak jsi říkal, je to jen hra.“

„Jenomže se pleteš, zlato. A já bych si moc přál, aby to bylo jinak.“

„Mám v tom hledat nějaký hlubší význam?“

„Spousta lidí bere život jako hru. Pokoušet ďábla a pak se rozběhnout jako o závod. A pokud není dost rychlý, má smůlu. Vycházelo mu to, dokud se nepokusil přehrát afghánské pašeráky v jejich vlastní hře. Než jsem se zbavil chlapa, který mě málem dostal, byl Lot po smrti. Hra skončila.“

Na Faith bylo znát, jak je jí to líto.

„Jenže za něho jsem prohrál já,“ pokračoval Walker. „Nezasloužím si hrát s někým dalším.“

Dívka naklonila hlavu ke straně a prohlížela si ho jako nezvyklý drahokam. „Když to budeš opakovat dostatečně dlouho, zlato, možná tomu uvěříš. Ale já ne.“

„Zatraceně, Faith, já pro tebe nejsem dost dobrý.“

„Jo, tos mi už předvedl.“

„Nemluvím o sexu.“

„Já taky ne.“

„K čertu.“

Dívka se na něho usmála. „Jak by řekla Hannah, žádné obavy, kamaráde. Jsem už dospělá a za své pocity i to, co s nimi udělám, zodpovídám sama. Ty odpovídáš za své. A můžeš si být jistý, že Archer se nepřipraví o někoho tak schopného, jako jseš ty, jen proto, že spí s jeho malou sestrou. Možná ti dokonce i přidá.“

Walker měl chvíli pocit, že se přestane ovládat.

Faith také. Toužila po tom. Chtěla vědět, potřebovala vědět, že ho dokáže zasáhnout stejně hluboko jako on ji. Vstala a postavila se proti němu.

„Tak tohle si o mně myslíš?“ pronesl nakonec. „Že se přes postel snažím o vyšší plat?“

Chtělo se jí souhlasit, aby viděla, jak vybuchne. Ale zaskočilo ji, jak klidně si s ním zahrává. Vzápětí si uvědomila, jak moc mu věří.

„Ne, omlouvám se. Tohle si ani jeden z nás nezaslouží.“ Mohla to svádět na okolnosti, ale to by byla lež. „Ublížil jsi mi neúmyslně. A já ti to chtěla vrátit.“ Téměř se usmívala. „Asi nejsem tak dospělá, jak jsem si myslela.“

Walker netušil, že ji k sobě strhne, dokud ji nesvíral v náručí. Netušil, že ji políbí, dokud mu smysly nerozbouřil žár srovnatelný s třicetiletým bourbonem –horký, příjemný, silný.

Dívka se nevzpouzela sobě ani jemu.

Rozechvěle se nadechla. „Co chceš dělat?“

„Vzpomínáš si na tu knihu, o které jsme mluvili?“

„Myslíš KámaSútru.“

„Jo, to je ona.“

„Vypadá to na dobrý začátek, ale…“

„Copak?“

„Měli tehdy viktoriánské vany na nožičkách?“

„Napíšeme novou knihu.“

„Dobrý nápad.“

Walker došel ke dveřím, zavřel je a zapřel kliku židlí. Potom zatáhl závěsy. „Napadlo mě něco jiného.“

Dívka zvedla obočí. „Mě taky. Vsaď se, že tě svléknu dřív než ty mě.“

„Tak do toho.“

Výsledek byl těsný, vyhráli oba. Rubínový náhrdelník dopadl na zem.

Faith ležela na podlaze s hlavou položenou na Walkerově svalnatém rameni. Bezděčně mu přejížděla po žebrech a znovu studovala portréty na stěnách.

„Chceš mě lechtat?“ zeptal se líně.

„Ne.“

„Ale docela se ti to daří.“

„Jen trp.“

Tiše se rozesmál a chtěl ji přitáhnout na sebe. Překvapilo ho, že se brání. „Počkej!“ vyhrkla. „Co se děje?“

„Pamatuješ, co říkala Tiga?“

Walker se na ni zadíval. „Kdy?“

„V močále. Zatraceně, tys tam nebyl.“ Faith upírala pohled najeden z obrazů na stěně. „Mluvila o širokém zlatém náramku posetém stovkami rubínů.“

Walker se posunul tak, aby viděl to, co Faith. „Myslíš jako ten, který má na obraze ta stará škatule s příšerným nosem?“

„Není tak ošklivá.“

„To si piš, že je.“

Faith se zadívala na vedlejší portrét. „Povídala něco o trnové koruně s kapkami krve na prstech.“

„Jako ta světlovlasá kráska nalevo, která mi tě připomíná? Ten diadém s rubínem na každém trnu.“

„Tak krásná není.“

„To se vsaď, že je.“

Faith se rozesmála, když jí Walker přejížděl po krku vousem jako hedvábným kartáčem. „Nerozptyluj mě,“ namítla, „přemýšlím.“

„Já taky.“

„Dlouhý rubínový provaz, palčivá nenávist, palčivá naděje..,,“ rozpomínala se na Tigina slova.

Walker cítil, jak se dívka zachvěla. Pohlédl na stěnu a viděl obraz mladé ženy s náhrdelníkem z rubínových korálků. Měla ho ovinutý šestkrát kolem krku a pak jí spadal až do pasu.

„Pak mluvila o pekanovým oříšcích…,“ uvažovala Faith nahlas.

„Je bláznivá.“

„Ne. Dává to smysl, i když trochu podivný. Nech mě uvažovat.“ Dívka se zamračila. Nebylo těžké si rozhovor v močálu vybavit. Všechno bylo tak tajuplné a strašidelné. „Provaz. Říkala něco o stříbrném provaze. A o duších, tak nazývá rubíny velikosti pekanových ořechů, zavěšené na stříbrném provaze v uších.“

Walker se rozhlédl po jídelně. „Vzadu. Ta bruneta s obrovskými zuby.“

Faith se ohlédla. Mladá žena na obraze měla náušnice tvořené udivujícími rubíny na zakrouceném stříbře.

„Nepláčou, nevzdychají, jsou mrtví jako oběšenci,“ rozpomínala se dál.

„Tiga si pamatuje, co je na obrazech. No a co?“

Faith bezděčně stiskla Walkerovu paži.

„Najdi krále nebo královnu,“ řekla, „rubín příliš velký na to, aby ho spolkla kočka nebo dítě.“

Walker se rozhlížel po stěnách. „Na těch portrétech je spousta rubínů, některé jsou skutečně velké.“

„Ale žádný z nich není obklopený drahokamy tak bílými, jako je krev rudá. Andělské slzy. Perly, Walkere. Přírodní perly.“

„Ježíši,“ vydechl. „Ona ho viděla. Viděla Srdce půlnoci.“

„Viděla toho víc. Prosila mě, nařizovala mi, abych našla zbytek královnina dvora.“

„Zbytek?“

Faith se rozhlédla po předcích v hedvábí, saténu a rubínových skvostech. Šperky byly vyvedené do nejmenších podrobností, jako by měl umělec za úkol ukázat budoucím generacím to nejdůležitější – a lidé to nebyli.

Třináct nových duší pro mě a čtrnáctá na tvé vysvobození, duše velká jako tvoje sladká pěstička, slzy andělů za mé mrtvé miminko. Když mi dáš všech třináct, budeme obě volné.

„Třináct rubínů, to je náhrdelník pro Mel. Tiga o něm ví.“

„Počkej. Davis říkal, že těch rubínů bylo čtrnáct, bez toho největšího.“

„V náhrdelníku jen třináct, čtrnáctý jsem dostala za práci. O něm Tiga nemá tušení. Viděla jen návrhy.“

„Jak to, vždyť Davis je měl zamčené v sejfu. Ale Tiga mohla znát kombinaci.“

„Je o víc než čtyři roky starší než brati,“ poznamenala Faith. „Možná jí kombinaci prozradila před smrtí matka. Nebo ji zná celou dobu. To je jedno. Tiga mi řekla, abych jí přinesla třináct duší, že patří do truhly s pokladem, a dokud jí je nedám, nebudu volná.“

„Jsi její milované dítě.“

Když si Faith vybavila, s jakou bolestí, nadějí a naléhavostí ji Tiga oslovila, zavřela oči a zašeptala: „Musíš mi je přinést, dítě. Patří do truhly, ne na krk. Nemůžu vydržet, jak stále voláš: Pusťte mě, pusťte mě…“

Walker ji k sobě přivinul blíž. „Její dítě se jmenovalo Ruby. Byla to zřejmě blonďatá modrooká holčička, a když tě stará paní zahlédla, myslela si, že Bůh vyslyšel její modlitby a vrátil jí dceru zpátky.“

„Dítě incestu,“ poznamenala dívka smutně. „Ale ono za to nemohlo. Nemohla za to ani Tiga. Jenže právě oni dva trpěli. Panebože, Walkere, myslíš, že její matka skutečně vzala své vnouče a utopila ho v těch strašných bažinách?“

„Možná. Ale třeba se narodilo mrtvé. Neříkala Tiga, že ani nezaplakalo?“

Faith si vydechla. „Mrtvé. Ano. Určitě.“

Walker ji něžně pohladil. I jemu byla příjemnější představa, že už se narodilo bez života. „Tiga měla narozeniny v ten den, kdy byl její otec zavražděn.“

„Nádherný dárek,“ povzdechla si Faith.

„To je ono,“ vyhrkl Walker. „Dostala z truhly dárek, když ho někdo zastřelil.“

Faith se snažila cítit k tomu muži lítost, ale nešlo to. „Možná v tu chvíli jeho žena zjistila, kdo přivedl dceru do jiného stavu.“

Walker mlčel. Vybavoval si, co se kdysi o rodině Montegeauových povídalo. Od té chvíle, kdy viděla zvražděného otce, se chovala pomateně. Pokud při tom opravdu byla, pak byla poslední člověk, který truhlu s pokladem viděl.

„Oblékni se, zlato!“ vybídl Faith a hodil jí šaty.

„Děje se něco?“

„Chystám se jít podívat do Tigina pokoje a myslím, že se ráda připojíš.“

„Máš pravdu.“ Faith chvíli váhala. „Asi se nechystáš před návštěvou požádat o povolení?“

„V žádném případě.“

„A co April Joyová?“ vydechla.

„Je mi jedno, jestli tu dámu ještě někdy uvidím.“

„Myslela jsem, jestli si tohle necháme pro sebe.“

„Před chvílí jsem se rozhlížel po domě a zahlédl paní Joyovou, jak vyslýchá agenty a Davise. Jeho advokátka byla brunátná. Obávám se, že paní Butterfieldová se nikdy s nikým jako April nesetkala. Té je nějaká spravedlnost úplně fuk a milosrdnost vůbec nezná.“

Pak Walker udělal velmi zajímavý pohyb, když si ukládal na místo náhrdelník. Snažil se, aby to bylo co nejpohodlnější. „Paní Joyová ví, co chce – Srdce půlnoci. A žádná advokátka jí nebude stát v cestě. Nemám v úmyslu se jí stavět do cesty, dokud nebudu mít něco v ruce, nejen v trenkách.“

Faith zaujala představa, že by mu s oblékáním pomohla, ale raději se věnovala svým šatům. „A co Tiga?“

„Nejdřív zaklepu, ale tráví víc času v močálech než v domě.“

„Zbývá ještě Mel s Jeffem. Myslíš, že si nás nahoře nevšimnou?“

„Dveře jejich ložnice byly zavřené,“ poznamenal Walker, když si natáhl džínsy a zapnul je. „Zřejmě se utěšovali jako my.“

„Utěšování?“ Faith si natáhla halenku přes hlavu. „Tak tomu říkáš?“

Pohlédl na ni a vážně pronesl: „Je to to nejhezčí, co jsem kdy zažil. A dělá mi to starosti, zlato. Začínám uvažovat o okovech.“

„Okovech?“ Dívka se zasmála a zapnula si kalhoty. „Není divu, že ti to dělá starosti. Jedině cvok by se upsal životu v řetězech. A to ani jeden z nás není.“ Zadívala se mu do očí. „Zapomeň na to, Walkere. Žádná pouta ani sliby nejsou potřeba. Myslím to vážně.“

Věděl, že to tak myslí.

Jen nechápal, proč se mu neulevilo.

Tiga měla pokoj až na konci chodby. Dveře byly pootevřené.

Walker zaklepal. „Slečno Montegeauová? Tigo?“

Nikdo neodpovídal.

Zaklepal ještě jednou, důrazněji.

Ticho.

„Půjdu první,“ navrhla Faith, „muž by ji nejspíš mohl vyděsit.“

Walker ustoupil stranou.

„Tigo?“ Vešla dovnitř. „Můžeme si promluvit?“

Walker šel těstě za ní. Ložnice byla prázdná, poblikávalo tam jen několik slabých žárovek. Walker zavřel dveře. Hledal zámek, ale na dveřích nebyl. Tohle byl dětský pokoj s nočními světly a bez klíče.

„Zůstaň u dveří,“ požádal. „Rozhlédnu se tu.“

„Může ti to trvat dlouho,“ namítla. „Srdce půlnoci je sice velký kámen, ale tady jsou stovky míst, kam ho mohla schovat.“

„Stříbrná truhla se ukrývá hůř.“

„Ty si opravdu myslíš, že by ji mohla mít v pokoji?“

„Myslím, že Tiga byla při tom, když její otec umíral. Tím pádem je reálné, že ví, co se s truhlou stalo. Zkus si představit, že jsi Tiga, a když přidáš do truhly rubíny, budeš volná. Kam bys je dala, kdybys nějaké získala?“

„Do truhly. Kdybych nějaký měla. Podívám se do prádelníku.“

Walker chtěl něco namítnout, ale zmlkl. Čím kratší dobu se v pokoji zdrží, tím menší je šance, že je tu někdo zastihne.

Otevřel skříňku a probíral se obsahem. Bylo tam několik vybledlých šatů na dospělého, ale většinou byly příliš malé i na drobnou Tigu. Šatičky byly zdobené volánky a krajkami jako za starých časů. Našel jedny zablácené tenisky a několikerý malé kožené boty na knoflíčky.

Malé šatičky byly nenošené, některé ještě zabalené, jak je přinesli z obchodu.

Faith postupovala téměř stejně rychle jako Walker. Prádelník byl určený pro dítě. První čtyři zásuvky šly špatně otevřít, jako by na ně už dlouho nikdo nesáhl. Byly plné malých košilek, krajkových kalhotek a punčošek. Všechno v růžové, levandulové a bleděmodré barvě. Byly tu i dětské rukavičky, které Tize nemohly padnout.

Spodní zásuvka šla otevřít snadno. Byly v ní čtverý bavlněné kalhotky, čtverý bílé bavlněné ponožky a dvě oprané halenky. Žádná podprsenka, punčochy, parfém, šperky nebo líčidla. Nic, co by používala dospělá žena.

Faith se rozpomněla na místa, kam si jako dítě schovávala poklady. Vytáhla každou zásuvku, ale nic nenašla. Truhla by se tam nevtěsnala, ale rubín klidně. Objevila ale jen prach.

Ohlédla se na Walkera. Ten se právě probíral krabicemi na klobouky. Klobouky, stejně jako všechno ostatní v pokoji, byly dětské. V žádném si nedokázala Tigu představit.

Pak ji upoutala postel. Nebesa z růžového hedvábí zdobilo nabírání a květinky. Na krajkových polštářích seděly panenky v nádherných šatičkách. Zmačkaný a vybledlý přehoz ladil s nebesy.

Když Faith sáhla na jednu z panenek, zvedl se oblak prachu. Ustoupila a otřela si dlaně o kalhoty.

S jistotou věděla, že Tiga se té postele nedotkla od chvíle, kdy ji sem naposledy zatáhl její otec.

Vydala zvuk, který Walkera upoutal. Okamžitě věděl, že pochopila a zvedá se jí z toho žaludek stejně jako jemu. Prohledávali pokoj holčičky, jejíž život se zastavil, když ji otec poprvé znásilnil. A Tiga se před tou hrůzou schovávala v šílenství.

A ani tam se jí to nedařilo beze zbytku. Částečně svět stále vnímala. Proto byla postel tak zaprášená a pohovka pod oknem odřená.

„Nemysli na to,“ zašeptal.

„To nejde.“ Je to moje vina, moje vina. „Brala vinu za otcovu zvrhlost na sebe.“

„Nezapomínej, že za to ten parchant skončil vlastní puškou.“

„Příliš rychlá smrt.“

„Jo. Stačí to, aby se člověk modlil za věčný peklo.“ Zamračeně prohlédli zbytek pokoje. Ale našli jen spoustu prachu a ducha holčičky, která tiše křičela.

„Zatraceně,“ ulevil si Archer. „Úplně jsem na to zapomněl. Nech Faith s April Joyovou. Kdyby to nešlo, svěř ji FBI. Jen ji nenechávej samotnou.“

„Rozumím.“

33

Faith se procházela v obývacím pokoji mezi ložnicemi. Právě mluvila o svém plánu s Archerem. Teď bylo na Walkerovi, aby bratra přesvědčil.

„Určitě se do toho chceš pustit?“ ujišťoval se Walker. „Je to bez záruky, šéfe. Mohl bys celkem rychle přijít o milion v kamenech.“

„Nebo taky dostat Faith z dosahu toho ruskýho zabijáka. A to by bylo neocenitelné.“

„Co na to říká Kyle?“

„Radši se neptej.“

Walker váhal, ale lepší způsob jak získat Srdce půlnoci ho nenapadl. „Tak dobře. Když se dohodnu s Davisem, pustíme se do toho.“

„Objevil se Ivanovic?“ zeptal se Archer.

„Ne. Ale dobrý pocit z toho nemám.“

„Nespouštěj Faith z dohledu.“

„Nevím, jestli to půjde. Má hrůzu z malých loděk a já na jedné budu muset kolem půlnoci vyplout.“

Dívka se zamračila. To byla část plánu, která jí neseděla. Při představě vratké loďky se jí svíral žaludek a po zádech jí stékal studený pot. Ale nemůže zůstat stranou. Bude se muset přemoct.

V salonu v přední části domu se advokátka domlouvala s agenty FBI. Vypadalo to, jako by Davise poslali pryč a dohadovali se o jeho životě sami.

Faith si oddechla. Walker ani ona právě teď žádnou společnost s odznaky nepotřebovali. Ona bude jen tiše sledovat, jak jeden starý hodný hoch vyslýchá toho druhého.

Davise našli v pracovně. Seděl sám v křesle s vybledlým brokátovým potahem. Stopař mu ležel u nohou, jemně oddechoval a na srsti se mu odrážely plamínky v krbu. Na stolku vedle křesla stála lampa a stříbrný podnos s karafou plnou temně hnědé tekutiny a několika broušenými sklenicemi.

Davis držel v ruce plnou skleničku a unaveně si ji prohlížel, jako by chtěl obsah chrstnout do krbu.

„Tišíte bolest?“ zeptal se Walker.

Starý pán vzhlédl. I když se mu ve tváři zračila bolest a únava, byl učesaný, měl čisté oblečení a nevypadal už tak vystrašeně. „Přemýšlím o tom. Myslím, že to není to co dřív.“

„Možná proto, že se tolik nebojíte.“

„Jo, to je rozdíl,“ souhlasil Davis. „A taky jistota, že já ani Jeff nepůjdeme do vězení.“

Walker přikývl. Čekal to. Faith nedělala kolem ztracených šperků velký rozruch a vláda stála víc o informace než o starce za mřížemi. Davis spolupracoval a díky jeho svědectví dostanou Sala a další, tak je volný.

A dokud bude April Joyová a FBI plnit své povinnosti, starý pán zůstane naživu.

„Řekli mi, že nemusím mít z mafie z Atlantic City strach. Sal není nijak oblíbený. Peelová tvrdila, že je příliš staromódní. A co se týče Buddyho, ten je jen strašně hloupý.“

„Takže nám zbývají Rusové,“ prohodil Walker.

Davis zvedl broušenou sklenici k ústům.

„Má April Joyová nějaké návrhy?“ zeptal se Walker.

„Víte, yenkeeové mluví o jižanských ženách jako o ocelových magnoliích,“ upíjel Davis pomalu. „Ale ta drobná dáma v salonu je všechny hravě předčí.“

„Nechce vám pomoct?“

„Kdybych jí dal Srdce půlnoci, nasadí mi svatozář. Pokud ne, pomůže mému vrahovi s pohřbíváním mrtvoly.“

„Je to zřejmě ta April Joyová, kterou známe a milujeme,“ zamumlala Faith.

Stopař se zavrtěl, asi se mu něco zdálo. Davis se sklonil a pohladil ho. Pes si vydechl a uvolnil se.

Walker se posadil na pohovku proti Davisovi. Ukázal na místo vedle sebe, ale Faith váhala. Pohovka pocházela z doby, kdy byli lidé drobnější. Nakonec se posadila. Dotek Walkerova stehna jí byl příjemný a dodával jí klid. Uvědomila si, že se ještě nevzpamatovala z prohlídky Tiginy tragické minulosti.

Když jí Walker nabídl ruku, bez váhání do ní zasunula dlaň. Jeho teplo, stejně jako síla, jí dodávaly jistotu.

„Myslíme, že bychom vám s tím kamenem mohli pomoct,“ začal Walker.

„Se Srdcem půlnoci?“ ujistil se Davis.

Walker přikývl. „Asi jste čas od času hledal stříbrnou truhlu s pokladem, ne?“

„Samozřejmě.“

Faith měla divný pocit, že lže.

Walker také. „Obrátil jste dům vzhůru nohama, co?“ ujistil se.

„Jeff se určitě snažil,“ usmál se Davis, ale vzápětí sykl bolestí, když se ozval rozražený ret. „Ten chlapec hledal jako blázen.“

„A co vaše maminka? Hledala také?“ zeptal se se zájmem Walker.

Davis se zasmál. „Ta změnila po otcově smrti život v tomhle domě v peklo. Zkoumala stěny, vytrhávala podlahy, kopala v zahradě. Šílenství.“

„Našla něco?“

„Co myslíte?“

„Myslím, že neuspěla.“

„Přesně tak.“ Davis se napil.

„A co Tiga?“ pokračoval Walker. „Zapojila se rovněž do hledání?“

„Ne.“

„Myslíte, že k tomu má nějaký důvod?“

Davis se znovu napil a odkašlal si. „Nemá to v hlavě v pořádku a na tom se už nic nezmění. Doktoři, prášky, vyzkoušeli jsme všechno,“ povzdechl si. „Nedokážu se přimět nechat ji někde zavřít. Je neškodná a miluje bažiny.“

Walker věděl, že alkoholik se cítí líp, když ostatní popíjejí také. Sáhl po karafě, vzal si z tácu skleničku a nalil si. Zvedl ji k ústům, vdechl vůni vyzrálého bourbonu, ale nenapil se. „Byla na tom Tiga stejně odjakživa?“

„Ne.“

„Začalo to po smrti vašeho otce?“ vyptával se dál. „Nebo dřív, když ji zneužíval?“

Davis sebou cukl tak, že se tekutina rozlila po stěnách sklenice jako jantarové plameny. Upřel na Walkera pronikavý pohled.

Ten se jen usmál. „Slyšel jsem, že ten Rus zachází s nožem opravdu mistrovsky. A trvá mu to dlouho. Hodně dlouho.“

„Začalo to, když ji znásilnil,“ vypravil ze sebe ochraptěle. „Byla vždycky trochu zvláštní, ale potom…,“ zavrtěl hlavou.

„Viděl jste otce, když byl už mrtvý?“

„Ne.“

„Vaše matka?“

Po chvíli váhání přikývl: „Ano.“

„A Tiga?“

Starý pán zavřel oči. „Ano. Panebože! To ji zlomilo.“

„Která z nich stiskla kohoutek?“

„Záleží na tom? Stejně je mrtvý!“

„Víte, která ho zabila?“ opakoval Walker klidně.

„Já – nevím. Tiga ječela, že je to její vina, a způsobila to truhla. Že je v ní tolik mrtvých dívek a ona je musí pohřbít, aby ji už netrápily. Bylo jí tehdy osm a byla strašně vyděšená. Předtím ani potom jsem nic takového nezažil. Zatímco matka volala šerifa, schoval jsem se do postele pod peřinu a vylezl až za denního světla. A to jsem řekl i šerifovi, že jsem byl celou noc v posteli s peřinou přetaženou přes hlavu. Z Tigy taky nic nedostal. Nakonec jí dali nějaké tišící léky. O všechno se postarala matka. Hodně se o nás povídalo a skončilo to až ve chvíli, když přistihli Billyho McBridea v posteli s pastorovou manželkou. Pak měli lidi jiné téma.“

Stopař se zavrtěl, probudil se a strčil do Davise čumákem. Asi ho probral pánův naléhavý tón. Davis psa automaticky pohladil a ten si znovu lehl.

„Takže truhlu odnesla Tiga.“

„To nevím.“

„Ale víte,“ ujistil ho Walker mírně. „Vaše matka hledala, Jeff hledal. Tiga ne. Vy taky ne, protože víte, že ji sestra odnesla někam do bažin.“

„Nevím, kde ta zatracená věc je!“ namítl a zhluboka se napil. „Myslíte, že bych se dal dohromady se Salem, kdybych ji měl?“

„Ne. A nenašel jste ji ani před lety.“

„Jak to víte?“ vydechl Davis. „Nikomu jsem o tom neřekl.“

„Nikdo si nevšiml, že byste nějak utráceli. Když vaše matka prodala rubínovou brož, kterou dostala Tiga od otce k narozeninám, byli jste dost chudí.“

Davis sklesle zaklel. „Byl to jediný rodinný šperk, který nebyl v truhle, když otec zemřel.“

„A žádný jiný šperk jste už neviděl?“

„Ne, nikdy.“

„Tiga nikdy s ničím nepřišla?“

Davis se rozesmál. Dopil bourbon a upřel na Walkera ztrápené oči. „Ježíši, bláznivá sestra s hrstmi plnými rubínů? Ne, to by bylo moc logické. A ona to má v hlavě popletené. Odnesla truhlu někam ven –“ mávl prázdnou sklenicí k oknu, „do bažin, zakopala ji a nikdy se nerozpomněla, kde.“

„Chápu dobře, že jste se jí na to ptal?“

„Vyptával, sliboval, vyhrožoval,“ vyhrkl Davis a masíroval si čelo, aby se zbavil úporné bolesti hlavy. „Ale nic nepomohlo. Jen na mě upírala ty svoje smutné, vyděšené oči a začala mluvit jako dítě. Potom si s křikem zakryla dlaněmi ústa a volala: Nesmím křičet. Nesmím, hodné holčičky nekřičí.“

Faith si zarývala nehty do dlaně, ale necítila to.

Davis zavřel oči. „Přestal jsem se vyptávat. Nedokázal jsem snést, že by se měla v duchu vracet do doby, kdy byl naživu, a ona –“ Hlas se mu zlomil. „Panebože, jak někdo může udělat něco takového vlastní dceři?“

Na to není odpověď. A nikdy ani nebyla. A nikdy nebude.

Lehký pohyb přiměl Faith ohlédnout se ke dveřím do chodby. Walker jí stiskl ruku, nechtěl teď Davise vyrušit.

„Podle teorie, že blesk neudeří dvakrát na stejné místo, bychom rádi uložili náhrdelník pro Mel do svatby ve vašem sejfu.“

Davis by se rozesmál, kdyby ho tak nebolel ret. „Můžu vám zaručit, že já ani Jeff trezor otevírat nebudeme, svou lupičskou kariéru máme už za sebou.“

„Tak jo.“ Walker vstal a navrhl. „Otevřte nám trezor a dívejte se, že tam náhrdelník uložíme. Stopaři, hejbni tím svým líným zadkem!“

Walker zvíře postrčil a to vstalo. Upřelo na muže ublížený pohled a přesunulo se ke krbu.

Davis se s Walkerovou pomocí dostal z křesla a o holi dokulhal k sejfu. Walker se k němu otočil zády a kousek ustoupil, když Davis nastavoval kombinaci. On i Faith se snažili nedívat ke dveřím, tušili, že tam tajně naslouchá duch z masa a kostí.

„Je otevřený,“ ozval se Davis.

Walker sáhl do kapsy kalhot a vytáhl v kůži zabalený náhrdelník.

„Vy jste ho nosil celou dobu v kapse?“ Vyděsil se Davis.

„Víceméně.“ Walker náhrdelník vybalil.

Zlato se rozzářilo udivujícími křivkami a rubíny svítily jako živé. Nabíraly světlo a převáděly ho do rudého jasu.

Třináct duší.

Davis zatajil dech a chtěl hvízdnout, ale ret se okamžitě ozval. „Bože, podívejte se na to. Je stejně krásný jako šperky mých předků.“

„Krásnější,“ namítl Walker. „Navrhovala ho Faith.“

Faith se strašně chtělo ohlédnout přes rameno, aby se ujistila, jestli tam někdo poslouchá. Místo toho upírala pohled na Walkera a náhrdelník.

Davis šperk opatrně umístil do sejfu a otočil zámkem. „Skoro se mi nechce ho zamykat. Jen jednou v životě jsem viděl krásnější věc.“

„Srdce půlnoci,“ dodal Walker.

Starý pán přikývl a pohlédl na Faith. „Udělala jste pro Mel krásný kousek. Škoda že si ho nebude moct nechat.“

„FBI ho zabaví jako důkaz?“ zeptala se Faith.

„Těm jsou ruské kameny jedno, jde jim o Sala.“

„Díky vám ho dostanou,“ poznamenala.

Ušklíbl se, ale hned se ozvala bolest. „Jo, doufám, že tomu mizerovi dají pořádně zabrat. Že k náhrdelníku bude mít co říct paní Joyová. Obávám se, že šperky od Tarasova pocházejí z muzeí.“

Walker by byl moc rád v pozici, kdyby se mohl s krásnou paní Joyovou dohodnout. A jednou z položek dohody by bylo ponechat náhrdelník Mel. Byl příliš krásný na to, aby se musel kvůli kamenům zničit. Nahlas ale řekl: „V bývalém Sovětském svazu si budou muset udělat pořádek. Tvrdá měna je tam vzácná.“

„Zvláštní,“ poznamenal Davis. „Kromě Srdce půlnoci byla většina věcí, které jsem dostal, celkem obyčejná, takové, jaké měly bohatší ženy v osmnáctém a devatenáctém století běžně.“

„Depozitáře muzeí jsou plné obyčejných věcí,“ vysvětlila Faith. „Zvlášť státní muzea. Vystavuje se jen to nejlepší.“

Walkerovi dělal víc starostí ruský vrah než kvalita exponátů v depozitářích muzeí. V noci ho čeká spousta práce. Čím dřív odejdou z pracovny, tím dřív bude moct začít.

„Vám asi bude nejlíp v posteli,“ obrátil se k Davisovi. „Pomůžu vám nahoru.“

Davis se zadíval na karafu, ale vzápětí se od ní odtrhl. „Budu moc rád.“

Když muži odešli, Faith zhasla a rozhrnula závěsy oken vedoucích na balkon. Dveře nechala otevřené a rozběhla se za Walkerem.

Walker si byl jistý dvěma věcmi: v pasti musí být nastražené skutečné rubíny, a jakmile to spustí, musí mít Faith stále na očích.

Walker v tmavém oblečení vklouzl mezi keře azalek, kamélií a popínavých růží, které kdysi tvořily zadní cíp zahrady. Noc ožívala jemným vánkem, který pohyboval lístky a vysoká tráva díky němu zpívala jako tanečníci v dlouhých hedvábných košilích. Vzduch voněl vlhkou zemí a dával tušit tajemství.

Ale i v největší tmě se nějaké světlo našlo. Zařízení na noční vidění, které si Walker půjčil od Peelové a Farnswortha, dokázalo využít každý záblesk a čočky mu poskytovaly překvapivě zřetelný pohled do pracovny.

Druhé měla na krku Faith. Stejně jako Walker se oblékla do tmavého, ale na rozdíl od něho měla ještě tmavou čepici, aby ji neprozradily světlé vlasy. Sledovala zadní dveře do domu a pěšinu vedoucí k bažinám. Bez brýlí by viděla duchy při každém poryvu větru, takhle se plašila jen v polovině případů.

Ještě před několika hodinami netušila, co všechno připomíná člověka.

„Bingo,“ zašeptal Walker.

Faith ztuhla. „V pracovně?“ zeptala se téměř neslyšně. „Ano.“

„Kdo je to?“

„Nevím. Je to jen tmavá silueta s rukama, nohama a hlavou. Nekulhá, takže Davis to není. Ten by se belhal.“

Faith se snažila nemyslet na to, jak její krásné dílo končí ve zlodějově kapse.

„Neměj strach,“ zamumlal, jako by jí četl myšlenky. „Přinesu ti ho zpátky.“

„Měl jsi to nechat na FBI.“

„To jsme probírali snad dvacetkrát. Jsou to poldové z města, v bažinách se nevyznají.“

Dívka si skousla ret. Měl pravdu. Jen se jí to nezamlouvalo. „Žádný šperk nestojí za riskování života.“

„Nemám v úmyslu zemřít,“ ujistil ji s úsměvem.

„To nemá skoro nikdo.“

„Pozor. Pohnuly se dveře na balkon. Za chvíli se objeví. Až sejde dolů, může si to namířit kamkoli.“

Faith upřela pohled na zadní vchod. Z verandy existovaly čtyři východy, pokud člověk nepočítal i vypadlá místa v zábradlí. Ale Walker si byl téměř jistý, že zloděj vyrazí k bažinám.

Měl pravdu.

„Mám ho,“ vydechla Faith. „Kde?“

„Vzadu, přesně jak jsi říkal.“

„Utíkej dovnitř a přidej se k April Joyové.“

„Ne,“ odsekla, aniž odpoutala pohled od zadní strany domu. „Probírali jsme to už dvacetkrát. Zůstanu s tebou.“

„I když by to znamenalo nastoupit do vratké loďky?“

„Ať to znamená cokoli,“ pronesla po chvíli váhání. „Tady bys byla v bezpečí.“

„Ty taky.“

„Zatraceně, Faith,“ naléhal, „nemůžu zaručit, že se ti nic nestane.“

„To po tobě ani nikdo nechce.“

Walker rezignoval. Nemá smysl se dohadovat. Mohl jen pronásledovat zloděje s nadějí, že Faith nebude své důvěry k němu litovat.

A on nebude litovat ještě víc.

34

Postava spěchající od domu by byla téměř neviditelná, kdyby Walker s Faith nebyli vybavení termovizí. Díky větru nebyly zvuky slyšitelné, tak se oba vynořili ze zahrady, dali zloději asi třicet metrů náskok a vyrazili za ním. Faith běžela za Walkerem.

Snažil se neohlížet a nekontrolovat ji, ale čím usilovněji na to myslel, tím víc to dělal. Nakonec to vzdal a jen s největším vypětím sil nezaklel. Nemůže se rozptylovat, zloděj se pohybuje rychle.

Zafoukal vítr a voda se zčeřila do zelených vlnek. Alespoň Faith díky zařízení na noční vidění zelené připadaly. Kolem stromů tančila děsivě působivá světýlka. I když si říkala, že se nenechá unést, zachvěla se a přála si, aby existovalo zařízení, které by dávalo věcem původní barvy. Zelený svět působil strašidelně.

Najednou ji Walker nečekaně strhl z pěšiny pod strom. Žaludek se jí sevřel při pohledu, jak postava naskakuje do loďky a pádluje zálivem k bažinám.

„Jeff to není,“ zašeptal Walker. „Ten je větší.“

„Měl jsi pravdu, je to Tiga.“

Walker vystoupil z úkrytu a dívku táhl za sebou. „Doufám, že s tou loďkou jsi to myslela vážně, zlato. Teď už nemáme jinou možnost, aniž bychom ji ztratili, protože tebe z dohledu nespustím.“

Faith tiše spěchala za ním.

„Sedni si na dno zády k přídi a nohy natáhni pod lavičku.“ Klekl si, snažil se držet vratké plavidlo v klidu a přes rameno sledoval, kam směřuje drahá z loděk.

Tohle není žádná malá lodička, přesvědčovala se Faith zoufale. Je to jen matrace v bazénu a to, co cítím, nejsou zbytky ryb, ale chlór.

Naskočila do loďky dřív, než zpanikaří. Plavidlo se divoce rozkývalo a ona málem vykřikla hrůzou.

„Klid, zlato,“ uklidňoval ji šeptem. „Tajemství malých loděk tkví v tom, aby člověk dělal všechno pomalu a klidně.“

Dívka se nadechla a posunula se tak, aby se loďka nekývala.

„Dobře,“ pochválil ji. „A teď se moc nehýbej.“

Walker vklouzl na sedátko se záviděníhodnou jistotou. Odrazil, sáhl po veslech a vedl loď tiše a rychle, jako by plul aligátor.

„Nakloň se trochu doprava a podívej se za mě,“ vybídl ji šeptem. „To stačí. Vidíš ji?“

Faith přikývla.

„Řekni, kdybychom ji ztratili.“ Znovu přikývla.

Walker se na dívku díval se směsicí nevole a obdivu. Děsila ho její umíněná tvrdohlavost a obdivoval její odvahu. V loďce jí muselo být strašně, ale držela se. Zřejmě by byla zelená i bez termovize. Ale seděla na dně lodi a s odhodláním sledovala plavidlo před nimi.

„Zahýbá doprava,“ upozornila ho.

Walker pátral v paměti. Byl příliv, to znamená, že je možné se dostat dál do bažin.

Tiga si mohla zvolit kteroukoli z cest.

„Pamatuj si, kudy pluje.“

„Jak? Připadá mi to všechno stejné.“

„Tak upři pohled na místo, kde zabočila.“

Walker zrychlil tempo, protože víc než hluku se bál, že by Tigu ztratili. „Rovně,“ zašeptala.

Walker se ohlédl a všiml si odumřelé borovice, kde přes den odpočívali kormoráni. Trpělivě si sušili peří po hodinách lovení ryb. Opřel se clo vesel. Byl si téměř jistý, že Tiga nezamíří k moři, ale do bažiny.

Tam by bylo snadné ji ztratit i s nočním viděním.

Zvedl jedno veslo a druhým zabral, aby se dostal clo míst, kde Tiga zabočila. Ocitli se v kanálu, kde se dalo proplout jen za přílivu. Keře za chvíli přenechaly místo vysoké trávě, která se vlnila ve větru. Kanál byl tak úzký, že se vesla zaplétala do trávy. Na veslování bylo místa málo, ale nebylo tu hluboko, v nejhorším by se mohl odrážet ode dna. Místy je tu bahno tak hluboké, že by v něm zmizel dospělý člověk.

„Vidíš ji?“ zeptal se skloněný nad vesly.

„Trochu. Dál to bude širší.“

„Výborně.“

Faith sledovala tajemně zelený svět kolem. Loď před nimi mizela v trávě, aby se vzápětí objevila na otevřené vodě. Tiga je nemohla vidět, ale Faith si stále připadala velice zranitelná. Šeptem Walkerovi napovídala, kudy dál.

Před nimi se vznesl vyrušený noční pták. Tiga se pohybovala s jistotou, nezaváhala ani na chvíli. Očividně se v močálu potulovala v noci často.

Faith ji sledovala díky zeleným odleskům vrhaným pohybem vody pod jejími vesly. Znovu zatáčela.

„První škvírou doleva,“ hlesla.

Walker spojoval staré vzpomínky s nedávnou zkušeností. Tiga se zřejmě blížila k pozemkům nových společností. Za chvíli se ocitnou poblíž dinosaurů jedenadvacátého století, věžáků, které tu nastavěli seveřané příliš staří na lyžování, sáňkování a život v drsných podmínkách na severovýchodním pobřeží.

„Tady,“ upozornila Faith.

Walker se ohlédl přes rameno. Mezera mu připadala příliš úzká. „Jseš si jistá?“

„Jo. Aleje možné, že jsme celou dobu pronásledovali jen ducha.“

Walker protáhl loďku úzkým otvorem, kde už nebyl prostor na vesla. Jedno položil clo lodě, otočil se a druhým se odrážel jako bidlem. Z pachu vody usoudil, že Tiga dělá totéž.

Faith se naklonila k jedné straně, ale o tvář se jí otírala vysoká tráva. Zkusila to na druhou stranu, ale nebylo to o moc lepší. Přímo před ní se tyčil Walker.

„Nic nevidím,“ zašeptala.

„Já ano.“

„To ti gratuluju.“

Walker si jí nevšímal. Kanál před ním se otvíral v širší jezírko. Přestal se odrážet. „Zastavila.“

„Co dělá?“ zeptala se Faith a odhrnula trávu, kterou jí vítr vmetl do tváře.

„Chystá se vytáhnout vrš.“

„Cože?“

„Vytahuje past na kraby.“

Dívka zaznamenala v jeho hlase vzrušení.

„Chci to vidět.“ Zapomněla na strach z loděk a přesunula se do kleku.

Walker automaticky vyrovnal loď. „Pomalu a klidně, nezapomínej. Dej kolena od sebe.“

Chtěla něco vtipného odseknout, ale uvědomila si, že mluví vážně. Opatrně se rozkročila. Měl pravdu, bylo tak snazší udržet rovnováhu. Když se naklonil doleva, opatrně loď vyrovnala.

Oba sledovali, jak se Tize pod rukama rozlévá proud tekutých smaragdů. Když pokládala past do lodi, nastal zelený výbuch. Kovová klec dopadla na dno a zadunění přehlušilo i vítr.

„Kolik to může vážit?“ zeptala se Faith.

„Záleží na úlovku. Ale podle toho zvuku bych řekl, že při večeři o kraby nouze nebude.“

Tiga se naklonila nad past a zakryla jim výhled.

„Co to dělá?“ podivila se Faith.

„Nevím. Možná přendává kraby do kbelíku a spouští past znovu do vody.“

„Nebo…“

„To je jen odhad, zlato. Bez záruky.“

„Já žádné záruky nežádám, vzpomeň si.“

„Ale měla bys.“

„Proč?“

„Protože za to stojíš.“

„Ty taky a nemáš o ně zájem.“

Walker nevěděl, co odpovědět, tak mlčel.

O chvíli později dopadla past na hladinu a rychle se potopila. Tiga se napřímila, otřela si ruce a chopila se vesel. Zkušeně loďku otočila a rozjela se k nim.“

„Zatraceně, musíme zmizet,“ vydechl Walker.

Otočil se a sáhl po veslu. Na otáčení loďky nebylo místo, hlavně musí rychle pryč. Nebude to jednoduché, protože mu překáží Faith.

„Sedni si a nehýbej se!“

Dívka bez námitek poslechla. Otočila se a Walker loď odrazil. Ale Tiga se rychle blížila.

Dostali se do hlavního kanálu jen několik vteřin před ní. Walker se hbitě zorientoval a zavedl loď do jediného možného úkrytu za trs trávy. V tu chvíli se Tiga objevila několik metrů od nich. Oba nehybně ztuhli.

Když Faith slyšela její vesla už hodně blízko, zatajila dech. Stará paní by je na tu vzdálenost určitě viděla pouhým okem. Pak by stihla zmizet i s drahokamy za miliony dolarů dřív, než by ji stačili zadržet.

Pokud si Tiga něčeho všimla, nedala to najevo. Volným tempem se rozjela do Rubínové zátoky, jako by se vracela domů po příjemné noční vyjížďce.

Walker počkal, dokud neměl jistotu, že je z dohledu. Potom vyprostil loď z trávy a rozhlédl se.

V zorném poli se mu však zračila jen voda, tráva a vítr.

„Tak se pojedeme podívat, co bude dnes k večeři,“ usmál se.

Znovu se protáhl úzkou mezerou a dojel k jezírku. Plovák, který označoval past, byl tak olepený bahnem a řasami, že ho hledal snad pět minut. Uvažoval, jak to může Tiga zvládnout bez pomoci techniky.

Starý provaz klouzal jako ryba a byl i stejně studený. Omotal si ho kolem ruky a zatáhl. Z provazu odlétaly zelené kapky.

„Tak co?“ zeptala se Faith.

„Myslím, že to nebudou krabi.“

„Jak to víš?“

„Zkušenost.“

Kdyby na to bylo místo, musela by netrpělivostí poskakovat. Zapomněla na opatrnost a málem loď převrhla, když se snažila vstát.

„Chceš nás utopit?“ zeptal se a tahal dál.

Než stačila odpovědět, klec se objevila na hladině. Voda protekla a ukázala se černá krabice.

Walker něco zamručel a položil past na dno lodi. „Tiga je silnější, než se zdá.“

Faith mlčky upírala pohled na černou obdélníkovou bednu, která zaplňovala skoro celou past. Jako stříbro to nevypadalo. „To je…?“

„Truhla s pokladem,“ ujistil ji. „Tak ona ji měla celou dobu.“

„Na stříbro to ale nevypadá.“

„Chyba. Přesně takhle vypadá stříbro po čtyřiceti letech v bažině.“

Panty i zámek dávno zrezly a nebyly k ničemu. Walker přeřízl provaz, kterým byla krabice převázaná. Automaticky nůž znovu zasunul. Opatrně se posadil proti Faith s těžkou bednou na klíně. „Nepodíváš se dovnitř, zlato?“

„Jasně.“ Naklonila se k němu a přejela mu jazykem po rtech. „Zlato.“

„Koleduješ si o malér,“ vydechl.

„Jasně. Ale nechám si to na později.“

„Připomenu ti to,“ usmál se.

Bedna byla asi čtyřicet centimetrů dlouhá a dvacet široká. Faith sáhla po víku, ale zarazila se.

„Copak?“ zeptal se Walker.

„Vzpomněla jsem si na Pandoru.“

„Víko téhle krabice trápení dávno někdo zvedl. Zbývá v ní už jen štěstí.“

„Doufám.“ Dívka se nadechla a zatáhla.

Nic se nepohnulo.

Walker sevřel spodek, který byl daleko čistší než provaz. Díky vzoru krabice neklouzala. „Tak do toho!“

Faith stiskla chladný kov a trhla. Víko se skřípěním povolilo.

Na hromádce šperků zářilo perlami Srdce půlnoci.

Walker si stáhl brýle a sáhl po obrovském kameni. Noc vzala rubínu barvu, ale nedokázala zcela uhasit jeho oheň. Ve svitu měsíce probleskoval jako temná krev.

Faith sledovala, jak dlouho zírá na kámen, zatímco močály šeptaly svá tajemství. V jeho tváři viděla směs zaujetí a posvátné úcty a hrdlo se jí stáhlo pocity, které nedokázala pojmenovat. Věděla jen, že by dala tisíc takových kamenů za to, kdyby se Walker podobně podíval někdy na ni.

„Většina lidí nic takového nespatří za celý život,“ pronesl zastřeným hlasem. „Zatraceně, to je ale nádhera. V dlani mi leží sen každého lovce rubínů…“

Nakonec vytáhl z kapsy jemnou jelenici a kámen do ní zabalil. Rozepnul si džínsy a zasunul ho do skryté kapsičky. Posadil se a upravil polohu kamene tak, aby mohl pohodlně sedět. Nebylo to jednoduché. Díky Faithinu polibku mu ve slabinách pulsovala krev.

„Nepotřebuješ pomoct?“ zeptala se.

„Později,“ šlehl po ní pohledem.

„Připomenu ti to.“

„S tím počítám, zlato. Tahle noc stojí za oslavu.“

Dívka se usmála, i když ji ovládl smutek.

Walker si nasadil brýle a zvedl vesla. Za patnáct minut se objevilo přístaviště v Rubínové zátoce. V domě se ještě svítilo, když loďka přistála u chatrného mola.

„Podržím loď, abys mohla vystoupit.“

Faith se dostala ven daleko snáz než před hodinou dovnitř. Kalhoty měla zmáčené, jak seděla na dně, po další jízdě netoužila, ale byla ráda, že už ji neochromuje strach.

A to za trochu nepohodlí stojí, pomyslela si. Nemá to sice takovou cenu jako Srdce půlnoci, ani jako Walkerova láska, ale o tom teď nebude uvažovat. Tony ji naučil, že člověk nemusí pokaždé dostat to, po čem touží. Je lepší užít si to, co člověk má, a touhu přenechat těm, kdo ještě nezjistili, že jen přát si nestačí.

„Neusnulas?“ ujistil se a postavil krabici na molo.

„Ne.“ Faith si posunula termovizi a promnula si pálící oči. „Jsem jen unavená. Asi z toho vzrušení.“ Došla k pěšině lemované křovím. „Půjdu říct April Joyové, že se její loď už vrátila.“

„Počkej, zlato, příliv klesá, uvážu loďku volně.“

Faith se zastavila a čekala.

Ani jeden z nich si nevšiml stínu, který se oddělil od křoví a sklouzl k přístavišti. Ani jeden z nich necítil nebezpečí – a pak už bylo pozdě. Najednou Faith sevřela krk silná paže. Než stačila vykřiknout, ústa jí zacpala něčí dlaň.

„Nebraňte se, slečno Donovanová,“ prohlásil Ivanovic klidně. „Při sebemenším pohybu vám podříznu krk.“

35

Walker okamžitě zaznamenal, že Rus ovládl situaci. Faith byla blízko smrti. Stejně jako jeho bratr Lot udělala chybu – důvěřovala nesprávnému člověku.

Walkera se zmocnil ledový vztek. „Ona ten rubín nemá.“ Odklopil víko krabice a položil je na molo. „Mám ho já.“

„Srdce půlnoci?“ ujistil se Rus. Měl sice méně účinné brýle na noční vidění, ale stačily. „Vy?“

Jedinou šancí bylo odpoutat Ivanovičovu pozornost od Faith. Walker zabořil dlaň do krabice a vytáhl zářivé šperky. „Je tady.“

Uvolnil sevření a nechal drahokamy padat do krabice, aby Ivanovic viděl jen odlesky.

„Přineste ten rubín sem!“ nařídil Rus.

To bylo to poslední, co měl Walker v úmyslu. Jakmile by měl kámen, zabil by Faith i jeho.

Faith to věděla také. Pokusila se pohnout, ale nešlo to. Při sebemenším pohybu se dusila. Na nohou měla měkké tenisky, jako zbraň byly k ničemu. Nemohla se ohnat ani loktem, muž byl velice zkušený a nenechával nic náhodě. Se všemi způsoby obrany počítal předem.

„Rubín nebude, dokud ji nepustíte,“ prohlásil Walker.

„Přines ho sem, nebo zemře.“

„Zabij ji a jsi mrtvý muž.“

Ivanovic se usmál. „Tebe se tak bojím, skrčku. Dones sem rubín.“

„Já se tě zabít nechystám,“ utrousil Walker. „O to se postará Marat Tarasov. Ale dokážu si představit, že se nenechá připravit o zábavu. Člověka, který ztratil Srdce půlnoci, nenechá zemřít snadno a rychle.“

„Okamžitě ho naval!“

Walker se narovnal. „Nech ji jít, jinak ty šperky vysypu do vody. A potom už neuděláš vůbec nic.“ Mluvil klidně a věcně. „No, možná budeš mít štěstí a Srdce půlnoci najdeš, ale určitě ne včas. Počítám do tří. Jedna…“

Ivanovic se roztřásl vztekem a strachem. „Dva…“

Faith i Rus sledovali, jak se Walker chystá převrhnout bednu do zálivu.

„Ne!“ křikl Ivanovic, otočil se a postrčil Faith směrem k domu tak silně, že zavrávorala. „Podívej, je volná!“

Walker neodtrhl od Rusa pohled. „Běž dál, zlato.“

„Ale –“

„Hned!“ nařídil jí.

Ivanovic sledoval Walkera a dívka se rozběhla k domu. Věděla, kde mají Montegeauovi svou pověstnou brokovnici. Dvě minuty tam, dvě zpátky. Za čtyři minuty je zase u mola.

Tak dlouho snad Walker vydrží.

Ale měla strach, že ne. Ivanovic je silný, přesný a předvídavý. Přesně ví, jakou silou znehybnit, ochromit nebo zničit.

Doběhla k zadní verandě a vpadla dovnitř. V kuchyni byla tma, na chodbě světlo jen probleskovalo. Stáhla brýle na noční vidění a běžela dál. Vrazila do knihovny, kde April, Peelová a Farnsworth zpracovávali Davise. Advokátka to už zcela vzdala a odjela domů.

„Co se kčertu děje?“ sáhl po ní Farnsworth.

Vytrhla se mu a sebrala pušku. „Z cesty!“ Otočila se a zvedla automaticky pušku hlavní vzhůru. Jako rybář za moc nestála, ale když ji bratři učili zacházet se zbraní, dávala pozor. „Ivanovic má na molu Walkera!“

Farnsworth se na nic nevyptával a rozběhl se za ní. Byl sice rychlejší, ale Faith věděla, kam běží. Proběhla domem a přes kuchyň vyrazila na pěšinu. Farnsworth si musel zvyknout na tmu, ona si jen znovu nasadila brýle. Prodloužila krok a za chvíli byli u keřů na konci mola.

„Walkere!“ zavolala.

Kromě hromádky oblečení bylo molo prázdné. „Walkere!“

Jedinou odpovědí byla ozvěna nesoucí se nad vodou. „Walkere,“ křičela, „kde jsi?“ Když jí Farnsworth bral z rukou pušku, vůbec se nebránila.

Byla to těžká dvouhlavňová zbraň, plně nabitá. Muž věděl, že je daleko účinnější než jeho služební zbraň. Ukázal na kraj mola.

„Co je to tam?“ zeptal se.

Faith se bála o Walkera. „Nechci to vědět.“

„Tak mi dejte termovizi.“

Faith si ho nevšímala.

Znovu se ozval výkřik.

„Panebože,“ zamumlal agent.

Hromada na konci mola se pohnula a dostávala lidské obrysy. Faith díky brýlím viděla vyděšené oči a rozcuchané vlasy. Potom se tma rozestoupila a objevily se i světlé šaty.

„Tiga,“ vydechla Faith zděšeně. „Jeffova teta.“

Tiga pohodila hlavou a zavlál za ní závoj. Plačící dívka ožila.

„Vidíte ještě někoho?“ zeptal se Farnsworth s pohledem upřeným na pěšinu.

„Ne. Tady ne.“ Faith si stáhla brýle a podal je agentovi. „Zjistím, jestli Tiga něco ví.“

Faith opatrně našlapovala. Tiga ucítila, jak se prkna mola pohybují, a ohlédla se. „Ruby? Myslela jsem, že jsi pryč. Tvoje duše je.“

Faith pohlédla ženě k nohám. Kolem ní byl rozházený obsah stříbrné truhly. Poznala mezi nimi i své tři šperky, ale Srdce půlnoci neviděla. Pak si všimla tmavé lesklé skvrny. Dotkla se jí a ztuhla.

Krev.

„Má duše a tělo jsou pohromadě,“ ujistila Tigu a nutila se do vlídného tónu. „Viděla jste Walkera?“

Žena se znovu svezla na zem a probírala se poklady. Pokud si krve všimla, nijak ji nezaujala. Chtěla posbírat obsah truhly a kameny při dopadu na dno skříňky jemně cinkaly.

„Tigo? Viděla jste Walkera?“

„Odešli, drahá.“

„Kam?“

Tigu její ostrý tón poplašil.

„Kam šli?“ zopakovala mírněji.

„Támhle, s ostatními mrtvými.“

Faith pohlédla k zátoce, kam Tiga ukazovala. Viděla jen tmu. Potom si všimla, že u sloupkuje uvázaná pouze jedna loďka.

„Vzali si loď,“ obrátila se k agentovi. „Vidíte něco?“

„Ne. Ale nebojte se. Walker je daleko odolnější, než vypadá.“

„To je Ivanovic taky.“

„Jo,“ souhlasil Farnsworth váhavě. „Ten chlap je profík.“

„Profesionál? V čem?“

Agent neodpověděl. Usoudil, že by dívku nijak neuklidnilo, že Walker zmizel někde ve tmě s profesionálním zabijákem.

Tiga překročila truhlu a vydala se k loďce. „Dej mi na ty duše pozor, dítě. Přivezu tu tvoji.“

„Taje v bezpečí, Tigo. Mám ji. Walker nás chránil.“

Stará žena se zarazila. „Walker? To je ten mladík, co má rád mou omáčku?“

„Ano.“

„Aha.“ Tiga pohlédla na provaz, jako by nechápala, proč ho má v ruce. „Jseš si jistá, drahá? Nemám klid, když jsi nešťastná.“

„Jsem si jistá, Tigo. Jděte si odpočinout. Mám všechno, co potřebuju. Děkuju.“

Žena si povzdechla. „Jsem unavená. Strašně dlouho jsem nespala.“

„Tak běžte domů a vyspěte se. Už vám nikdo neublíží. Jste v bezpečí a já taky.“

Tiga se usmála. „Děkuju, že ses vrátila, Ruby. Pohled na tebe mi uvolnil mysl. Vím, že se nemůžeš zdržet dlouho, Bůh má pro své anděly jinou práci. Ale nezapomeň se se mnou rozloučit, než odejdeš, abych tě zase nemusela hledat v močálu.“

„Nezapomenu, Tigo. Dobrou noc.“

„Dobrou noc, drahá.“

Farnsworth sledoval, jak stará paní mizí ve tmě na pěšině k domu. Potřásl hlavou a přemýšlel, co to mělo znamenat. Když se obrátil k Faith, aby se zeptal, právě zaklápěla víko na krabici. Všiml si, že se jí na tvářích lesknou slzy, a tak se rozhodl na nic nevyptávat. Zůstal stát vedle ní a díval se do noci.

Po chvíli se z trávy vynořil člun a blížil se k molu. Farnsworth se upřeně díval, dokud si nebyl jistý.

„Osušte si slzy,“ vybídl ji jemně. „Muž se vám vrací.“

„Není můj.“

„Tak to musí být blázen.“

„Nebyl by první,“ poznamenala. Loďka vklouzla do přístaviště. „Máte nějaké poznámky, Farnsworthe?“

„Jen ty, které si zasloužíte,“ odvětil agent, „Tak si poslužte!“

Faith věděla, že její slzy jsou vidět, ale nevadilo jí to. „Kde je Ivanovic?“

Walker si stáhl termovizi a setřel pot, který mu stékal do očí. „Ztratil jsem ho.“

„To musí být po čertech dobrý plavec,“ poznamenal Farnsworth.

„Plave jako ryba,“ souhlasil Walker.

Agentovi stačil jediný pohled do Walkerových unavených očí, aby pochopil, že Ivanovic skutečně plave s rybami. „April Joyová z vás nebude mít radost.“

„I když jí ukážu tohle?“ sáhl do kalhot.

Když ruku vytáhl, zářilo mu v dlani Srdce půlnoci, dětská pěst lemovaná slzami andělů.

V tu chvíli se April Joyová objevila na molu. V ruce se jí zlověstně leskla pistole. „Kde je Ivanovic?“

„Zmizel,“ odpověděl Walker.

„Zatraceně, Farnsworthe, jděte Peelové pomoct při hlídání Montegeauových. Jsou v pracovně.“

Agent na ni upřel pohled a zmizel. Pušku odnesl se sebou.

Walker si jednou rukou přitáhl Faith blíž k sobě. V druhé svíral rubín. Dívka ho objala kolem pasu a pevně sevřela. Voda v zátoce se pohupovala v rytmu odlivu.

„Myslím, že o Ivanovice se už starat nemusíte,“ začal. „Bude mít plné ruce práce, aby se dostal z bažin. A pokud mám mluvit pravdu, pochybuju, že se mu to povede. To bahno už zdolalo jiné krysy z bažin.“

„Má Srdce půlnoci?“

Walker zavrtěl hlavou. „Ne, mám ho já.“

April si ho chvíli měřila pohledem, ale nakonec se musela smířit s tím, že ať se tu noc v bažinách stalo cokoli, Walker dostal Ivanovice ze hry. Navždycky. Z jejího pohledu to bylo špatné. Mohl jí dát spoustu informací o Tarasovovi. Ale pokud by měla volit mezi Ivanovičem a rubínem, zlikvidovala by ho klidně sama.

Zasunula pistoli clo pouzdra pod sako. Musela ho nosit vzadu, protože ramenní pouzdro její velikosti neexistovalo. Pohlédla na hodinky a spočítala si, kolik hodin je v Petrohradě. Usmála se, protože mají ještě pár hodin rezervu.

„Dejte mi ho, frajere!“ vybídla Walkera. „V Savannah stojí Gulfstreem G5, připravený na cestu do matičky Rusi.“

„Tak frajer, jo?“ ušklíbl se. „To byla přezdívka pro Archera, nebo Kylea?“

„Každý chlap, který si vyjede s Ivanovičem na loďce, je u mě frajer. Ten rubín,“ natáhla ruku. „Není moc času.“

„Proč?“ zeptala se Faith.

April přimhouřila krásné černé oči a nakonec pokrčila rameny. Donovanové měli své mouchy, ale hloupost k nim nepatřila. Tohle navíc není státní tajemství. „Ermitáž otvírá nové křídlo věnované carské rodině. Zvlášť šperkům.“

„To vždycky zaujme,“ prohodila dívka.

„A o to právě jde. Dostat tam co nejvíc návštěvníků, potěšit je a vzbudit v nich hrdost na to, že jsou Rusové.“

„Mají být na co hrdí,“ poznamenal Walker.

„Frajere, je mi jedno, jestli jsou to andělé nebo jen hroudy bahna. Záleží pouze na tom, aby se tam rubín dostal včas na otevření.“

„Takže Tarasov z toho zase vyklouzne,“ poznamenal Walker. „Je skutečně Sokolov o tolik horší?“

„Tarasov je náš, Sokolov ne. Musím to ještě dál vysvětlovat?“

Walker pokrčil rameny a naznačil, že chce kámen hodit do vody.

April Joyová sebou snad poprvé v životě vyděšeně trhla.

Walker se usmál a natáhl k ní ruku. April k ní sahala váhavě, jako by stále čekala nějaký trik.

Walker jí kámen předal. „Máte u Donovanových velký dluh. Očekávám, že Mel necháte její náhrdelník jako projev uznání.“

„Už jsem se s rodinou vyrovnala,“ oznámila April suše. „Tarasov bude napříště šperky dodávat výhradně Donovanovým.“

„Prodávat?“ ujistila se Faith. „Kradené šperky?“

„Marat Borisovič Tarasov je vysoký státní úředník a do jeho pravomoci patří i muzea,“ vysvětlovala April. „Rusko potřebuje tvrdou měnu. A depozitáře muzeí jsou výborným zdrojem. Nikoho nezaskočí, že si něco vezme i pro vlastní potřebu.“

„To vlastně není krádež, když to dělá vláda, že ne?“ ušklíbl se Walker. „Tak to myslíte, že?“

„Já pravidla netvořila, frajere. Taky bych radši žila ve světě, kde se revolucí docílí víc než hlad, mučení, popravy a toho, že se na státním pasou nové svině. Ale v takovém světě žijeme. A já dělám, co můžu.“

„Opravdu musíte zabavit i Faithiny šperky?“ zeptal se Walker.

April chvíli uvažovala a uvědomila si, jak nerada tančí podle toho, jak ruská mafie hvízdá. „Ten mizera chtěl jen Srdce půlnoci. A to je taky všechno, co dostane.“

April Joyová se otočila a odcházela k domu. O chvíli později se ozval zvuk silného motoru. Kola prohrábla štěrk a auto zamířilo na příjezdovou cestu.

Když se znovu rozhostilo ticho, Walker se obrátil k Faith.

„Na co myslíš, zlato?“

„Navrhuju lžíce s dlouhými držadly.“

Vzal její tvář do dlaní a natočil ji ke světlu. „Byl bych radši, kdyby to byla pouta –“

„Už jsem ti řekla, jak se dívám na –“

„– ale když vidím, jak je nesnášíš, dám přednost prstenům. Co bys řekla tomu, kdyby na zásnubním prstýnku nebyl diamant, ale rubín?“

„Záleží na tom, kdo mi ho dá.“

„Já.“

Snažila se mu pohlédnout do tváře, ale nedařilo se jí to. „Tvrdil jsi, že se nechceš vázat.“

„Hodně jsem o tom v noci cestou zpátky uvažoval. Došel jsem k závěru, že to není pouto, když ho sdílíš se správným partnerem.“

Dívka ho objala. „V tom případě je mi jedno, jestli to bude, diamant, rubín nebo jen prach.“

Walker se rozesmál. „Uvažuju o rubínu. Velmi zvláštním, trochu jako ty.“

„To není fér. Kde já najdu něco tak výjimečného, jako jsi ty?“

Podíváme se po tom společně.“

„Kdy?“

„Hned jak skončíš s těmi lžícemi.“