Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

Křišťálový pramen

Zaprášený modrý náklaďák byl celý poškrábaný a vypadal velmi ošuntěle, přesto táhl přívěs pro koně. Na jeho pneumatikách se dalo na první pohled poznat, že má za sebou namáhavou cestu.

První zdání však může klamat. Pod jeho kapotou předl silný a spolehlivý motor, nános prachu schovával výborné pneumatiky. Klisna v přívěsu byla ušlechtilé krve, a navíc výborně vycvičená. Jakékoli její hříbátko by stálo více než nový náklaďák s přívěsem dohromady.

Vozidlo projelo okolo vybledlé cedule: VÍTEJTE V ŘÍČNÍM ÚDOLÍ. Nebyla zde sice ani řeka, ani údolí, ovšem snům se meze nekladou.

Řidič zaparkoval před venkovským obchůdkem, vysedl z auta a protáhl se. Obchod byl zavřený. Špinavé sklo výlohy lidé polepili mnoha neformálními vzkazy od nabídky práce až po prodej ranče. Na jednom z ručně psaných lístečků stálo: Rio! Pokud čteš tento vzkaz, jeď do Nevady. Potřebuje tě jedna žena z ranče zvaného Sluneční údolí.

Muž lístek odlepil a vložil do přihrádky svého auta. Byla tam už spousta podobných vzkazů, všechny říkaly v podstatě totéž. Vydej se bez meškání do Slunečního údolí. Přibouchl přihrádku, došel k přívěsu a obrátil se na klisničku: „Co ty na to, zvládneš ještě pár kilometrů?” Koníček prostrčil hlavu okénkem, souhlasně zafrkal a pán mu polaskal hebký čenich.

Pak se narovnal a čekal. Když ucítil závan větru, zaposlouchal se. Jako obvykle slyšel, jak jej volá: Bratře větru! A jako vždy odpověděl: Slyším, jsem tady!

Vítr se stočil, ostře se mu opřel do zad a tlačil jej na jih.

„Víš to jistě, bratříčku?”

Vítr zadul ještě silněji.

Muž mlčky nasedl do auta a zamířil na jih.

Ačkoliv byl konec října, ranč nazývaný Sluneční údolí sužovala sucha. Nad vším životem se tu hrozivě vznášel stín smrtící žízně.

Na východní hranici pozemku se majestátně tyčilo pohoří Sierra Perdidy. Hory samotné suchem rozhodně netrpěly. V údolích zde rostla hustá tráva, příkré svahy byly zalesněny, v nejvyšších polohách se v odpoledním slunci navíc blýskal věčný sníh.

Hope Gardenerová byla příliš daleko, aby viděla zasněžená úbočí či zalesněná údolí překypující životem, přesto moc dobře věděla, že tam jsou. Byly tam odjakživa, aby dráždily rančery, kteří dennodenně bojovali se suchem na svých pozemcích. Přesto Hope rodné Sluneční údolí bezmezné milovala a za žádnou cenu by ani jedinou jeho část nevyměnila za lacinou krásu hor. Jen kdyby tak na pozemku měla nějaký ten pramínek, kterých bylo v Perdidách tolik!

Nebyla neskromná. Nepotřebuje žádný divoký veletok, netouží po vodopádech ani obrovském jezeře. Kdyby jí tu pánbůh vytvořil takový menší rybníček! Ano, malilinká nádrž se sladkou vodou by úplně stačila. Dobytek by konečně přestal trpět nekonečnou žízní, na polích by se zazelenaly vojtěška a oves. Jen jeden jediný zdroj životadárné vody, který by nevyschl bez ohledu na sucho v ostatních částech Slunečního údolí.

Nebuď tak přízemní, přej si něco většího, pomyslela si dívka. Když už člověk jednou sní, měl by to dělat pořádně.

Pocházela z rodiny snílků. Nikdo z jejích předků však zatím nedokázal své sny doopravdy uskutečnit. Přísahala si, že to změní. Právě ona bude tím potomkem Gardenerů, který dokáže oživit Sluneční údolí.

„Tak to abys šla raději něco dělat,” oslovila svůj odraz v zaprášeném čelním skle omšelé cisterny. Na vrcholku kopce na chvíli zastavila, aby nechala prastarý motor vydechnout. Auto pocházelo z doby, kdy ještě nebyly vymoženosti jako posilovač řízení nebo automatická převodovka. První rychlost byla natolik nevypočitatelná, že pokud to bylo možné, parkovala Hope raději na kopci a pouštěla se dolů volnoběhem, aby mohla zařadit rovnou druhou rychlost.

„No tak, Siláku, přece mě v tom nenecháš. Vzpomeň si na žíznivé kravičky!”

Jakmile povolila ruční brzdu, prázdný náklaďák se prudce rozjel z kopce. Jela na neutrál tak dlouho, až hrozilo, že by mohla ztratit kontrolu nad řízením. Prudce sešlápla spojku, ale nic se nestalo. Auto se řítilo dál a dál. Ještě jeden pokus a motor konečně naskočil.

Hope vděčně pohladila řídicí panel. Na hrbolaté cestě cisterna drnčela, volant jí vibroval v rukou. Hope musela napnout veškeré síly, aby dostala auto z vyjetých kolejí, které je přitahovaly jako magnet. Svaly na rukou i v ramenou ji palčivě bolely. Snažila se nevnímat bolest i celkovou únavu, díky které ztrácela soustředěnost a zajížděla zpět do těch hrozných vyjetých kolejí.

„Naposledy,” slíbila si, „pak se vrátíš a budeš se kochat pohledem na Krásku a Drobečka, jak pijí.”

Ještěže jí dnes zbývala jen poslední cesta pro vodu. Alespoň do zítřka. Zítra se probudí do nového dne a zlaté slunce bude znovu opékat celou zdejší suchou krajinu. Zítra zase nasedne do nebohého Siláka a bude kodrcat po zdejších roztřesených cestách jako obrovský dinosaurus na cestě za vyhynutím. Stejně jako umírající Sluneční údolí. Hope zabolelo u srdce a nutila se myslet jen na cestu plnou děr. Myšlenky na zmírající ranč jí neodbytně kroužily nad hlavou jako supi nad mrtvým zvířetem. Naděje však umírá poslední. Zítra se třeba přihodí spousta věcí, které mohou vše změnit.

Třeba se objeví voda v jedné z těch starých studní, které už dávno vyschly dost vody, aby napojila všechen žíznivý dobytek.

Možná stoupne cena hovězího, aby mohla část stáda odprodat a něco vydělat.

Snad bankovní úředník rozhodne, že poslední zpráva hydrologů o Slunečním údolí byla dostatečně přesvědčivá a půjčí jí spoustu peněz, aby mohla začít kopat novou studnu.

Popřípadě hydrolog nalezne artéský pramen vody, který, jak Hope věří, je někde hluboko pod zemí na území jejího pozemku schovaný.

Nebo může dokonce pršet.

Hope pohlédla k horám, nad jejichž vrcholky se vznášel lehký opar. Kdepak! Možná bude za pár dní pršet tam někde v horách, v horkem popraskaném Slunečním údolí, kde v písečné pustině bojuje žíznivý dobytek o každou kapku vody, však určitě ne.

Z čelního skla na Hope pochmurně hleděl její vlastní odraz. Vlnité hnědé vlasy zakrývá obnošený pánský klobouk, uniklo mu jen pár kadeří, které se potem přilepily k dívčinu krku. Na tváři viditelné známky únavy a vyčerpání oživují jen zářící oříškově hnědé oči.

„Ty vypadáš! Kdyby tě teď viděl tvůj agent!” usmála se na sebe dívka. „Naštěstí tvou předností byly nohy, a ne roztomilá dívčí tvářička. Vždyť už taky nejsi žádná holčička. Kolik že ti to bude? Dvacet šest? A co si vlastně přeješ k narozeninám? Co takhle nějakou pěknou, hlubokou, nevysychající studnu?”

Zasmála se zvonivým, avšak smutným smíchem. Před téměř dvaceti šesti lety se podařilo otci vykopat novou studnu, kterou nazval po své právě narozené dceři Hope. Ukázalo se však, že nebyla dost hluboká, a pokud se nestane zázrak, brzy vyschne docela.

Prázdná nádrž cisterny rachotila, jak se blížili k hranici Turnérova pozemku. Skutečnost byla nemilosrdně prostá Turnérovi měli vody dostatek, oni ne.

Mezi pozemky nebylo zapotřebí žádného plotu. Turnérova stáda by rozhodně neputovala spoustu kilometrů, aby se dostala na Gardenerův vyschlý pozemek. Gardenerův dobytek byl zase tak vysílený, že by takové cesty nebyl schopen.

Zbývaly jen sny. Dědečkovy. Tatínkovy. Její vlastní. Hope zdejší kraj milovala více než cokoli či kohokoli jiného. Jiné dívky toužily po chlapcích, svatbě, po dětech. Hope ne.

Pokud vůbec kdy snívala jako stejně staré dívky, zanechala toho v den svých osmnáctých narozenin. Tehdy přestala věřit mužům. Pak sledovala svou vlastní matku a Julii, překrásnou starší sestru, jak si pro lásku prožívají peklo, a rozhodla se svou náklonnost a sny vložit do pozemku. Byla přesvědčená, že se jedná o cit mnohem stálejší a jistější než k mužům. Půda tu bude vždycky, ale láska ne.

Cítila, že je přitahována věcmi, které představují stálost, jistotu. Byla přesvědčená, že by nedokázala opustit muže, kterého miluje, jako to udělala matka. Věděla také, že by nemohla střídat muže za mužem, jako to dělala sestra.

Trhnutí volantu Hope přivedlo zpátky do přítomnosti. Objela skálu a ocitla se v úzkém, dlouhém údolí. Na konci údolí se točilo jedno z Turnérových větrných kol. Bujný porost na ploše zhruba deseti akrů okolo stroje dokazoval, že je tu dostatek vláhy. Uprostřed tohoto území ležela kulatá kovová nádrž plná čisté, průzračné vody. Studna byla hluboká až dvě stě metrů.

Ve stínu keřů odpočíval dobytek, pomalu přežvykoval a čekal, až slunce přestane pálit. Červenohnědá kůže herefordského skotu ostře kontrastovala se zelení místní oázy.

Přestože byla Hope k smrti unavená, vyskočila svižně z kabiny vozu. Stačil jí jeden pohled na Silákovu starou, opotřebovanou nádrž, aby viděla, že je ventil pevně utažený. Chvíli bojovala se zamotanou látkovou hadicí, ale nakonec sejí podařilo přišroubovat ji k nádrži i ke svému předpotopnímu čerpadlu.

Přenosný generátor, který čerpadlo poháněl, byl tak starý, že se musel startovat točením kliky. Rezavějící čerpadlo objevila zhruba před třemi měsíci v chlévě, právě v době, kdy ji napadlo, že by mohla napájet svá stáda, dokud nezaprší, vodou ze sousedovy studny.

Dokud měli nějakou vodu ve svých studnách, stačilo zajet pro vodu k Turnérovi tak jednou za tři, čtyři dny. Pak přišlo září, po něm říjen a na zem stále nepadla ani kapička. Začala jezdit co druhý den, pak každý den, dvakrát, pak dokonce čtyřikrát denně, nakonec od rána do večera pořád dokola.

Když už vítr nestačil pohánět kola u studní, aby se načerpalo dost vody, pořídila si ke svým třem studním přenosné generátory. Nyní na konci října byly generátory zapnuty nepřetržitě a čerpaly stále méně a méně vody. Hope každý den pracovala tak dlouho, dokud byla schopná svými unavenými pažemi řídit Siláka. Večer pak únavou padala do postele za žalostného bučení žíznivých krav.

Sundala z rukou pracovní rukavice, zastrčila je do kapes ošoupaných kalhot a sehnula se pro kbelík. Nejen dobytek měl žízeň, také Silákův chladič potřeboval napojit.

Když se naklonila se džberem k obrovské kulaté nádrži plné vody, na chvíli se zarazila uchvácena nádherou průzračné vody přelévající se přes okraj. Okolo nádrže dobytek rozšlapal hlínu na bláto.

Bahno Hope rozhodně nevadilo. Naopak záviděla. Co by ona dala za to, kdyby bylo takové blátíčko okolo nádrží na vodu pro dobytek na jejím ranči! Nejenže její studny nepřetékaly, ale nestačily ani uspokojit žíznivé, zaprášené čumáčky jejích kraviček.

Blížila se k nádrži opatrně, přesto uklouzla a nechtěně se opřela o okraj. Voda, která ji zamokřila až po kolena, byla nečekaně studená. Na chvíli se zarazila, ale pak se hlasitě rozesmála, položila prázdný kbelík na zem a vnořila paže až po lokty do čiré, osvěžující vody.

Dívčin zvonivý smích způsobil, že opodál neklidně zafrkal kůň. Muž, který na něm jel, sklonil svou hlavu až k hřívě a uklidňujícím hlasem na klisnu promlouval, dokud se nezklidnila. Pak zcela neslyšně sesedl. Sledoval, jak se dívka snaží našroubovat hadici k nádrži nákladního auta. Užuž se chystal nabídnout jí pomoc, ale něco jej zarazilo.

Ač byla viditelně znavená, pohybovala se s grácií divoké šelmy. Neměla k dispozici žádné moderní vybavení, ale kde jí nestačily svaly, používala selský rozum. Instinktivně si pomáhala celým tělem, dokud nebyla hadice na svém místě.

A pak se znovu rozesmála melodicky, čistě a nečekaně, jako když vytryskne pramínek vody uprostřed pouště.

Vlhké džíny a košile jí přiléhavě obepínaly svůdnou, krásně stavěnou postavu. A k tomu měla neuvěřitelně dlouhé, štíhlé nohy.

Muž fascinovaně hleděl na obraz ženy, která stála v zapadajícím slunci a obdivné hleděla na třpytící se kapičky vody stékající z jejích natažených dlaní. Napadlo ho, zda by dokázala stejně přirozeně přistupovat i k lásce, nekalkulovat, nic nepředstírat, jen se smát a chvět v jeho náruči.

Není divu, že ji John Turner chce. Pokud řeči nelžou, odmítá ho od té doby, co se před dvěma lety vrátila na ranč. Proto sem dnes přijel, aby se podíval, jak vypadá žena, pro kterou je zmírající ranč důležitější než bohatý, mladý muž.

Jakákoli jiná žena by to už dávno vzdala. Prodala by Sluneční údolí a ještě ráda by líbala Turnérovi nohy. Ne však Hope. Ta tu stála sama, s kbelíkem v jedné ruce a svými sny v druhé.

Hope si opět nasadila klobouk a pracovní rukavice a začala zápasit s klikou generátoru. Kovová rukojeť byla dlouho na slunci a pálila i přes kožené rukavice. Šlo to ztěžka. Musela sebrat poslední zbytky svých sil, aby kliku roztočila dostatečně rychle. Generátor se celý chvěl, ale motor pořád odmítal naskočit.

„Dovolíte, abych vám pomohl?”

Hope se tak lekla, že přestala točit. Pouze mužova obratnost ji zachránila před pořádnou ranou od roztočené kovové kliky. Jednou rukou zachytil kliku a druhou odsunul dívku do bezpečí.

Aby neztratila rovnováhu, zachytila se mužových ramen. Ačkoliv netušila, kdo příchozí je, obdivné si uvědomila, jaké má úžasně vypracované svaly.

„Dě… děkuji,” zakoktala.

Pokývl, ale nezvedl oči od generátoru. Hope si zatím prohlížela jeho vysokou postavu se širokými rameny. Pod kloboukem se skrývaly husté černé vlasy, jeho kůže byla dozlatova opálená. Na sobě měl zaprášené, avšak jinak čisté šaty. Zaujal ji jeho pásek zdobený složitou mozaikou v tyrkysové, perleťové a červené barvě. Rozpoznala tajemné symboly indiánského kmene Zuni. Najednou si uvědomila, že mužova snědá pleť, vlasy i pásek jsou pravděpodobně jeho dědictvím po předcích.

Generátor se konečně probudil k životu a čerpadlo začalo nasávat vodu. Hope pozorovala muže, jak dotahuje hadici a naslouchá zvuku motoru. Něčím jí připomněl jejího hřebce, Bouřliváka. Bylo na něm na první pohled vidět, že je dokonale sžitý s přírodou.

Hadice se napnula. Z místa, kde byla našroubována k čerpadlu, vystříkl pramínek vody.

„Promiňte,” usmála se Hope. „Měla jsem vás varovat, to se stává vždycky.”

Místo aby uskočil, sundal si muž beze slova klobouk, rozepnul košili a pokoušel se místo opravit. Ačkoliv mu voda stříkala na obličej i obnaženou hruď, trpělivě se snažil dotáhnout kovový závit hadice. Nakonec voda přestala stříkat a už jen lehce kapala. Hope na pomocníka fascinovaně hleděla. Jeho opálené tělo svědčilo o tom, že muž strávil většinu léta bez klobouku a do půl pasu nahý.

Odhrnul si z čela mokrý pramen vlasů a prohlásil hlubokým, sametovým hlasem: „Nevadí, všechno zlé bývá k něčemu dobré.”

„Vy nemůžete být kovboj,” zapřemýšlela dívka nahlas. Překvapeně na ni pohlédl. Měl temně modré, zářící oči. „Většina honáků má bílé čelo a hruď,” vysvětlovala a připadala si trochu hloupě.

Odpověděl širokým úsměvem. Zpočátku jej pokládala za jednoho z Turnérových zaměstnanců snad pohlednějšího, vyššího a o něco silnějšího, přesto za tuctového honáka krav. Pak ukázal, že má smysl pro humor a bystrého ducha.

Sundala si rukavice a podala mu ruku. „Hope Gardenerová, těší mě.”

„Rio,” stručně odpověděl.

Když ji pevně a přesto něžně stiskl ruku, pocítila Hope příjemné teplo. Stejně jako oči a hlas překvapila ji i Riova dlaň. Dlouhé prsty s pěstěnými nehty i jemnost by se hodily spíše k rukám hudebníka či lékaře.

Najednou si vzpomněla na Johna Turnéra. Až ji zamrazilo. Ti dva se nedají vůbec srovnat. Byla si jistá. Rio má v sobě skrytou něhu a upřímnost. Dala by za to krk. S Riem se cítila tak příjemně a uvolněně, jako se s žádným mužem od svých osmnáctých narozenin necítila.

Rio. Kde jen to jméno slyšela? Španělský název pro řeku. Žádné křestní jméno, žádné příjmení, prostě Rio. Že by se o něm zmínil Mason? „Uvažuju, odkud to jméno znám,” prohodila nahlas.

„Z map,” navrhl muž naoko vážně. „Rio Bravo, Rio Colorado, Rio…”

„Verde a Grande, já vím,” rozesmála se Hope. „A pak ještě spousta dalších, které vůbec neznám.”

„Máte pravdu,” souhlasil, „Indiáni tu sice byli první, ale mapy jsou plné španělských názvů. To bude asi tím, že by si běloši na indiánských slovech vylámali jazyk.” Pak pohlédl na Hope. „Prý hledáte vodu.”

Málem poslední větu přeslechla. Zaujala ji ladnost jeho pohybů. Napadlo ji, že připomíná spíše divokou kočku než koně. Možná je obojí. Nadčasová legenda uvězněná ve století, které nedokáže mýty ocenit. Ani indiány, připustila v duchu.

Pro tak inteligentního člověka musí být těžké potkávat celý život zabedněnce s rasovými předsudky.

Vtom si uvědomila, na co se jí Rio ptal. „No, ano. Dala jsem si pár inzerátů, že hledám hydrologa.”

„Ráda riskujete, viďte? Jste hazardní hráč,” pohlédl Hope přímo do očí. „A taky snílek. Já jsem zase člověk, který hledá vodu.”

Hope zvážněla. Hazardní hráč. Snílek. Očividněji má přečtenou. Asi moc nevěří, že se ve Slunečním údolí nachází voda. Čekala, co bude následovat. Uměla si to představit, slyšela to už mockrát: „Nebudete vědět co s vodou, jen mi svěřte své skromné úspory.”

Nejvíce ji děsilo zklamání. Asi je opravdu jen snílek. Věřila, že je Rio jiný, ale zdá se, že je jen jeden z mnoha šarlatánů, kteří přišli do Slunečního údolí, aby z ní tahali peníze.

I kdyby nebyl podvodník, proč by zrovna on měl najít vodu tam, kde neuspělo tolik zkušených hydrologů? A co ho vlastně opravňuje k tomu, aby si z ní dělal legraci? Proč jí nabízí, že jí pomůže, když si myslí, že to je zbytečná práce?

Hazardní hráč.

Snílek.

„Ne,” odpověděla odměřeně. „Nejsem ani hráč, ani blázen. Prostě jen věřím, že se někde pod Slunečním údolím nachází artéský pramen. Nic jiného nehledám.”

Rio si hned všiml dívčina chladného tónu a pátravě si ji prohlížel. Už věří, že tato křehká, osamělá žena odmítla Johna Turnéra i další dotěrné muže v okolí. Ta Hope, která právě mluví, je někdo, kdo nepláče nad rozlitým mlékem ani pro sebe nežádá žádné výhody či úlevy. Prostě ví, co chce.

Rozuměl tomu, že nechce ztratit pozemek. Sám v životě pokládal za nejdůležitější zemi. V jeho případě celý širý Západ. On sám byl větrem, který nad celou tou krajinou svobodně poletoval.

„Řekl jsem snílek, ne blázen,” podotkl klidně.

Hope tím rozhodně nepotěšil. Vzpomněla si na matčiny a sestřiny sny. Snad být snílkem neznamená vždy být blázni, ale většina snílků, co znala, umřela předčasně, zklamaná neopětovanou láskou.

Hope se už dávno rozhodla nesnít zbytečně. Chtít jen věci, které může získat. Touží po artéském prameni, ne po idylické lásce. Voda jí pomůže oživit zdejší kraj a země tu bude ještě dlouho po tom, co se všichni muži, co zná, promění v prach.

„Zeptejte se Masona a pak se rozhodněte,” navrhl Rio. Pak se otočil a vracel se ke svému koni. Když přijel o chvíli později, Hope nemohla z jeho klisničky spustit zrak. Kobylka vypadala, jako by se narodila v divočině a byla ochočená teprve nedávno. V žilách jí jistě kolovala arabská krev a z očí jí vyzařovala inteligence.

„Taje úžasná,” povzdechla dívka. Hned ji napadlo, jaké by asi s Bouřlivákem zplodila potomky. „Kdybyste ji chtěl někdy připustit, přiveďte ji…”

„Já vím, k Bouřlivákovi,” dopověděl Rio.

„Ano, k Bouřlivákovi,” přikývla Hope, ale nikdo ji už neslyšel. Po společníkovi tu zbyl jen zvířený prach. Jediné co slyšela, byl zvuk nepřetržitě se otáčejícího větrného kola.

H ope se necítila nikterak zavázána, že užívá cizí vody.

Kdyby měla této vzácné tekutiny dostatek a kterýkoli z jejích sousedů vlastnil jen žíznivá stáda, neváhala by ani chviličku a nabídla by pomoc. John Turner měl vody dost pro oba ranče.

John Turner. Hopein tatínek měl zprvu radost, když viděl, že bohatý soused našel v jeho dceři zalíbení. Jejich sňatek by pro Sluneční údolí znamenal dostatek vody i financí. Otec se však mýlil. Turner si nechtěl Hope vzít, toužil se s ní jen pomilovat. Když nedostal, po čem dychtil, pokusil se to vzít násilím.

Hope se otřásla odporem, když si připomněla své osmnácté narozeniny. Raději nevzpomínat! Rychle zastavila generátor, odšroubovala a schovala hadici a naskočila do auta. Když si pospíší, zastihne ještě Masona doma. Ten jí určitě řekne něco o Riovi.

Nedokázala neznámého cizince pustit z hlavy. Myšlenka, že se o něm brzy dozví více, ji vzrušovala natolik, že měla co dělat, aby nesjela s náklaďákem z cesty. Kdyby jen tak měla Riovu sílu a obratnost!

Než Hope dojela domů, byla splavená potem. Na to, že pomalu končil říjen, bylo nesnesitelné horko.

Když parkovala, Mason se zrovna chystal odjet, aby dolil palivo do generátorů u studní.

„Masone,” zavolala hlasitě.

Starší muž se otočil a zeširoka se usmál. Bylo na první pohled jasné, jak rád ji vidí. „Jsi tady brzy,” řekl, „udělal jsem citronádu. Je v lednici.”

„A co led?” zeptala se s lišáckým úsměvem. Moc dobře věděla, že Mason miluje led, ale z duše nerad lije vodu do tvořítek na led. Téměř každý večer našla Masona s provinilým úsměvem na tváři, mrazničku prázdnou a kupu tvořítek v umyvadle.

Snažil se zatvářit uraženě, ale nedokázal to. „No jo, znáš mě až moc dobře.”

„Aby ne, po těch letech,” chlácholila ho Hope, chytila muže pod paždí a vedla jej do příjemně chladné kuchyně. Když se před dvěma lety vrátila do Slunečního údolí, první, do čeho investovala své vydělané peníze, byla tato místnost. Ta se pak stala centrem života zde na ranči.

V lednu a únoru tu spolu hrávali karty a Mason jí vyprávěl o svém tatínkovi, strýcích, dědečcích a pradědečcích,

0 ženách, které si vzali, jejich dětech, které zemřely malé,

1 o těch, které přežily, o lidech, kteří toho hodně dokázali, i o těch, kteří neznamenali vůbec nic.

Hope jeho vyprávění milovala, vždyť Mason byl pochodující kronikou tohoto úžasného kraje. Navíc byla jeho minulost i dějinami jejími, neboť Masonova rodina žila v sousedství Gardenerů po více než sto let.

Dívčina matka nikdy krásám zdejšího drsného kraje neporozuměla. Nenáviděla Sluneční údolí s jeho žlutohnědými vy výšeninami a zastíněnými kaňony.

„Říká ti něco jméno Rio?” zeptala se Hope rychle. Nechtěla zrovna teď vzpomínat na matku.

„Vysoký muž, elegantní pohyby, vzhled indiána?”

„Přesně,” přikývla dívka. „A s úsměvem, který způsobuje, Že roztaje i ten nejsilnější led.”

Mason zvedl překvapeně obočí. „Úsměvem? Líbila ses, Rio se moc neusmívá.”

„Tak to se pravděpodobně smál mně,” povzdechla si, když si vzpomněla, jak ji nazval snílkem a hazardním hráčem.

„Sotva.”

„Jak to víš?” zeptala se zvědavě.

Mason na dívku vážně pohlédl. „Rio se směje jen hlupákům. Ty jseš možná tvrdohlavec, ale rozhodně ne hlupák.”

Hope stiskla mužovo svalnaté rameno. Třebaže už mnoho pamatoval, věk Masona rozhodně nezdolal. Občas jej trápila artritida v rukou, přesto zůstával tento tatínkův nejlepší přítel ve velmi dobré formě.

Lednička zaskřípala, když ji dívka otevřela a zase zavřela. Donesla si ke stolu sklenici citronády (bez ledu) a sedla si. „Co vlastně Rio dělá?”

„Cvičí koně.”

Hope se pokoušela z přítelových lakonických odpovědí poskládat obraz Riovy složité osobnosti. „A to je všecko?”

„Se ti jen zdá málo. Sám je napůl kůň, bych se vsadil. Dokáže osedlat vše, co má čtyry nohy.” Mason se protáhl, až mu hlasitě zapraskaly klouby na rukou. „Fakt to s koňmi umí. Eště jsem neviděl, že by ňákýho uhodil, a stejně ho poslouchá] jako hodinky.”

Hope se zhluboka napila a nejistě se zeptala. „Říkal, že dokáže najít vodu. Prý se mám s tebou poradit a pak se rozhodnout.”

Ačkoliv se na něj nedívala, ucítila pronikavý pohled starcových zelených očí.

„Asi se mu něco na tobě líbilo,” uvažoval Mason, a když viděl, jak zpozorněla, dodal: „Takhle ne. Jsi herdek ženská avon je kus chlapa, ale takhle to nemyslím. Esli slíbil, že zkusí najít vodu, asi si udělala něco, co se mu líbilo.”

„Potkali jsme se u Turnérovy studny. Jediné, co jsem dělala, bylo, že jsem bojovala s tím proklatým generátorem.”

Starý muž si Hope zálibně prohlédl. Z malé holčičky vyrostla nádherná ženská, stejně jako bývala její maminka. Na rozdíl od své matky si však nikdy nezakládala na své kráse a milovala Sluneční údolí.

Stejně jako její starší sestra, měla i Hope nepoddajné, vlnité vlasy a úsměv, který přiváděl k šílenství spoustu mužů. Hope však žádní muži nezajímali, starala se jen o svůj ranč a byla ochotná na něm pracovat do úmoru. Její sestra Julie byla úplně jiná. Krásná jako motýlek a také jako motýlek jen pro okrasu.

„Vsadím se, že se mu líbí tvá odhodlanost a vytrvalost,” pokývl Mason hlavou. „Zlato, esli je tady někde voda, dám krk na to, že ji najde.”

„Ale jak?”’

Muž pokrčil rameny. „Říkaj, že je něco jako zázračnej proutkař, vnuk šamana z kmene Zuni. Prej byl voják a dělal mapy. Snad výrost v Houstonu v mrakodrapu a pak v indiánský rezervaci někde za Perdidami. Tam se dost naučil.”

„Zajímalo by mě, kolik z toho může být pravda,” zavrtěla dívka nevěřícně hlavou.

Mason si narazil klobouk na hlavu a řekl rozhodným hlasem: „Myslím, že všecko. Říkám ti, je chytrej, tichej a má srdce na pravým místě. Částečně indián, ale celej chlap. Taky se umí bít, jednou sem ho viděl zlikvidovat tři hajzlíky za kratší dobu, než bych zvlád nalít kafe.”

„To zní, jako by byl … surovec,” upila Hope citronády.

Mason dokázal hned domyslet nevyslovené. „Myslíš jako Turner?”

Vzdychla. „Ano.”

„Ale kdež. Turner je skrznaskrz lump. Rád ubližuje. Rio ne, pere se, jen dyš musí. Ty hajzli měli v rukách nože a vyhrožovali. Někdo pro ně zkrátka nebyl dost bílej.”

„Máš Ria fakt rád, že?”

Mason se na chvíli odmlčel. „Jó, kdyby tak Bůh nám, mně a Hazel, dal ňáký děcka, byl bych fakt hrdej, když bych zplodil Ria.”

Hope nevěděla, co na to říct. „Kde jsi jej vlastně potkal?” reptala se nakonec.

Mason zaváhal. „No, to je vlastně Hazelin příběh. Děcka její sestry měly ňáký trable, to je jedno jaký, no, a von je vyřešil.”

Hope si vzpomněla, že se Hazelina sestra provdala za polovičního indiána, který ji i čtyři děti po pár letech opustil. Čtyři děti, částečně indiánského původu. Co na tom, to by snad mělo být všem jedno, ale přece jenom nebylo. Svět už je takový.

A Rio zbil tři muže, kteří nenáviděli indiány.

„Rozumím,” přikývla dívka a dodala: „Doufám, že se z toho ti tři alespoň poučili.”

„Poučili sotva,” zabručel a dodal s úsměvem: „Ale vsaď boty na to, že si příště rozmysleli do někoho se navážet.”

Hope už věděla všechno, co potřebovala. Mason mu věřil. Ať už se mu podaří najít vodu či ne, rozhodně není lump toužící jen po jejich penězích.

„Díky,” vstala a políbila jej na tvář. „Kde si myslíš, že ho

najdu?”

„S tím si nedělej starosti, najde si tě sám.” „Jak pozná, že ho chci najmout?”

„Tak jako vítr pozná, že má foukat.” Pak se na ni podíval a rozhodně prohlásil: „Je to prostě Rio. Bude to vědět.”

Hope obrátila oči v sloup a uštěpačně napodobila Masonův hlas: „Je to Rio. Bude to vědět.” Pak netrpělivě vyhrkla: „Tak to ti pěkně děkuju za pomoc. Já nemám čas čekat, až Rio záhadně zjistí, že si ho chci najmout. Potřebuju vodu, a to hned!” Přítel se na ni klidně zahleděl svýma moudrýma zelenýma očima. „Vždycky bylas děsně zbrklá. No, myslím, že by sem dokázal najít ho sám, ale něco za něco.” V hlavě ji naskočil celý seznam domácích prací, které oba duše nenáviděli. „Za co?”

„Týden budeš dělat led ty.”

Hope se usmála. „Ale Masone, vždycky ho přece dělám právě já.”

„To jo, ale tentokrát budu mít čistý svědomí, že tě nezneužívám.”

Hope se rychle vrátila k tématu. „Jak ho vlastně najdeš?”

„Jednoduše. Vím, že cvičí Turnerovi koně.”

„Kruci.” Hope se kousla do rtu. Od té doby, co se vrátila do Slunečního údolí, nedal jí John Turner pokoj. Kam se hnula, všude na něj narážela. A teď bude muset vzít telefon a zavolat mu. Děsila ji už jen představa, že má být k němu zdvořilá.

„Ten zkur… votravoval tě znova?” zeptal se Mason výhružně.

Při vzpomínce na souseda se otřásla. „Od té doby, co jsem dostala z banky jeho tety další půjčku, myslí si samozřejmě, že mu patřím.”

Mason se nadzdvihl na židli. „Esli se tě ten votrapa eště jednou dotkne, umlátím ho pažbou pušky, i dyž mně táhne na sedmdesát.”

Mason byl ze staré školy. Věřil, že řekneli jednou žena ne, myslí to vážně a nedá se s tím nic dělat. John Turner byl jiného mínění. Hope připomínal rozmazlené dítě nejvíce toužil po věcech, které nemohl mít.

Hope už však dávno nebyla nezkušená dívenka, kterou si chtěl vzít proti její vůli. Život ji naučil, že mužům nedělá problém slíbit cokoli, když po ženě touží, často jim však jde jen o jediné. Co bylo, bylo. Dnes se snaží zachránit umírající ranč a musí pro to učinit vše, co je v jejích silách.

Rychle popadla sluchátko, a dokud ji odvaha neopustila, vytočila číslo. Zvedla to komorná.

„Ahoj, Sally, mohla bys, prosím, něco vyřídit jednomu z vašich zaměstnanců?”

„Zavolám hned Johna,” vyhrkla Sally, když si uvědomila, kdo volá.

„Ne! Nemusíš ho s takovou prkotinou otravovat!” vykřikla Hope. Pozdě. Sally už odběhla. Přesně toho se dívka bála. Zhluboka se nadechla a čekala, až se jí ozve pán domu.

Mason ji pozorně sledoval. Tehdy před osmi lety mu málem zlomilo srdce, když ji viděl, jak přišla od Turnerů zbědovaná. Na tváři podlitiny, špinavé šaty a výraz, který se vůbec nehodil k bezstarostné osmnáctileté dívce. Minulost už je naštěstí dávno pryč a Mason by dal cokoli na světě za to, aby se už Hope nikdy nepřestala usmívat.

„Nazdar Johne,” řekla Hope neutrálním tónem. „Říkala jsem Sally, že tě nemá rušit.”

„Ale kde, ty přece nikdy nerušíš, zlato.”

„Ráda bych nechala vzkaz jednomu z tvých mužů. Jmenuje se Rio.”

Turner se na chvíli odmlčel a pak se zeptal podstatně chladnějším tónem: „Co mu chceš?”

Hope na nezdvořilou otázku neodpověděla. Nadechla se a odměřeně řekla: „Promiň, že jsem rušila.”

„Ne, počkej! Nebuď hned tak vztahovačná. Jde mi jen o tvý dobro, vždyť víš, nechci, abys někomu naletěla.”

Hope se kousla do jazyka, aby neřekla něco hrubého. Mysli na chudáky kravičky, jakou mají žízeň, říkala si v duchu.

„Ten Rio je jen obyčejný tulák a chvastoun, bejt tebou, nic bych si s ním nezačínal.”

„Jsem už velká holka, víš? Umím se dost dlouho o sebe postarat sama.”

A bylo to tady, ač nevysloveno. Dnes se umí o sebe postarat, nějako tehdy, před osmi lety. Až sejí chtělo smát, když si vzpomněla, jak byla tehdy nezkušená a naivní.

„Myslel jsem, že si s Masonem cvičíte všechny koně sami,” řekl Turner a dodal ironicky: „Teda ty koně, co vám zbyli, .ló, zlato, kdyby sis nepostavila hlavu, mohla jsi jezdit na těch nejlepších koních. Jestli máš s nějakým problémy, třeba s Bouřlivákem, rád ho od tebe odkoupím. Dávno jsem říkal, že to je kůň pro pořádnýho chlapa, a ne pro ženskou.”

Hope se rozhodla nenechat se vyvést z rovnováhy. Přehlédla narážku na to, že si ho odmítá vzít, i na to, že už jí zbylo jen pět koní, z toho jeden hřebec, který by potřeboval správný výcvik jako sůl.

„Až uvidíš Ria, řekni mu, že jsem volala,” řekla jen.

„Počkej, nevím, kdy ho uvidím, dělá si, hajzlík, co chce. Stejně ho bude zajímat, co jsi po něm chtěla, tak”

„Ví to,” přerušila ho Hope.

„No dobrá. Přijdeš aspoň zítra na to opíkání?”

Dívku stálo dost sil, aby zachovala klid, ale zvládla to. „Promiň. Spousta práce.”

„Pořád máš spoustu práce, zlato. Jednou se udřeš a přitom bys nemusela. Rád se přece o tebe postarám, můžeš si klidně nechat svůj ranč, jestli chceš, dokonce bych ti tam potrubím natáhl vodu jako svatební dar a”

Hope mu honem skočila do řeči: „Díky za vyřízení vzkazu.”

Turner se rozesmál. „Tak fajn, jen si dělej drahoty, stejně jednou řekneš ano.”

„Pořád nedá pokoj, co?” zeptal se Mason, když položila sluchátko.

Hope nahlas vzdychla. „No jo. Ten se nezmění. Kdyby mě dostal, nebavila bych ho víc než dva, tři týdny. Jiný už holt do smrti nebude.”

„To jó, a zemře sakra předčasně, esli ti nedá pokoj.”

Najednou sejí začaly tlačit slzy do očí a rychle starého přítele objala. „Mám tě tolik ráda, Masone. Co bych si jen bez tebe počala!”

Stařec ji chlácholivě poplácal po zádech a téměř neslyšně zašeptal: „Na nikom jiným mi tak nezáleží jak na tobě, holčičko.” Pak ovšem rychle změnil tón. „A teď hybaj do práce, kravky nepočkají.”

„Ale co když bude Rio volat?”

Mason obrátil oči v sloup. „Tys mě snad neposlouchala. Rio tě najde sám, jistě nepotřebuje ňákýho chvástavýho troubu, aby mu ukázal kudy k nám.”

Dopil skleničku a dodal: „K večeři hovězí s fazolemi.”

Hope naskočila do Siláka a připomněla: „Nezapomeň na salát, zeleninu najdeš v lednici. Rychle nastartovala motor, aby neslyšela Masonovo hudrování. Moc dobře věděla, že přítel je ochotný čas od času sníst něco, čemu říká „krmivo pro králíky”, připadá mu však ponižující něco podobného připravovat.

Hope se s úsměvem vydala na každodenní pouť za vodou. Podél cesty leželo zaprášené potrubí. Studna, která kdysi zásobovala vodou celý ranč, vyschla před více než dvaceti pěti lety. Otec vrtal hlouběji a hlouběji, až jednoho dne narazil na pevnou skálu. Nechal pak vykopat novou studnu, pár kilometrů dál. Ta nesla Hopeino jméno, její vodu vedli potrubím, až k domu. Časem přestala voda stačit, tak odpojili potrubí, prodali se ztrátou nějaký skot a začali vodu dovážet od Turnerů.

Další studny byly vykopány na pastvinách, aby napájely nádrže pro dobytek. Kde jsou ty časy, kdy nádrže přetékaly. Dnes produkovaly tak málo vody, že nedokázaly ani udržet v chodu čerpadlo, natož napojit žíznivý dobytek a koně.

Musela prodat další kusy dobytka, aby přežila nekonečné lUChé měsíce. Pole, trávníky i stromy okolo domu už také dávno uschly, nemohli si dovolit plýtvat drahocennou tekutiiii>u na zalévání.

A mohlo být ještě hůř. Každý den studny dodávaly méně 8 méně vody, zatímco zvířata měla větší a větší žízeň, každý den se na ně z modřounké oblohy usmívalo sluníčko.

Naděje však umírá poslední. Jednou přece musí zapršet! Žádné počasí nemůže trvat věčně. Musí prostě jen počkat, až M strhne obrovský liják a podzemní voda znovu naplní její Btudny. Pak se tráva opět zazelená, dobytek ztloustne a Sluneční údolí znovu ožije.

S penězi, které našetřila během své kariéry modelky, dokážou přežít tak rok. Mohli by i déle, pokud by použila na provoz ranče finanční obnos, který odložila na vykopání nové studny. To je ovšem riskantní. Co by dělali, kdyby deště prostě nepřišly, jako se to už několikrát stalo? Bez studny zajišťující přísun vody i v sušším údobí je Sluneční údolí k chovu dobytka bezcenné.

Zamyšleně se rozhlédla okolo sebe. Okrově zbarvená krajina byla zalita zlatými slunečními paprsky. Šedozelené listy obrovské šalvěje tvořily na pozadí modré oblohy zajímavé obrazce. Tolik milovaný rodný kraj se na východě snoubil s majestátně se tyčícím pohořím, které suchem rozhodně netrpělo a hrálo po celý rok všemožnými odstíny zeleně.

Po vydatných deštích se ve skalních údolích tvořila jezírka, u kterých se houfovali stěhovaví ptáci a kde jste mohli najít stopy nejrůznějších divokých zvířat. V zimě byly části pohoří zelené čerstvě vzrostlou trávou a třpytily se jiskřícími praménky, které během horkých letních měsíců vysychaly.

Otevřeným okénkem do auta pronikala intenzivní pryskyřičná vůně pouštní krajiny. Hope se zhluboka nadechla a cítila, jak se jí do žil vlévá nová energie. Slunce už pořádně pálilo, i když ne tolik jako před třemi měsíci.

Třebaže měla starosti, Hope svůj ranč milovala za každého počasí. Po horkých, prozářených dnech ráda sledovala temný soumrak, pak přišla noc a bylo to, jako byste se zhluboka napili lahodného temně červeného vína z křišťálového poháru. Nikde na světě neexistovalo místo srovnatelné se Slunečním údolím. Tím si byla jistá.

Jela po neupravené cestě a snažila se vyhýbat vyježděným kolejím. Tvrdá půda změkne a rozjezdí se jedině během dešťů, v zimě pak zmrzne a stane se téměř nesjízdnou. To ji ovšem netrápí, vždyť během zimních dešťů a mrazů nebude muset vodu dovážet.

Hope napjala veškeré síly, aby udržela náklaďák na cestě. Bolest v rameni ji upozornila, že už jí moc sil nezbývá. Přesto bude dnes muset jet ještě jednou. Správně by měla jet dvakrát.

Raději nebude myslet na to, kolik práce jí ještě zbývá. Přejela kopeček a blížila se k studni, která nesla její jméno. Rio už tady čekal.

Hope, přibrzdila a pomalu se blížila k prázdné nádrži na vodu. Když kravičky ucítily, že je Silákova cisterna plná vody, hlasitě se rozbučely a tlačily jedna přes druhou k nákladnímu autu, takže se řidička nemohla ke korytu vůbec dostat.

Rio okamžitě skočil do sedla a začal dobytek rozhánět. Jednalo se o jezdecký koncert. Kobylka poslouchala na nejmenší mužův pokyn a uprostřed stáda žíznivých krav neprojevila sebemenší známky strachu. Rio vypadal, jako by byl se svým koníkem srostlý.

Díky jeho pomoci se dívce podařilo zaparkovat cisternu hned vedle kulaté nádrže na vodu. Ještě z auta nedočkavě nahlédla dovnitř nádrže. Prázdno.

Opustily ji poslední zbytky naděje. Generátor byl vypnutý, to znamenalo jen jediné: ve studni už nebylo dost vody, aby poháněla čerpadlo. Větrné kolo se sice ještě točilo, ale potrubím do nádrže vytékal pramínek veliký asi jako její malíček. Jakmile do nádrže natekla nějaká voda, krávy ji hned do poslední kapičky vypily.

Studna, na které závisel život ve Slunečním údolí, byla prázdná. V první chvíli dívka rezignovaně zavřela oči. Ne, nesmí to vzdát. Nesmí ztratit svůj ranč! Odhodlání přemohl strach a beznaděj. Otevřela kabinu vozu a vyskočila ven.

Rozhlédla se po stádu, aby zjistila, v jakém je stavu. Herefordský skot byl hubený a svalnatý, bylo na něm vidět, že denně nachodí spoustu kilometrů za potravou a zase zpět uhasit žízeň. Správně měl být štíhlý a poklidný jako Turnérovo stádo.

Povzdechla si. S nedostatkem přirozené potravy nemohla bohužel nic dělat. Klekla si pod Silákovu cisternu a statečně se pustila do boje s rezavým šroubovacím závitem hadice. Bolest ve svalech jí připomněla, že je na konci svých sil.

Vtom za zády uslyšela pohyb. Rio. Klekl si vedle ní a z rukou jí vzal hadici. Vděčně spustila ruce podél těla.

„Jeden ze závituje trochu pokřivený,” upozornila ho. „Vím jak na to. Jestli mi podržíte tu hadici, našroubuju to sama.”

Ještě než stačila domluvit, držel Rio s nečekanou lehkostí těžkou, promáčenou hadici. Po pár nezdařených pokusech se Hope nakonec podařilo nad závity zvítězit. Když se zhluboka nadechla, aby získala více sil k utažení šroubu, ucítil Rio na své paži dívčinu hruď. Skrytě na ni pohlédl a zjistil, že je natolik zabraná do práce, že si žádné intimity není vědoma.

Najednou si uvědomil, jak dívka působí vyčerpaně. Potem se jí k obličeji lepily pramínky vlasů, které vyklouzly zpod klobouku, oříškově hnědé oči už nejiskřily jako tenkrát u Turnérovy studně, ale byly až příliš temné, rty naopak nepřirozeně bledé. Kolikrát už dnes asi cestovala ze sousedova pozemku ke svému žíznivému dobytku? Musí být úplně vyčerpaná!

Rio ji jemně uchopil za ruce, aby jí pomohl hadici dotáhnout. Sám byl překvapený, jak těžké je šroubovat a zároveň udržet hadici rovně, aby bylo spojení přesné a závity doléhaly. Když si jen představí Hope, jak se nesčetněkrát za den pokouší znovu a znovu našroubovat tu hadici s křivým a rezavým závitem!

Kde jen je ten zatracený Mason? ptal se v duchu. Jak je možné, že nechá dělat ženu takovou náročnou práci?

„Díky, to bude stačit, přinesu klíč,” zvedla se Hope. Za chvíli byla zpět s klíčem k utahování matic velkým jako její paže. Rio jej vzal, a zatímco utahoval šroub, rovnala Hope hadici, aby mohla voda dobře a rovnoměrně téct.

Ustupte, zvládnu to sám,” řekl.

S ulehčením spustila ruce podél těla, sedla si a opřela si hlavu o Siláka. Pozorovala Ria při práci a se zaujetím si uvědomila, že ještě nikdy nepotkala muže, ve kterém by se tak neoddělitelně snoubila mužná síla a něha. „Děkuju,” řekla vděčně. „Na oplátku.”

Rio zavrtěl odmítavě hlavou. Pořád nedokázal z hlavy vyhnat obraz této ženy, jak ji poprvé spatřil. Nádherná dívka na pozadí blankytné oblohy na sebe s požitkem lije vodu třpytící se jako hrst démantů a nechtěně tak odhaluje svou dokonalou postavu. Byla tak plná života, až neskutečně, jako duha, která se zničehonic objeví na poušti. Stejně jako duha tu byla proto, aby druhé potěšila, aniž by čekala cokoli na odplatu. „Kdepak. Nic mi nedlužíte,” řekl tiše. Dívka na něj překvapeně pohlédla, muž však pohled neopětoval. Soustředěně pozoroval závit, který právě utahoval. Když byl hotov, beze slova popadl těžkou hadici a táhl ji ke korytu pro dobytek.

Ten ucítil vodu a začal se tlačit co nejblíže nádrži. Rio se pokusil bučící krávy překřičet: „Hotovo. Můžete pustit vodu.”

Nic se však nestalo. Hope neodpověděla a hadice zůstala prázdná. Opatrně se po dívce ohlédl a spatřil ji, jak stojí opřená o korbu náklaďáku, v ruce klíč, oči zavřené. Bylo vidět, že je tak unavená, že využívá každé minuty k odpočinku. Vedle mohutné cisterny vypadala až příliš křehce a zranitelně. „Hope! HOPE!”

Otevřela oči a usmála se na něj. Pak s grácií sobě vlastní přiložila klíč ke šroubu a s nečekanou silou jím trhla. Do prázdné nádrže začala hlučně proudit voda. Dobytek hlasitě bučel a tlačil se blíže a blíže. Když se Rio ujistil, že hadice nevypadne a nebude stříkat všude okolo, vrátil se k cisterně a posadil se vedle dívky.

„Tlamy nedočkavé,” řekl, když sledoval desítky zaprášených nohou šlapajících jedna přes druhou.

„Úžasné tlamičky moje,” usmála se Hope a hleděla na své stádo s pýchou.

Po chvíli se skot, který uhasil žízeň, nechal odtlačit svými nenapojenými kamarády. Zvířata, která už pila dříve toho dne, čekala na konci stáda a spásala poslední zbytky zeleně. To byly kusy, které budou zase zítra ráno v čele žíznivého stáda.

Hope se nesnažila plýtvat energií, aby překřičela hlučný dobytek. Užívala si chvilky klidu. Ležela na zádech, hlavu podloženou kloboukem, oči zavřené a vůbec jí nevadilo, že má pod sebou jen prašnou zem.

Na tuto chvíli se každý den těšívala. Až bude mít veškerou práci za sebou a bude ji čekat jen naposledy odšroubovat hadici, sednout do Siláka a vydat se domů. Někdy se, ještě než odjela, svlékla a vnořila do chladné, osvěžující vody. Zaplavala si, pak se chytila okraje nádrže a pozorovala, jak se na večerní obloze objevují první třpytivé hvězdy.

Rio dívku zamyšleně pozoroval. Říkal si, že většina žen, které dosud poznal, by se teď pokusila alespoň žertem flirtovat. Je Hope tak unavená, že nemá na lechtivou konverzaci ani pomyšlení, nebo ji nezajímá jako muž z toho důvodu, že není bílý?

Vzpomněl si, jak k němu byla doposud vstřícná. Kdepak. To nebudou předsudky, určitě je jen vyčerpaná.

Dostal chuť natáhnout se vedle ní do Silákova stínu a odpočinout si. Jeho den začínal dávno před svítáním, když vyjel cvičit Turnérovy jankovité plnokrevníky. Tito koně byli elegantní jako baletky, nicméně stejně tak neužiteční k chovu dobytka.

Měl mnohem raději koně nečisté krve, kteří byli přímo stavění k tomu, aby se na nich dala zaopatřovat stáda. Až skončí výcvik, bude mít John Turner jedny z nejlepších honáckých koní v Nevadě.

Pak je určitě zničí, když se bude snažit vyhrát nějakou hloupou cenu v rodeu. Ten chlap nemá tušení, co koně potřebují, a stejně tak neví, jak zacházet se zaměstnanci, se ženami či s půdou. Ode všech si něco bere, ovšem netuší, že by měl taky něco dát. Však se mu to jednou vrátí.

Rio si opřel hlavu o Silákovu pneumatiku, skrčil nohu, aby ji nerozšlapal dobytek a vychutnával si chvíli odpočinku.

Nemusí nic dělat, jen tu odpočívá s krásnou ženou po svém boku… Vzpomněl si, jak se svým hrudníkem nechtěně otřela o jeho paži, a zasnil se.

Po chvíli si v duchu sám domlouval. Nehloupni. To přece n, in žena pro tebe, tu nemůžeš jeden den mít a druhý den ji i opustit! Nemůžeš jí pomoct, když je na dně, a vzápětí ji z rozmaru zatáhnout do postele! Přece ji nechceš zranit?

V muži sváděl boj rozum s citem a neodolatelnou touhou.

I )okázal se ovládnout a nedal nijak najevo, jaký spor se v jeho nitru odehrává. Ani slovem, ani gestem, dokonce ani pohledem.

Za posledních třicet tři let se o sobě mnohé naučil. Moc dobře věděl, že nemůže patřit žádné ženě. Bratr větru nebylo jen jeho indiánské jméno. Byl to jeho osud a nezbývalo mu nic jiného, než jej přijmout. Zároveň cítil, že Hope není ženou na jedinou noc. Tato dívka čeká na svou životní lásku a tu pak bude chtít se vším všudy.

Rio svůj život trávil hledáním. Hledáním něčeho neurčitého, nesrovnatelně krásného, mocného, něčeho neodolatelně podmanivého. Ještě se nenašlo nic ani nikdo, kdo by ho dokázal zadržet, když jej zavolá jeho bratr vítr.

Další životní zkušenost mu říkala, že ačkoliv se narodil jako bílý, do dvanácti byl jako bílý vychovávaný a chodil do škol pro bělochy, bílé ženy ho jednoduše nechtěly. Hlavním důvodem byl pravděpodobně strach, že nebudou mít tak bílé děti, jako jsou ony samy.

Nevyčítal jim to. Sám moc dobře věděl, jak se žije někomu, kdo nikam nepatří ani mezi bílé, ani mezi indiány.

Rio si zakryl oči kloboukem, aby ho nesvádělo dívčino krásné tělo. Držel své touhy na uzdě se stejnou rozhodností jako v dětství vztek, když se mu blonďaté děti posmívaly a říkaly mu podvraťák a indoš. Bez bázně a s neuvěřitelným odhodláním se s nimi do krve pral, nikdy však nikoho nezabil. Přitom klidně mohl, kdyby chtěl.

Když dospěli, většina těch, kteří jej jako dítě trápili, si pořídili nejrůznější zbraně, aby se cítili silnější. Rio se naučil nespoléhat se na nic a na nikoho krom sebe. To mu pomohlo porážet své nepřátele, zároveň se z něj však stal samotář. Přijal fakt, že bude navždy sám, s klidem sobě vlastním. Bratr větru.

Dobytek se střídal u nádrže a kopyty vířil prach. Voda ze Silákovy cisterny s lomozem dopadala do koryta. Soubor všech těchto vůní a zvuků Hope uklidňoval. Ulehčené vydechla a začala se cítit velmi příjemně a ospale, až si uvědomila, že začíná usínat. Daleko od domova a blízko v podstatě neznámého muže.

Přesto se nebála. Od svých osmnáctých narozenin se o mužích mnohé naučila. Nepokládala Ria za člověka, který by se na ženu při nejbližší příležitosti vrhnul. Viděla sice, že si ji prohlíží se zalíbením, ale určitě není násilnický typ.

Navíc věří Masonovi. Řekl přece, že by byl hrdý, kdyby byl Rio jeho synem. Takový člověk by určitě nezneužil něčí slabosti. Jedině litovala toho, že nemá dost odvahy položit si hlavu na jeho rameno. Zem ji přece jenom tlačila a při představě, jak usíná schoulená v mužské náruči, se slastně usmála.

Když tvrdě usnula, pořád se usmívala.

Rio dívku dlouho pozoroval. Pak se natáhl vedle ní, něžně jí nadzdvihl hlavu ze země a položil ji na své rameno. Neodtáhla se. Naopak. Ještě se k němu přitiskla s důvěrou, která jej nutila, aby ji vzbudil a řekl, že jsou oba blázni.

Místo toho však jen nehnuté ležel a užíval si rozporuplného pocitu, že drží v náručí ženu, která mu důvěřuje nesrovnatelně víc, než on věří sám sobě.

BLÍŽIL SE večer, stíny se prodlužovaly a rudé slunce zacházelo za temné vrcholky skal na obzoru. Nádrž na vodu pro dobytek byla ještě do půli plná. Poslední sluneční paprsky dne se zrcadlily v průzračné vodní hladině.

Dobytek se už netísnil blízko vody, ale pokojně se pásl nedaleko.

Šedá klisnička podřimovala ve stínu stromů, uzdu volně uvázanou okolo krku, aby se mohla volně pohybovat. Rio jí mohl beze strachu dopřát pocit svobody, neutekla by. Vázala ji k pánovi příliš silná pouta.

Rio zatím klidně odpočíval pod starou cisternou a zpod přivřených víček sledoval západ slunce v divočině. V životě viděl nesčetněkrát, kterak se jasný den mění v neproniknutelnou tmu, přesto ještě nikdy nezažil západ slunce srovnatelný s dnešním.

Doposud byl vždy sám s přírodou, nyní mu v náručí ležela přenádherná bytost. Bylo zvláštní držet ji v náručí, připadal si trochu jako vetřelec, který bez dovolení vnikne na cizí, nepoznané území. Napadlo ho, jestli se podobně cítila i jeho babička, která kdysi přišla do indiánské rezervace, aby zde hlásala křesťanství, a zamilovala se do indiánského šamana z kmene Zuni.

Rio se zaposlouchal. Naprosté ticho rušilo jen hrabání kopytem klisničky Klekánice, která odháněla neodbytnou mouchu. Dokonce i vítr mlčel.

Na nohy mu padl temný stín. Nejvyšší čas probudit ženu, která spočívala v jeho náručí. Měl to udělat dávno, když se cisterna vyprázdnila.

Něžně přesunul dívčinu hlavu zpět na její klobouk, svými rty se přitom dotknul jejích vlasů. Voněla úchvatně. Pak odtáhl hlavu.

„Hope,” řekl tiše.

Neodpověděla.

Uchopil dívčino rameno, aby s ní lehce zatřásl. Když pod starou flanelovou košilí ucítil teplo ženské kůže, zalomcovala jím touha posunout ruku dál až k dívčinu výstřihu. Chtěl se prsty i ústy dotýkat jejích prsou, zatoužil ji právě teď a tady vysvléci a vzít šiji za svitu prvních hvězd na temném nebi. Ovládl se. „Hope,” zopakoval o poznání hlasitěji. Prudce se vzbudila a nechápavě se rozhlížela okolo sebe. Čekal to a rukou ji držel za rameno, aby si prudce nesedla a nenarazila si tak hlavu o Silákův kovový podvozek.

Dívčiny oči zářily jasnou jantarovou barvou. Rozpačitě se usmála a uvědomila si, že klidně usnula v přítomnosti nejzajímavějšího muže, jakého kdy potkala. Co se dá dělat! „Vzbudilo vás mé chrápání?” zeptala se pobaveně. Riovu vážnou tvář rozzářil úsměv a bylo to, jako by na potemnělou oblohu vyšel jasný měsíc. „Asi vás zklamu, ale nechrápala jste ani trošičku.” „Vy ale máte štěstí,” odpověděla a rozkošnicky se protáhla. „Vůbec jsem netušila, že zem může být tak měkkou matrací.”

„Mám,” řekl a reagoval tím na dívčinu poznámku o štěstí. „Není,” dodal a myslel tu zem. Hned se pak zvedl, aniž by překvapené dívce cokoliv dál vysvětlil a šel ke svému koni. Dovedl klisničku až k vodě a sledoval, jak spokojeně pije.

Hope mezitím také vstala, otřepala dlaněmi zaprášené kalhoty a došla až k nádrži. Dala by teď kdovíco, kdyby mohla odhodit šaty a vnořit se do chladné, průzračné vody.

Ze snění ji vyrušil mužův rozhodný hlas. „Tahle nádrž rozhodně neuvidí jinou vodu než Turnérovu. Nechtějte po mně, ať kopu tady. Bylo by to jen plýtvání mým časem, vašimi penězi a životy zvířat.”

Hope beze slova hleděla do vln. Cítila se najednou zoufalá. Věděla, že Rio ví, co říká, přesto ji tak krutá pravda vyslovená bez obalu ranila.

Tento cizinec jí právě naprosto věcným, klidným hlasem definitivně oznámil, že se její sny nikdy nevyplní. Tolik si přála, aby se mýlil, ale podvědomě tušila, že má Rio pravdu. Znal zdejší krajinu až příliš dobře, nezbývalo, než mu důvěřovat, stejně jako věřila slunci, že každé ráno znovu vyjde. Zamáčkla slzy, které sejí tlačily do očí.

Do duše jí vstoupila beznaděj. Měla odloženo dost peněz na prohloubení nějaké existující studny, ale neměla tolik finančních prostředků, aby si mohla dovolit vrtat úplně někde jinde a nanovo. „Hope”

„To bude dobrý,” přerušila ho zklamaným hlasem. „Chápu. Jen jsem doufala, že kdybychom se provrtali až za tu skálu, mohli bychom narazit na artéský pramen. Jste si jistý, že to je marné? Jak to můžete vědět?”

Riovi bylo dívky líto, ale nemohl a nechtěl jí dávat falešnou naději. „Jsem si jistý.”

Pozoroval ji vážnýma, temně modrýma očima. Věděl to, ale neuměl Hope vysvětlit, jak to je možné. Řídil se napůl instinktem a napůl vědomostmi ze školy, navíc měl s hledáním vody ve vyprahlé půdě dlouholeté zkušenosti.

Hope odevzdaně vzdychla. „Co se dá dělat. Díky, že jste ke mně upřímný. Mohl jste mi naslibovat vodu, vytáhnout ze mě peníze a pak jen pokrčit rameny.”

Riův výraz ztvrdnul a zeptal se vážným hlasem: „To jste o mně slyšela?”

Hope rychle zavrtěla hlavou. „Kdepak. A i kdyby, nevěřila bych tomu. Víte, myslím, že nejste lhář ani zloděj.”

Dlouho si hleděli do očí a rozuměli si i beze slov. Ona věřila, že jí nikdy nebude lhát. On po ní chtěl, aby mu důvěřovala, aniž by jí mohl poskytnout sebemenší záruku.

Nakonec promluvil Rio hlubokým, uklidňujícím hlasem. „Hope, pokud je někde na vašem pozemku voda, najdu vám ji, za to vám ručím.”

Smutně se pousmála. „Jenže pokud ta voda není blízko povrchu, nebudu si moci dovolit ji hledat.”

„Víte co, nechrne finanční starosti na později. Nejdříve se pokusíme najít místo, kde by mohla voda být. Než dokončím výcvik Turnérových koní, budu na tom dělat o víkendech a po večerech. Pak k vám nastoupím na plný úvazek, co říkáte?”

„No, víte, já si asi nemůžu dovolit” „Za svou práci vyžaduji bydlení a stravu pro mě i mého koně, platí?” přerušil ji muž. „Ale to přece nejde.”

„Máte nějaké nástroje k vrtání studně?” Rio dělal, že její poznámku neslyšel.

„No, něco tu zbylo po tom, co jsme kopali naše studny. Proč vás to zajímá?”

„Musíme šetřit, kde se dá. Taky něco mám, tak to snad dáme nějak dohromady. Největším výdajem bude potrubí a palivo.”

„A taky vaše mzda,” řekla dívka rozhodně. „Není správné, abyste dělal jen za stravu a byt.”

Rio se pousmál. Ve večerním šeru vypadaly jeho oči ještě temněji než obvykle, byly jako soumrak, který se šíří po krajině. „A to je správné, že musíte dělat práci několika mužů, abyste mohla žít na vlastním ranči? Nezbývá vám nic jiného, než pracovat, dokud nepadne déšť, nebo vy sama! Nemám pravdu?”

Hope zavrtěla hlavou. „Nejsem v ničem mimořádná. Dělám jen, co můžu, dokud můžu, a doufám, že to nebude málo.” Bylo to prostě tak. Nemělo žádný smysl si stěžovat.

Rio si uvědomil, že potkal v životě spoustu lidí, kteří pracovali co nejméně a co nejkratší dobu a proklínali přitom osud, který jim nedokázal splnit vše, po čem toužili. Takovým se vždy vyhýbal.

Potkal však i jiné lidi, podobné Hope, kteří do své práce vkládali srdce, odhodlaně šli za svým cílem a nikdy si nestěžovali, jak je svět zlý a nespravedlivý. Tyto lidi Rio vyhledával, aby jim pomohl vyplnit jejich sny. Dával jim vše, co mohl, a bral si od nich jen to, co mu mohli nabídnout.

Když se jejich sny splnily, poslechl volání svého bratra větru a šel zase dále.

„Pokusím se vám pomoci,” promluvil Rio něžně, „a snad se nám to podaří. Nechci za svou práci peníze. Pokud vám vykopu dobrou studnu, chci, abyste připustila deset klisen, které dovedu, s Bouřlivákem a abyste se o ně i jejich hříbata starala jako o vlastní. Já se čas od času objevím a vezmu si některé ze svých koní. Dohoda platí, dokud z mé studně poteče voda. Co vy na to?”

Nadechla se, aby odpověděla, ale muž jí položil prst na ústa. Při jeho doteku pocítila něco nepoznaného, nepopsatelného, něco, co způsobilo, že sejí téměř zastavilo srdce a pak se naopak splašeně rozbušilo.

„Rozmyslete si to, než přikývnete! Žádná má studna ještě nikdy nevyschla!”

Zavřela oči, a přesto stále viděla Ria. Jeho svalnatou, opálenou postavu, temné oči zářící jako noční obloha, podmanivý úsměv. Ozvěna jeho sametového hlasu způsobila, že ji mrazilo v zádech a chvěla sejí duše.

„Souhlasím,” řekla rozhodným hlasem. „Deset klisen s Bouřlivákem. Klidně i více. Půdy mám dost, chybí mi jenom voda.”

Sledoval dívčin výraz a viděl, že jí dodal novou naději. Ukončil jeden její sen, hned ho však nahradil novým. Bohužel jediné, co jí mohl dát, byla naděje, že pokud na jejím pozemku voda JE, dokáže ji najít. „Víte, existují místa, kde prostě voda není, a nikdo ji tam tedy nemůže najít.”

Hope vzdychla. „Já vím. Pokud se to stane, na naší dohodě se nic nemění. Doveďte své klisny kdykoli. Postarám se o ně i jejich hříbata, alespoň dokud budu vlastnit Sluneční údolí.”

„Kdepak. Když nebude studna, nebude ani odměna.”

„Ale jděte. Mé slovo platí. Ostatně Bouřlivák bude štěstím bez sebe, letos jsem klisny, co mi zbyly, musela používat k pracím na ranči a nemohla je připustit,” dodala se smutným úsměvem.

Riova tvář se rozjasnila. Nabídl dívce ruku a ta jí bez váhání potřásla na znamení uzavřeného obchodu. Mužův vřelý stisk vlil Hope novou naději do žil. Oči sejí rozzářily a srdce divoce rozbušilo, začala znovu snít.

Rio zaváhal. Chtěl jí říci, ať mu tolik nevěří ne co se týče vody, samozřejmě, tam o sobě nepochyboval. Co však jejich srdce? Když dívce tiskl ruku, cítil, jak sejí zrychlil tep. Hope sama byla přesvědčená, že to byla naděje, co jí rozproudila krev, Rio však moc dobře věděl, že to tak úplně není. Sám cítil stejnou neodolatelnou sexuální touhu. Teď už však nemohl z jejich dohody couvnout. Věděl, že dívčin sen je natolik hluboký a podmanivý jako Hope sama. Rio sám už dávno přestal snít a občas cítil takovou prázdnotu, že ji nedokázal vyplnit ani jeho přítel vítr.

„Kdy začnete?”

„Už se stalo.”

„Jistě? A co jste už udělal?”

„Prohlédl jsem všechny vaše studny. Je mi líto.”

Nemusel víc říkat, Hope pochopila, že veškeré prameny na jejím pozemku vyschly. Obrátila tedy rychle téma a povzbudivě se na muže usmála. „Když už pro mě pracujete, musím zase splnit dohodu já. Zvu vás na večeři, vaří Mason. Pravda, nic moc, jen hovězí s chlebem a zeleninovým salátem.”

„Salátem?” zeptal se Rio udiveně.

„Neříkejte mi,” zatvářila se Hope přísně, „že jste další muž, který nesnáší krmivo pro králíky.”

„Ale kdež,” rozesmál se mladík nahlas. „Naopak. Docela se na čerstvou zeleninu těším.”

„Fajn, tak jdem přepadnout Masona a budeme trvat na svých králičích právech.”

Když schovávali hadici do Siláka, ještě se oba smáli.

„Pokud chcete, můžete se tady smočit. Já si obvykle zaplivu, než jedu domů. Je to rozhodně pohodlnější, než se doma mýt v lavoru žínkou.” Když viděla mužův vážný výraz, rychle dodala: „Žínku ovšem mám té nejvyšší kvality.”

Rio se pousmál, ale bylo mu smutno, když si představil, jak tato mladá dívka celý den dře, aby napojila žíznivý dobytek, a večer jí už nezbývají síly zajet pro další vodu, aby se mohla normálně vykoupat ve vaně.

Bez jediného slova zahvízdal a jeho Klekánice vmžiku přiběhla. Uchopil její otěže a podával je Hope. „Dejte jí chvilku, aby si na vás zvykla, jinak je to v noci ten nejspolehlivější kůň. S večeří na mě nečekejte, mám ještě nějakou práci.”

Hope chvíli zaváhala, ale rozhodla se na nic se neptat. Nemusí přece vědět o svých zaměstnancích všechno.

Podala mu proto klíčky od auta a varovala ho: „Pokud se vám to podaří, vyhněte se zpátečce. Jestli ji budete muset použít, pak vám přeju hodně štěstí. Možná se vám už nepodaří přeřadit a budete muset docouvat až na ranč. Mně už se to stalo.”

Rio se při té představě nahlas rozesmál.

Dívka však s výhružkami pokračovala. „Rozhodně nevěřte ukazatelům na přístrojové desce. Například kontrolka paliva ukazuje vždy napůl plnou nádrž. Pokud pojedete dále než osmdesát kilometrů, raději dolijte naftu, najdete ji v tom kanystru s modrým uzávěrem.”

Muž přikývl a vydal se k autu. V půli cesty se otočil a zvědavě se zeptal: „Vždycky jste tak důvěřivá vůči neznámým lidem?”

„Ne,” odpověděla prostě. „Cizincům nevěřím vůbec.” Pak ale na mladíka šibalsky mrkla a dodala: „Taky s nimi nikdy nespím pod náklaďákem. A co vy? Svěřujete často neznámým ženám svého koně?”

„Nikdy,” zavrtěl hlavou a Hope bylo jasné, že je jediným člověkem, který krom Ria na Klekánici seděl.

„Uvidíme se doma,” rozloučila se dívka, konejšivě poplácala kobylku po krku a vydala se do tmy.

Než dojela k ranči, ochladilo se natolik, že si oblekla Riův kabát, který našla přivázaný k sedlu. Kdyby nebyla tak unavená, skoro by litovala, že už musí z kobylky sesednout.

Klekánice byla opravdu výborným koněm pro noční jízdu nebyla ani nervózní, ani nejistá, jako většina koní ve tmě

bývá. Nezneklidnil ji dokonce ani šustot sovích křídel, ani

vytí kojotů.

Rozevřely se dveře a přivítal ji Masonův hlas: „Hezkej poník. Riův?”

„Jo,” odpověděla přítelovým lakonickým stylem.

Mason chvíli čekal, a když dívka mlčela, zeptal se: „Silák chcípnul?”

„Ne.”

Mason čekal. Neozvalo se nic. Hope zamířila s koněm do stáje a houkla přes rameno. „Prostři ještě pro jednoho.”

„Tak to vzal? Najde ti vodu?” Ptal se Mason nedočkavě.

„Zkusí to,” usmála se šťastně a seskočila z Klekánice. Teprve teď si uvědomila, jak je hrozně unavená. Vstávala před svítáním a od rána si neodpočinula. Zítra ji přitom čeká totéž. A pak pozítří a popozítří…

Dovedla Klekánici až do boxu, sundala jí sedlo a přátelsky poplácala po hřívě. „Tak co, holka, máš hlad? Vsadím se, že pořádný, vždyť to není žádná legrace, nosit celý den takovou tíhu!”

Nasypala do žlebu oves, nalila kobylce vodu a začala ji hřebelcovat. Klekánice zatím začala pokojně jíst. Dívka čekala, dokud si nebyla jistá, že si klisnička zvykla na cizí prostředí, teprve pak zavřela stájová vrata a vydala se do domu.

Při představě horké vany se jí chtělo plakat. Nemysli na to, říkala si, nemáme dost vody ani na pití a krátkou sprchu, natož na dlouhou koupel, tak se zbytečně nemuč. Vzdychla a šla se převléct, pečlivě se omyla, učesala vlasy a vydala se do kuchyně. Žaludek sejí svíral hlady. „Co dělá večeře?” zeptala se, když vešla do kuchyně. „Sedni a vydrž,” ukázal Mason směrem ke stolu a vydal se pro olej, aby dodělal zálivku k salátu. Když došel ke spíži, zaváhal. Obrovská láhev s olejem byla pro jeho klouby na rukou trápené artritidou příliš velké sousto.

Hope si toho všimla, věděla však moc dobře, že je přítel příliš hrdý na to, aby ji požádal o pomoc. I tak těžce nesl, že musí nechat ženu dělat veškerou těžkou práci na ranči, jeho sebevědomí by nesneslo pomyšlení, že už nestačí ani na domácí práce.

„Já to dodělám,” řekla dívka jakoby nic, „ty tam vždycky dáváš moc oleje.”

„Krmivo pro králíky,” utrousil Mason opovržlivě a otočil se k salátové míse zády. „Tak já nachystám vopravdový jídlo,” zdůraznil a vytáhl ze skříňky těžkou pánev.

„Jo, cena hovězího klesla vo půl libry na kilo,” řekl.

Hope se ztratil úsměv z tváře. Neřekla však nic a soustředěně chystala salát.

„Zato cena krmiva pude nahoru,” podělil se s ní Mason o další jobovku.

Dívku píchlo u srdce a rádoby klidným hlasem podotkla: „No nic, koupíme krmivo teď před zimou a uděláme si zásobu.”

„Neuděláme.”

„Proč?”

Starý přítel se jí zahleděl přímo do očí. „Nebudeme mít totiž dobytek, kterej by ho potřeboval. Je třeba někerý prodat, víš to stejně jako já.”

Dívce se na tváři objevily vrásky. „Ještě ne, zatím je dokážem napojit a třeba bude brzy pršet.”

,,Jo a třebas budou prasata lítat.” Rozpálil na pánvi trochu tuku a položil na něj pořádný kus masa. „Jen se zabíjíš, holku, já to tak nerad vidím. Voba víme, že čím dýl budeš Otálet, tím míň budou vážit. Brzy nebudou mít co spásat a pršet nebude!”

Přítelova slova dívku rozmrzela. Ne, že by neměl pravdu, právě naopak. Protože měl naprostou pravdu a ona to věděla.

„Tak jim budem krmivo vozit,” řekla rozhodně.

Beze slova potřásl hlavou. Věděl moc dobře, že i kdyby se měli oba udřít, neměli by šanci dovážet všem zvířatům dennodenně vodu i krmivo. Mají příliš velké stádo a den nemá dost hodin.

Hope je moc mladá. Bude se muset teprve naučit, že není všemocná. On sám své hranice poznal už dávno. Zadíval se na své nateklé klouby na prstech a v duchu zaklel. Kdyby jí lak jen dovedl pomoci! Kdyby mohl, snesl by jí modré z nebe. Vždyť mu byla dítětem, které sám nikdy neměl. Zachránit ji však nemohl, mohl ji jen milovat.

Nadzdvihl špičku steaku a usoudil, že už je maso hotové. Hope donesla na stůl salát a fazole a dala trochu na každý talíř. Pak otevřela dvířka trouby a zhluboka se nadechla. Ovanula ji omamná vůně česneku. Mason kdysi pokládal česnekový chléb za vetřelce, který na poctivém americkém stolu nemá co dělat. Změnil však názor a tuto aromatickou pochoutku si opravdu zamiloval. Položil jí na talíř plátek masa. „Rychle jez, než to bude

studený.”

Dívka píchla do steaku vidličkou, podívala se na Masona a v očích sejí rozzářily lišácké ohníčky. „Slyšel jsi to?” „Co?”

„Zabučel na mě.”

Mason se jen usmál, pocuchal jí rukou vlasy a šel zpět ke sporáku. Doprovázelo ho tiché bučení. Když se ohlédl, Hope se tvářila nevinně a krájela svůj krvavý steak.

„Mňam! Stejně neumí nikdo připravit hovězí jako ty,” pochválila jej dívka.

Mason si usmažil i svou porci a usedl vedle Hope. Za chvíli se ozývalo jen cinkání příborů o talíře a občasné zavrzání starých dubových židlí.

Když už se do Hope nevešlo ani sousto, rozhodla se dále přítele nenapínat a povyprávěla mu o svém setkání s Riem a jejich vzájemné dohodě.

Mason beze slova poslouchal, chvílemi přikyvoval, chvílemi se spokojeně usmíval. Když dívka domluvila, utřel si ústa papírovým ubrouskem a odsunul se od stolu.

„Měl bysem jít zapnout bojler,” řekl rozvážně.

Zírala na něj jako na zjevení. „O čem to proboha právě mluvíš?”

„Ty se nechceš koupat nebo co?”

„Jasně že chci, ale”

„Tak mě nezdržuj planým tlacháním, když už se může ohřívat voda,” přerušil ji s úsměvem.

Dívka si pomyslela, že se asi zbláznil a důrazně a pomalounku mu vysvětlila: „Masone, jestli se teď vykoupu, nebudeme mít zítra ráno vodu na pití.”

„Si piš, že budeme, a plnej náklaďák, esli se nemejlím.”

Zůstala na něj koukat s otevřenou pusou.

„Bacha na mouchy! Co si myslíš, že asi Rio se Silákem takhle v noci vyvádí. Jel na výlet, ne? Koneckonců, voptej se ho sama.”

Otevřeným oknem byl slyšet zvuk motoru nákladního auta. Hope ze sebe nedokázala vypravit ani slovo. Ještě s pootevřenými ústy vyběhla na dvůr.

„Kam to chcete?” zeptal se Rio.

„Já… ale to jste neměl… támhle dozadu,” ukázala nakonec rukou.

Zahleděl se za její paží. Támhle dozadu byl příliš široký pojem, od zadní části dvora až po Perdidy v pozadí.

Dívka se rozesmála a naskočila do kabiny cisterny. „Já to odvezu, vy se běžte najíst. Musíte umírat hlady.”

Muž se na ni překvapeně zahleděl. Nebyl zvyklý, že by se 11 něj někdo tak staral, a už vůbec ne žena, která je sama těžkou prací naprosto vyčerpaná. „Díky, ale ještě to zvládnu. Vy běžte dovnitř a odpočiňte si.”

„Tak ji odvezeme společně,” odpověděla odhodlaně a usadila se vedle cizince.

Dojeli k místu, kde dříve rostl trávník, dnes tu však byla |en udusaná suchá hlína. Potrubí, které před lety rozvádělo vodu po ranči, bylo uříznuto a na jeho konec někdo přidělal závit, ke kterému šla přišroubovat textilní hadice.

Riovi stačil jediný pohled na konec potrubí, aby mu bylo jasné, že je čeká další zápas s hadicí.

Hope vzala z auta baterku a svítila mu na ruce, zatímco se snažil přišroubovat hadici z jedné strany k Silákovi a z druhé k nádrži, která sloužila jako zásobárna vody pro dům. Brzy už voda tekla proudem. „Jak je ta nádrž velká?” zeptal se.

„Vejde se do ní tak půlka cisterny. Já už na to dohlédnu,

běžte se najíst.” Zaváhal, ale z domu vykoukl Mason a zavolal: „Pod na ten

stejk, nebo to hodím prasatům.” „Vy máte vepře?” zeptal se Rio dívky šeptem. „Ne, ale ještě jsem nenašla odvahu mu to říct.” „Máte měkké srdce.”

„Jenom vůči některým lidem a Mason je jeden z nich,”

rozzářila se.

„Turner taky?” zeptal se a ani nevěděl proč.

Hope se zarazila a řekla, aniž by mu pohlédla do očí: „S tímto pánem nepobývám natolik dlouho, abych se k němu chovala tak či tak.”

„Omlouvám se, nic mi do toho není.”

Dívka vzdychla. „Nic se nestalo. Víte, nemusíte mi říkat, že to je zatracený mizera, protože to už vím, ani že je nechutně bohatý, protože to mě rozhodně nezajímá.”

Pozorně na ni pohlédl. „Obtěžuje vás? Jestli ano, stačí říct.”

„Tak to se můžete zařadit do pořadníku za Masona.”

„Bude mi potěšením,” zatvářil se muž výhružně.

Hope nepochybovala o tom, že se tito dva muži nemají příliš v lásce. Nikdo, kdo má v sobě alespoň ždibek sebeúcty, nedokáže s Turnerem vyjít po dobrém. A Rio je bezesporu velmi hrdý muž.

„To maso už vopravdu nebude teplejší, Rio,” ozval se Masonův hlas. „A ty, Hope, přece víš, že ti ta zatracená hadice nikam nevodpochoduje, ne? Tak pod taky dovnitř.”

Hope chvíli váhala, pak však překontrolovala cisternu a vrátila baterku do auta. Rio na ni čekal a pak se beze slova odebrali společně do domu.

Hope se po boku tohoto muže cítila velmi příjemně. Chtělo se jí smát a tančit pod rozzářenými hvězdami. Místo toho však jen nenápadně Ria pozorovala. Vždyť způsobil, že si po dlouhé době uvědomila, jak je život nádherný. „Masone,” napřáhl cizinec ruku. „Dlouho jsme se neviděli.” „Až moc dlouho,” chytil Mason Riovu dlaň do svých artritidou nateklých rukou. Hope si všimla, jak se mladík zarazil, když spatřil jeho nemocné klouby, neřekl však nic a srdečně se s ním přivítal.

Dívka ocenila, že mladík neponížil Masona žádnou poznámkou o jeho nemoci.

„Pozdravuje tě Judy,” řekl Rio, „a děti se ptají, jestli přijedeš na Díkůvzdání.”

Mason mrknul na Hope a zatvářil se nejisté. „Uvidíme.” Rio přikývl. Pochopil, že Mason nechce nechávat Hope na ranči samotnou.

Pochopila i Hope a chtěla protestovat. Judy byla Masonova švagrová, sestra jeho milované zesnulé manželky. Nahlas však neřekla nic, přeli se o danou věc již mockrát.

„Voda je teplá,” změnil Mason téma a podal Riovi ručník. Mladík si sundal klobouk, vyhrnul rukávy a důkladně se umyl. Pak vykoukl na verandu, chytil lavor a použitou vodu odešel vylít na šeřík, který zde bojoval o přežití.

Hope toto soucitné gesto zahřálo u srdce. Znovu se přesvědčila o tom, že své sny svěřila do těch správných rukou.

Zatímco Rio jedl, seděla dívka u stolu a jen posrkávala Masonovu kávu. Zasnila se. Ze zamyšlení ji probral Riův hlas.

„Kolik kusů budete muset prodat?”

„Ani jeden,” odpověděl Mason s ironickým nádechem.

Mladík na něj překvapeně pohlédl. V umělém osvětlení měly jeho oči barvu jasné noční oblohy.

„Šéfová nechce,” vysvětlil stařík.

Bez jediného slova začal host znovu jíst.

„Nechcete mi říct, že cena hovězího půjde dolů a můj dobytek bude čím dál více hubnout?” zeptala se Hope připravená oponovat, jako to dělávala vždycky s Masonem.

„Zbytečné,” opáčil Rio klidně. „Nikdo nezná své možnosti lépe než vy.”

Dívku okamžitě opustila výtečná nálada, zůstala jen vidina černé budoucnosti.

„Kdybyste se náhodou rozhodla probrat svá stáda, můžete, pokud tu nebudu, kdykoli použít Klekánici. Je zvyklá pracovat s dobytkem.”

Hope jen přikývla, aby se nerozplakala nahlas. Čím více kusů prodá, tím více se přiblíží doba, kdy bude muset začít rozprodávat i svá stáda angusů. Na tento skot byla opravdu hrdá, byli její chloubou, součástí snu o zcela novém ranči.

V jejích snech se tento majestátně vyhlížející černý skot pásl na zelených pláních, zatímco dům ožil smíchem a bezstarostnou náladou. Možná se objeví i nějaký sympatický muž a budou mít děti a…

Dívčin prázdný kávový hrnek bouchl o stůl a zabouchl tak dveře za jejími odvážnými myšlenkami. Od oněch osudných oslav osmnáctých narozenin svou budoucnost nespojovala s žádným mužem ani případnými dětmi. Až teď.

Měla by se držet reálných snů. Snů, které závisí jen na její vytrvalosti, obratnosti a síle, a nemyslet na věci, které nemůže ovlivnit.

Až dosud potkala jen pár mužů, kterých si mohla vážit. Takového, se kterým by chtěla mít děti, ještě ne.

Co myslíš, bude už voda dost teplá?” zeptala se Masona. „No, voda v hrncích už bude jistě horká. Du tam.”

„Neobtěžuj se,” namítla rychle, „radši udělej Riovi další steak, musí mít ještě hlad. Já si nějak poradím.”

Došla k velkým kamnům, kde už v obrovském hrnci vřela voda. Zbývá jen přilít trochu studené vody z vodovodu a čeká |i úžasná koupel.

Hope sundala z věšáku chňapky a zamířila ke kamnům, když vtom jí někdo vzal chňapky z rukou. Rio. S nečekanou lehkostí uchopil hrnec a otočil se k Hope.

„Až po vás, slečno,” řekl dvorně.

„Mockrát děkuju,” zašeptala, aby ji neslyšel Mason v kuchyni.

Rio mlčky pokývl. Dokázal ocenit, že nechce ranit hrdost starého přítele.

Když ji následoval po schodech nahoru, obdivné sledoval krouživý pohyb jejích boků, dívčiny krásné, dlouhé nohy. Napadlo ho, jak rád by se s touto ženou koupal v jedné vaně. Došli až do koupelny. Hope se sklonila, aby zasunula špunt do výlevky vany. Muž nedokázal spustit zrak z dívčina krásného, pevného zadečku a jeho touha se stupňovala. Za svitu žárovky získaly její krásné, vlnité vlasy sametový lesk, přímo si říkaly o to, aby je pohladila mužská ruka.

Rio musel zapojit veškerou svou vůli, aby se přinutil myslet na něco jiného. Začít si něco s touto ženou by byla ta nejméně zodpovědná věc, jakou kdy udělal.

Zarazil ji ranní chlad. Přece jenom byl listopad. Od úst jí šla pára, která se vmžiku ztrácela, jako by okolní příroda odsávala jakoukoli známku vlhka.

Hvězdy jasně zářily a chladný vítr sliboval, že brzy přijde dlouhá a ledová zima.

Hope si přitáhla pracovní kabát blíže k tělu, aby jí bylo tepleji, a pospíchala do chléva. Kohout zrovna kokrhal, třebaže by jen málokdo uhádl, že se blíží svítání. Houfy slepic nespokojeně pokvokávaly, asi kokrháči vyčítaly, že je probudil do dalšího prašného dne. Hope jim nasypala zrní, z kapsy vytáhla papírový pytlík a posbírala vajíčka. Drůbež naštěstí zatím sucho neudolalo, slepice nepřestaly snášet.

Když došla ke Klekánici, zjistila, že Rio už vstal a byl ve stájích. Nečekala ji tu žádná každodenní práce ve žlebech byl oves a vyhřebelcovaní koně stáli na čerstvě podestlané slámě.

Hope vděčně poplácala klisničku po krku a ta si opřela hlavu o dívčino rameno. „Ksakru, Rio, copak jsi dnes vůbec nespal?” ptala se v duchu. Možná spí ve stoje jako koně, zasmála se.

Vyšla na dvůr, aby se podívala, jestli jí neznámý cizinec vůbec nechal nějakou práci. Dodávka, kterou obvykle jezdíval Mason na obhlídku ranče, byla pryč. Buď už starý přítel vstal a odejel, nebo si auto vzal Rio.

Ne že by na tom záleželo. Tolik však doufala, že si vypije ranní kávu za příjemné konverzace s cizincem, který byl po pár dnech její duši bližší než většina lidí, které zná roky.

S vajíčky v rukou utíkala k ranči. Rychle nahlédla na verandu. Přesně to čekala. Rio tam už nebyl, lépe řečeno, nebylo vůbec poznat, že tam kdy byl. Postel vzorně ustlaná, muž dokonce i vylil a do sucha vytřel umyvadlo.

Zdálo se, že včerejší horká koupel i černovlasý muž s uhrančivým pohledem a něžnýma rukama byl jen sen.

Vzdychla a šla do kuchyně. Obvykle zde ráno narazila na Masona, který už měl připravenu kávu silnou tak, že by porazila vola. Dnes zela místnost prázdnotou. Na stole našla

Lístek, ve kterém jí starý přítel vysvětlil, že odvezl Ria k Turnérovi, aby si mohl vyzvednout svůj náklaďák. Vrátí se před polednem.

Hope ve spěchu snědla snídani, nalila kávu do velikých termosek, které vzala s sebou do Siláka. Musí dnes vozit vodu do tří nádrží a jedna z nich je dokonce větší, než byla la včerejší. A to všechno nejlépe dvakrát. Ani náhodou nemá tolik času, aby naplnila všechny nádrže do plna. Bude ráda, když doveze tolik vody, aby žízní sužovaný dobytek uhasil tu nejhorší žízeň.

Nasedla do Siláka a s povzdechem otočila klíčkem. Napodruhé motor chytl. Když se rozjela, ucítila, že je cisterna nějak těžká a s údivem si uvědomila, že musí být plná vody.

Do očí jí vstoupily slzy. Musela několikrát zamrkat, aby viděla na cestu. Nejenže Rio v noci doplnil jednu nádrž, ale po celodenní dřině v sobě ještě našel dost sil, aby zajel zpět k Turnérově studni a naplnil cisternu znovu vodou.

„Jen se, holka, uklidni,” protřela si dívka oči. „Málem o všechno přijdeš a neuroníš ani slzu a teď, když je k tobě někdo laskavý, bys brečela jak želva. Vzpamatuj se! Pokud budeš fňukat, nezasloužíš si, aby ti někdo pomáhal.”

Co nejrychleji se rozjela k nejbližší pastvině, na které se nacházela nejstarší studna. Větrný mlýn se ani nehnul, teď, brzy ráno, vítr ještě nefoukal. Okolo nádrže se netísnil žádný dobytek. Hope se leknutím málem zastavilo srdce. Kde jsou její kravičky? Snad je někdo neukradl? Nebo snad pošly žízní?

Náhle jí do očí něco zablýsklo. Voda! Když pochopila, co se stalo, neudržela se a dojetím jí z očí tekly slzy proudem. Aby jí ulehčil, naplnil Rio nádrž vodou, nechal dobytek napít a zajel pro vodu ještě jednou. Copak vůbec nespal?

Mohla bez váhání říct, že podobného muže ještě nepotkala. A to vše dělal, aniž by ho o to kdo požádal a aniž by z toho měl jakýkoli prospěch. Jen proto, že je příliš tvrdohlavá na to, aby prodala část svých stád. „Ksakru, Rio,” setřela si slzy z tváří. „Nebojuješ poctivě.”

Vzápětí si však uvědomila, že muž nebojuje vůbec. Snaží se jí jen pomáhat zachránit z ranče, co se dá.

„Rio pracoval celou noc, aby ti dal půldenní náskok. Hodláš ho využít, nebo tu budeš jen tak sedět a brečet?” zeptala se svého odrazu v čelním sklu vozu.

Hlasitě se vysmrkala a odhodlaně se rozjela k vzdálenější pastvině. Když dojela na místo, skoro se bála podívat se k nádrži. Vůbec si neuměla představit, co by dělala, kdyby se i sem dostal Rio před ní.

Nedostal. Nádrž byla prázdná a okolo se tísnil žíznivý dobytek. Dojela až k ní, vložila hadici do nádrže, a zatímco se pomalu plnila vodou, sedla si zpět do kabiny auta. Pozorovala, kterak si první sluneční paprsky klestí cestu noční oblohou. Milovala svítání, kdy nebe oděné v broskvový a růžový šat ohlašovalo nový den.

Stáhla okénko a naslouchala šumění vody dopadající do nádrže, bučení krav i mlaskání jejich netrpělivých jazýčků. Usmála se.

Navzdory suchu i nepřetržitému strachu, že o vše přijde, třebaže věděla, že večer bude opět padat únavou, milovala Hope život ve Slunečním údolí a vážila si každičkého dne, který zde mohla strávit.

,,Očekávám tě na večeři,” obrátil se Mason na Ria, „esli to pude, tak dřív.”

„Jestli tu nebudu v šest, jez beze mě. Sním si to studené.”

Mason pohlédl na oblohu a zhluboka se nadechl. Ucítil další horký, suchý den bez jediné kapičky deště. Pak pohlédl zpět na přítele.

„Buď tady do setmění. Ani takový hajzlík, jako je Turner, nemůže od svých zaměstnanců čekat, že budou dělat dýl než dvanáct hodin, notabene když platí vosům, a eště chce, abys jedl v sedle.”

Rio jen přikývl. Nemělo smysl Masonovi vysvětlovat, že mu teď, když chce pracovat pro Hope, půjde Turner po krku.

Bohatý soused pokládal Hope za svůj majetek a nesnesl pomyšlení, že mu jakýkoli muž leze do zelí. Pokud se v ženině blízkosti kdokoli objevil, dokázal ho brzy vykázat ze Slunečního údolí.

Riovi se při vzpomínce na Turnéra objevil na rtech zlomyslný úsměv. Přijde čas, kdy se John přestane schovávat za zaměstnavatele a vystartuje po něm přímo. Na tu chvíli se těšil.

„Čím déle teď budu dělat, tím rychleji budu tady hotový a zbavím se Turnéra,” řekl prostě. „Uvidíme se večer.”

Mason nasedl do dodávky a vydal se směrem k bráně. Když uviděl Petea Babcocka, muže, který dřív pracoval pro Gardenery, zastavil a stáhl okénko. Pete byl dobrý chlap, bývalý učitel a veliký pracant. Mason byl zklamaný, když odcházel, ale nedalo se nic dělat.

„Zdravím, Masone. Přišels hledat chlapy na práci?”

„Kéž by, ale jen sem přivez Ria.”

Pete přikývl. „Jo, slyšel jsem, že dělá něco pro slečnu Hope. Máji prý kopat studnu nebo tak něco.”

„Přesně tak. Chce nám pomoc najít vodu.”

„Tak aby se mu to podařilo. Slečna Hope by si to fakt zasloužila,” usmál se Pete zářivě. „Dnešek je jak dělaný na zázraky. Představ si, že šéfík dnes vstal jako první, kuchařce prý řek, že jde překontrolovat jižní studnu a zmizel. Věřil bys tomu? Většinou vstává jako poslední a s prací končí jako první.”

Mason se zamyslel. „Hmm, jižní studnu, říkáš? To je ta, vodkud bérem vodu, ne? Kdy sakra vodjel?”

„No tak před hodinou, řekl bych. Stalo se něco?”

„Ale ne, jen už musím, tak se měj.” Dříve než stihl Pete odpovědět, rozjel se Mason, až se mu za pneumatikami prášilo.

Hope se probrala ze zamyšlení. Cisterna už byla prázdná. Bylo na čase zajet k Turnerově studni pro další vodu.

Cesta byla náročná. Silák byl staroušek a o vymoženostech, jako byl posilovač řízení či automatická převodovka, si mohl nechat jen zdát. Řidičku stálo spoustu sil a pevné vůle, aby udržela starý náklaďák na neupravené cestě. Každý den se nejvíc těšila na dobu, kdy naposledy načepuje vodu do cisterny a přiblíží se okamžik, kdy pojede na ranč spočinout.

Přiblížila se na dohled Turnérovy studně a viděla, že ji čekají problémy. Hned vedle větrného mlýna stál Johnův džíp. Jindy naleštěné auto bylo dnes celé zaprášené, bylo vidět, že má za sebou namáhavou cestu po prašné silnici.

Hope stiskla volant tak pevně, až jí zbělely klouby prstů. V duchu si od srdce zaklela. Nikoho na světě by tu nepotkala méně ráda.

Zastavila blízko čerpadla, vypnula motor a vyskočila z auta. Když viděla Turnérovu robustní postavu, zatoužila, aby mohla být někde jinde. Kdekoli jinde, kde by nebyl tento namyšlený muž.

Začala jakoby nic vybalovat hadici. „Brýtro. Jsi dnes nějak brzy na nohou.”

Muže ani nenapadlo, že by mohl dívce s těžkou hadicí pomoct. Bez pozdravu se přímo zeptal: „Kde je Mason?”

Hope se rozhodla, že se udrží a bude zdvořilá. „Nevím. Potřebuješ ho na něco?” Zároveň přitom natahovala těžkou hadici k nádrži s vodou, aby co nejdříve skončila a mohla tento nepříjemný rozhovor ukončit.

„Já žádnýho dědka nepotřebuju, ale koukám, že ty jo. Podívej se na sebe. Děláš mužskou práci a přitom platíš chlapa. Když není schopnej nic dělat, proč ho nevyhodíš?”

Tato otázka rozhodně nestála za odpověď. Hope mlčky ponořila hadici do nádrže. Stálo ji hodně sebeovládání, aby nereagovala. Beze slova klopýtala blátivou cestou k čerpadlu.

„Tak co mi odpovíš?” naléhal soused.

Hope se soustředila na svou práci. Našroubovat hadici k čerpadlu byla vůbec nejtěžší část celé vodní operace.

„Na něco jsem se tě snad ptal!” vyštěkl Turner netrpělivě.

„Však jsem ti odpověděla. Nevím, kde Mason je,” odpověděla dívka naoko klidně.

„To jsem nemyslel a ty to moc dobře víš.” Soused si strhnul klobouk z hlavy a nervózně si s ním začal popleskávat po stehně. Všichni, kdo tohoto muže znali, věděli, že se John začíná zlobit.

Dívce se zatím nedařilo. Odšroubovala křivě zašroubovaný závit a začala znovu. Držela těžkou hadici co nejrovněji a pomalounku otáčela jejím koncem. Kdyby John vytáhl ruce z kapes a pomohl, šlo by to mnohem rychleji. Konečně! Udýchaná dívka vrhla na souseda chladný pohled.

Kdysi dávno se jí při pohledu na tohoto hezkého chlapa s andělsky modrýma očima a světlými vlnitými vlasy rozbušilo srdce. To však je dlouho pryč. Vůbec nechápala, že ji kdy mohl přitahovat.

„Hope,” řekl Turner výhružným hlasem, „čekám, že mi odpovíš.”

Musela si v duchu připomenout, že je závislá na sousedově vodě. Musí se udržet! Klidným a odměřeným tónem odpověděla: „Snad jsem úplně blbá, ale netuším, co po mně chceš. Jestli ti mám na něco odpovědět, musíš mi asi zopakovat otázku.”

„Co, k čertu, dělal ten Rio včera v noci u tebe na ranči?” leptal se John bez obalu a vztekle dodal: „Říkal jsem ti přece, že si ho nemáš na nic najímat.”

Dívkou zalomcovala zlost, přesto se však pokusila nenechat na sobě nic znát. „Prostě pro mě pracuje. Říkám ti snad |á, jak máš vést svůj ranč?” nadhodila a bez jediného pohledu utahovala klíčem spojení. „Já jsem snad muž.”

„Když dovolíš,” odpověděla chladně, „mám stejně jako každý normální člověk mozek a dvě zdravé ruce. Pokud vím,

k řízení ranče to stačí.” Pohlédla na šroub. Ještě nikdy jej nedokázala tak utáhnout.

Ten vztek dělá zázraky!

Pracovala dál a sledovala Johna jen koutkem oka. Na první pohled jí bylo jasné, že John je vzteky bez sebe. Jeho modré oči byly na pozadí brunátných tváří nezvykle bledé. Vůbec jí to nevadilo.

„Hned ho vyhoď,” prohlásil Turner hlasem, který nesnesl

odporu. „Ne.”

Hope naštěstí právě dokončila práci. Voda začala hlučně téct hadicí do prázdné nádrže cisterny. „Chceš i nadále používat mou vodu?” zeptal se Turner

výhružným tónem.

V dívce se strachy zastavilo srdce, nedala však na sobě nic znát. „Rozumím tomu dobře, že pokud nevyhodím Ria, zastavíš mi vodu?”

Muž zaváhal. To není jen tak. Hope byla mezi ostatními sousedy velmi oblíbená. Okolní rančeři její odvahu obdivovali. Pokud zjistí, že jí zastavil vodu, kterou navíc sám nepotřebuje, neztratí s ním už ani slovo. „Žádná slušná ženská by se s Riem nezahazovala,” vyhnul

se Turner přímé odpovědi.

Dívce i přes veškerá předsevzetí ujely nervy. „Proč? Je Rio snad mužem, který slíbí osmnáctileté naivce sňatek a pak se ji na oslavě narozenin pokusí znásilnit? Strká pak snad té dívce do halenky šek na sto dolarů a vysvětluje, že je sice zasnoubený s jinou, ale přesto se někdy staví, aby se s ní pobavil?”

„To přece”

„Posílá snad pak Rio tu dívku domů se svým otcem,” přerušila jej Hope nesmlouvavě, „který jí celou cestu vysvětluje, že přece nemůže doufat, že se jeho syn ožení pod svou úrovní?”

Turner mávl rukou, aby bylo jasné, že minulost nehodlá rozebírat. „Rio není o nic lepší. Má spoustu žen všude po okolí.”

„Pokud to těm ženám nevadí a Riovi se to líbí, tak co se o ně staráš?”

„Nestarám se o ně, ale o tebe. Ty přece patříš mně.” „To teda nepatřím,” odsekla dívka stroze. „Kecy. Ty mě přece chceš, toužíš po mně. Jen si to nechceš přiznat.”

Dívce začala docházet trpělivost. „Na jednom se opravdu shodneme. Jsou to kecy.”

Turner zbrunátněl ještě více. „Tak mě teda poslouchej, zlato. Nevím, proč jsi tak nafoukaná. Tvá matka byla obyčejná alkoholická, otec nešťastník a ségra courá, kterou znalo celé okolí. Měla bys bejt šťastná, že ti nabízím něco víc než jen sex za sto dolarů. Chci tě a taky tě dostanu, jasný?”

„Já tě nechci. Jasný?”

Turner se zasmál. „Ale jasně že chceš, zlato, jen o tom ještě nevíš. Asi bych tě měl nějak přesvědčit,” říkal a pomalu se k dívce přibližoval.

Hope se polekala a v ruce pevně sevřela klíč k utahování šroubů.

„Jen pokračuj,” smál se muž dál a vzrušeně dodal. „Toužím po tom, abys do mě bušila svými pěstičkami.” Pak uchopil klíč, který křečovitě držela.

Hope bylo jasné, že nemá šanci se ubránit. Celá vyděšená proto prudce pustila klíč a neuvěřitelně rychle vskočila do Silákovy kabiny, kde se zamkla.

John se jen pobaveně sehnul pro těžký klíč a došel až k autu. Bylo otázkou pár vteřin, kdy vybije sklo auta. V tu Chvíli jej vyrušil zvuk přijíždějícího auta.

Turnéra zpočátku nikterak nevyvedl z rovnováhy. Předpokládal, že se jedná o jednoho z jeho mužů, který jede překontrolovat studnu. S úsměvem se proto otočil k cestě B ztuhnul. Neuvěřitelnou rychlostí se sem blížila Gardenerovic dodávka, za jejímž volantem seděl Mason se šíleným

výrazem v tváři.

Dívce spadl takový kámen ze srdce, že to snad musel slyšet i ten lotr Turner. Až teď si uvědomila, nakolik ji vlastně soused vyděsil. Stačilo málo a bůhví, jak by to všechno dopadlo. Teď však byla v bezpečí. Byl tady Mason, který by jí nedovolil ublížit.

Nesmí starému příteli prozradit, co se tady dělo! Neudržel by se, jak ho zná, a vrhnul by se na Turnéra. Ten by ho však snad zabil. Zhluboka se nadechla a snažila se tvářit normálně.

Také Turner se choval, jako by se nic nestalo. „Tak co, starouši. Konečnější donutil ten svůj línej zadek vstát? Už jsem si myslel, že budu muset Hope dělat všecku práci sám.”

Mason si ho změřil útrpným pohledem. Pak si všiml klíče ležícího v prachu a Hope zamčené v kabince auta a zalomcoval jím vztek. „Tak sem tu a už vás nepotřebujem. Abyste jel, ne?”

Turner si rozhodně nehodlal nic začínat před svědky. „Myslím, že se vrátím na ranč,” prohlásil naprosto klidně. Pak se otočil k dívce, která vyskočila z auta, a dodal: „Uvidíme se brzo, zlato, a už se na to těším.”

„Sbohem,” odpověděla chladně.

Jakmile byl nepříjemný společník pryč, otočila se dívka k Masonovi a vděčně se na něj usmála. „Prima, že ses stavil. Je to nudné mluvit jen s dobytkem, zatímco se napouští cisterna.”

„Udělal ti ten podvraťák něco?”

„Kdepak,” prohlásila upřímně. Nepřiznala už však, že se o to pokusil.

Mason ještě chvíli mlčky hleděl dívce do očí. Bylo mu jasné, že neslyšel celou pravdu. „Budu vode dneška vozit vodu sám,” řekl rozhodně.

„Ne,” prohlásila tónem, který nepřipouštěl námitek. „Ale pokud s sebou budeš vozit pušku, vezmu tě ráda za společníka. Alespoň si budu mít s kým povídat.”

Muž si ji prohlížel ještě upřeněji. Byla tak bledá! Turner ji určitě obtěžoval. Masonovi bylo jasné, že to nebude jen tak, když se sám velký šéf rozjel překontrolovat studny. Navíc se říkalo, třebaže ne nahlas, že Hope není první dívka, kterou Turner přesvědčoval o tom, že jej má ráda. Jen jedna z nich však sebrala odvahu a nahlásila incident šerifovi. Ponížení, kterého se jí pak dostalo, bylo dostatečně odrazujícím prostředkem pro ostatní.

Mason moc dobře poznal, že Hope mu víc neřekne. Věděla, že staříkovy bolavé ruce by ani neudržely hadici, ani nedokázaly utáhnout klíčem šroub. V duchu proklel osud, který ho nechal žít tak dlouho, že se musí dívat, jak někdo ubližuje milované osobě a nedokáže ji přitom ubránit. „Budu jezdit s tebou,” řekl tiše.

Hope si oddechla. Alespoň už nebude muset diskutovat s tím zabedněncem, který nerozumí slovíčku NE, pro kterého odmítání znamená jen milostnou předehru. Snad jsou na světě ženy, které se zdráhají jen na oko, ona mezi ně však nepatří a bylo by opravdu načase, aby to ten hlupák pochopil.

Mason se otočil a šel do dodávky. Za chvíli se vracel s nabitou puškou v ruce. Překontroloval pojistku a podával jí dívce. „To je na hady,” usmál se při tom. „V takových horkách se to u studní plazy jen hemží.”

Hope si rozpačitě odkašlala. „Jo, jo, všimla jsem si.”

Přítel zvážněl a dodal: „Když nebudu s tebou, měj ji furt při ruce, ať děláš cokoli. Jasný?”

Pokusila se usmát, ale nedokázala to, jen se mu dojatě vrhla okolo krku.

Mason pokývl hlavou. „Tak já to tu dodělám a ty utíkej někam potrénovat, ať příště toho hada trefíš, jo?”

Hope neprotestovala. Popadla pušku a vydala se dál od krav, aby je výstřelem nepolekala. Vyhlédla si nezvykle nehezký strom a pokusila se místo jeho větví představit Johnův Obličej. Zamířila a buch! Trefila pomyslného nepřítele přímo mezi oči. Pokračovala dál v tréninku, dokud si nebyla sama lebou o něco jistější. Pak se vrátila ke studni.

Mason si zrovna prohlížel generátor. Chvíli si s ním hrál .1 dívka nevěřila vlastním uším. Motor byl mnohem méně hlučný. Mason se usmál, ruce celé od oleje.

„Ty jsi úžasný,” vykřikla dívka obdivné. „Já ten příšerný Stroj předevčírem naolejovala od jednoho konce k druhému a nic.”

Starý muž se vděčně usmál, šťastný, že i ve svém věku a při svých nemocech dokáže v něčem pomoci. „Třebas volejovala, ale nemáš ho ráda. A já ti říkám, že to ten generátor ví.

To chce cit, víš?”

„Bohužel taky olej a naftu,” povzdechla si Hope, když si vzpomněla, kolik ji měsíčně stálo palivo. „Až přijdu domů, zavolám Hawthornovi,” dodala odvážně.

Musela to udělat a věděli to oba. Třebaže se to ani jednomu nelíbilo.

Mason si sundal klobouk, nervózně si prohrábl vlasy a zeptal se: „Kolik vodprodáš?”

Zavřela oči a zamyslela se. Při pomyšlení na to, co ji čeká, ji rozbolelo srdce. „Já, já nevím. Snad půlku?” Na chvíli se odmlčela. „Jo, půlku, to by mělo prozatím stačit, než přijde nějaký pořádný déšť.” „Přivede Hawthorne vlastní honáky?” „Myslím, že ano. Alespoň posledně to tak udělal. Pokud nebude moct, zavolám Johnstonovi. Ten má dobré honáky dobytka.”

Mason jí povzbudivě stiskl rameno, ještě nikdy k ní necítil tolik obdivu jako právě dnes, kdy v ní zvítězil rozum. Dokázala ustoupit a bez nějakých lamentací přijala, co se má stát. Nemusel nic říkat. Hope věděla, že je Mason jediným člověkem, u kterého najde vždy podporu, lásku i porozumění.

Dívka se smutně rozhlédla po ranči. „Víš, není to pro mc jednoduché. Většinu života jsem strávila touhou vrátit se zpět do Slunečního údolí. Na rozdíl od mámy a Julie nenávidím velkoměsta.” Hope vzdychla a odmlčela se.

Možná, že kdyby otec nemusel hradit jejich výdaje v Los Angeles, měl by peníze na vyhloubení nové studny. Ale matka trvala na tom, že holky potřebují pořádné vzdělání. Když poslal většinu výnosu z ranče do města, nezbývalo mu, než se modlit, aby studna jménem Hope vydržela dost dlouho, než vydělá další peníze.

„Chudák táta,” ujelo jí mimoděk nahlas.

Mason ji chytil okolo ramen. „Nemusíš ho litovat. Jeho život byla jeho volba. Celej rok se těšil na léto, až s tebou máma přijede dom.”

Nezmínil Julii. Sestra bývala od mala křehká skleníková kytička. V horkých slunečních dnech se jí dělalo špatně a těžká práce a osamocenost Slunečního údolí ji ubíjely. Hope byla pravý opak. Milovala vedra, samotu, ticho a pohled na pasoucí se dobytek. Sluneční údolí bylo jejím osudem, tomu však matka nikdy neporozuměla.

„Pamatuju se, jaks za ním běhala s rozzářenýma očima a hubou plnou zvědavejch votázek. Cítil se tehdy jak sám Pánbůh.”

Hope dojatě zamrkala. Milovala svého otce. Milovala i svou matku, což si však uvědomila až příliš pozdě, když byla mrtvá a ona našla dopisy, které si s otcem psali.

„Matka ho milovala,” řekla tiše.

Mason jen vzdychnul. „Milovala či nenáviděla mince vo dvouch stranách. Vášně tvý mámy byly opravdu hluboký, hlubší než kterákoli studna, co sme tu vykopali. Víš, to máš po ní, dáš moc na city. No, ale po tátovi máš povahu, to se nedá upřít. Jó, to chudák Julinka, ta byla krásná jako andílek a taky tak brzy odešla.”

Vzpomínky sevřely Hope hrdlo. Milovala svou starší sestru a snažila se jí pomoci přežít v tomto pro Julii nepochopitelném světě. Marně. Sestřička se nikdy nesmířila s tím, že nebude středem světa. Poté co matka zemřela, poznala drogy.

Do dvou let zemřela. Mason okamžitě věděl, na co myslí. „Neber si to tak. Vobčas rodí lidé, keři sem na svět prostě nepatří, to se stává. Tak ty dny pochováme a řeknem si, že život de dál. To ty, Hope, jsi byla stvořená, abys na tomhle světě žila, věř mi. Jsi silná a máš velkou duši, vo tom není pochyb. Bylas stvořená pro ňákýho pořádnýho chlapa, se kterým budeš mít spoustu dětí. Jen vy i vaše děti dokážete zachránit Sluneční údolí, uvidíš. A pak si řekneš, že všecka ta trápení a bolest, cos prožila, stála za to.”

Hope nemohla dojetím promluvit. Stoupla si na špičky, aby ho i mohla políbit na tvář, a sevřeným hlasem zašeptala: „Jsi ten nejlepší chlap, co znám. Díky.” Z očí se jí vyhrnuly slzy jako hrachy. „Vidíš, nakonec dokážu naplakat víc vody, než mám ve studních.”

„Jsi strašně unavená, děvče. Děláš práci za dva chlapy.”

Hope zavrtěla hlavou. „A co potom Rio? Za kolik chlapů pracuje on?”

„Vo toho neměj starost. To je tvrdej chlapík.” „Měla bych mu alespoň nachystat ten druhý domek, aby se

cítil pohodlněji, ne?”

„Ale nedělej si s ním starosti, na verandě je mu fajn. Kdyby se náhodou ochladilo, může se přestěhovat do ňáký ložnice nahoře.”

Hope se neubránila překvapenému výrazu, kterého si všiml i Mason. Rozhodně nečekala, že sám navrhne, aby spal mladý muž a svobodná žena v sousedících ložnicích

v jednom domě. „Stalo se něco? Ale upřímně.”

„Nerozumím tomu. Od té doby, co jsem se vrátila na ranč, odháníš ode mne všecky chlapy, kteří se mě jen pokusí pozdravit. A najednou ti nevadí, že se k nám do domu přistěhuje Rio, a ještě bys ho poslal spát do stejného patra jako já. „Von je jinej.”

Hope vyděšeně polkla. „Chceš snad říct, že dává přednost mužům?”

Mason se upřímně rozesmál. Pak na dívku pohlédl svýma moudrýma očima. „Ne. A esli tě to zajímá, není ani ženatý. Aleje mi jasný, že se tě nedotkne ani prstem.”

„Jak si můžeš být tak jistý? Je na mně něco divného?”

„Ale kdepak. Určitě ho přitahuješ, není přece slepý, ale má svý zásady a určitě by si neukousl víc, než je schopnej požvejkat. Na to si tě moc váží.”

„Co tím proboha myslíš?”

„Jak bych to řek. Víš, ty seš takovej stálej typ člověka, kdežto von je jinej. Nikdy nezůstává na jednom místě dýl jak pár měsíců, něco ho táhne dál. Nestálej jako vítr.”

Hope nedokázala nic říct. Sevřelo sejí hrdlo.

V hloubi mysli věděla, že má přítel naprostou pravdu.

V hloubi srdce si přála, aby se naprosto mýlil.

Protože nebyl široko daleko nikdo, kdo by ji viděl, vylézala Hope ze Silákovy kabiny pomalounku, unaveně. Z řízení velikého auta po hrbolatých cestáchnecestách ji bolelo celé tělo. Pořádně se protáhla, ale moc to nepomohlo.

Minulý týden prodala Hawthornovi polovinu dobytka. Stejně neměla dost času, aby denně dovezla vodu všem kravičkám, a to pracovala bez oddechu od svítání do setmění. Obloha byla jasná, bez mráčku.

Dny se ochlazovaly, bylo cítit, že se blíží zima. V noci klesala teplota někdy až k bodu mrazu. Včera někdo předpovídal, že dnes bude pršet. Předevčírem taky, stejně tak minulý týden. A ono nic.

Hope se nedočkavě zahleděla k Perdidám. Okolo horských vrcholků plulo pár mráčků. Ještě ne. Není jich dost. Zatím jich není dost. Vzduch už sice není tak nepříjemně suchý jako v předcházejících dnech, dešťové kapky však zatím ovlažily jen horské pásmo. Během dne se obláčky srazily v jeden veliký černý mračoun nabitý elektřinou. Vítr přinášel vzdálené zvuky hromobití.

Ve vyschlých říčkách v pohoří se opět zatřpytila voda. Nejodvážnější kusy dobytka se vydaly na dalekou cestu k horám za bohatší pastvou. Alespoň tak ulehčí krajině kolem nádrží, které hrozilo, že bude žíznivým dobytkem navždy zničena.

Z horských strží se však voda neuvěřitelně rychle odpařovala. Mizela rychleji, než přibývala. Pokud brzy nepřijde déšť, bude horské pásmo stejně vyschlé, jako bylo před týdnem.

Jestli brzy nezaprší, bude muset dobytku krom vody začít vozit i krmivo.

„Nemysli na nejhorší, jen si přiděláváš starosti,” pokárala se dívka. „Nemáš už tak dost problémů?”

Majestátním krokem k ní přistoupila kravička rodu angus a zabučela hlubokým hlasem. Měla veliké, temné oči a řasy dlouhé jako dívčin malíček. Mírně vlnitá černá srst se zářivě leskla a přímo si říkala o polaskání. Kráva dívce jemně strčila do ruky, aby upoutala paniččinu pozornost.

„Ahoj, Princezno!” Hope pohladila svou oblíbenkyni po hlavě. „Kde máš svého Drahouška?” Princezna zafuněla.

„Zase se někde toulá?” zeptala se chápavě. „No, co čekáš, vždyť víš, že to je ještě chlapeček.”

Kravička strčila hlavou do dívčiny paže, tentokrát však už ne tak jemně. Moc dobře věděla, že je někde poblíž pořádná hrst něčeho dobrého.

„Kdybych jen před osmi lety tušila, že z takového roztomilého, vykuleného telátka vyroste čtyřsetkilová umíněná holka, prodala bych tě na steaky.”

Kravička zamrkala svými neuvěřitelně dlouhými řasami a čenichem neodbytně strčila dívce do břicha.

Hope se usmála a došla k autu, kde měla pytel s krmivem.

„Tady máš, děvenko, jen si dej.”

Princezna vyprázdnila nádobu s ovsem v rekordním čase způsobem zcela nehodným princezen. Když vylízala poslední zrníčka, zadívala se na dívku.

„Kdepak,” zavrtěla Hope hlavou. „Už stačilo.”

Došla zpět k autu a začala chystat hadici. Kravička ji zvědavě pozorovala. Žádný kus z tohoto třicetihlavého stáda se netísnil u nádrže. Angus byl její oblíbený skot, dávala si proto pozor, aby byla v nádrži pořád nějaká voda. Nechtěla riskovat, že se poraní v zápase o čerstvou vodu.

Tyto černé kravičky byly součástí jejího snu o novém prosperujícím Slunečním údolí. Vkládala do něj veliké naděje.

Princezna byla nejenom jejím mazlíčkem, ale i nadějnou chovnou kravičkou. Hope si už nechala její čtyři telata na chov. Drahoušek, Princeznino poslední tele, vypadal na výstavního býčka. Už jí několik rančerů nabídlo, že ho odkoupí za velmi slušnou cenu, vždycky však bez váhání odmítla. Musela myslet na budoucnost.

Hope se probrala ze zamyšlení. Kravičky ji přicházely přivítat, a když uhasily žízeň, pomalu se odebraly k voňavému senu, které jim sem ráno dovezl Mason.

Dívka je se zájmem pozorovala. Znala všechny dokonale, s jejich přednostmi i neřestmi. Pozorně sledovala, jestli nejsou zraněné a nepotřebují ošetřit. Nebyly. Smutně se usmála. Její dobytek byl v lepší kondici než ona sama. Zničehonic se rozfoukal vítr.

Princezna zvedla hlavu a zadívala se dívce přes rameno, zůstala však naprosto klidná.

Hope se ohlédla a spatřila přicházet Ria. Princezna něžně zabučela a šla příchozího přivítat. Muž se usmál a konejšivě začal kravičku hladit. Ta mu olízla celou dlaň. Když se Rio vydal k dívce, šla za ním jako věrný pejsek. „Jak to děláte?” zeptala se dívka udiveně. „Sůl,” usmál se Rio a popleskal Princeznu po krku. Zabučela a vydala se ke svému stádu. „Asi nastal čas, abychom jim začali dávat sůl.” „Udělám to zítra,” nabídl se Rio. Už jednou Hope viděl, jak tahala těžké kvádry minerální soli, a rozhodl se, že už ji nikdy nenechá tak těžkou práci dělat. „Není potřeba, dokážu to sama.” „Já vím, že dokážete, ale stejně to udělám.” Hope se zasmála, sundala si klobouk, pohodila hlavou a prsty si rozpačitě prohrábla vlasy. Milovala, když si vítr pohrával s jejími kadeřemi.

Muž pocítil, jak se mu zrychluje tep. Odvrátil proto rychle zrak od přitažlivé ženy a zahleděl se na stádo. Nechtěl, aby si Hope všimla, jak ho vzrušuje. „Pěkné stádo,” chválil, „už dlouho jsem takové neviděl.”

„Díky. Nebudu se tvářit, že to nevím. Sama jsem si pečlivě vybrala pár telat a odchovala zbývající kusy. Je to můj dar Slunečnímu údolí.”

Rio na ni udiveně pohlédl. Stále více jej překvapovala. „Váš otec nechoval angusy?”

„Ne, ale vždycky chtěl. Princezna byla první věc, kterou jsem mu z peněz z modelingu koupila. Bohužel už neviděl její telátka.”

„Vy jste byla modelkou?” zeptal se Rio ještě udiveněji. Dívka se hořce usmála. Asi na to nevypadám, pomyslela si. Špinavé boty, vybledlá pracovní košile, obnošené džíny, starý kovbojský klobouk. „To už je strašně dávno.”

Zas tak dávno určitě ne, napadlo Ria, nahlas však neřekl nic. Moc a moc se snažil neprohlížet si tuto nádhernou ženu chtivým, žádostivým pohledem, nemohl si však pomoci. Byla tak přitažlivá! Krásná tvář, husté, lesklé vlasy, ženské křivky, a hlavně ty úžasné, neuvěřitelně dlouhé nohy!

V životě poznal mnoho krásných žen, určitě by je ani nedokázal spočítat. Některé z nich byly tak nádherné, že před nimi zůstávali muži stát s otevřenými ústy. Ještě nikdy však nepotkal ženu, která by oslovila jeho duši i smysly tak jako Hope. Toužil si s ní povídat, smát se, pomáhat jí i chránit ji. Chtěl sejí dotýkat po celém těle, líbat na krásná ústa, přál si slyšet, jak křičí jeho jméno, když je na vrcholku rozkoše.

Hlupáku, brzdil svou představivost, ta přece není pro tebe. Věděl to. Byl si tím jist. Stačilo však, když se ocitnul v její blízkosti a jeho tělo se začalo bouřit. Toužil po ní takovým způsobem, jako ještě nikdy po žádné ženě netoužil. Přesto byl pevně rozhodnutý nedotknout sejí. Je tady, aby jí vyvrtal studnu. Až svůj úkol splní, jeho bratříček vítr ho zavolá a on půjde.

S očima upřenýma k zemi tiše promluvil: „Byla jste určitě skvělou modelkou.”

Hope jen mávla rukou. „Vydělala jsem hromadu peněz, ale nikdy jsem nebyla hvězdou titulních stránek časopisů, jestli myslíte tohle.”

„A chtěla jste?” „Vlastně ne.” „Pročpak?”

„Vždycky jsem toužila vrátit se do Slunečního údolí, a když maminka s Julií zemřely, nic mi v tom už nebránilo. Víte, nejsem městský typ. Dokázala jsem v Los Angeles žít, ale nelíbilo se mi tam.”

„Peníze se vždycky hodí.”

„Proto jsem tam taky vydržela tak dlouho. Musela jsem zaplatit dědickou daň a pak něco našetřit. Jakmile jsem si myslela, že mám dost, abych postavila Sluneční údolí na nohy, nechala jsem modelingu a vydala se domů.”

„A jak je na tom Sluneční údolí finančně dnes?”

Smutně se usmála. „Nic moc. Netušila jsem, že na provoz ranče v pouštní krajině není nikdy dost peněz.”

„Mohla byste se vrátit k modelingu?”

Dívka pohlédla na vodu prýštící z hadice do nádrže, zamyslela se a pomalu řekla: „Víte, dokázala bych ve městě přežít, doopravdy žít však můžu jen tady. Toto místo je má minulost, přítomnost i budoucnost. Sluneční údolí bylo, je a bude mým jediným domovem. Mám ho hluboko v srdci a nic s tím nemůžu dělat.”

Nejisté na muže pohlédla. Pochopil? Snažila se mu vysvětlit něco, čemu sama jen stěží rozuměla.

Rio porozuměl. Tolik zatoužil dívku konejšivě obejmout a slíbit jí, že jí vykope studnu, aby mohla ve Slunečním údolí navždy zůstat.

Neudělal to. Nechtěl jí lhát. Už v dětství se naučil, že sliby často bývají jen prázdná slova a konejšivá objetí nezřídka lžou. Ne že by jeho rodiče byli zlí. Tolik však toužili zbavit se svého indiánského dědictví, že občas zapomínali, že vlastně mají syna.

Oba mladí lidé mlčky pozorovali dobytek. Bylo časné páteční ráno. Pátek, napadlo najednou Hope. Co tu Rio dělá? „Už jste skončil u Turnéra?” chtěla vědět. „Jak se to vezme.”

„Co tím myslíte?” zeptala se udiveně.

Rio se usmál. „Dostal jsem na výběr. Buď budu dál pracovat pro něj, a to za trojnásobný plat, nebo pro vás na plný úvazek. Řekl jsem mu, že budu raději kopat studnu ve skále lopatičkou na písek než pracovat pro něj.”

„Aby ho vzal čert,” rozzlobila se dívka. Ten lump moc dobře věděl, že si nemůže dovolit platit někomu plný plat. „Nějak to uděláme.”

„Vás se to ale netýká,” namítl Rio klidně. „To je čistě můj problém.”

„Ne tak úplně. Turner prostě nechce, abyste pracoval pro mě. Zrovna nedávno mi vyhrožoval, že jestli vás nevyhodím, nedovolí mi používat jeho vodu.”

„Teď už mi to je jasné.”

„Co?”

„Proto mi v poslední době dával tolik práce. Myslel si, že mě unaví natolik, že už nebudu schopný pracovat pro vás.”

Dívka se rozesmála. „Vás utahat? Asi vás moc nezná!”

Rio na ni vážně pohlédl. „Turner tvrdí, že jste zasnoubení.”

Dívce rozčilením zčervenaly tváře. „Lže,” vysvětlila lakonicky.

Mladíkovi se ulevilo, třebaže na sobě nedal nic znát. Zkoumavě se na dívku zadíval a zeptal se: „Proč najednou vozíte s sebou v autě pušku?”

Neurčitě se zatvářila a řekla: „Mason mi tvrdil, že je teď u studní hodně hadů.”

Rio pokývl hlavou a varovně se zeptal: „Obtěžoval vás Turner u té studně?”

Hope se lekla mužova výhružného tónu, odvrátila proto pohled a nic neřekla, aby nemusela lhát.

„Hope?” zeptal se jemně.

„Nic se vlastně nestalo,” tvrdila rozhodně. „Chvíli to holt trvá, než i Johnův ptačí mozeček pochopí, co znamená slovíčko ne.”

„Zkuste mu příště pomoci tímto,” ukázal na těžký instalatérský klíč k utahování šroubů.

,,Už jsem to zkusila.”

Rio se spokojeně usmál. V duchu si umínil, že na svou zaměstnavatelku bude muset dávat větší pozor. Pak se starostlivě zamračil nemůže s ní přece být dvacet čtyři hodin denně.

Hlope si všimla, že ho něco trápí. „Nedělejte si starosti, na platy ještě nějaké peníze mám. Ne tolik jako Turner ale”

„Kdepak,” přerušil ji muž. „Na naší dohodě se nic nemění: ubytování, jídlo a stáj pro mé koně.”

„Dokud poteče voda.”

Sundal si z hlavy klobouk a prsty si prohrábl černé, lesklé vlasy. Očima těkavě přejel po okolní krajině. Povzdychl si. „Nejdřív budu muset tu zatracenou vodu najít.” Neprozradil, že už začal hledat. A zatím nenašel.

Před pár dny na Turnérově pozemku sprchlo,” oznámila Hope a koutkem oka pozorovala Ria. Proč se jen tváří vážně? „Třeba zaprší i u nás.”

Rio se zadíval na jasnou oblohu. Nad vrcholky hor se tvořil lehký opar, v němž pluly šedé mraky. Bylo cítit vlhkost.

Alespoň něco, pomyslel si Rio. Neznamená to sice konec sucha, ale lepší než nic.

„Dnes bude pršet,” potvrdil sebejistě hlubokým hlasem. „Docela slušně. Ne že by to naplnilo studně, ale přece jen.”

Hope si hlasitě oddychla.

Muž se usmál. „Moc se neradujte. Vodu musíme vozit dál, ale příští týden bude stačit, když pojedeme jednou za den. Budeme však muset začít vozit krmivo.”

„To udělám já. Nenajala jsem vás, abyste tu dělal děvče pro všechno, ale abyste našel vodu.”

„Máte naprostou pravdu,” přikývl mladík. „Nenajala jste i mě. Sám jsem se nabídl.”

„Nemůžu vás nechat”

Zastavil ji pohledem svých temně modrých očí, který nepřipouštěl jakoukoli diskuzi.

„Pokud vám pomůžu s prací na ranči, budete mít zase vy čas, abyste se mnou hledala vodu,” vysvětlil.

Samotného ho vlastní slova překvapila. Rozum ho varoval, že se má od této ženy držet co nejdále, přesto si teď musel připustit, že právě Hope je hlavním důvodem, proč práci ve Slunečním údolí vzal. Jezdit po zdejším ranči bok po boku této přitažlivé dámy bylo jeho nejtajnější přání.

Uvědomoval si, že se nemůže stát jejím milencem. Může však pobývat v její blízkosti a pomoci jí splnit sny, alespoň na chvíli vyplnit prázdnotu, kterou cítil od té doby, co sám, kdysi dávno, přestal snít.

„Vsadím se, že na vašem ranči najdeme místa, kde jste sama ještě nikdy nebyla,” přesvědčoval tiše. „Je to vaše půda. Vaše budoucnost. Váš sen. Měla byste znát každý kousíček této země.”

Hope dojatě polkla. Stejně jako zdejší kraj, který milovala, dokázal Rio vmžiku přecházet z pochmurné do neodolatelné polohy. Jeho oči byly temné jako noční obloha. Také byl osamělý jako krajina v noci.

Byla si jistá, že pod drsným zevnějškem Rio ukrývá citlivou duši. Viděla smutek skrytý za mužovým úsměvem a nepochybovala, že ve svém nitru ukrývá mnohá tajemství. Tolik si přála nakouknout do jeho třinácté komnaty! Nebála se, že objeví něco nepříjemného, rizika ji vždy přitahovala.

Nebezpečí bylo jedním z důvodů, proč milovala tuto krajinu. Sluneční údolí bylo zvláštní místo nemohlo se stát domovem komukoli. Když tu však člověk dokázal žít a naučil se zdejší zemi milovat, vracelo mu to stonásobně.

Kdo tu nikdy nežil, nedokázal pochopit, jaký to je pocit, když po nekonečně dlouhých týdnech ubíjejícího sucha začnou padat první kapičky deště. Nedokázala popsat, jak se cítí, když po dlouhém dni plném práce sleduje poslední chvějící se paprsky slunce zapadajícího za rudé vrcholky hor, a když pozoruje ohromná stáda spokojeně se pást.

Přestože se to nestávalo často, bývaly chvíle, kdy Hope cítila ohromné štěstí. Najednou si uvědomovala, že skutečně žije, že je tady a teď. Moc si přála sdílet tyto okamžiky s Riem a naopak zase porozumět jeho tajemstvím.

„Ano,” odpověděla, „moc ráda bych jezdila s vámi.”

Rio na ni pátravě pohlédl. „Vyložím si u vás nářadí, a jestli vám to nevadí, ubytuju se v ložnici v prvním patře. Veranda je průchozí, tak bude lepší, když zůstane volná.”

„Prima.”

Hope nedala ani mrknutím oka najevo, jaké vzrušení pocítila, když si uvědomila, že bude spát ve vedlejší ložnici. Přitom věděla, že to nic neznamená. Vždyť ani neví, jestli ho

vlastně přitahuje.

Byla si jista, že ji má svým způsobem rád. I Mason říkal, že Ria ještě nikdy neviděl se tak usmívat jako v dívčině společnosti.

„Chystáte se teď k východní studni?” zeptal se muž.

„Ano.” „Budu tam.”

„Počkejte! Snídal jste už vlastně?” Zavrtěl hlavou.

Hope se podívala na hodinky a na množství vody v nádrži. „Tak fajn. Skončím tu tak za dvacet minut, doma se sejdem v půl. Platí?”

„Nemusíte”

„Já vím,” přerušila jej nesmlouvavě. „Jestli neuvidím vaše boty pod stolem, jakmile se vejce dovaří, hodím celou snídani prasatům, která nemáme. To by přece byla fakt škoda, ne?”

Rio se rozesmál, postavil se do pozoru a zasalutoval. „Na

váš rozkaz, paní.”

Teď se musela smát dívka. Vypadal jako kluk hrající si na vojáky. Přesto cítila, že z něj vyzařuje mužná síla.

Vojáček na ni mrknul, otočil se na patě a vydal se směrem domů. Po cestě si uvědomil, jak svým chováním překvapil sám sebe. Už dlouho se necítil tak uvolněně, příjemně. Vnímal, jak z Hope sálá neuvěřitelná vitalita, kterou přenáší i na druhé. Po každém jejich vzájemném setkání měl pocit, že je přímo nabit energií a že by dozajista dokázal velké věci.

Hope co nejrychleji dokončila práci na pastvině, schovala hadici a pospíchala domů.

Když vešla do kuchyně, musela se znovu hlasitě rozesmát. Pomalu si dnes začala připadat jako puberťačka. Na stole bylo prostřeno, nechyběly talíře, příbor, hrníčky ani ubrousky. A pod stolem ležely pečlivě srovnané Riovy boty.

Dívka začala bez váhání připravovat snídani. Opekla slaninu i brambory nakrájené na plátky, nachystala topinky, které namazala máslem a vše vložila do teplé trouby, aby jídlo nevychladlo.

Když uslyšela na schodech mužovy kroky, otevřela spíž a sáhla po misce, do které ukládala čerstvá vejce. Když ji sundala z horní police dolů, zůstala na ni koukat s otevřenými ústy. Mezi vejci byly pečlivě narovnány zlatavé květy. Rio ji pořád víc a více překvapoval. Tyto divoce rostoucí květiny musel natrhat, když jel z Turnérova ranče. To bylo jediné místo, kde v poslední době pršelo.

Hope zavřela oči a zhluboka nasála vůni květů. Živé kytičky život, který si dokázal najít cestu i ve zdejší pouštní krajině!

Rio se zastavil ve dveřích a pozoroval dívčino dojetí. Sevřelo se mu srdce. Tak rád by ji teď držel v náručí a sdílel s ní její naděje a touhy. Věděl moc dobře, co právě dívka cítí, a dal by cokoli za její objetí.

Kdyby ji však objal, bylo by to, jako by jí slíbil něco, co nemůže dodržet. Věděl, že volání bratříčka větru nedokáže odolat.

Hope otevřela oči a uviděla Ria, jak se na ni dívá, napůl žádostivě a napůl s lítostí. Najednou si uvědomila, že po něm opravdu touží, a to navzdory tomu, že není rodinný typ. Přestojí bylo jasné, že ho mít nemůže.

„Děkuji,” promluvila dojatě a prstem něžně hladila okvětní lístky křehkých rostlinek.

„Babička jim říkávala dešťové kytičky,” řekl hlubokým, měkkým hlasem Rio a zatoužil, aby byl jedním okvětním lístkem. „Učila mě, že to je jediné zlato, které ve zdejším kraji stojí za to.”

Hope si vzpomněla, že jí Mason vyprávěl, že mužův dědeček byl šaman kmene Zuni, a zvědavě se zeptala: „A jak jim říkal váš děda?”

Rio přimhouřil oči a zamyslel se. Najednou se odněkud z nitra jeho duše vynořily dávno pohřbené vzpomínky. Hovořily k němu neuvěřitelně živým jazykem. Byl zase malým chlapcem, který sledoval starý ozdravný indiánský rituál.

Najednou začal zpívat dědečkovu starou obřadní píseň jazykem, ve kterém se mísila řeč indiánů kmene Zuni s jazykovými prvky Navahů a Apačů. Nenamáhal se slova překládat a ani to vlastně nešlo. Sám by jejich smysl nedokázal vyložit.

Když dozpíval, bylo chvíli naprosté ticho. „Nevím, jak bych indiánský název přeložil,” objasnil a dojatě řekl: „Já jim vždycky říkal úžasníčky, protože kvetou nečekaně a na místech, kde by je nikdo nečekal.”

V kuchyni se rozhostilo ticho. Když Hope pohlédla do mužových temně modrých očí, uvědomila si, že poprvé ve svém životě někoho doopravdy chce.

A najednou věděla, že chce je slabé slovo. Potřebovala ho, jako ještě nikdy nic a nikoho nepotřebovala. Bez něj bude v její duši prázdno, které nedokáže ničím vyplnit. Představa, že jej nebude mít, ji přiváděla k šílenství.

Celá se rozechvěla. Třesoucíma se rukama napustila misku vodou a opatrně do ní přemístila všechny květinky. Něžně pak misku položila mezi ní a Ria na stůl. Křehké květy se na vodě i při sebemenším pohybu chvěly, jako by byly živé.

Když se Rio natáhl přes Hope, aby dosáhl na konvici s kávou, nechtěně se dotkl dívčiny paže. Zamrazilo jej až u žaludku. Vzpomněl si, jak se před pár týdny dotýkal jejích ňader, když zápasila s hadicí, a cítil, jak se začíná chvět touhou. Něco podobného se mu už dlouho, předlouho nestalo.

Aniž by dal na sobě cokoli znát, nalil si pořádný hrnek silné černé kávy. Trpké životní zkušenosti ho naučily nedávat city najevo.

Když stavěl kávovou konvici na stůl, Hope zrovna sahala pro vejce a jejich ruce se opět střetly. Rychle ucukla, jako by sáhla na rozpálená kamna. Sama se lekla, když se jí při kontaktu s mužovou svalnatou paží rozbušilo srdce a zrychlil tep. Dalo jí hodně práce, aby překonala neskutečnou touhu pohladit mu jemnou, hebkou kůži svou dlaní. „Promiňte,” řekla rozpačitě. „Kolik budete chtít vajec?” „Čtyři,” odpověděl muž a bylo vidět, že je myšlenkami někde jinde. Dobře si všiml, jak se jí po náhodném kontaktu roztřásly ruce, a vědomí, že této nádherné bytosti není lhostejný, v něm zažehlo nepřekonatelnou touhu.

Celý rozrušený pozoroval dívku a zatím popíjel horký nápoj. Přes kouř stoupající z vřelé kávy vypadala až nadpozemsky krásná, jako bohyně, která sestoupila z nebes mezi obyčejné smrtelníky. Z nepoddajných vlasů, které měla na temeni sepnuté, se jí uvolnila jedna čokoládově hnědá kadeř a spadla jí na dozlatova opálenou šíji.

Ó, kéž by teď mohl uchopit pramínek ženiných vlasů do svých prstů, nasát jeho omamnou vůni a pak líbat její krásnou šíji!

Raději odvrátil pohled od svého pokušení a zrak mu spadl pod stůl, kde ležely pečlivě srovnané jeho boty. Hned si vzpomněl, jak krásně a libozvučně zněl dívčin zvonivý smích, když si jeho vtípku všimla a zatoužil po ní ještě víc. Odhodlaně si pod stolem nazul boty.

Dlouho se však na stůl dívat nevydržel. Dívčiny křivky jej přitahovaly jako magnet její labutí šíje, hebká, opálená pleť, něžné ruce a nádherná tvář jej rozpalovaly dosud nepoznanou touhou.

Tak dost! Musí se ovládnout. Už dávno přece není žádný puberťák. Může jí najít vodu a vykopat studnu, ale to je vše, čím jí může ovlivnit život. Pomohl už mnoha lidem, pomůže i jí, a dost. Jinak by jí mohl nabídnout jen osamělost a trápení, a to nechtěl.

„Prohlížel jsem si zprávy od vašeho posledního hydrologa,” snažil se Rio začít myslet na něco jiného. „Určitě to byl vzdělaný člověk, ale ani za mák neporozuměl zdejší krajině, to vám můžu říct.”

Hope na něj překvapeně pohlédla. „Máte dobrý odhad. Byl to takový klučík, co zrovna vyšel ze školy a asi poprvé vyjel Z města, ale sympaťák. Bylo mu opravdu líto, že na mém pozemku není voda.”

Zatímco odpovídala, naložila Riovi na talíř vejce, slaninu, brambory a topinky. Pak na stůl položila skleničku s džemem a medem a nechala muže, ať se v klidu nají. Bez jediného slova si nalila hrnek ještě horké kávy a začala chystat svačiny. Pečlivě zabalila plátky studeného hovězího, poctivé krajíce domácího chleba, nějaké sušenky a pár jablek, do termosky nachystala kávu.

Když měla všechno hotové, beze slova si sedla naproti Riovi. Nechala ho v klidu jíst, aniž by ho obtěžovala jakýmikoliv dotazy. Vyrostla mezi muži na ranči a uměla mlčet. Zdejší chlapi vždy při těžké práci i během jídla mlčeli, bavit se začínali, jakmile měli plné žaludky.

Rio vděčně ocenil dívčino mlčení. Cítil se velmi příjemně. Mohl se v klidu najíst a vychutnat si každé sousto. Když dojedl, spokojeně se usmál.

„Musím smeknout před vaším kuchařským uměním,”

chválil s úklonou.

„Nemůžete zkazit snídani, když máte ve spíži čerstvá vejce a v mrazáku sousedova nejlepšího čuníka,” usmála se dívka. Vařila ráda a opravdu dobře. Odmala se motala v kuchyni a čichala spoustu vůní, které tu byly přítomny. Její matka a starší sestra Hopeině kuchařské vášni nikdy neporozuměly, pro ně bylo vaření trestem za to, že se narodily jako ženy na ranči.

„Poznal jsem spoustu kuchařek s čerstvými vejci a zmraženými prasaty, které nedokázaly ani uvařit pořádné kafe, věřte mi.”

Hope se usmála ještě více. „A tak jsem se naučila vařit. Vařila jsem od sedmi, a když mi bylo asi deset, hodili mě dělníci z ranče do koryta na vodu pro dobytek a vyhrožovali, že od nás odejdou. Naštěstí jsem to nějak zvládla.”

„A co vaše maminka?” „Ta vaření nesnášela.”

Rio si dobře všiml, s jakým smutkem a lítostí dívka o matce hovořila. Věděl, že to jsou pocity, kterých se nikdy nezbaví. Rozuměl tomu a obdivoval, s jakou samozřejmostí přijala svůj osud a s jakou silou zdolává jeho nástrahy.

„Trávila jste hodně času plaváním?” zeptal se Rio a při představě maličké Hope plácající se v nádrži na vodu se rozesmál.

„Kdepak, stalo se mi to jen jednou. Víte, pekla jsem čokoládový dort a spletla jsem si cukr se solí. Bylo to opravdu hrozné, ani pes to nežral.”

Muž se rozesmál nahlas hlubokým, hrdelním smíchem. Jeho dobrá nálada potěšila dívku více než dřívější pochvala jejího kuchařského umění.

1 Hope se při vzpomínce usmála. „Dodnes, když dělám čokoládový dort, polyká Mason první sousto velmi opatrně. Ale vy se nemusíte bát, jen zkoušejte první kousek každého jídla rozvážně, to víte, každý se může mýlit.”

„Budu si to pamatovat.”

Rio vyprázdnil hrnek posledním hlubokým douškem a s odhodláním vstal. Hope nebyla překvapená, znala to z dětství když se muži najedli, byli připravení jít zpět do práce.

Do mysli se jí vetřela nečekaná myšlenka. Jaké by to asi bylo, kdyby byl Rio tím mužem jejího domova? Málem se jí zastavilo srdce, rychle však vtíravou myšlenku zaplašila. Nesmí podlehnout falešným snům, přísahala si, že se jí to nestane.

Nepotřebovala Masona, aby jí vysvětlil, že muž jménem Rio není partnerem pro ni. Věděla, že je nestálý a volný jako vítr sám, že nedokáže a asi ani nechce zůstat stát na místě, k někomu se vázat.

Rio si okamžitě všiml, jak dívka znenadání posmutněla. Co se asi stalo? Z celého srdce si přál vědět, co ji trápí, chtěl ji utěšit, konejšivě obejmout, smýt smutek z jejích rtů svými polibky.Pokud by to však udělal, čekal by dívku ještě větší zármutek a zklamání

Nedokázala byopustit Sluneční údolí.

On nedokáže zůstat.

Bratr větru.Poprvé ve svém životě pochopil, proč měl jeho dědeček, když mu jeho pravé jméno při obřadu uděloval, v očích slzy.

Po snídani se vydali Rio s Hope na louku, kde se pásli

koně. Obloha byla modřounká, bez jediného mráčku. Rio nesl přes rameno sedlové vaky, ve kterých byla zabalena svačina a termoska s kávou. Lidé na farmách byli zvyklí pít kávu po celý den, ať už měla jakoukoli teplotu.

„Kde začneme?” zajímala se dívka.

Muž ukázal rukou směrem k horám. „Na severní hranici vašeho pozemku.”

„Budeme potřebovat pořádné koně,” upozornila jej Hope. „Ve Slunečním údolí najdete převýšení mezi jižní a severní Částí patnáct set metrů. Nejvyšším místem na ranči jsou severozápadní svahy, až dva tisíce metrů nad mořem.”

Rio se zamyslel. „Severozápadní, to znamená, že na nich roste jen borovice mexická, mahagonový strom a jalovec. Nemám pravdu?”

„Přesně. A to ještě sporadicky. Přesto to je krásná země.”

„Většina lidí si to nemyslí. Když vidí suchou půdu a hornatou krajinu bez stromů, otočí se na patě a prchají odsud. Nejspíš se tu musíte narodit, abyste zdejší krásy dokázala ocenit.”

„To nestačí. Matka se tu taky narodila, a přitom tuto zemi nenáviděla.”

„Moje taky,” přiznal Rio smutně. „To víte, život v rezervaci není pro mladou dívku jednoduchý.” „A váš otec? Žil tady rád?”

Rio se ironicky zasmál. „Ten? Nesnášel zdejší krajinu ještě víc než matka. Pocházel ze severu, kraje lesů a jezer. Ale ze všeho nejvíc nenáviděl, že ho pokládali za indiána.”

Hope na něj zamyšleně pohlédla. Jakpak asi na svůj původ pohlíží Rio?

Jako by dokázal číst myšlenky, muž odpověděl: „Otec byl vlastně chudák. Do konce života nepochopil, že nikomu ne záleželo na tom, že byl ,téměř bílý’. Lidé se na vás podívají a vidí jen, že nejste bílý. Kolik indiánské krve ve vás koluje, je nezajímá.”

Hope píchlo u srdce. Tak ráda by mu řekla, že nemá pravdu, ale věděla, že to tak je. Aniž by na něj pohlédla, řekla tiše: „Když se na vás podívám, vidím člověka, a to dobrého a poctivého. Nic víc a nic míň.”

Věděl, že to dívka myslí upřímně. Už dávno poznal, že patří k těm, kteří dělí lidi na dobré a špatné, a ne bílé, černé, žluté či rudé. Aniž by si to uvědomil, zvedl ruku, aby ji pohladil. Než tak stačil učinit, jeho pozornost upoutal dusot koňských kopyt.

K hrazení výběhu přicválal Bouřlivák. Zbývající čtyři klisničky se klidně pásly opodál.

Na hřebce byl opravdu krásný pohled. Bílé punčošky a bílé „sedlo” zářily na pozadí hebké, černé srsti, z každého jeho pohybu vyzařovala energie a grácie tanečníka.

Rio, který koňům skutečně rozuměl, na hřebce obdivné hleděl. Když docválal až k plotu, poplácal mu silný, dlouhý krk. Vypadalo to, že si muž a kůň dobře rozumí. Bouřlivák měl k mladíkovi důvěru už od prvního setkání, kdy na něj promlouval hlubokým, zklidňujícím hlasem. Od té doby sem přicházel každý den s nějakým pamlskem v ruce a obdivem v srdci.

Bouřlivák sklonil k příteli hlavu. Ten jej přátelsky pohladil po nozdrách a něžně řekl: „Ty jsi ale mazlík, viď?”

Hope si posměšně odfrkla. „To jo, do doby, než na něj nasednete. Pak se promění v pěkného ďáblíka.”

„Opravdu? Nevypadá na to.”

,.No, když se nakonec uklidní, je to ten nejspolehlivější kůň, jinak než ho uklidníte, máte pošramoceny všechny kosti v těle.”

,,Chápu,” řekl Rio s úsměvem. „Ve vaší situaci nemáte čas cvičit si koně.”

.,I kdybych si nějaký čas našla, stejně bych do toho nešla. nemůžu si teď dovolit nějak se zranit. Co kdybych si třeba při cvičení z Bouřliváka zlomila ruku nebo nohu? To by mé kravičky pošly žízní. Bouřlivák prostě musí počkat, až přijdou deště. Pak ho zkrotím, že bude jako jehňátko.”

Riovi se představa natlučené Hope vůbec nezamlouvala. Bouřlivák byl přece jen vysoký kůň a měl drsnou povahu hřebce. „Je to kůň do terénu?”

„Bezesporu. Narodil se jako divoký a do tří let žil volně.”

„Přesně jako Klekánice. Ještě před dvěma lety to byl divoký kůň.”

„Chytil jste ji sám?” zeptala se dívka obdivné.

Přikývl. „Taky mi dala pořádně zabrat.” Hope si vzpomněla, jak v dětství s hrůzou sledovala lovce divokých koní, kterak z letadel naháněli k smrti vyděšená, zpěněná stáda do ohrad. Připadalo jí to zbabělé a kruté, bylo to však nezbytné. Zachránili tak spoustu koňů před vyhladověním, nemocemi a krutou, pomalou smrtí. Zdejší krajina nebyla schopná nakrmit veliké stádo koní.

Dívka při vzpomínce vzdychla. „Jakým způsobem jste ji chytil? S pomocí letadla?”

„Kdepak. Použil jsem nejstarší způsob odchytu divokých koní. Metodu, kterou vymysleli indiáni v době, kdy pro ně koně ještě byli natolik neznámými tvory, že je nazývali velkými psy’.” Usmála se. „A to je co?” „Uchodil jsem ji.”

Hope na muže překvapeně pohlédla. Mason jí kdysi vyprávěl, jak indiáni krotili divoké koně před více než sto lety. Následovali stáda divokých koní, kamkoli se vydala, a nenechali zvířata odpočívat. Zpočátku koně utíkali, jak jen ucítili

zápach lidí, potom cválali, pak klusali, nakonec šli krokem, až nebyli únavou schopni jakéhokoli pohybu.

Snad to byla taky drsná metoda, přesto však alespoň spravedlivá. Byla stejně vyčerpávající pro muže i zvířata. Zvítězil ten, kdo vydržel déle.

„Nebylo to tak hrozné, jak si možná myslíte,” ujistil ji Rio. „Prostě jsem se jen pořád motal okolo stáda a trousil oves a kousky starého chleba. Šel jsem tam, kam šli oni. Když jsem se ke Klekánici pak přiblížil s provazem, už se mě nebála, byl jsem součástí stáda.”

„Jak dlouho vám to trvalo?”

„Osm týdnů, nebo deset? Ani nevím. Ztratil jsem pojem o času.” Rio se odmlčel. Zrak mu opět přitahoval nádherný, černý hřebec. „Můžu si ho dnes půjčit?”

„Nevím. Abychom nemuseli shánět doktora.”

„Nemusíte se bát, nic se mu nestane.”

Hope zavrtěla nevěřícně hlavou. „Nebojím se o Bouřliváka, ale o vás. Víte, loni jsem na něm jela jen párkrát, tím to budete mít těžší.”

„To je na něm vidět. Nebojte se, zvládneme to.”

Aniž by stačila cokoli namítnout, vskočil do ohrady, a než se dívka vzpamatovala, byl hřebec osedlán. Bouřlivák věděl, co ho čeká. Netrpělivě přešlapoval, hlasitě frkal a na těle mu hrály všechny svaly. Přímo z něj sálala energie, jako by se těšil, že si užije legrace.

„Jste si jistý, že na něm chcete jet? Víte, potřebuji studnu víc než vychovaného koně.”

Rio se jen usmál. „Prosím! Víte, toužím se na něm projet od chvíle, kdy jsem jej poprvé spatřil.”

„Jak chcete, ale já vás varovala,” upozornila jej dívka. Jednou rukou pak uchopila Bouřliváka za uzdu, aby mohl Rio nasednout. „Řekněte, až budete připravený.”

Mladík se lehce vyhoupl do sedla a pevně uchopil otěže. „Fajn. Můžete ho pustit.”

Hope Bouřliváka dobře znala. Jakmile hřebce pustila, bez váhání přeskočila hrazení, aby pozorovala zápas s koněm z bezpečí.

Rio se držel. Zvířeti nedovolil, aby se začal vzpínat. Držel koňovu hlavu nahoře a nedovolil mu, aby se jej jakkoli pokusil shodit. Bouřlivák se však nedal, pořád couval, jako by se rozhodl, že když mu nedovolí se vzpínat, nepojede za žádnou cenu vpřed. Rio nohama pevně sevřel koňské slabiny, aby ho přinutil jet dopředu.

Po několika zpětných kolech se Bouřlivák zastavil a hlasitě

oddechoval.

„Jedna nula pro vás,” zavolala Hope povzbudivě. Rio se opatrně ohlédl. „Něco mi říká, že ještě není po všem. Už jsem jednou měl podobného koně.” „A jak to s ním dopadlo?”

„Ale. Vyměnil jsem ho za psa a toho jsme snědli. To víte, byl to valach, a navíc ošklivý jak smrt.”

Dívka se rozesmála. Samozřejmě mu nevěřila ani slovo.

Rio si narazil klobouk pevněji na hlavu, chytil otěže ještě blíže a lehce koně pobídl ostruhami. Kůň sklonil hlavu, začal vyhazovat zadníma nohama a pokoušel se jezdce shodit. Rio statečně bojoval, dokonce to vypadalo, že udržet se na rozparáděném koni není zas až tak těžké. Hope však podobnou zkoušku zažila několikrát na vlastní kůži a věděla moc dobře, že mladík předvádí úžasný výkon.

Dívka sledovala boj s napětím, přilepená k hrazení, oči navrch hlavy.

Zničehonic zvedl Bouřlivák hlavu, hlasitě zafrkal a otočil se na muže, který nehodlal sesednout z jeho zad.

„Tak co, kdo vyhrál?” zeptal se Rio udýchaně.

Hřebeček si otřel čenich o mužovu nohu. Najednou stál naprosto klidně, mírný jako beránek.

„Výborně,” zatleskala Hope rukama. „Teď už bude poslouchat jako hodinky.”

Rio se usmál. „Můj obdiv patří vám. Musíte být sakra dobrý jezdec, když se vám podařilo zůstat v Bouřlivákové sedle. Jste přece jenom jiná váhová kategorie než já.”

Hope pokrčila rameny. „No, taky jsem určitě spolykala kila prachu, než jsem se na něm udržela, nemyslete si.”

S tím se bude muset něco udělat, předsevzal si Rio. Ještě než odjedu, trochu se na Bouřliváka podívám.

„Vezmete si Klekánici, nebo chcete projet některou vaši klisničku?” zeptal se nahlas.

„Pojedu na Dámě, tu má Bouřlivák nejradši, alespoň budou spolu.”

Rio chtěl užuž sesednout, ale zarazil se a pochybovačně pohlédl na Bouřliváka.

Hope si zakryla dlaní ústa, aby zakryla úsměv. „Nemusíte se bát, dokud mu nesundáte sedlo, bude vás poslouchat. Pak ovšem bere projížďku za ukončenou a hra začíná nanovo.”

„No, myslím, že vlastnit Bouřliváka, zauvažuji, jestli není výhodné spát v sedle.”

Hope se už zcela nepokrytě nahlas rozesmála. Když zase popadla dech, podívala se Riovi přímo do očí.

„Jsem ráda, že jsme se potkali. Ještě před měsícem jsem si myslela, že jsem docela zapomněla se smát. Co mě ještě naučíte?”

Její slova muže hluboce zasáhla. Něžně se usmál a špičky prstů se lehce dotkl dívčiny tváře.

„To já bych se měl učit od vás. Ani nevíte, co pro mne vy i vaše sny znamenají,” řekl tichým, přerývaným hlasem. „Tolik bych si přál, abych byl jiný.”

„To já ne,” špitla dívka s očima upřenýma k zemi. „Nezměnila bych na vás ani vlásek, Rio, stejně jako bych nevyměnila svůj ranč za všechnu zeleň Perdid. Byla jsem stvořena pro tuto zem.”

A obávám se, že jsem byla stvořena i pro tebe.

Nahlas to však nevyslovila. A ani nemusela. Rio slyšel dívčino vyznání naprosto zřetelně ve své mysli. Jako by je byl vyslovil sám.

Nebo si je vymyslel sám?

Rio zůstal stát se zavřenýma očima. Přemýšlel o tom, zda dívka k němu cítí totéž, co on k ní. Hope zatím odešla stranou a hlasitě zahvízdala. Na pokyn přiběhla šedočerná, energická klisnička, stejně elegantní jako byl Bouřlivák sám.

Hope vyvedla Dámu z ohrady a zašla do stodoly pro sedlo, deku a další potřebné věci. Rio mezitím sesedl z Bouřliváka, aby jí pomohl. Oběma koním pečlivě překontroloval kopyta i sedlové řemeny. Budou se pohybovat v horách a jakýkoli pád by mohl být pro jezdce osudný. Pak osedlal Dámu se stejnou samozřejmostí jako dříve hřebce. Na každém jeho pohybu bylo znát, že se celý život pohybuje kolem koní.

Nakonec sundal nabalené sedlové vaky z ohrady a pevně je připevnil za Bouřlivákovo sedlo. Než se vyšvihl do hřebcova sedla, podezíravě na koně pohlédl. Ten však stál naprosto klidně a vyčkával pokynů svého jezdce.

Vydali se na cestu.

„Jak se tu vlastně pohyboval ten hydrolog?” zeptal se Rio.

Dívka na něj pohlédla. Vypadal naprosto klidně a vyrovnaně. Hlas měl nevzrušený, jako by se nic nestalo. Jako by se jí před několika okamžiky nebyl dotkl. Jako by jí neřekl, že by chtěl být někým jiným.

„Náklaďákem,” odpověděla podobně nevzrušeně a vydala se s Dámou směrem k horám.

Rio jel hned za ní. „Autem? To ale nemohl projet všechna místa.”

„Měl spoustu map.”

„Mapy jsou dobrá věc. Kolikrát ušetří člověku spoustu námahy. Při hledání vody jsou ale k ničemu.”

Hope si hlasitě oddechla. „V to jsem doufala. Taky jsem si říkala, jak může člověk rozložit na kuchyňský stůl nějaký papír a pak prohlásit, že na mém pozemku žádná voda není.”

„Tak to zkusíme jinak,” navrhl Rio a lehce pobídl Bouřliváka ostruhami do cvalu. Po cestě střídali cval a klus, aby koně moc neunavili.

Dáma se rozhodně nedala Bouřlivákem zahanbit, ať už jel jakýmkoliv tempem, byla stále po jeho boku.

Rio pochvalně pokývl hlavou. „Dobrá klisnička. Máte opravdu na koně oko.”

„Díky. Vybrala jsem si ji, když měla přesně dva dny. Momentálně bych však měla radši studnu.”

Muž se povzbudivě usmál. „Nebojte se, pokud tu nějaká voda je, budete ji mít. Proto tady jsme. Podle mé mapy cesta pokračuje tak tři kilometry. Vede dál k hranici pozemku nějaká sjízdná pěšina?”

„Cesta je mnohem kratší,” opravila jej dívka. „Pak tam je stezka, která vede až k Borovému háji, kam jezdil táta na lov. Myslím, že to je kousek od našich hranic. Sama nevím, už dlouho to tu nikdo nevyměřoval.”

Rio jen zavrtěl hlavou. „A podle mých zkušeností někdy taky záleží jen na měřiči, kudy hranice vede. Hodně zdejšího kraje nebylo vlastně nikdy vyměřeno, vlastně ani obydleno. Vždyť tu najdete tak dvě, tři města a prostě nic. Prázdno, pusto.”

„To je jeden z důvodů, proč to tu mám ráda. Člověk se tu cítí tak volně!”

Rio se usmál. Mluvila mu z duše. Jeho pozornost upoutaly stopy po pneumatikách, které ještě žádný déšť nestihl smýt.

„Lovci?” zeptal se zvědavě a ukázal na zřetelné otisky kol v prachu.

„To byl ten hydrolog. Chtěl se odtud porozhlédnout po celém kraji.”

„Přece jen měl trochu rozumu. Totéž hodláme udělat i my.”

Rio pozorně sledoval stopy auta. Bylo vidět, že se na konci cesty náklaďák otočil a jel zpět. Nikde nebyla ani jedna jediná lidská stopa.

„Dál už s autem nemohl. Říkala jsem mu, že je z Borového háje lepší rozhled, ale trval na svém prý je toto místo vhodnější.”

Oba se mlčky rozhlíželi po kraji. Zdejší krajina byla rozhodně velmi členitá a zajímavá. Pánev mezi Perdidami a sousedním pohořím byla pouštního charakteru, tady se jen v zimním období během dešťů tvořila jezírka, která na jaře okamžitě vysychala. Údolíčka se stále zelenou travou jste mohli najít jen v horách, tady také rostly až sedmimetrové borovice.

Hope zdejší kraj milovala. Pánve se střídaly s horskými pásmy, mezi vrcholky kopců se stále chvěl stříbřitý opar, který se jako by rozplýval v nekonečnu. Pohoří bylo nekonečné kopec za kopcem, horské vrcholy jeden za druhým, kam až oko dohlédlo.

„Co vlastně víte o geologickém původu vaší země?” zeptal

se Rio.

„Popravdě nic moc. Jen že to je taková země bez konce pořád se tu střídají pánev a horské pásmo, pánev a horské pásmo až do nekonečna.”

„Žijete na vzácném místě, Hope. Moc takových míst na Zemi není. Snad ještě okolí Bajkalu na Sibiři a příkopová propadlina v Africe. To jsou místa, kde na zemskou kůru zespodu tlačí žhavý čedič a zemská kůra pod jeho tlakem praská.”

Hope se překvapeně na muže podívala. Odkud to jen proboha ví?

„V Africe je prasklina tak velká, že už téměř oddělila část kontinentu. Pak vznikne nové moře. Stejně jako Rudé moře, které vzniklo tak, že se Arabský poloostrov utrhnul od Afriky a prasklinu zalila slaná voda. Podobné procesy se neustále dějí i na dně Atlantského oceánu.”

Rio se odmlčel a zamyšleně se rozhlížel po kraji. Hope mu celou dobu velmi pozorně naslouchala. Její obdiv k tomuto muži neustále stoupal. Nebylo pochyb, že patřil k těm vzácným lidem, kteří se skutečně zajímají o svět okolo sebe a citlivě vnímají přírodní krásy.

„Jen se tu pořádně rozhlédněte,” mávnul Rio rukou směrem k pohořím. „Proto se tu neustále střídají horská pásma a pánve, to vše je práce rozžhaveného čediče. Zespodu tlačí do zemské kůry, která praská. Obrovitánské kusy země se zvedají do výše podél zlomových míst, část jich spadne a vytvoří tyto svahy. Proto jsou východní svahy mnohem příkřejší než západní na východě byl tlak silnější. Když zapojíte fantazii, můžete v jednotlivých horách ještě vidět obrovské kvádry země vytlačené do výše.”

Rio odtrhnul zrak od pohoří a zadíval se dívce přímo do očí. „A čím jsou hory vyšší, tím více brání mrakům, aby se shlukovaly, a tím méně na východní suché straně prší.” „Ve Slunečním údolí.”

„Přesně. To je váš hlavní problém s vodou. Vaše půda leží ve stínu hor Sierra Nevada. Toto vysoké pohoří brání mrakům z Tichého oceánu, aby došly až sem.”

„Teď už tomu rozumím, ale říkáte hlavní problém. Jaké jsou další?”

Rio se napřímil v sedle a zdálo se, že zdejší krajinu nejen prohlíží očima, ale vnímá všemi smysly.

„Málo vlhkosti v ovzduší. Možná mi nebudete věřit, ale před mnoha a mnoha tisíci lety vypadal zdejší kraj úplně jinak. Samá voda. Byla tu spousta jezer jedno velké a mnoho malých.”

Hope zpočátku zauvažovala, zda si z ní nedělá muž legraci. Vypadal však zcela vážně, pozoroval krajinu svýma temnýma šamanskýma očima a popisoval jí svět, který zmizel před stovkami tisíců let, jako by se rozkládal právě před nimi.

„Ta jezera byla obrovská a hluboká, až stovky metrů. Jejich voda vyplnila tu prasklinu v zemské kůře.”

„To tehdy tolik pršelo?”

„Určitě více než dnes a pak také část vody vznikala táním uchu ve Sierra Nevadě.”

„Jak to že se ta voda z jezer prostě nevypařila, jako se to stává dnes?”

„Tehdy nebylo takové horko, voda se odpařovala méně. Voda, která stékala z hor, tekla do jezer. Okolo nich žili lidé, kteří se živili převážně rybolovem a lovem zvěře v horách.”

Hope společníkovi naslouchala téměř bez pohnutí. Bylo to, jako by byla znovu malá a tatínek jí četl pohádku. Ale toto byla skutečnost, historie země, kterou tolik milovala.

„Když skončila doba ledová a podnebí se oteplilo, voda se začala více a více odpařovat. Řeky a jezera začaly pomalu vysychat, až už je nestačily doplňovat ani deště. Jezera se stále zmenšovala, až z nich nezbylo téměř nic. Jen Velké solné jezero na hranicích Kalifornie s Nevadou.”

Když Hope zavřela oči, celé drama viděla. Tolik vody a všechna je pryč. Škoda!

„Ze zdejšího kraje téměř neteče žádná voda do moře,” pokračoval muž ve výkladu. „Představte si to. Horské prameny stékají do údolí a pánví mezi horami. Žádná jezera a dravé řeky, žádné pramínky vlévající se do moře. Jen jasná obloha a žhavé slunce. A samozřejmě vítr, který bez ustání vane přes tuto zem a zná tak všechna její tajemství.”

Dívka si při Riových slovech uvědomila, jak slyší jemné šumění větru vanoucího nad Slunečním údolím. Napadalo ji tolik věcí, na které by se jej ráda zeptala, neřekla však nic, protože nechtěla Ria přerušovat. Toužila naslouchat jeho hlubokému, uklidňujícímu hlasu, vidět svět tak, jak jej vidí on se všemi změnami a tajemstvími.

Jako by Rio uměl číst cizí myšlenky, začal znovu mluvit. „Na některých místech, kde ještě jezero nevyschlo, se voda odpařuje neuvěřitelnou rychlostí. Tak se ze sladké vody pomalu stává slaná, která je nanic zvířatům i rostlinám. To co se odpaří do vzduchu, je samozřejmě sladká voda, sůl tedy zůstává, zatímco vody ubývá. Tak dopadlo Velké solné jezero, které kdysi bývalo obrovským sladkovodním jezerem.”

Hope napjatě čekala, k jakému ortelu muž dojde. Nakonec to nevydržela a rozhodla se zeptat přímo: „Tak měl ten hydrolog pravdu? Není tu šance, že bych našla ve Slunečním údolí vodu?”

Rio se v sedle nepokojně zavrtěl. Tak rád by jí slíbil, že vodu najde, ale nesmí. Jediné, co jí může nabídnout, je šance, pouhopouhý pokus, nic více a nic méně.

„Všechna voda se přece jenom nevypařila,” ujistil ji. „Některá stekla do země mezi jednotlivé skalní pláty a vsákla se do kamenné, pórovité vrstvy vápence, pískovce a také břidlice.”

Pak se otočil k dívce a povzbudivě se na ni usmál. „A ta voda tam pořád je. Hluboko pod zemí se na tomto území nachází spousta vody, která pochází ještě z dob, kdy tady pravěcí lidé honili mamuty.”

Hope se zamyslela. Najednou viděla svůj ranč zcela novýma očima. Když pohlédla zpět na Ria, oči jí zářily novou nadějí.

Muž si znovu uvědomil, jak je krásná. Rozzářené oči jí hrály všemi barvami. Hnědá, zelená i zlatá střídaly svůj odstín s měnícím se světlem. Najednou věděl, že porozuměla všemu, co jí vyprávěl tak, jako dosud žádný člověk. Naslouchala nejen ušima, ale celou duší.

Znovu bolestně zatoužil sevřít tuto úžasnou bytost v náručí. Hladit ji po celém těle, cítit, jak se chvěje, splynout s ní tělem i duší.

Dalo mu spoustu práce, aby se zklidnil a nedal na sobě nic znát. Otočil proto rychle Bouřliváka a beze slova jej navedl na pěšinku. Slyšel, jak je dlouhonohá klisnička se svou jezdkyní následují.

Když se Dáma dostala až po hřebcův bok, Rio na Hope nepohlédl. Neměl odvahu. Bál se, že by ho prozradily oči, bál se, že by v dívčině pohledu spatřil stejnou touhu, která spalovala jeho. Pak by se neudržel, odnesl by ji na rukou na nějaké

příjemné místo a prozkoumal každičký kout jejího těla. Toužil Ji poznat stejně dobře, jako zná zdejší kraj

Jednoho dne by však zavál vítr a on by Ji opustil. Stejné jako voda opustila tuto zem.

Jel tedy dál a přemýšlel, zda se deště nenávidí za to, ze opustily tuto suchou, žíznivou krajinu.

Jezdci jeli dál bok po boku bez jediného slova. Riovi nějakou chvíli trvalo, než se vzpamatoval a dokázal se znovu soustředit na skalní krajinu kolem sebe.

Nedělalo mu žádné těžkosti zbavit se tělesné touhy, během svého života se naučil své city velmi dobře ovládat. S čím si však neuměl poradit, byla vlastní mysl. Nedokázal z ní odehnat myšlenky na Hope, která jej okouzlila svým chováním, inteligencí i vytrvalostí. Nevěřil, že by kdy mohl potkat dívku, která by jej tolik přitahovala a se kterou by si tolik rozuměl!

Trvalo dlouho, předlouho, než byl schopen opět promluvit.

„Většina hranic je na mé mapě označených jako ,sto dvacet kroků na koni’ nebo ,dvacet stupňů severozápadně od Černé skály,” řekl nakonec.

„Rančerské míry,” odpověděla dívka. „Otec jim říkal odhady ze sedla. Místním lidem plně vyhovují.”

„Snad, ale jsou mi k ničemu, pokud nechci vykopat studnu na cizím pozemku. Kdy byl váš pozemek naposledy přesně vyměřen?”

Dívka se usmála. „Tak to vím náhodou docela přesně okolo roku 1865, těsně poté, co se stala Nevada státem. Maminčini praprapředci se tehdy rozhodli nechat si oficiálně připsat pozemek, na kterém už dvacet let hospodařili.”

Rio vzdychl. „Teď už tomu začínám rozumět. Proč jen si ti vaši předci vybrali takovou zatracenou poušť? Jaká škoda, že si nenechali zapsat i část půdy tady v horách, kde teče nějaký pramen!”

„Ale to víte, že to zkoušeli, jenže marně. Státní úředníci přidělovali osadníkům jen tu půdu, kterou potřebovali nějak vylepšit. Jó v nížině a na úpatí hor mohli farmáři vykopat nové studny nebo postavit hráze, které by zpomalily proud horských říček. Ale v horách, kde bylo vody dost?”

„Že mě to hned nenapadlo. Takže stát si nechal horská pásma a osadníci dostali neúrodnou půdu okolo,” shrnul její vysvětlení muž.

„A tak začali pouštět své kravičky na pastvu na státní území. To víte, zdejší lidé se vlastně nikdy nenaučili pořádně stavět ploty.”

Rio se rozesmál. Zdejší lidé si vždycky dokážou poradit. „Netušíte, jak byly tehdy studny hluboké?”

„Těžko říct. Znáte to, za .starých, dobrých časů’ bylo všechno lepší, lidé mají tendenci minulost idealizovat. Pravda je, že už tehdy bývala sucha. Vody je tu však rok od roku méně, lidé ji spotřebovali příliš na zavlažování polí. Chybou taky bylo, že část vody prodávali velkým městům, jako například Las Vegas. No, a navíc čím dál tím méně prší. Tady to bývala vždycky suchá země, teď je však rok od roku sušší.”

Rio vycítil z dívčiných slov smutek, a víc se tedy neptal. Jeli spolu mlčky bok po boku, dokud nedorazili k místu, kde stezka začínala příkře stoupat směrem k Borovému háji. Koně začali zhluboka oddechovat. Dojeli až na místo, kde rostly v mírném svahu hojně borovice a kde sluneční paprsky zdůrazňovaly ostrý kontrast mezi černými skalami a zeleným jehličím.

Nad hlavou jim v pravidelných kruzích kroužil jestřáb a ostrým zrakem sledoval dění pod sebou. Krkavci a sojky, kteří seděli na větvích stromů, hlasitě křičeli, aby všechny zdejší obyvatele varovali před vetřelci, kteří právě přijížděli.

Rio, jenž od mládí vyrůstal v přírodě, si všímal všeho okolo sebe. Jediný pohled mu stačil, aby věděl, jak toto místo vzniklo. Borový háj ležel na římse, která se vytvořila, když se při tlaku žhavého čediče zdvihl a poté rozlomil veliký kamenný kvádr. Jeho větší část stoupala výš a výš a vytvořila vysokou skálu. Ta menší zůstala o poznání níž. Výsledkem byl mírný svah, ne tak vysoko položený jako hory, vyšší však než okolní krajina.

Rio jezdil s Bouřlivákem sem a tam a pečlivě se rozhlížel. Pozorně si prohlížel vysokou skálu, na které bylo krásně vidět, jak různorodými vrstvami je tvořena. Ve slunečním světle hrála všemi barvami.

Pokud někdo rozuměl kamenům, mohly jednotlivé skalní útvary vypovědět mnohé. Některé části byly relativně mladé usazeninové vrstvy, většinu skály však tvořily tvrdé, velmi staré vrstvy kamene. Nijak se neměnily ani vlivem slunce, větru či deště.

Rio věřil, že někde ve skále najde alespoň jednu vrstvu vápence. To by byl důkaz, že se tu kdysi dávno před tím, než sem přišel před čtyřiceti miliony let člověk, rozkládalo veliké moře. Pak se pevnina rozdělila na jednotlivé světadíly, které se pomalu pohybovaly a měnily celý ráz krajiny.

„Můžu vědět, co hledáte?” zeptala se Hope zvědavě.

Rio nespustil skalní stěnu z očí. „Nějaké vrstvy kamene, které jsou schopny nasát vodu.”

Dívka nevěřícně pohlédla na skalní stěnu, pak na muže a zpět na tvrdý kámen. Ačkoliv neřekla ani slovo, bylo jasné, že o možnosti vody ukryté v kameni pochybuje.

„Vím, že to může znít neuvěřitelně, ale jsou určité druhy kamene, které dokážou nasát neuvěřitelné množství vody jako houba. Stačí vhodné podmínky a dost času.”

„Když to říkáte vy,” odpověděla dívka, ale tvářila se dál

pochybovačně.

Rio s pohledem ještě stále upřeným na skalní stěnu, vytáhl popaměti ze sedlové brašny mapu a tužku.

„Takovými kamennými houbami jsou například vápenec nebo pískovec. Nejlepšími vrstvami, které jsou schopny absorbovat vodu, bývají dávno pohřbené naplaveninové nánosy.

Většina vašich studní stojí na množství písku a štěrku, které tam bylo naplaveno z hor před miliony let.” Zatímco mluvil, zakresloval si něco do mapy. „Voda, kterou jste na svém pozemku čerpali, pocházela z prastarých dešťů. Každý rok se v zimním období, když začalo pršet, voda znovu a znovu doplňovala.”

Rio se zamyšleně poškrábal na hlavě a pokračoval ve svých poznámkách. Dělal do mapy různé přípisky a značky, kterým rozuměl jen on sám. Ani si nevšiml, že mu zpod klobouku vypadl pramen rovných, černých vlasů.

Hope zatoužila zastrčit pramínek zpět pod klobouk, kam patří. Pohladit hebké, lesklé vlasy a nenápadně se přitom dotknout mužova snědého čela.

„Na většině míst na světě,” Rio pokračoval ve vysvětlování, „by voda prostě tekla z kopce, až by vtekla do řeky, jezera nebo samotného moře. Tady však ne. Vsákne se do země a teče dolů, dokud nenarazí na vrstvu kamene, která je nepropustná, nebo dokud ji žár horkého čediče nepřemění v páru a nevytlačí na povrch jako horké prameny a gejzíry.”

Hope si najednou vzpomněla, že i Sluneční údolí kdysi mělo pár horkých pramenů, které vyvěraly ze země. Byly tak krásné! Vyschly však v době, kdy ještě byla dítě.

„Víte, většina lidí si povrchně myslí, že je tento kraj pustý a nezajímavý,” řekl Rio vážně. „Netuší, že to je právě naopak. Když ho člověk pozná do hloubky, uvidí, že je vlastně velmi bohatý a vzácný.”

Dívku pohladilo po duši, když slyšela, s jakým citem mluví o jejím rodném kraji. Tolik si rozuměli! Oba přece milovali tuto složitou zemi, která na první pohled nabízela jen dřinu a těžký život. Když jí však člověk porozuměl a měl rád, odvděčila se mu nastotisíckrát. Nejvíce potěší, když se nám povede něco, co nám dalo hodně práce! Tomu ovšem její matka nikdy neporozuměla. A Rio, obyčejný nájemný cvičitel koní, a kdo by to byl řekl, rozumí jí, jako jí dosud nikdo na světě nerozuměl. Začala po něm toužit ještě více.

Hope se zadívala na muže, který dosud upřeně sledoval skály a dělal si poznámky do mapy. Zamyslela se.

Kdo vlastně je muž, který si nechává říkat Rio? Není pochyb o tom, že musí mít dobré vzdělání, když toho ví tolik 0 geologii a hydrologii. Proč někdo takový cestuje z místa na místo po kraji? Proč se neusadí a nebuduje si kariéru, jako to dělá většina mužů jeho věku?

Je vůbec něco, co by jej dokázalo udržet na jednom

místě?

Hořce se usmála. Copak dokáže něco zadržet vítr? Nic.

Rozhodně ne dívčí sny.

„Co přesně hledáte?” zeptala se.

Muž nedal ani slovem znát, že slyšel z dívčina tónu nevysvětlitelný smutek. Složil mapu a schoval ji i se zápisníkem zpět do sedlové brašny a vysvětlil: „Hledám vrstvu pískovce nebo vápence, která by byla uložena mezi dvě nepropustné kamenné vrstvy. Zjednodušeně řečeno hledám řeku pevného skupenství uzavřenou mezi vodě odolnými břehy.”

Nebyla to odpověď, kterou chtěla Hope opravdu slyšet, ale věděla, že jinou nedostane. Rio samozřejmě nemohl číst její myšlenky. Setřásla ze sebe smutek. Teď přece potřebuje vodu a Rio je ten muž, který jí může pomoci. Na ničem jiném nezáleží.

„Jak se může voda do vápence dostat, když je uzavřen dvěma nepropustnými vrstvami?” zeptala se nechápavě.

„Výborná otázka,” usmál se muž uznale. Byla asi prvním člověkem, kterému pomáhal a který jej nejen poslouchal, ale i přemýšlel o jeho slovech. Chtěla porozumět všemu, co dělal, aby jí našel vodu. Ostatní zajímala jen voda.

Hope chápala, že zem není jen místo, na kterém se dá žít, ale že to je věc, která žije, vyvíjí se, mění se, aniž by s tím mohl kdokoli cokoli udělat, a která má zároveň své osobité kouzlo.

Byl si jistý, že dívka patřila k těm lidem, kteří vědí, že se můžou stát součástí přírody, pokud si v srdci nechají dostatek místa, aby se jim tam vešlo vytí kojotů na měsíc, sedm barev duhy nebo dešťové kytičky, které zn ičehonic rozkvetou, aby potěšily lidské duše.

Rio věděl, že má žena v srdci dost místa, aby se jí tam toho vešlo ještě mnohem více. Jestlipak ví, jak po ní toužím, ptal v duchu. Přinutil se vrátit zpět k problému ^ody a pokusil se dívce srozumitelně odpovědět.

„Pokud ty vrstvy leží vodorovně, déšť se přes tu vrchní vrstvu opravdu nedostane,” vysvětloval a rukama vše názorně ukazoval. „Když se ale jednotí ‘ve vrstvy na několika místech naruší, může se stát, že se n*točí horizontálně a tak je ta střední, pórovitá vrstva vystavení1 přímému dešti.” „Takže veškerá voda zůstane ve skále?” „Kéž by,” řekl Rio. „Měl bych o moc lehčí práci. Ale není tomu tak. Většina vody steče do horských pramenů, jen něco málo vsákne do kamene. Voda pak vlivem gravitace a tlakem další vody klesá níž a vápenec nasává další a další vodu.

Rio seskočil z koně, chvíli hledal v sedlových brašnách, až nakonec vytáhl malou černou krabičku Hope na něj zvědavě hleděla. Co to asi je? Když ji muž otevřel, zahlédla zvláštní přístroj. Na jedné straně měl zrcadlo, na druhé něco, co vypadalo jako složitý kompas.

Muž celou krabičku zvedl, namířil ji směrem k vrstvě skály, která jej zaujala, něčím na přístroji potočil a něco si zapsal do mapy. Celou operaci několikrát opakoval u různých částí skály. „To je kompas?” zeptala se dívka.

„Ano, takový zvláštní, říká se mu Bruntonův kompas. Je v něm zabudován svahoměr. Ten měří sklon jednotlivých skalních vrstev. Samozřejmě by se měl přiložit přímo na tu část skály, kterou měříte. Vzhledem k tomu, že jsem si nevzal nic, s čím bych mohl na skálu vylézt, jedná se spíš o odhady.”

„A co jste zjistil?” zeptala se dívka s nadějí v hlase. „Že tato kamenná vrstva je sice strašlivá, ne však natolik, aby nám zabránila dostat se k vrstvě, která je schopná nasávat vodu,” odpověděl a rukou ukázal k části skály, o které mluvil.

Hope se téměř bála zeptat. Tolik si přála, aby ji ujistil, že dokáže vykopat studnu s nevyčerpatelným zdrojem sladké vody! Nakonec sebrala odvahu.

„Znamená to … znamená to tedy, že mi najdete vodu?” zeptala se nesměle.

Rio zase vyskočil na Bouřliváka a smutně zakroutil hlavou. Tak nerad viděl její zklamání, lhát jí však nemohl.

„Někdy se může stát, že je vápencová vrstva narušena a voda se z ní prostě ztratí, někdy je zase tak hluboko, že se k ní prostě nedostanete. V tomto případě je prostřední vrstvou pískovec, který je však bohužel suchý. Je mi líto, ale žádná voda.”

„Oh,” vzdychla Hope. Věděla, že je absurdní cítit zklamání, ale nemohla si pomoci.

„Nic si z toho nedělejte,” snažil se ji společník utěšit. „Nemohla jste přece čekat, že se nám zadaří hned napoprvé. Toto byl jen maličký kousek skály, a navíc ani ne moc reprezentativní. Tvoří přechod mezi vaším a Turnérovým pozemkem.”

„Jak to myslíte, vždyť my oba jsme z jedné strany obklopeni stejným pohořím. Jaký je rozdíl mezi jeho a mým pozemkem?”

„Skála poblíž jeho ranče je stará nějaký bilion let, to znamená, že je příliš tvrdá na to, aby dovolila vodě vsáknout se do ní. Voda se proto drží blízko pod povrchem.”

Hope pokývala hlavou. „Teď už tomu rozumím. Takže proto má Turner tolik vody? Jeho podzemní voda se nemůže vsáknout hluboko do země, není proto těžké ji pumpovat.”

„Přesně tak. Není to však žádná výhoda. Turner žije na úkor budoucnosti. Jednoho dne prostě odčerpá všechnu vodu ze svého pozemku a další už nenajde.”

Když hleděl do dívčiných nádherných, smutných očí, umínil si, že udělá, co bude v jeho silách, aby této ženě pomohl její sny vyplnit.

Hope se zhluboka nadechla. Jestli má slyšet špatné zprávy, tak raději hned. Odvážně se proto zeptala: „A můj pozemek? Je jiný?”

„Jistě. Skály na vašem pozemku jsou mnohem mladší, pórovitější. Rychle se mění vlivem počasí. Proto je pohoří na vaší straně mnohem nižší. Déšť se do země okamžitě vpije.” „Tomu nerozumím. Tak bych přece měla mít více vody než Turner, ne?”

„To ano, ovšem nedostanete se k ní,” odpověděl muž strohým tónem. „Na velké části vašeho pozemku byste mohla kopat do hloubky i půl kilometru a stejně byste nenašla ani kapku vody.”

Když si všiml dívčina vyděšeného pohledu, zabolelo jej u srdce. Vzal její bradu do svých prstů a otočil její hlavu k sobě. Zadíval se jí do oříškově hnědých očí a řekl hlubokým, něžným hlasem: „Nemusíte se bát, proto jsem tady já. Udělám, co budu moci, abych vám našel vodu. V žádném případě vás nenechám kopat bez toho, aniž bych si byl jistý, že je na místě voda. Hope, věříte mi?”

Mužův konejšivý hlas i dotek odehnal od dívky poslední zbytky strachu. Protože se bála, že by se jí dojetím roztřásl hlas, neřekla nic, jen uchopila mužovu ruku a pevně ji stiskla.

Nemusela vysvětlovat nic, mluvily za ni její oči. Říkaly, že mu důvěřuje z celé duše, že mu věří více než komukoliv jinému na světě. Věřila mu od první chvíle, kdy jej spatřila, a dnes, když jej poznala ještě lépe, by mu svěřila vlastní život.

To se jí dosud nikdy nestalo. Potom co viděla, jak dopadl vztah jejích rodičů, se rozhodla milovat pouze půdu, svůj kraj. Obalila si srdce spoustou pevných slupek. A najednou se objeví on a pomalu, pomaloučku proniká hloub a hloub do jejího nitra. Každou chvíli, kterou spolu tráví, každým společným rozhovorem se blíží k místu, kde jí v nitru srdce nepokojně tepe láska.

Ta myšlenka ji polekala.

Když si uvědomila, že by ji sám nemusel chtít, vyděsila se ještě více.

Kdyby tak věděla, co vlastně skutečně chce!

„Hope?” vyrušil ji ze zamyšlení mužův hlas.

„Věřím, jistě,” odpověděla chraptivě.

Rio se jemně vyprostil z dívčina sevření. Ještě cítil její teplou, jemnou kůži na špičkách svých prstů, když otočil Bouřliváka a pobídl ho, aby se dostal na opačný konec Borového háje. Stálo ho mnoho úsilí, aby se dokázal opět soustředit na hledání pramene.

„Je někde jižněji podobné místo Borovému háji?” zavolal.

Hope hned neodpověděla, zcela ztracena ve svých myšlenkách. Proč už se jí nedotýká? Tolik jí chybí vzájemný kontakt. Samotnou ji překvapilo jak moc. Aniž by nad tím uvažovala, pobídla Dámu a dohnala hřebce.

Nakonec si uvědomila, že muž stále čeká na odpověď. „Ne. Borový háj je zcela jedinečný. Nic podobného tu nenajdete.”

„A co takhle nějaký sráz, hluboký kaňon nebo propast? Nebo starý opuštěný důl? Víte, hledám místo, kde bych mohl vidět jednotlivé skalní vrstvy.”

Hope usilovně přemýšlela. „Myslíte na mém pozemku, nebo i na státním?”

„No, přednost má vaše území, státní už jsem skoro celé prošel.”

Dívka ještě uvažovala. Pobídla Dámu až k okraji Borového háje, odkud měla rozhled po celém kraji, a pátravě se rozhlížela po okolí. Bouřlivák dojel pomalu k ní a postavil se lak blízko ke klisničce, že se nohy obou jezdců ve třmenech téměř dotýkaly.

„Támhle,” ukázala rukou a nechtěně se dotkla mužova rukávu. I letmý dotyk v ní zažehnul jiskřičku touhy. Moci se lak k muži přitulit a pocítit jeho mužný stisk! Nedala však na sobě nic zdát. „Vidíte to holé místo za rančem?”

„Ano.”

„Když pojedete odtamtud směrem k té hoře, narazíte na starou cestu. Před sto lety tam byl nějaký důl, lidé tam hledali zlato nebo stříbro, ani už nevím. Vybudovali tam cestu s kolejnicemi pro vozík mezi Větrným kaňonem a dalším dolem, který byl položený ještě výše v horách.”

„A našli něco?”

„Myslím, že ne. Důl zavřeli už dávno, ale ta cesta tam pořád je. Je to docela děsivé místo. Cesta stojí na kraji Větrného kaňonu, který je několik kilometrů hluboký. Skála je tam dost nerovná, nerostou na ní žádné stromy.” „Výborně, to je přesně to, co hledáme.” Rio spokojeně přikývl. „No, mě to místo spíš děsí. Už jako malá jsem se ho bála. Pak je ve Slunečním údolí ještě pár míst, kde natrefíme na holou skálu.” Hope očividně nesdílela mužovo nadšení. „Fajn, podíváme se na ně po cestě.” Hope zavrtěla hlavou. „Nepodíváme, pokud nemáte v úmyslu být na cestách několik dní. Každé z těch míst leží v dlouhém úzkém kaňonu.” Rio zauvažoval. „Viděla jste v některém z nich jakékoli

stopy po vodě?”

Hope se na společníka nevěřícně zadívala. „Vy myslíte, že kdyby tam byl pramen, vozila bych vodu od Turnéra?”

„Nemyslel jsem samozřejmě pramen. Myslím něco takového jako více keřů než na jiných místech nebo tráva zelenější než jinde nebo tak něco.”

„No, možná Kaňon mrtvého muže nebo Stříbrná pánev,” navrhla dívka. „Pak taky Oslí zlom, ten je přímo nad Větrným kaňonem.”

„Prima. Mohla byste mi ta místa ukázat na mapě?” zeptal se muž a vytáhl ze sedlového vaku obrovitánskou, opotřebovanou mapu.

Dívka na ni zůstala překvapeně koukat. Mapa ukazovala jen Sluneční údolí a jeho nejbližší okolí. Jak je možné, že je tak osahaná? Kolikrát ji už Rio studoval? Najala si ho přece před několika dny, za tu dobu by mapa určitě nedošla takové znatelné újmy.

Rio zamyšleně hleděl na mapu. „Stříbrná pánev by šla, ale kde je probůh ten Kaňon mrtvého muže?”

Hope se rozesmála. „To není oficiální název, ale náš rodinný, stejně jako ty ostatní.”

Rio přikývl. „Většinu názvů na mapě vymysleli obyčejní lidé.” Pak jí podal tužku. „Mohla byste je zapsat do mapy?”

Hope si vzala tužku, rozevřela mapu a zůstala překvapeně koukat. To přece není obyčejná mapa! Vůbec se v ní nevyznala. Byla plná různých propletených, různobarevných čar. Většina z nich nebyla předtištěna, ale dokreslena později. Na mapě byla dále spousta různých symbolů a přípisků na okraji.

Dívce bylo jasné, že Rio už věnoval spoustu práce studiu jejího pozemku, rozhodně více než by stihl za dva týdny, co pro ni pracuje. Bylo na ní vidět, jak je zmatená.

Rio předpokládal, že si Hope s mapou sama neporadí. „Nevíte si rady?”

„Nevím. A není to jen ta mapa, co mě mate.”

„A co ještě?” zeptal se.

„Vy”

Rio na ni zůstal koukat s otevřenými ústy. „Já?” zeptal se nechápavě.

„Víte, jste nájemný cvičitel koní, který toho ví o této zemi mnohem více než vystudovaný hydrolog s praxí. Děláte pro mne sotva čtrnáct dní, ale vaše mapa vypadá, jako byste s ní dennodenně pracoval už měsíce.”

Chtěla pokračovat: Nikdo neví, kdo vlastně jste, odkud a kam jdete, a přesto vám Mason věří více než komukoli

jinému na světě. Lidé vás pokládají za drsňáka, ale ke mně jste tak něžný, že bych se vám nejraději schoulila do náručí a zůstala tam navždy… Neřekla však nic.

„Žádné záhady se nekonají. Prostě si o vás vypráví celý západ,” vysvětlil prostě. „Jeden muž v Idahu mě posílal do Nevady, je tam prý nějaké Sluneční údolí a v něm krásná žena v nouzi. V Utahu mi zase farmář, kterému jsem pomohl, říkal, že jeho švagrová prý slyšela, že nějaká paní v Nevadě nemůže sehnat nikoho, kdo by jí byl schopen vykopat studnu. Další farmář mě žádal, zda bych nepomohl jedné ženě s překrásnýma očima, která nutně potřebuje vodu, jinak brzy přijde o celý svůj ranč.”

Dívka chtěla Ria požádat, aby už nic neříkal, jinak se rozpláče. Tolika úplně cizím lidem na ní záleží! Byla však natolik dojatá, že ze sebe nebyla schopná vypravit ani slovo. Jen sklopila hlavu a poslouchala dál.

„A tak jsem se vydal na jih,” pokračoval muž, „a naslouchal jsem volání větru. Pokaždé když se rozfoukal, šeptal mi vaše jméno a říkal, že máte spoustu nádherných snů. Čím jsem byl Slunečnímu údolí blíže, tím více jsem o vás od nejrůznějších lidí slyšel. Všichni do jednoho říkali totéž: existuje jedna moc hodná žena, která tě, Rio, potřebuje. Běž a pomoz jí!”

Hope stékaly po tvářích stříbrné slzy. Pohlédla do mužových temně modrých očí, které zářily jako nejjasnější hvězdy na nočním nebi.

„Nevěděl jsem, jestli vám můžu pomoci, a nechtěl jsem přijet, dokud to nebudu vědět,” hovořil muž dál. „Víte, už jsem našel vodu na podobných místech, jako je toto. A taky jsem viděl místa, kde prostě nikdo žádnou vodu najít nemůže. Nevěděl jsem, kam zařadit Sluneční údolí.”

Na chvíli se odmlčel a nechal dívku napjatě přemýšlet, jaký ortel vlastně uslyší.

„Samozřejmě že jsem se připravil. Prošel jsem všechny oficiálně dostupné geologické mapy, poslední satelitní fotogra fie, mluvil jsem s odborníky na univerzitě i s indiány, jejichž předci tady žili. Ta nejméně schůdná místa vašeho pozemku jsem proletěl s kamerou v letadle s pilotem, co měl opravdu pro strach uděláno. Ušetřil mi spoustu času.”

Hope hleděla na přítele, přes slzy však viděla jen jeho rozmazanou siluetu.

„Ale proč vlastně?” zeptala se nevěřícně. „Vždyť mě ani neznáte!”

Bylo zajímavé, že na tohle se jej ještě nikdo nezeptal. Pomohl už stovkám lidí uskutečnit jejich sny a zase šel dál. Lidé, kterým pomohl, mu byli neskonale vděční, dlouho na něj vzpomínali, ale ještě nikoho nenapadlo zeptat se, proč se jim vlastně rozhodl pomoct.

Bydlel u nich, jedl u nich, nikdo jej však doopravdy neznal. Stejně, jako on sám nedokázal pochopit, kde vzali navzdory smutným životním zkušenostem sílu snít. To je všechny spojovalo schopnost a odvaha najít si svůj sen a udělat cokoli pro to, aby se jim vyplnil. Právě těmto snílkům se rozhodl pomáhat.

Několikrát už ho napadlo, zda by nebylo nejlepší se někde usadit a vytvořit si svůj vlastní sen, za kterým by šel. Zatím však neobjevil nic, co by bylo naléhavější než volání větru. Asi to byl jeho osud. Už dávno přestal věřit tomu, že se někde na světě najde místo, kde by dokázal žít.

„Obdivuju lidi, kteří umí snít. Jako jste na příklad vy.” Řekl tiše a dlaní jí něžně setřel slzy z tváří.

„A co vaše sny?” zeptala se dívka zvědavě.

„Žádné nemám. Přestal jsem snít už dávno, hned jakmile jsem pochopi], jaké to je žít jako míšenec.”

Hope zavřela oči. Bylo jí muže tolik líto. Co asi všechno prožil? Oči sejí proti její vůli znovu zalily slzami.

Rio se k ní sklonil, políbil jí slaná oční víčka a konejšivě zašeptal: „To nic.” Užuž se nakláněl, že dívku políbí na rty, ale na poslední chvíli se zarazil. Nemůže. Ví moc dobře, že nemůže.

Není muž, kterého potřebuje. Konec.

S velikým přemáháním se pomalu narovnal v sedle, až se Hope vůbec nedotýkal.

„Nebojte se, pomůžu vám splnit váš sen. Pokud to půjde, vykopu vám studnu.”

To byl jediný slib, který dívce mohl s čistým svědomím dát.

Hope otevřela oči. Viděla vlastní slzy, jak se třpytí na mužových rtech. Sevřel se jí žaludek.

„Ale co vy?” zeptala se.

„Budu s vámi na okamžik sdílet váš sen. Pak mě zavolá vítr a já budu muset zase jít.”

Hope odvrátila hlavu, aby skryla, jak ji mužova slova zasáhla. Ne že by čekala něco jiného, přestojí přesná formulace z mužových úst zabolela.

Z očí jí vyklouzly další slzy. Plakala pro Ria, ne pro sebe. Bylo příliš pozdě, aby chránila sama sebe. Ona už byla dávno ztracená. Celé své srdce, tělo i duši, které roky chránila před okolními muži, by teď ráda dala člověku, který seděl na koni hned vedle ní. Muži, který sám nemá žádné sny. Muži, který její lásku nedokáže opětovat.

„Budu snít i za vás, Rio,” slíbila dojatě. „Tak dlouho, dokud se znovu nenaučíte snít sám.”

Pak si rukávem setřela z očí slzy a začala do mapy vpisovat vlastní názvy, jak ji dříve Rio požádal.

Rio pozorně sledoval dívčin každičký pohyb. Hopeina upřímná slova ho nečekaně zasáhla. Když se naklonil, aby jí vysvětlil nějakou neznámou značku nebo čáru, ruka se mu chvěla dojetím.

V minulosti se mu stávalo, že ženy občas plakaly, když je opouštěl. Hope však byla úplně jiná. Porozuměla mu a chtěla mu pomoci. Neplakala, protože ji bude muset opustit, plakala, protože pochopila, jak prázdně se občas cítí člověk, který nedokáže sám snít. Plakala, protože s ním cítila. Plakala pro něj, a ne pro sebe.

„Zbytek dodělám večer,” řekla Hope energicky. „Nejblíž máme Kaňon mrtvého muže, je to po cestě. Tak jedeme, ne?”

Zlato, seš si vopravdu jistá?” zeptal se Mason starostlivě a pátravě si Hope prohlížel. „Nemusím jezdit do Utahu, abysem se nacpal krůtou. Máme tady v Nevadě docela sympatický krůty.”

Zničehonic se plácl rukou do čela. „Sakra. Ty máš dnes narozeniny. Nikam nejedu.”

„Jasně že pojedeš,” zavrtěla dívka hlavou. „Kdy jsi naposled slavil Díkůvzdání s rodinou? Narozeniny mám přece pravidelně příští rok je budu mít zas, tak co. A pak, nebudu tady snad sama.”

„Nelíbí se mi to. Rio furt někde courá a hledá vodu, ani neví, že máš narozeniny. Bůh ví, kde večer bude, a pak…”

Dívka jej nesmlouvavě přerušila: „Už toho mám dost. Jestli se okamžitě nesebereš a nenasedneš do auta, tak jdu osedlat Dámu, odjedu do Borového háje a vrátím se až prvního prosince. Jasný? Masone, měj rozum. Tví synovci a neteře tě už roky neviděli!” Stařík ještě stále váhal. „Myslíš to vážně?”

„Tak na to můžeš vsadit svý boty,” použila přítelovo oblíbené rčení, podala mu jeho starý kufr a vystrčila ho ze dveří. „No, já nevím. Asi bysem si neměl brát tvý auto.”

„Jen klid. Rio říkal, že si můžu půjčit jeho, jestli budu potřebovat do města,” uklidnila jej Hope.

Mason ještě chvíli zaváhal, pak pomalu otevřel dveře a hodil kufr na zadní sedadlo. „Jo, jo, dyť už jedu, poznám přece, dyš mě někde nechtějí.”

„Masone, to snad…,” zvolala vyděšeně, dokud si nevšimla přítelova šibalského pohledu. „Vlastně máš pravdu. Nechceme tě tady, tak jeď a už nic neříkej.”

I přes naoko příkrá slova se pak příteli vrhla kolem krku a pevně jej objala. Stařík jí stisk opětoval, bylo vidět, že by nejraději zůstat doma.

Zničehonic se silně rozfoukal vítr, který Masona přímo tlačil do auta. Starý muž se usmál a bolavýma rukama dívce odhrnul vlasy, které jí vichr navál přímo do obličeje.

„Budu doma do konce měsíce,” slíbil. „Snad i dřív, esli Rio najde místo, kde kopat. Voz s sebou tu pušku, furt je vokolo spousta hadů.”

Hope jen přikývla. Nechtělo se jí mluvit o Johnu Turnérovi. Od té scény u studny se neozval. Snad pochopil, že si nenechá všechno líbit. Třeba už se mu nelíbí a dají konečně pokoj. Kéž by!

Mason zabouchl dveře auta a otočil klíčkem v zapalování.

„Dávej na sebe pozor!” zavolala dívka.

„Ty taky, zlato. Doufám, že ti nebude smutno.”

„Ale kdepak! Bude tu přece se mnou celé Sluneční údolí.”

Muž přikývl, zavřel okýnko a pomalu odjel.

Hope domávala a najednou se cítila osamělá! Byl to pro ni zcela nový pocit. Než se tu objevil Rio, bývala často sama. Nikdy se však necítila opuštěná. A najednou se vše změnilo.

Třebaže se jí zdálo, že se jí Rio od posledního výletu do Borového háje vyhýbá, ačkoliv se sama snažila na něj moc nemyslet, i když věděla, že každé další sblížení jí přinese jen ještě větší bolest, toužila po něm čím dál víc. Chtěla s ním trávit co nejvíce času, mluvit s ním, dotýkat se ho. Věděla však, že nemůže.

Napadlo ji, že je Rio jako vítr přinášející do jejího života svěží povětří smývající nánosy prachu, které se jí během let usadily na duši.

Vítr, který se nikdy nezastaví, vane dál a dál. A ona je jako zem. Půda, která nemůže cestovat sem a tam. Vítr zafouká a zase odvane. Země zůstane.

Čas od času se Rio zase zastaví, aby se podíval na své koně, B pak až ho vítr zavolá, zase odjede.

Kolik žen asi takhle čeká, až se Rio znenadání objeví v jejich dveřích? Kolik jich asi s napětím každý den pozoruje cestu, jestli se v dálce nevynoří silueta koně? Kolik z nich pláče, když se po několika dnech zase loučí? Za žádnou cenu nechtěla být jednou z nich.

Chvílemi ji napadalo, že už mezi ně patří, a to se jí Rio

ještě ani nedotknul.

Svým způsobem mu byla vděčná, že se od výletu do Borového háje dokázal ovládnout a nedal najevo žádné city. Vedli spolu obvyklé pracovní rozhovory o vodě, dobytku, počasí, cenách masa nebo paliva. Nic víc.

Celých těch pět dnů o ni nezavadil ani špičkou prstu. Ani

jednou.

Mason měl zase pravdu. Rio se uměl ovládat a vážil si jí natolik, že nechtěl začínat vztah, který neměl šanci.

Hope se smutně usmála. Život je někdy opravdu plný paradoxů. Když byla malá, byla svědkem, jak se její rodiče často hádali, jestli mají zůstat ve Slunečním údolí a bojovat s přírodou, nebo prodat ranč a dát přednost pohodlnějšímu životu ve městě. V duchu si tehdy říkala, že kdyby se měli opravdu rádi, určitě by se tolik nepřeli. Představovala si, že láskaje klíčem k řešení všech problémů. Později sledovala, jak se rodiče ve jménu lásky rozdělili. Hope si přísahala, že se nikdy v životě nezamiluje. Cena za lásku je příliš vysoká. Smutek, který ji provází, je až moc veliký. Vzpomněla si na dopisy, které po maminčině smrti našla.

Miluji tě, Debbie. Prosím, přijeď za mnou domů. Potřebuji tě. Tolik mi chybíš, když večer únavou padám do postele a jsem tam sám. Odpověď byla vždycky stejná:

Jestli mě máš opravdu rád, prodej ranč. Nemůžu se dívat, jak se zabíjíš jen pro kousek zatracené půdy. Tolik tě miluji, Wayne! Více než si dokážeš představit!

Sluneční údolí nakonec tatínka opravdu zabilo. Přesně jak matka předpověděla. Nepřímo přispělo i k matčinu konci. Nepřežila milovaného muže o více než rok.

Rodiče se bezesporu milovali. Vášnivě, beznadějně, nešťastně.

Nestačilo to.

Hope jejich zkušenost stačila, aby přestala věřit v kouzelnou moc lásky. Láska nedokáže lidi změnit, neudělá je lepšími ani nevyřeší jejich problémy.

Rodiče se opravdu milovali. Přesto jim jejich vzájemná láska nepomohla, snad spíše naopak. Učinila jejich odloučení ještě těžším. Matka nedokázala mít ráda Sluneční údolí. Otec nemohl žít někde jinde. Nijak jim nepomohlo, že se měli skutečně rádi. Hope si dávno nepředstavovala lásku jako most, který dokáže překlenout všechny lidské problémy. Když si začala uvědomovat, že je do Ria zamilovaná, pochopila, že ani jednoho z nich láska nedokáže změnit. Byli každý z jiného těsta a osud tomu tak chce, že nemůžou zůstat spolu. Tak to je a tak to taky zůstane.

Věděla, že nedokáže, stejně jako její otec, opustit Sluneční údolí. Rio zase nemůže zůstat. Nezbývá jí, než ho milovat takového, jaký je. Se vším všudy.

Samotnou ji tato myšlenka překvapila. Naprázdno polkla a bylo jí nesmírně smutno.

Cítila se takhle maminka, když si uvědomila, že se musí rozloučit s mužem, kterého z celého srdce miluje?

Cítil něco podobného tatínek, když pochopil, že ho milovaná žena opustí?

Rodiče se nedokázali změnit. Nezbylo jim nic jiného, než se pokusit přežít životní bouři, kterou jim osud přivál. Nepodařilo se jim to.

„Hope, co se proboha stalo? Je něco s Masonem?” Ze snění ji probral hluboký, starostlivý hlas.

Otevřela oči a spatřila vedle sebe Ria, jak si ji s obavami prohlíží. Najednou pochopila, že mu na ní opravdu záleží, že ji má rád tak, jak ona miluje jeho, a že by udělal cokoli na světě, aby jí pomohl. Proto sejí teď snaží vyhýbat. Chce jí ušetřit životní bouře,

která zabila její rodiče.

„Hope!” pokračoval muž naléhavě. „Řekněte mi, jak vám můžu pomoct! Jak dlouho tu vlastně takhle stojíte?”

Na poslední otázku mu rozhodně nemohla odpovědět. Sama netušila, jakou dobu na dvoře strávila ztracená ve svých vzpomínkách.

„Mason je v pořádku, nebojte se. Odjel do Utahu ke své švagrové, aby oslavil s rodinou Díkůvzdání,” odpověděla a snažila se, aby to vyznělo klidně.

Až moc vyrovnaně na to, že si právě uvědomila, že už asi nikdy v životě nebude nikoho milovat tak, jako miluje muže, který právě stojí vedle ní.

Vášnivě, beznadějně, nešťastně.

„Tak jak vám to dnes šlo? Něco nového?” zeptala se.

„Řekněte mi, prosím, co se stalo.”

„Nic co byste mohl změnit.”

Hope si uvědomila, že jim osud připravil past. Kdyby byla jiná, Rio by o ni určitě nestál. Kdyby se změnil on, asi by ho tolik nemilovala. Přesto však nemohli zůstat spolu.

„Co tím myslíte?”

„Nic, co by kdokoli z nás mohl změnit. Jsem, kdo jsem, a vy jste… prostě Rio. Ani jeden z nás se nemůže změnit a vlastně bych to ani nechtěla. Tak to prostě je.”

Rio pochopil. Když pohlédl do dívčiných smutných očí, zabolelo jej u srdce. Kdyby s tím tak mohl něco udělat! Kéž by se Hope mohla pořád jen smát!

„Já… to jsem nechtěl,” řekl jen a pokusil se změnit téma. „Musím do města, mám tam nějaké věci, které potřebuju při hledání pramene. Nečekejte na mě s večeří, pár dní se asi zdržím.” Neodpověděla, jen stála a mlčela. „Hope, HOPE! Slyšíte mě?”

Přikývla. „Ano, slyším.” Najednou se rozfoukal silný vítr, který je téměř tlačil od sebe.

Hope se otočila a odešla do domu. Rio za ní nešel.

Dívka si uvědomila, že je vlastně ráda, že tu dnes Rio nebude. Cítila se momentálně tak zranitelná! Rozhodně by nedokázala sedět naproti němu v kuchyni u stolu a neříct mu, co sejí dnes honilo hlavou.

Miluju tě.

Strašně bych si přála, abys mě taky miloval.

Samozřejmě vím, že i kdybys mě miloval, nic by se nezměnilo. Jednoho dne budeš muset odejít. Nevyčítám ti to, tak to prostě je. Chápu, že by ses cítil hrozně, kdybys mi musel ublížit.

Přesto mi už ubližuješ. To je ale zmatek, co?

Náhle vítr přestal na chvíli vát, takže slyšela, jak Rio nastartoval auto a odjel do města. Pak už se zase jen ozývalo kvílení větru.

Když si byla úplně jistá, že je dávno pryč, vyšla znovu ven, nasedla do Siláka a vydala se na každodenní pouť za vodou. Společnost jí dělala nabitá puška.

Jakmile se přiblížila na dohled ke studni, opatrně se rozhlédla okolo sebe. Turner se sice od onoho odpoledne neobjevil, ale rozhodla se, že bude opatrná.

Vítr pořád ještě silně foukal. Těžce otevřela dveře a vyskočila ven. Našroubovala hadici k nádrži. Od té doby, co jí Rio vyměnil konec a Mason promazal generátor, šla práce mnohem rychleji. Navíc nebyla tak unavená jako dříve, protože jí Rio každý den hodně pomáhal. Nenápadně přebíral jednu její práci za druhou, aniž by ho o cokoli požádala.

Pravda je, že si nestěžovala. Na ranči bylo dost práce pro pět chlapů.

Když se do Silákovy nádrže už nevešla ani kapička, odpojila Hope hadici a vydala se směrem k pastvinám. Zdálky už ji vítalo hlasité bučení žíznivého dobytka.

Naštěstí v poslední době přece jenom trochu popršelo. Zvířata už nebyla závislá jen na rozvozu vody. Přesto nenapadlo tolik, aby se zazelenalo dost trávy, kterou by mohla spásat. Pokud brzy nezaprší pořádně, zem zase vyschne a budou /novu na začátku. Hope bude muset zase začít vozit vodu |ako dříve. Možná se nevyhne ani dalšímu prodeji dobytka.

Když doplnila nádrž, práce jí pro dnešek skončila. Sbalila hadici a vydala se zpět k ranči. Dokonce si bude moci dovolit horkou koupel!

Cestou k ranči bojovala s černým svědomím. Věděla, že je vody potřeba více k vaření, pití či pro zvířata, ale přesto taková očistná koupel! Nakonec se pevně rozhodla, že šiji dnes dopřeje. Koneckonců má narozeniny, a navíc si potřebovala v klidu promyslet svůj skutečný vztah k Riovi.

Rozhodla se, že alespoň projde všechny domácí účty, než půjde relaxovat do vany. Až moc unavená na pět hodin odpoledne ztěžka usedla do židle u starého dubového stolu, u kterého sedával i její otec.

Oči jí bezděky sklouzly na poznámku v kalendáři, kterou zapsala zhruba před měsícem: Druhá hypoteční splátka do 15. 1.

Ne že by ji poznámka vyděsila peníze na splátky i na kopání studně měla pečlivě uložené, jen jí přitáhla zrak. Prodejem dobytka získala dostatečnou hotovost na běžný provoz ranče.

Zatímco brala do rukou účetní knihu, unaveně vzdychla. Vydržím hodinku, slíbila si a pak si dám úžasnou, horkou koupel. To bude můj narozeninový dárek. Vždy splnila, co si předsevzala.

Po hodině počítání a hodině v kouřící vaně se cítila o něco málo lépe. Pečlivě si vysušila celé tělo i vlasy, po chvilce zaváhání se navoněla a vydala se do ložnice, kde měla na posteli nachystané čisté oblečení.

Chytla do rukou vyprané rifle, když vtom se zarazila. Ne. Dnes neměla náladu večeřet v džínsech a flanelové košili. Zničehonic zatoužila cítit se alespoň jeden večer více žensky. Cítit po celém těle příjemně měkkou látku, nemačkat si žaludek páskem kalhot, provětrat dlouhé, štíhlé nohy.

„A proč ne?” usmála se při pohledu do zrcadla. „Však dnes budu sama.”

Sedla si k toaletnímu stolku a začala si nanášet makeup. Připadala si tak neohrabaně! Dlouho se prohlížela v zrcadle. Nenápadné stíny lehce překryly kruhy pod očima, rtěnka zdůraznila její plná ústa. Je to vůbec ona?

Pak se nekonečně dlouho přehrabovala ve své šatníkové skříni, až nakonec vytáhla dlouhé rozpínací šaty, které milovala pro jejich hedvábnou měkkost. Navíc věděla, že jí zelená barva moc sluší.

Zbývalo už jen upravit si vlasy, nasadit zlaté náušnice po babičce a střevíčky na vysokém podpatku, které krásně tvarují lýtka, a byla z ní dokonalá dáma. Rázem si připadala, jako kdyby měla začít znovu dělat modelku.

Cítila se báječně. Tyto šaty jí vždy dokázaly dodat sebevědomí a tak i zvednout náladu. Třebaže byly dost drahé, nikdy jejich koupě nelitovala.

Když pohlédla do zrcadla, uviděla v něm neznámou ženu. Elegantní dámu, která by pasovala spíše na nějaký velkoměstský společenský večírek než na ranč uprostřed divočiny.

„Tak copak asi bude k slavnostní večeři při příležitosti mých narozenin?” zeptala se odrazu v zrcadle, jako by si večeři nemusela připravit sama. Při představě, jak vaří v elegantních šatech, se musela rozesmát, ale dnes zatoužila chovat se nezvykle a snad i trochu bláznivě.

Došla do kuchyně, vytáhla z lednice láhev Chardonnay a nalila si skleničku. Původně si myslela, že víno otevřou, až jí Rio oznámí, že našel místo, kde začnou kopat studnu. Tento den však zatím nepřišel a možná ani nepřijde.

Teď si však nebude lámat hlavu něčím, co stejně nedokáže změnit.

Dívka pozvedla skleničku proti světlu, aby se pokochala příjemně světlou barvou svého oblíbeného vína, zhluboka nasála jeho vůni a pak s chutí upila první doušek.

Za okny hlasitě kvílel vítr, jako by si stěžoval, že jej nikdo nepustí do tepla kuchyně. Dívka vytáhla z lednice kuře a začala ho porcovat. Vzala si na to nůž, který jí Rio nabrousil lak, že se mu čepel jen blýskala. I Mason byl překvapený, když viděl, co dokázal mladík s jejich starým nožem provést. Dokonce navrhoval, že by se s ním mohl začít holit, aby ušetřil za žiletky.

Hope se při vzpomínce na přítele usmála. Odložila nůž, omyla si ruce a popadla svou skleničku s vínem. Bylo slyšet, že vítr stále sílí, pak náhle ztichl. Upila jen trošičku, když uslyšela, jak přijelo nějaké auto.

To musí být Rio! Asi si to s tím městem rozmyslel.

Překvapením sebou tak trhla, že si málem polila vínem šaty. Uslyšela bouchnutí, rychlé kroky, pak zavrzání dveří a… málem omdlela.

Do dveří vtrhnul John Turner, jako by mu tu všechno patřilo. A zvláště Hope.

PRVNÍ co dívka pocítila, bylo obrovské zklamání, které vzápětí vystřídala neuvěřitelná zlost.

„Neučili tě doma klepat?” zeptala se odměřeně.

Vítr začal opět hlasitě foukat, až se zdálo, že se celý dům třese.

Turner se jen sebevědomě usmál. „Ale zlato. Takhle se vítá snoubenec, který přijel na voslavu tvejch narozenin, a navíc ti přivez dárek?”

Pak si všiml, že je namalovaná a krásně oblečená. Takhle se přece vyšňoří ženská, když čeká nějakého milence! Přitom nemohla tušit, že přijde!

„Pro koho je ta paráda?” vyštěkl.

Dívka si okamžitě připomněla tu noc před osmi lety, kdy jí ukázal, jak násilnicky a bezohledně se někteří muži umějí chovat.

„Pro nikoho.”

„Kecy. Takhle se ženská voblíkne jenom kvůli nějakýmu chlapovi.”

„Já ne,” odpověděla chladně a rozhodla se nezvaného hosta ignorovat. Otevřela lednici, vytáhla šunku a švýcarský sýr a začala obojí pečivě krájet na úhledné proužky.

Turner ji upřeně pozoroval. Nijak se kvůli ní neupravil. Měl na sobě stejné obnošené rifle, bílou košili a pracovní boty, jako nosíval každý den na ranči.

„Tak řeči nelhaly,” pronesl muž výhružným hlasem. Oči měl přivřeny ve škvírky. „Ten zatracenej míšenec tě šuká.”

Hope pevně sevřela rukojeť nože. Začínala se bát. Turner nebyl muž, kterému by se dalo cokoli vysvětlit. Nebyl schopen uznat, že ho nějaká žena může odmítnout.

Mohlo mě to napadnout, vyčítala si. To je přesně jeho styl počkat si, až bude žena sama, beze svědků. Jeho slovo proti mému. Kdo uvěří obyčejné, chudé holce, když obviní váženého, zazobaného farmáře?

Tehdy mi taky nikdo nevěřil. Od té doby se nic nezměnilo. Co je pár modřin proti několika milionům dolarů?

Hope se snažila zachovat chladnou hlavu a zvažovala své možnosti.

Moc jich nebylo. Bude muset zůstat z Turnérova dosahu co nejdéle a pokusit se dostat k telefonu, aby přivolala na pomoc šerifa. Ten však i kdyby chtěl, čímž si nebyla vůbec jistá, by mohl dorazit na pomoc nejdříve za hodinu.

Z kuchyně vedly dvoje dveře. John v jedněch stál a k druhým měl pořád o kus blíže než ona. Bude to muset nějak zkusit a dostat se odtud. Když využije momentu překvapení, třeba se jí to povede.

I když jí to stálo mnoho přemáhání, tvářila se pořád klidně a připravovala si dál večeři. Na několika místech nařízla kuřecí prsa a do zářezů vložila kousky šunky, sýra a nějaké bylinky.

V kuchyni bylo naprosté ticho, až na zvuk sténajícího větru zvenčí.

„Tak snad mi vodpovíš, když se tě na něco ptám, ne?” Turnérovi začala docházet trpělivost.

„Nemám žádného milence,” odpověděla dívka zřetelně a přála si, aby to pochopil hned napoprvé. „Díky za tvůj zájem, ale myslím, že jsi sem jel zbytečně.”

Turner pozorně poslouchal a chvíli mlčel, jako by uvažoval, jestli mluví pravdu.

„Říkal jsem ti přece, že když toho zmetka najmeš, budou lidi pomlouvat.”

Pohlédla na něj a řekla naprosto vyrovnaným tónem: „Je mi jedno, co si lidé povídají. Je to jako kvílení větru zvuk bez hlubšího smyslu.”

„To si nemyslím. Když pomlouvaj mou budoucí ženu, tak mi na tom záleží.”

Hope se chtělo křičet bezmocí. To snad není pravda! Kde bere to sebevědomí? Její sestra Julie se Johnovi svou sebestředností trochu podobala. Nebyla však v jádru zlá, rozhodně nechtěla nikomu úmyslně ublížit.

Juliino sobectví Hope mrzelo a rozesmutňovalo. Turnérovo nebetyčné sebevědomí dívku děsilo.

Zhluboka se nadechla. Musí se bránit! Možná ho svými příkrými slovy přivede k nepříčetnosti, nesmí se však vzdát a dát mu najevo, že se ho bojí. Pokud se John bude cítit na koni, nebude mu nic bránit v cestě, aby si s ní dělal, co se mu zlíbí.

„Smím se zeptat, co tě přivedlo k názoru, že si tě chci vzít?” zeptala se posměšně.

„Protože jsem jediný, kdo si tě je ochotnej vzít, vo to jsem se už postaral,” odpověděl bez zaváhání. „Všichni chlapi z okolí ví, že bych z nich nadělal sekanou, kdyby se vokolo tebe vochomejtali. Nemaj odvahu, víš?”

Hope chtěla podotknout, že Rio se ho nelekl, ale rozhodla se nepřilévat žhavý olej do ohně.

„Víš,” pokračoval muž sebevědomě, „když ses před dvěma roky vrátila, tvářila ses, že mě neznáš. Bylo mi hned jasný, že seš ještě naštvaná, kvůli tý bankovce, co sem ti tehdy chtěl dát. Proto jsi taky zdrhla do města. Děsně jsi mě milovala a bylas uražená.”

Hope pokračovala v přípravě večeře, i když sejí ze souseda obracel žaludek a věděla, že nějakou dobu nebude schopna pozřít ani sousta.

„Tak to konečně přiznej. Chceš mě jen potrestat za ty prachy. Proto mě furt odmítáš. Hele, fakt mi to nevadilo. Znám spoustu ženskejch, který mi rády dají to, co ty ne. Abych řek pravdu, vlastně mě brzy začnou nudit a najdu si novou kočičku. Ale ty! S tebou je to jiný. Ty mě nenudíš. Kolikrát ležím v posteli a jen si představuju, jak ti to dělám. Tak už přestaň dělat cavyky a přiznej, že mě chceš.”

Hope se otřásla odporem. Turner si jejího výrazu všiml, vyložil si ho však po svém.

„Rajcuje tě to, co?” řekl rádoby podmanivým hlasem. „To mě taky, zlatíčko. Pojď ke mně, pojď. Mám něco v kalhotách, co bych ti rád ukázal.”

„Ne.”

Muž se zeširoka usmál a zvedl ruce, jako by se vzdával. „Tak prima. Abys věděla, že mám s tebou jen čestný úmysly, ani se tě nedotknu, než se vezmeme. Co ty na to?”

„S tím souhlasím.”

„Tak fajn. Tak pohni zadkem a skáknem do města. Znám chlápka, co nás oddá dříve, než řekneš”

„Ne,” přerušila ho.

„Jak to myslíš?” zeptal se zaraženě.

„Přesně tak, jak jsem to řekla. Jednou provždy NEE!” Hope pohlédla sousedovi do očí a pokračovala tiše, ale důrazně. „Ještě jsi to nepochopil? Nechci tě a nikdy jsem tě nechtěla. Toužíš po mně jen proto, že mě nemůžeš mít. Řekl jsi to sám. Ženy tě nudí. I já bych tě začala nudit.”

„Kdepak, nezačala. Podívej, jsi jediná ženská, která mě kdysi odmítla,” řekl Turner a začínal vypadat netrpělivě. Panovačně pak pokývl rukou. „Myslím, že bylo dost legrace. Jede se do města.” „Ne.”

Johnovi došla trpělivost a bouchnul pěstí do stolu. „Tak mě poslouchej. Už mě to tvoje ne nebaví. Pořád se tu vokolo tebe motá Rio a je mi jasný, že by tě brzy naučil roztahovat nohy. Původně sem chtěl přijít, abych mu rozmlátil držku, ale pak sem ho viděl ve městě a řek sem si, že si nejprv pokecám s tebou. A říkám ti, že se teď budeme spolu milovat, ať říkáš jo, nebo ne. Jasný?”

Hope pohlédla na Turnéra a mozek jí horečnatě pracoval. Co ještě může udělat, aby ho zastavila? Napadlo ji, jestlipak před tím, než se k ní vydal, pil. Usoudila však, že to je vlastně jedno. Tolik alkoholu, aby ho opila do němoty, tady stejně nemá.

Kéž by tu s sebou měla svou pušku! Kdo by však předpokládal, že ji napadnou hadi ve vlastní kuchyni!

Snad by mohla předstírat, že si Turnéra vezme, dojet s ním až do města a pak prostě utéct do prvních otevřených dveří, které uvidí. Když mu však pohlédla do očí, bylo jí hned jasné, že on čekat na kněze rozhodně nehodlá. Tento muž ji určitě nenechá odejít. Ne dnes večer. Hopeiny oči sklouzly k zadním dveřím. Turner si dívčina pohledu všiml a zatvářil se jako liška číhající na kořist. „Jen si utíkej, alespoň to bude napínavější.”

Hope si znovu uvědomila, jak dnes vítr silně fouká. Zatoužila být tak volná a neohrožená jako on.

Teoreticky by se dalo vyskočit oknem její ložnice. Je pod ním šikmá střecha verandy a přes hlasitý vítr by John určitě nic neslyšel. Než by se vzpamatoval, seděla by na Dámě a uháněla někam do bezpečí. Musí to alespoň zkusit. „Potřebuju se převléct, než se pojedu dát s tebou oddat,”

navrhla opatrně.

Turner se na ni zamyšleně zadíval a usmál se. „Ale jistě, zlato. Půjdu s tebou a budu se dívat, co ty na to? Prima milostná předehra. A víš co?” Rukou se natáhl k místu, kde se dívčiny šaty rozepínaly. „Mohli bychom si dát nějaké to číslo na úvod už tady a teď.”

Hope rychle ucouvla, ale muž byl rychlejší. Jeho pěst sevřela zelenou látku šatů přímo pod dívčiným pasem. Hope znehybněla. Nechtěla v něm vzbudit ještě větší touhu. Znala ho až příliš dobře. Líbilo se mu, když se ženy bránily.

„Takhle držíš slovo?” zkusila to slovně. „Říkal jsi, že se mě ani prstem nedotkneš, než se vezmeme.”

„To znamená, že ses rozhodla si mě nakonec vzít?” zeptal se nedbale.

Hope zatím za zády nahmatala rukojeť nože.

„To je dost, že jsi přišla k rozumu,” pokračoval Turner. Šaty z rukou nepustil, viditelně si s ní pohrával jako kočka s myší a dobře se tím bavil. Mohl se jí zmocnit, kdykoliv chtěl, očividně však nespěchal. Hra by tím skončila a pak nemá kam spěchat. „Abych řekl pravdu, už mě začínáš unavovat. Nejdřív hypotéka, pak voda a ty pořád říkáš jen ne.”

Dívka se rozhodně ohradila: „Peníze jsem si půjčila v bance. Normální půjčka, ručím půdou a domem. S tebou to nemá nic společného.”

John se rozesmál a přitáhl si ji za šaty o něco blíže k sobě. „Víš moc dobře, že banka patří mý tetičce. Nebejt mě, nedali by ti ani floka. Musím přiznat, že sem čekal, že zaplatíš nanejvejš jednu splátku. Chystal sem se vodkoupit tvůj ranč a pak ti ho znova nabídnout, jestli budeš rozumná.”

„Poctivě jsem zaplatila každou splátku,” prohlásila dívka uraženě.

„Vždyť vím,” odpověděl zklamaně. „A teď poslouchej, holka. Stejně sem ti pomohl dost, bez mý vody by tvá zvířata nepřežila ani tejden. Takže si hodlám vybrat vodměnu. A začnu hned.”

Turner si ji prudce přitáhl a obrovskýma rukama ji chytil za boky, pak se k ní přitisknul tak silně, že se stehny opírala až o jídelní stůl. Hope se tak lekla, že upustila nůž, který svírala za zády.

„Tak copak bys řekla mý nabídce? Ty a já a tenhle krásný, pevný stůl?”

Hope se zvedl žaludek. Když ucítila mužův dech, nepříjemný pach jeho těla a jeho ruce na svém pasu, myslela, že omdlí. Horečnatě přemýšlela, co ještě může dělat. Překonala svůj odpor a zkusila se na souseda svůdně podívat.

„A co takhle má postel?” řekla co nejpřesvědčivěji. „Tady by sis zamazal ty hezké džíny.”

John zaváhal. Překvapila ho změna v dívčině postoji. Povolil ruce a nadechl se, aby jí odpověděl.

Na tuto chvíli čekala. Vymanila se z jeho objetí a rozběhla se k zadním dveřím. Po cestě popadla do rukou nůž, který zůstal ležet na kuchyňské desce.

Turner vyskočil s rychlostí, kterou by při jeho váze nikdo nečekal. Nepodařilo se mu sice ženu chytit, ale alespoň jí odříznul únikovou cestu.

Hope začala couvat, v očích hrůzu, tváře jí jen hořely. John se ani nenamáhal jít za ní. Kochal se dívčinou bezmocí, její

strach ho vyloženě bavil. „Tak co bude teď, zlatíčko? Polož ten nůž, na to nemáš.” „Okamžitě vypadni z mé kuchyně.”

„Ale no tak, to nedokážeš,” usmál se muž a pomalounku

se k dívce blížil.

Hope prostě čekala, nůž křečovitě sevřený v ruce. Byla pevně rozhodnutá udělat cokoli, co bude muset.

„Máš poslední šanci,” řekl varovně. „Odlož ten nůž.”

Hope se ani nehnula. Moc dobře věděla, kam má zbraň

namířit.

Turner to však čekal. Uskočil a rozzlobeně zasyčel: „To mi zaplatíš, děvko! Počkej, až tě chytnu.” Vzápětí přiskočil k dívce, která se už neměla jak bránit.

Rozkročmo se posadil na Ria, sevřel pravou ruku v pěst a chystal se soka uhodit do tváře.

Hope rychle hmátla po noži, aby příteli pomohla, nebylo to však nutné. Johnova pěst se Riova obličeje ani nedotkla. S nečekanou rychlostí Rio odrazil útočníkovu pravačku levou rukou, pravou pak udeřil soupeře do hrudníku, přímo k srdci.

Vzápětí pak levou rukou uchopil rančera, ochromeného nečekanou bolestí, pod krkem. Neuběhla ani minuta a muž spadl s hlasitým chroptěním na podlahu obličejem dolů.

Rio vyskočil a obrátil se na dívku: „Hope, jste v pořádku? Nestalo se vám nic?”

Ta na něj vyděšeně pohlédla. Nebyla momentálně schopna slova.

Všechno se odehrálo až příliš rychle. Johnův útok, Riův příchod i jejich vzájemná rvačka. Mason jí říkal, že se Rio umí bránit, nikdy by však nečekala, že tak bleskurychle přemůže o hodně silnějšího soupeře. Turner měl po celém okolí pověst zákeřného a nelítostného rváče.

Rio jemně vypáčil nůž z dívčiných rukou a položil ho na stolek. Dřepl si vedle ní a zkoumavě si ji prohlížel svýma temně modrýma očima.

„Není vám nic?” ptal se znovu naléhavě. „Nezranil vás, viďte? Viděl jsem ho, jak odjíždí z města. Všiml jsem si, že nezatočil na cestu ke svému ranči, ale zamířil do Slunečního údolí. Přijel jsem co nejrychleji, věřte mi.”

Hope teprve začalo docházet, že je po všem. Najednou se celá roztřásla a z očí jí vytryskly slzy. Pleť měla bledou a dýchala přerývaně. Z rozkousnutého rtu jí tekl pramínek krve.

Rio si toho všiml a zabolelo ho u srdce. Za to všechno může ten lump, který tu leží jak dlouhý tak široký na podlaze! S nenávistí v očích se k muži v bezvědomí přiblížil.

Dívka si všimla Riova pohledu. „Ne,” řekla rychle a studenými prsty chytila Ria za paži. „Nic mi neudělal.”

Rio si ženu zkoumavě prohlédl. Věděl, že mluví pravdu, ale pohled na kapičku krve u jejích krásných úst i bolest, se kterou mluvila, se ho velmi dotýkaly. Přál si pomstít všechna příkoří, kterých se Turner na Hope už dopustil, aby si to ten ničema nadosmrti pamatoval.

Najednou si uvědomil, že mu dívka pevně svírá paži.

„Hope,” promluvil něžně a dlaní pohladil dívčinu stále bledou tvář.

Tolik zatoužil ji obejmout. Líbat ji a hladit tak dlouho, dokud nezaplaší myšlenky na nepříjemný večer, který musela prožít. Věděl, že by neměl. Pokud to udělá, neudrží se a bude se s ní dnes milovat.

Turner najednou zasténal.

Rio se zhluboka nadechl. Stálo ho mnoho přemáhání, aby se na násilníka znovu nevrhnul a nedržel ho pod krkem tak dlouho, dokud by nepřestal dýchat navždy. Koneckonců by to bylo nejlepší. Alespoň by už nikdy žádnou ženu neobtěžoval. Hlavně ne tu, která se tu teď třásla po jeho boku.

Rio ještě nikdy necítil takovou nenávist. Dosud se mu nestalo, že by měl opravdovou chuť někoho zabít. Způsobit mu bolest. Nic neřekl, ale uvažoval, jestli ho má nechat jít.

Uslyšel, jak dívka prosebně šeptá jeho jméno.

„Nebojte se,” řekl naoko klidným hlasem. „Nezabiju ho.”

Alespoň zatím, dodal v duchu, aby ho dívka neslyšela.

Hope viděla, jaký boj v sobě muž svádí, a naléhavě žádala: „Rio, prosím. Ten lump nestojí za to, abyste šel do vězení.”

„Ale vy za to stojíte.”

Než mohla odpovědět, Turner znovu zasténal. Rio kněmu přiskočil a hrubě jej otočil na záda. „Slyšíš mě?” zeptal se chladně.

John rozevřel oči a chvíli nechápavě koukal. Jakmile nad sebou uviděl Ria, sevřel ruce v pěst a pokusil se jej uhodit.

Rio na nic nečekal a rukama mu sevřel obě paže. Pak jej přinutil, ať se zvedne. Stále mu bolestivě držel ruce. John zasténal bolestí a hleděl na soupeře se strachem v očích.

Rio se na muže nenávistně podíval a výhružně pronesl: „Chci, aby teď bylo mezi námi jasno. Ještě jednou se k Hope přiblížíš a zpřerážím ti hnáty. Rozumíš?”

„Čemu mám rozumět? Jako bych slyšel vítr,” odpověděl pohrdavě rančer.

Nemusel nic víc říkat. Na jeho pohledu bylo vidět, co si myslí nebudeš s ní přece navždy, já si dokážu počkat.

„Správně,” připustil Rio důrazně. „Slyšel jsi vítr. Já jsem totiž vítr, to si zapamatuj. Jsem všude všechno vidím, všechno slyším, všechno se dozvím. A říkám ti, ještě jednou, jedenkrát se dotkneš Hope a můžeš si zapsat za uši, že si tě najdu. Zbytek života, který nebude tak dlouhý, strávíš tím, že se budeš třást, kdy se objevím. Můžeš si třeba najmout ochranku, zamykat se v domě, chodit po zuby ozbrojený, nic tě přede mnou nedokáže ochránit.”

Turner na soupeře vyděšeně hleděl. Pochopil, že Rio nežertuje, a dostal pořádný strach.

Rio naprosto klidně, s ledovým úsměvem na tváři, pokračoval: „Pokud se jí dotkneš třeba i špičkou prstu, žádný zámek tě nezachrání. Jednoho dne uslyšíš vítr a budeš vědět, že se brzy potkáme. To pak bude poslední den tvého života. Je ti to teď úplně jasné?”

Najednou průvan hlasitě bouchnul dveřmi. Rio domluvil a hrubě postrčil muže směrem ven z domu. Turner se ještě otočil, naposledy se podíval Riovi do tváře a pak se překotně rozběhl ke svému džípu.

Rio vyšel ven, aby se ujistil, že nezvaný host opravdu odejel. Stále ještě vál velmi silný vítr.

Rio zavřel dveře, otočil se a viděl Hope, jak se pořád třese. Teprve teď se pomalounku zvedla a zadívala se na něj velikýma, smutnýma očima.

Pak se rozplakala. „Vím, že to je pro vás těžké, ale… ale mohl byste mě, prosím, na chvilku obejmout?” Zoufalým tónem dodala: „Prosím, pořád na sobě cítím jeho ruce a je mi z toho špatně.”

Rio k ní beze slova přistoupil, něžně ji sevřel v náručí a lehce ji kolébal v uklidňujícím rytmu.

Držel ji dlouho, dokud necítil, že se přestala třást a začala opět klidně dýchat.

„Kdybyste nepřišel, použila bych ten nůž,” řekla stroze. „Vím,” odpověděl a tváří se dotýkal jejích hustých, jemných vlasů.

„Jak to víte?” zeptala se překvapeně a zvedla hlavu, aby se mu podívala do očí.

„Jste přece žena, která byla stvořena pro jednoho muže,” promluvil Rio s jistotou. „A Bůh nám pomáhej, oba víme, že tím mužem jsem já.”

Pak přitiskl svá ústa na dívčiny třesoucí se rty, aby ji něžně políbil. Špičkou jazyka jemně přejel po ráně na dívčině rtu.

„I tvá krev je sladká,” zašeptal.

Zena vzdychla a přitiskla se k němu ještě blíže. Zvedla hlavu, aby mu nabídla svá ústa a pozorovala ho pootevřenýma očima.

Když ji začal líbat, zdálo sejí, že se svět okolo ní rozplývá. Představa násilnického Johna Turnéra pozvolna z její mysli odplouvala. Zůstal jen Rio a jeho vášnivé polibky.

Rio si uvědomoval, že jestli se teď neovládnou, zajdou dál, než původně zamýšleli.

„Hope,” vzdychl. „Řekni mi, prosím, ať přestanu.”

Podívala se na něj odvážně a roztouženě zašeptala: „Rio, miluju tě.”

„Bože!” Rio si opřel čelo o dívčino rameno. „Musím ti něco říct, protože ti nechci ublížit. Nemám ti co nabídnout nemám žádnou minulost, přítomnost ani budoucnost. Jsem jako vítr.”

„Vím,” ujistila dívka pevně. Nevypadala vůbec překvapeně. Rio jí pohlédl přímo do očí. Takovou reakci nečekal. „Tak mě pošli pryč,” prosil naléhavě. Smutně se usmála. „To nikdy neudělám.” „Hope, prosím”

„Polib mě,” přerušila ho a stoupla si na špičky, aby dosáhla na mužovy rty. „Hope, neměli bychom”

Ucítil teplo dívčiných úst, její jazyk a zapomněl, co chtěl vlastně říci. Přisál se k jejím rtům a začal ji líbat. Polibky v něm rozpalovaly dosud nepoznanou vášeň. Nemohl se jí nabažit. V jeho nitru se rozpoutala bouře.

Najednou věděl, že ji musí mít. Že ji potřebuje, jako ještě nikdy žádnou ženu nepotřeboval.

Pokusil se znovu ovládnout.

„Už ne, prosím,” řekl chraptivým hlasem.

Nechápavě se na něj zahleděla. „Proč ne?”

Krátce se zasmál. I přes oblečení cítil ženino rozpálené tělo a zmocňovala se jej čím dál tím silnější touha. Uchopil dívku v pase a přitiskl si ji k sobě tak pevně, že mohla cítit, jak je sám vzrušený.

„Proto,” vysvětlil prostě.

Hope se jen svůdně usmála. „To je přece důvod, proč nepřestávat, ne?” zašeptala a tiskla se k němu ještě více. „Hope”

„Nechci po tobě přece, ať se mnou zůstaneš navždy,” přerušila jej a dodala odhodlaným hlasem: „Dokonce po tobě ani nežádám, ať mi řekneš, že mě miluješ. Jediné, po čem toužím, je cítit tě v sobě. Rio, chci se s tebou jen milovat. Nic víc, přísahám.”

Dívčina slova jej překvapila. Pochopil, že dobře ví, co dělá. Nedokázal se už ovládnout. Aniž by přemýšlel, co bude dál, zvedl ji do náručí. Byla lehká jako pírko.

„Nemusíš mě nést až do ložnice. Nikam ti přece neuteču, neboj.”

„Tím si nejsem tak jistý,” usmál se muž a držel ji dál na rukou.

Hope obdivné pozorovala svaly na mužových pažích. Dlaní pohladila jeho mohutnou hruď, černé vlasy i opálenou tvář. Rio ji políbil na dlaň a pak ji něžně kousl do palce.

Žena pocítila dosud nepoznané vzrušení.

„Myslíš, že bych se dokázala rozběhnout?” vzdychla. „Kdybys mě teď postavil na nohy, podlomila by se mi kolena. Co to se mnou děláš?”

Rio cítil, jak se dívka chvěje touhou. Usmál se a vydal se po schodech do prvního patra k ložnicím. Nahoře se zastavil, aby ji znovu políbil. Bylo mu příjemné, když cítil, jak dívku jeho polibky vzrušují.

„Ty můj malý snílku,” řekl dojatě. „Jen Bůh ví, jak moc po tobě toužím.”

Hope se šibalsky usmála. „Tvoje ložnice je blíže než má,” upozornila jej.

„Máš naprostou pravdu,” přikývl muž a opět ji políbil. Chvíli přemýšlel, jestli dokáže dojít až do ložnice nebo si ji bude muset vzít tady na chodbě. Jeho vzrušení bylo minutu od minuty větší.

S hlasitým vzdychnutím odtrhnul svá ústa od dívčiných a rychle přistoupil ke dveřím pokoje, ve kterém spával. Loktem otevřel za kliku a nohou kopl do dveří, aby se za nimi zavřely.

Opatrně dívku položil na svou postel. Pak se zarazil.

Hope se polekala. Že by si to rozmyslel? Teď nechtěla, aby přestal! Už se rozhodla. Chtěla mu patřit, jako ještě nikdy žádnému muži nepatřila.

Rozepnula mu pár knoflíčků od košile a dlaní mu začala hladit hruď. Cítila, jak se vzrušením chvěje. Hladila ho dál.

„Vím, že mě taky chceš. Cítím to. Tak proč jsi přestal?”

„Přivádíš mě k šílenství. Jsi tak nádherná, že se tě bojím i svléknout.”

Hope věděla, co tím myslí. Sama cítila takovou touhu, že si říkala, že to snad nevydrží, že se musí každou chvíli zbláznit. Tolik po něm toužila! Jedním dlouhým tahem ruky si sama rozepnula zip šatů.

Muž ji vzrušeně pozoroval. Šaty se lehce porozhalily a odkryly dívčina ňadra.

Už to nevydržel. Sklonil se k ní a začal jí líbat na odhalená prsa. Cítil, jak se žena začíná chvět touhou, jak se její kůže rozpaluje vzrušením.

Zatoužil vzít si ji právě teď, tvrdě a vášnivě.

Zároveň si přál milovat se s ní pomalu, jemně a něžně, dokud nebude sténat slastí.

Chtěl být rychlý i pomalý, tvrdý i něžný, drsný i jemný. Přál si s ní dělat všechno. Ještě nikdy se mu nic podobného nestalo. Měl pocit, že kdyby si to teď rozmyslela, tak umře.

Hope se pootočila a její bělostná kůže zářila na pozadí temně zelených šatů. Usmála se na něj.

Ještě nikdy v životě neviděl nic tak nádherného.

Rio už na nic nečekal a začal se co nejrychleji svlékat.

Připadalo mu, že mu trvá věčnost, než si rozepne košili a kožený pásek u džínsů. Všechny části oděvu pak odhodil na zem a stál před ženou, po které nesmírně toužil, jak ho Pánbůh stvořil.

Hope si ho zvědavě prohlédla od hlavy k patě a při pohledu na svalnaté mužské tělo obdivné vzdychla. Třesoucíma se rukama jej začala hladit. Dotýkala se jeho mužné hrudi, pak boků a stehen. Se zvědavostí nakonec uchopila i mužovo vzrušené přirození.

Mladík slastně zasténal. „Co to se mnou děláš? Chceš mě zabít?” zeptal se chraptivým hlasem.

Dívka se na něj polekaně podívala. „Mám být jemnější?”

Muž se usmál. „Ty můj nádherný snílku! Copak nevíš, že teď si se mnou můžeš dělat, co budeš chtít?”

Uchopil dívčiny drobné dlaně do svých, pozvedl je ke svým ústům a vášnivě ji začal kousat do špiček prstů. Dívka slastně vzdychala. Toužila po něm čím dál víc, až se chvěla nevýslovnou žádostivostí.

„Chci být něžný,” zašeptal muž, „musíš mi pomoci.”

Žena si svlékla šaty a odhodila je na zem, kde už leželo rozházené mužovo oblečení. Teprve teď si Rio uvědomil, že byla pod šaty úplně nahá! Ta myšlenka jej úplně rozpálila.

Rukama ji hladil po celém těle, od štíhlého krku až k drobounkým kotníčkům. Nemohl se jí nabažit. Když líbal dívčiny vzrušené bradavky, třásl se touhou.

Jeho prsty přejely křivky dívčiných boků, jemně hladily vnitřní stranu jejích stehen, až došly k nejintimnějšímu místu ženina těla. Něžně vnikly do dívčiny skulinky, aby vyzkoušely, jestli je připravena milovat se. Přímo žhnula, byla vlhká, ale velmi sevřená.

Uvědomil si, že to je pravděpodobně už dávno, co byla naposledy s mužem. Ta myšlenka jej vzrušovala. Velmi něžně ji začal prsty dráždit.

Dívka nahlas sténala a začala rytmicky pohybovat boky. Sledovala muže přivřenýma očima a vášnivě mu opětovala polibky.

„Jsi tak nádherná,” šeptal muž tichým, hlubokým hlasem. „Ještě nikdy jsem po žádné ženě tak netoužil, přísahám.” „Rio, Rio,” vzdychala. „Chci patřit jen tobě.” Najednou si uvědomil, že už nemůže čekat. Byl příliš vzrušený. Rychle se natáhl ke svým kalhotám.

„Stalo se něco?” zeptala se dívka překvapeně. Lekla se, že si to muž rozmyslel a chce se obléknout.

Mladík si všiml dívčina pohledu a začal ji uklidňovat svými polibky. „Neboj se, ty můj malý snílku. Chci být jen opatrný.” Z kapsy kalhot pak vytáhl malý balíček a chystal se jej roztrhnout.

Když Hope pochopila, co hledal, zakroutila odmítavě hlavou. Tohle rozhodně nechtěla. Chtěla ho celého se vším všudy. Pokud by dnešního večera počali dítě, byla by jen ráda. Vlastně by byla nejšťastnější ženou na světě.

„To ne,” odmítla rychle, z rukou mu vzala nerozbalený balíček a hodila ho na podlahu k ostatním věcem. „Prosím! Nechci, aby bylo mezi námi cokoli, rozumíš? Nebojím se následků, věř mi.”

Pohlédl Hope přímo do jasných, rozzářených očí. Myšlenka, že se má s touto nádhernou bytostí milovat bez kondomu, jej vzrušovala ještě více. Takovou svobodu si ještě nikdy s žádnou ženou nedopřál.

„Jseš si opravdu jistá?” zeptal se. „Nevadí mi prezervativ. Vždycky ho používám.”

„Chci tě,” pravila svůdně a sklonila hlavu k mladíkovu vzrušenému mužství. „Chci toto takové, jaké to je.”

Když ucítil dívčin jazyk, projela jím divoká touha. Pevněji uchopil a položil zpět do peřin. Ještě nikdy v životě nechtěl nikoho a nic tak moc, jak právě teď tuto ženu.

Ne, ještě to nejde. Je ještě příliš sevřená, teď by jí určitě ještě ublížil. Převrátil se proto na záda a posadil Hope na sebe. Dívka vzdychala a stehny svírala mužovy boky.

„Musíš si mě vzít sama, Hope. Jen ty cítíš, kam můžeš. Nerad bych ti ublížil.”

„Neumím si představit, že bys mi ublížil,” šeptala dívka přerývavě, zatímco rytmicky pohybovala boky zepředu dozadu. Cítila, jak do ní proniká mužovo přirození kousek po kousku čím dál víc. Necítila žádnou bolest, naopak. Ještě nikdy podobné pocity nezažila, ale bylo jí velmi příjemně.

Riem zmítala touha, když se pohyboval spolu s dívkou, aby jí co nejvíce pomohl. Byla pořád příliš stažená! Najednou si uvědomil, že se mýlil, když si myslel, že Hope nebyla už dlouho s mužem. Ona ještě nikdy nebyla s žádným mužem! „Bože!” vykřikl. „Kdo tady teď vlastně sní?” Hope neřekla nic. Jen se rytmicky pohybovala dál, až v sobě cítila milého hloub a hloub. Rio vzrušeně pozoroval dívčinu tvář oči zavřené, ústa sevřená.

„Chci tě celého, Rio, teď hned,” zašeptala udýchaně. „Prosím, pomoz mi.”

„Hlavně pomalu, jemně,” odpověděl muž. Uchopil dívčiny boky svýma rukama a něžně jí pomáhal. Najednou se povedlo a jejich těla splynula v jedno. Hope se přizpůsobila Riovu rytmu. Oba pocítili neskutečnou rozkoš. Dívka věděla, že si bude tu chvíli, kdy do ní muž poprvé pronikl, pamatovat navždy.

Pozorovala milého přivřenýma očima. Naplňoval její mysl, srdce i tělo. Když v sobě vnímala mužovo pulzující přirození, cítila největší slast, jakou kdy v životě zažila. Líbala jeho rozpálené tělo, jeho mužná vůně ji uchvacovala. Pak položila hlavu na jeho zpocenou hruď a naslouchala, jak mu srdce divoce bije.

Rio ji rukama hladil po zádech, zadečku i stehnech. Hope samotnou překvapilo, jak ji vzrušuje každý mužův dotek.

Pak ji muž pevně uchopil, převalil ji na záda a začal se s ní divoce milovat. Celou dobu ji přitom líbal na ústa, rukama jí dráždil prsní bradavky. Hope křičela slastí. Rio už nebyl větrem, ale vichřicí, do které se dívka dostala, aniž by měla možnost či vůli se z ní dostat.

Nohama pevně sevřela mužovy boky a rukama křečovitě svírala jeho svalnaté paže.

Když ucítila mužovu ruku mezi jejich sevřenými těly, celá ztuhla a nehty se zaryla do mužovy kůže.

Rio se tiše zasmál a hladil ji dál a dál, dokud necítil, jak se jí zmocňuje vzrušení. Hope chtěla křičet, aby přestal, zároveň však toužila, aby pokračoval. Myslela si, že už to nemůže vydržet, že musí každou chvíli umřít, když vtom si její tělo začalo zničehonic dělat, co chtělo samo. Nedokázala se už kontrolovat, celá se roztřásla a křičela blažeností. Nic podobného v životě necítila. Nic srovnatelného si dříve vůbec nedokázala představit. Z očí jí mimovolně začaly téct slzy.

Muž ji něžně sevřel v náručí a líbal na uslzená víčka. „Když jsem tě po schodech nesl v náručí, ptal jsem se sám sebe, jestli se tě někdy dokážu nabažit. Ted’ už vím, že nedokážu,” přiznal dojatě.

Dívka ještě nedokázala promluvit. Její tělo se stále otřásalo vzrušením, pořád jej ještě cítila v sobě. Chtěla zašeptat jeho jméno, ale nemohla promluvit. Trvalo dlouho, než vichřice přešla.

Rio dívku políbil a hladil po vlasech. Ještě nikdy necítil při milování takovou rozkoš. Pořád nevěřil, že je něco podobného vlastně možné. Byla jako úplně nová země, která se před ním právě otevřela. Jako nový, čerstvý vítr, který ho volá jménem.

„Hope,” zašeptal.

Nedokázal říct více. Místo slov se k ní naklonil, aby ji opět políbil. Pak ji pevně sevřel v náručí, kde žena únavou usnula.

Rio nespal. Nemohl,Pozorně si dívku osvícenou stříbrnými měsíčními paprsky prohlížel. Byla až nadpozemsky krásná.Začal ji znovu hladit a líbat na bledé čelo.

Pomalu se vzbudila s jeho jménem na rtech.Nechala se líbat po celém těle. dokud se znovu nestratila v záchvěvech extáze.

Jejich těla i duše se pak opět spojily, aby se v měsíčním světle stala jedním.

Následujícího rána Hope probudila líbezná vůně dešťových kytiček. Když otevřela oči, spatřila nad sebou Ria, jak na ni z výšky sype žluté okvětní lístky.

Muž se šťastně smál, když viděl dívčin překvapený pohled. Přisedl si k ní na postel a políbil ji něžně na rty.

„Dnes v noci jsem zjistil, že nemám žádnou vůli, abych odolal tvým svodům,” prohlásil naoko vážně a přikryl Hopeino nahé tělo přikrývkou. „Proto jsem se rozhodl, že se nebudu dívat na žádnou část tvého těla, která by mě mohla znovu pokoušet.”

„Pročpak?” zeptala se dívka ospale a hlasitě zívla. „Není to naopak? Když mě budeš pořád sledovat, zevšedním ti a už tě nebudu tolik svádět, ne?” Rukama jej pevně majetnicky objala okolo krku.

Muž se zasmál a zulíbal jí paže od ramen až po špičky prstů. „Kdepak. Čím déle jsem s tebou, tím více po tobě toužím. Pokud teď nezavřu oči, jediný objev, který dnes učiníme, bude v této posteli.”

Hope slastně přivřela veliké, oříškově hnědé oči. „Tohle je vskutku výborný nápad. Neumím si představit příjemněji strávený den.”

„Znamená to, že se mnou nechceš jet podívat se na místo, kde by možná mohla být voda?”

Dívka si překvapením sedla. „Myslíš to vážně? Opravdu jsi našel místo, kde bychom mohli zkusit začít vrtat?”

Mladík Hope sledoval pátravým pohledem. Přemýšlel, jak se asi jejich vztah po dnešní noci promění.

„Ještě si nejsem jistý. Původně jsem tam chtěl jet včera, ale nakonec jsem musel do toho města.”

Hope zvážněla. Vzpomněla si na včerejší odpoledne Rio odjel, aby se vyhnul pokušení. Nechtěl se stát jejím milencem. A přece jím teď byl.

„Hope” řekl muž chlácholivě, když viděl dívčin smutný pohled.

„Nemusíš mi nic vysvětlovat,” přerušila jej, „vím, že sis se mnou nechtěl nic začít. Ať jsme to zamýšleli jakkoli, co se stalo, nedá se odestát. Nečekám, že se změníš, a já taky zůstanu pořád stejná. Přesto, Rio, miluji tě a na tom se nic nezmění. Chci, abys to věděl.”

Rio ji pohladil po tváři, pak se rychle otočil a odešel z ložnice. Věděl, že kdyby zůstal ještě chvilku, nedokázal by odolat a musel by se s Hope pomilovat.

Včera byla ještě nezkušená. Dnes patří jemu. A zítra? Zítřek bude patřit větru.

Moc dobře to věděl. Věděli to oba. Než však ta chvíle nastane, patří jeden druhému.

„Z vany už se kouří,” volal Rio z kuchyně. „Než se vykoupeš, nachystám snídani.” „Kam vlastně pojedeme?” zeptala se cestou do koupelny. „Nepovím,” ozvala se lakonická odpověď. Hope se z vany vůbec nechtělo, přesvědčila ji až vůně jídla linoucí se z kuchyně. Vstala a sáhla pro ručník, ale háček, na kterém vždycky ručníky visely, byl prázdný. Dívka se zarazila. Nejbližší čisté osušky ležely ve skříňce v hale. Studené hale. Brrr!

Zrovna když sbírala odvahu na lekci otužování, otevřely se dveře a objevila se v nich Riova ruka s bělostnou, měkoučkou osuškou.

„Nechybí ti něco?” zeptal se, vstoupil do zakouřené koupelny a galantně roztáhl osušku. Hope vděčně vklouzla do jeho náruče.

„Jsi nádherná,” povzdechl si muž, když dívku pečlivě utíral. Náhle se zarazil. „A dost. Pokud nepřestanu, asi nebudeme dnes schopní cestovat na koni.”

Hope si všimla vyboulené části na Riových džínsech a svůdně se usmála. Vzpomněla si, jak neodolatelný je tento muž, když odloží své oblečení. Myšlenka na včerejší noc ji vzrušila. Přitiskla se k milenci a rukou mu začala hladit bouli na riflích.

„Myslel jsem, že budeš celá rozbolavěná,” prohlásil překvapeně. Beze slova zavrtěla hlavou.

„Jseš si jistá? Musíš být dnes schopná jet na koni!” upozornil ji muž, ale nedokázal odolat pokušení. Začal ji hladit po celém těle.

„Neboj,” zašeptala, „přivážu si k sedlu polštářek.”

Rio se zasmál a vroucně ji políbil na rty. Sundal z ní osušku, klekl si před ní a začal ji líbat na intimní partie ženského těla, dokud se celá netřásla a nekřičela vzrušením. Pak ji opatrně položil na podlahu a přivinul se k ní, až se strhla milostná bouře. Nakonec jen znaven ležel na zádech na chladných kachličkách s Hope na sobě jako hebkou dekou.

„Abych tě nerozmáčkla,” řekla Hope s hlavou na milencově rameni.

„To nehrozí, vždyť jsi jako pírko,” zasmál se muž. „Ale teď už vážně musíme něco dělat. Rychle se obleč, máme dnes hodně práce, musíme přece najít místo na studnu.”

Dívka jej políbila a sedla si.

„Hope,” začal varovně. „Okamžitě ze mě vstaň, nebo se dnes ty ani já neudržíme na koni.”

Dívka s povzdechem poslechla. Muž se zvedl a zapínal si kalhoty. Šlo to ztěžka. Rychle se odebral do bezpečí kuchyně.

„Snídaně je hotová,” volal a vršil přitom na dva talíře palačinky s javorovým sirupem, šunku, slaninu, vajíčka a topinky. Hope zrovna vstoupila do kuchyně a zůstala na přeplněné talíře překvapeně koukat.

„Potřebujeme pořádnou snídani,” pokrčil muž rameny. „Než se dnes dostaneme k obědu, budeš s lítostí vzpomínat na každé sousto, které jsi ráno nedojedla.”

Dívka neřekla ani slovo a sedla si ke stolu. Věděla, že má Rio naprostou pravdu. Navíc už dlouho neměla takový hlad. Do půl hodiny byl její talíř prázdný.

Rio se na ni spokojeně usmál, prstem jí setřel kapičku sirupu ze spodního rtu: „Slaďoučká.”

Dívka pokývla hlavou. „Jistěže, to obvykle palačinka se sirupem bývá.”

Zavrtěl hlavou. „Ne palačinka. Ty.” Užuž se chystal, že ji políbí, ale zarazil se. „Rychle pojďme, než si to rozmyslím.” „Až mi řekneš, kam vlastně jedeme.” „Do Větrného kaňonu,” odpověděl a naléval přitom kávu do veliké termosky. Tašku s již připravenými sendviči vložil dívce do ruky, pak ji jednou rukou uchopil kolem ramen a vyšli ven do prosluněného rána.

Hope chytila mladíka okolo pasu a vesele řekla: „Nic mě nebolí. To budou asi ty roky, které jsem strávila na koni.”

Rio se rozesmál, uchopil ji za pas a lehounce ji přenesl přes plot do ohrady pro koně. Když ji sledoval, jak elegantně naskočila na Dámu a jela směrem k němu, znovu si uvědomil, jak dlouhé a štíhlé má nohy. „Máš krásné nohy, víš to?” zeptal se, když přijela blíže. Překvapeně na něj pohlédla a seskočila z klisničky. „Díky svým nohám jsem pořád ještě majitelkou tohoto ranče. Když jsem dělala modelku, ukazovala jsem hlavně boty, punčochové zboží a rozpínací šaty. Tehdy jsem si koupila ty zelené, co jsem měla na sobě včera.”

Riovi okamžitě vplula do mysli vzpomínka na Hope, jak ležela na sametově zelených šatech a kůže jí bělostně zářila.

„Takže si občas chceš připomenout roky, kdy jsi pracovala jako modelka, a oblečeš šije, když jsi sama doma.”

„Včera mi ten soukromý večírek nevyšel.” Hope se při vzpomínce otřásla. „Turner moc dobře věděl, že budu sama. Viděl tě ve městě.”

„Já vím,” odpověděl muž zamračeně. „Jeden prodavač v obchodě mi řekl, že když mě Turner viděl přes výlohu, naskočil rychle do auta a vystartoval, jako by mu u zadku hořela koudel.”

„Jsem moc ráda, že ses hned vrátil,” přiznala se sklopenou

hlavou.

„To já taky,” zkonstatoval muž. V jeho hlase byla ještě cítit nenávist.

Rio se pak otočil a vešel do stájí, aby pustil Klekánici. Klisnička vyšla ven a automaticky zamířila k mužovu náklaďáku. Bylo vidět, že je zvyklá, že ji její pán často převáží z místa na místo.

„Kdepak, ještě ne,” řekl Rio hlubokým, konejšivým hlasem. „Nejdříve musíme najít vodu a vykopat studnu.”

Když Hope slyšela muže, jak nezúčastněným hlasem koníčka uklidňuje, přejel jí přes srdce mráz.

Ještě ne.

Ale přijde den, kdy se to stane. Jednou ta chvíle přijde a Rio bude muset jít. O tom nebylo pochyb.

Hope si položila hlavu na Dáminu hřívu, aby zahnala smutek, který sejí náhle zmocnil.

Co vyvádíš. Věděla jsi přece, že bude muset jít, říkala si rozzlobeně. Včerejší noc na tom nic nezměnila. Ani ta dnešní to nezmění.

Nic to nemůže změnit.

Zamilovala ses do větru a věděla jsi to moc dobře. Nikdy ti nelhal ani nic nesliboval, nedával žádné falešné naděje.

Ačkoliv se jí to nezamlouvalo, musela si přiznat, že jí nezbývá, než být tolerantní. Měla volbu a rozhodla se sama. Rio se jejím milencem stát nechtěl. Sám ji prosil, ať toho nechají.

Byla to ona, kdo ho svedl. Chtěla ho a on jí dal vše, co mohl nabídnout: něhu a divokou vášeň, vzrušení, jaké si dosud neuměla představit. Ještě nikdy jí žádný muž nenabídl více.

Bylo by nevděčné, kdyby jí to nestačilo. Věděla, že kdyby Rio tušil, že je nespokojená, obviňoval by sám sebe. Nemůže být přece tak krutá k někomu, koho z celého srdce miluje.

Hope se zhluboka nadechla a nasedla na Dámu, aniž by Ria nechala, aby jí pomohl.

Bok po boku pak vyjeli po prašné cestě. Vál svěží vítr, který zvedal z vysušené země prach.

Rio zpod klobouku dívku nenápadně pozoroval. Před chvílí viděl, jak zničehonic zesmutněla. Chtěl k ní přijít, obejmout ji a ujistit ji, že dokud je s ním, nic se jí nemůže stát. Slíbit jí, že ji ochrání před čímkoli nebo kýmkoli, koho by se snad bála.

A pak viděl, jak se vzpamatovala i bez jeho pomoci a setřásla ze sebe veškeré chmury, které ji trápily.

Netušil, co sejí doopravdy honilo hlavou, viděl však smutek v její duši, který ji činil velmi křehkou a zranitelnou. Rozuměl, jak jí je. Sám v životě zažil dost bolestných chvil. Proto ji radši pozoroval, aby se ujistil, že je úplně v pořádku.

Hope zachytila mužův pohled a povzbudivě se na něj usmála. Krásné, svěží ráno a rytmický zvuk koňských kopyt působily na její duši jako hojivý balzám.

Rio si při pohledu na dívku znovu uvědomil, jak vzácnou bytostí vlastně je. Bezmezné miloval svítání krajinu za rozbřesku, tak tichou a klidnou! Ostatní ženy, které znal, se bály ticha. Vyžadovaly, aby je nepřetržitě bavil duchaplnou konverzací. Hope uměla mlčet.

Rio se naklonil, aby dívku pohladil. Usmála se na něj a její oči se zdály ve svitu vycházejícího slunce téměř zlaté.

Najednou jej prostoupil pocit, který ještě nikdy nezažil. Jako by mu z duše vytrysknul pramínek životadárné, průzračné vody, která napájela vše, co dosud trpělo žízní.

Znovu ji pohladil. Potřeboval se ujistit, že nesní, že je Hope skutečná a že dnešní noc nebyla jen představa v jeho mysli.

Oba koně společně vkročili do Větrného kaňonu. Vstup do tohoto přírodního útvaru byl opravdu zvláštním místem nepřetržitě tu proudil vzduch; snad zde spalo něco přízračného, co ve spánku zhluboka oddychovalo. Podobné místo se nikde na ranči nenacházelo.

Hope pohlédla na cestu pro vozíky, která vedla nahoru do opuštěného dolu. Oddechla si, že se nemusí po ní vydat. „Co vlastně hledáme?” zeptala se zvědavě. „Nic co by šlo vidět na první pohled.” Překvapeně potřásla hlavou. „Tak to nebude jednoduché, že?” Rio se pousmál a jenom ukázal rukou před sebe nahoru. „Podívej se na Orlí vrch.”

Hope poslušně pohlédla ke skále, která se nad nimi majestátně tyčila. „Co vidíš?” zeptal se.

„Skály.”

„Tak zkus zavřít oči, možná ti to pomůže.” Nevěřícně na partnera pohlédla, pak poslechla a zavřela oči. Její dlouhé řasy vypadaly v porovnání s jemnou, světlou pletí téměř černé. Rio si vzpomněl, jak přivírala oči, když se spolu milovali, jak příjemně voněla, když položil hlavu na její ňadra… Protřel si dlaněmi obličej a přinutil se myslet opět na práci.

„Vzpomínáš si, jak jsme se bavili o těch propustných a nepropustných skalních vrstvách?” „Ano,” odpověděla, oči pořád přivřené. „Tak si představ, že Orlí vrch je takový sendvič skládající se ze tří vrstev: dvou nepropustných, které tvoří žula, křemenec, břidlice a uprostřed jedné vápencové, pórovité, která je schopná sát vodu jako houba. Prostřední vrstva je všude stejně silná, ty okrajové však můžou být od několika desítek centimetrů až po stovky metrů.”

Hope se mračila, jak se usilovně snažila představit si v mysli celý útvar. „Jak teda poznáme, kde přesně máme kopat? Jestli omylem začneme vrtat tam, co je žula několik set metrů silná, tak vodu nikdy nenajdeme.”

„Proto se někteří lidé přihlásí na Vysokou školu báňskou v Coloradu. Když odpromuješ v oboru hydrologie, máš docela velkou šanci, že určíš správné místo.”

Hope překvapeně rozevřela oči dokořán. Nikdy by ji nenapadlo, že by tento muž mohl vystudovat jednu z nejproslulejších univerzit ve Státech, která se zabývá aplikovanou geologií.

Neřekla nic, jen čekala, jestli jí záhadný muž řekne o sobě trochu více. Zbytečně.

Rio si zkoumavě prohlížel Orlí vrch, jako kdyby dokázal očima prosvítit skálu.

„Na této straně hor není vidět moc vápence, proto to ten geolog asi vzdal,” řekl nahlas.

Taky proto, že neměl dědečka indiánského šamana, který by ho naučil, že musí být tak klidný a soustředěný, aby slyšel mraky, jak se hromadí okolo vzdálených vrcholků hor, a cítil vodu, kterak proudí hluboko pod povrchem země.

„Ten si byl zcela jistý, že tu voda není,” objasnila Hope.

„Neříkám, že se jistě mýlil, ale vím stoprocentně, že je v těchto horách vápenec. Není vidět na první pohled, protože vápencová vrstva je měkká a vlivem počasí se rozpadá rychleji než tvrdá skála. Je proto skoro na všech místech zakryta tenkými žulovými pláty.”

Muž se na chvíli odmlčel, oči upřené na skály před sebou. Po chvíli dodal: „Ten vápenec, který jsem viděl já, mohl být kouskem skalní vrstvy, která už dávno vyschla. Na druhou stranu mohl být klidně i špičkou velmi silného plátu, který nasával vodu miliony let.”

Hope napětím málem přestala dýchat. „Je to možné? Vrstva vápence schopná zavlažit celé Sluneční údolí, která jen čeká, až ji najdeme?”

Rio seskočil z koně, pohlédl na Hope a řekl prostě: proto jsme tady, abychom se rozhodli, jestli to máme risknout a začít tady vrtat.” „Podle čeho to poznáš?”

Rio zaváhal. Uvěří mu, že neví sám? Do této chvíle při hledání uplatňoval své znalosti z geologie a hydrologie. Vytypoval tak tři možná místa, kde by se mohla nacházet voda. Větrný kaňon vypadal ze všech tří nejnadějněji.

Ted’ však přijde na řadu intuice. Bude chodit po krajině a čekat, až mu nevysvětlitelný vnitřní hlas pošeptá: tady to je. Jako by jeho nohy vždycky vytušily, když mu hluboko pod nimi proudila v zemi voda. Zničehonic prostě cítil, že někde pod ním je něco jiného, nezvyklého. Často byl vnitřní hlas tak slabý, že šel snadno přeslechnout. Nutně potřeboval k tomuto úkolu naprosté ticho a vnitřní soustředěnost.

Bílí muži tomuto způsobu hledání vody nevěřili. Přesto byla většina studní na západě nalezena proutkařem. Riův dědeček přičítal vnukovu schopnost Velkému duchovi.

Rio nad tím prostě nepřemýšlel. Přijal tento svůj dar, stejně jako akceptoval, že má černé vlasy a pět prstů na každé ruce.

„Zkušenost,” prohodil nakonec, když podával Hope otěže Klekánice. „Když se mi zdá, že by to mohlo být právě tady, tak začnu vrtat.”

„A co když se spleteš?”

„Zkusím to o kousek dál a pak ještě dál, tak dlouho, dokud nedojdu k závěru, že už to jinde nemá cenu.”

Rio otevřel sedlové brašny, vytáhl z nich turistické boty a začal se přezouvat z jezdeckých.

„Když jsem byl kluk, dědeček mě naučil, že mám důvěřovat svým instinktům,” objasnil a pohlédl na dívku po svém boku. Už ji znal natolik, že věděl, že se mu smát nebude. Pak se zvedl a vydal se prozkoumat Větrný kaňon.

Dívka seskočila z koně. Kousek dál ležel veliký, placatý kámen, který přímo vybízel k odpočinku. Hope netušila, jak dlouho bude Rio potřebovat, aby prozkoumal celý kaňon, vycítila však, že jej teď nemůže vyrušovat.

Sedla si na kámen, rukama objala nohy, bradu si položila na kolena a mlčky milovaného muže pozorovala. Po chladném ránu sluníčko příjemně hřálo.

Hope sledovala Ria a vzpomněla si, jak se jednou její otec pokusil vykopat studnu na podobném místě spousta kamenů a téměř žádná vegetace. Po několika stech metrech to nakonec vzdal a musel přiznat, že tady vodu nenajde.

Hope si rozpačitě posunula klobouk, aby jí slunce nesvítilo do očí a prsty si protřela oči. Vzpomínky na tatínka ji vždycky dojaly.

Milovala zdejší krajinu a zbožňovala svého otce. A tato zem tatínka nakonec zabila. Upracoval se k smrti, když bojoval s vražedným suchem. Podle jejího názoru byl tatínek přesvědčený, že pokud bude opravdu dost dlouho, poctivě a naplno pracovat, voda se do Slunečního údolí musí vrátit.

Každého léta, když se Hope vracívala domů, sledovala, jak je otec starší a unavenější, přesto však pevně rozhodnutý nevzdat se a znovu přivést Sluneční údolí k životu.

Pak dostal toho roku, kdy slavila své osmnácté narozeniny, mozkovou mrtvici, ke které se přidal i zápal plic. Spolu s matkou a sestrou ho navštívily v místní nemocnici. Seděly ujeho postele a poslouchaly, jak lapá po dechu. Nakonec zůstaly s matkou samy. Julie se polekala zlomeného bělovlasého pána, který tady ležel místo silného otce, jehož si pamatovala z dětství.

Když zemřel, začala matka Sluneční údolí nenávidět ještě víc. Kdyby otec neodkázal polovinu Hope, bez zaváhání by ho ihned prodala. Nakonec se rozhodla raději odejet a zanechat tu opuštěného Masona svému osudu.

Hope by se ráda vrátila, co nejrychleji to šlo. Musela se však ještě dlouho věnovat modelingu, aby vydělala dostatek peněz, které potřebovala, aby se mohla pokusit oživit opuštěný ranč. Z Los Angeles se do Slunečního údolí, které tolik milovala, dostala jen málo. Moc se jí stýskalo, což lidé, se kterými pracovala, nechápali. Kolegové z modelingu si mysleli, že je odtažitá a namyšlená, protože s nimi nechtěla jezdit na víkendové akce a neholdovala milostným románkům.

Než Hope dosáhla dvaceti let, umřela i matka. Podle oficiální zprávy policejního oddělení ztratila kontrolu nad svým vozem a nabourala se.

Hope byla přesvědčená, že to tak úplně nebylo. Matka už prostě po otcově smrti nechtěla žít. Ke konci svého života matku Hopeina láska ke Slunečnímu údolí dojala. Přenechala dceři i svou půlku, jen ji požádala, aby pamatovala i na Julii a nechala jí polovinu výnosů.

Žádné výnosy ovšem nebyly. Alespoň ne následující dva roky, než se Julie stihla zabít drogami a splínem. Další čtyři roky taky ne. Jediné peníze, které do Slunečního údolí dorazily, pocházely z modelingové agentury.

Hope žila v Los Angeles, ale už to tam nemohla vydržet. Pak sbalila věci a vrátila se na místo, které milovala víc než cokoli na světě. Myslela si, že už má našetřeno dost na běžný provoz ranče, daně a také na novou studnu, pokud by bylo potřeba.

Původně si nemyslela, že ji budou potřebovat. Už dříve bývala suchá léta, museli se uskrovnit, ale nějak vždy s vodou ze studní vystačili. Čekala, že tomu tak bude i tentokrát. Ale nebylo.

V lednu si musela vzít další půjčku s vysokou úrokovou sazbou. Doufala, že s její pomocí najde brzy vodu a nechá vyvrtat novou studnu. Všechno však bylo jinak. Všichni ti geologové a jiní odborníci ji stáli spoustu peněz, nedokázali jí však pomoci. Jejich verdikt byl jednoznačný ve Slunečním údolí vodu nenajdete. Neuvěřila jim.

Nemohla. Znamenalo by to konec jejím snům.

Hope se protáhla. Netušila, jak dlouho sedí na tvrdém kameni, ale byla už celá ztuhlá. Měla by přestat řešit minulost, kterou nemůže změnit, a budoucnost, kterou sama nedokáže ovlivnit.

Pomalu vstala, aby se trochu rozhýbala. Klekánice zvedla hlavu, pohlédla na ni, zastříhala ušima a pak se sklonila zpět k té trošce zeleně, která tady rostla. Dáma zničehonic zpozorněla a upřeně se zadívala dívce přes rameno. Hope se otočila, aby zjistila, co klisničku zaujalo.

Po chvíli uviděla Ria u jižního okraje kaňonu, kde byla skalní stěna vrásčitá a celá hrbolatá. Muž se pak otočil a namířil si to napříč kilometrovým kaňonem. Najednou jí zmizel z dohledu v malé dolině.

Hope nasedla na Dámu, popadla Klekánici za uzdu a rozjela se do nitra kaňonu. Minula Ria dost daleko, aby ho nevyrušila při práci a vybrala si k čekání výše položené místo. Odtud dobře na milovaného muže uvidí.

Dopoledne se pozvolna proměnilo v pozdní odpoledne. Dívka se už nesčetněkrát posunula s oběma klisničkami výše a výše do kaňonu. Rio postupoval za ní svým křivolakým způsobem a trpělivě přitom místo po místu prozkoumával.

Podzimní sluníčko příjemně hřálo, Hope se pohodlně usadila, zasnila se a začala podřimovat.

Zdálo se jí o Riovi, nespoutané řece, která proudila krajinou její duše. Vzbudil jí polibek sladký jako pramínek vody, který právě vytryskl ze země, vřelý jako sluneční paprsky.

„Probuď se, můj milovaný snílku,” povídal muž, který se k ní skláněl.

„Měla jsem tak krásný sen,” povzdechla si a pořádně si zívla.

„O čem se ti zdálo?”

„Hádej. Přece o tobě a o studni a o spoustě vody. Tolik krásného v jednom jediném snu!”

Všimla si, že se mužovy oči ve slunečním svitu třpytí jako temně modré drahokamy. Že má husté, černé řasy a stejně tmavé, nepoddajné vlasy. Když si ho tak prohlížela, uvědomila si, že měl zase jednou pravdu opravdu byla ženou, která byla stvořena jen pro jednoho muže, a tím byl nepochybně Rio. Bez ohledu na to, jestli s ní žije pod jednou střechou neboje tisíce kilometrů daleko.

Musí si od něj vzít vše, co jí může nabídnout, dokud je s ní. Pevně doufala, že jednou z těch věcí, které jí po něm zůstanou, bude dítě.

Rio ji znovu velmi něžně políbil na rty. „Jsi tak krásná!” povzdechl si. Pak rychle vstal, protože si nevěřil, že by dokázal dívčiným svodům odolat. Vždycky když na ni pohlédl, vzpomněl si, jak ležela včera nahá v jeho posteli, a dostal chuť se s ní znovu pomilovat.

„Čas na oběd,” oznámil chraplavě. Došel k Dámě, vytáhl ze sedlových brašen sendviče a termosku a vrátil se k Hope. „Se šunkou nebo hovězím?”

„Ano, prosím,” vzdychla a blaženě se protáhla.

Muže odpověď na chvíli zmátla, odmlčel se a pak s úsměvem prohlásil: „Opravdu jsi snílek, pokud si myslíš, že ti dám sníst oba.”

„Oba?” zeptala se polekaně. „Tys udělal jen dva sendviče? Ale já mám hlad jako vlk!”

„No, víš, myslel jsem, že když jsme měli tak velkou snídani…,” pronesl naoko vážně, a když slyšel, jak dívce hlasitě kručí v žaludku, usmál se a položil před ni oba chleby.

„To ne, musíš mít větší hlad než já, sněz si je sám,” protestovala dívka a položila oba sáčky na mužova kolena.

Rio ji nechal, až se vzdá svačiny, a pak z brašny vytáhl další dva sendviče a rozesmál se nahlas. Hope na něj vrhla přísný pohled a rychle sáhla po svých balíčkách s jídlem.

Oba jedli rychle a předávali si přitom termosku s kávou.

Přestože před chvíli dřímala, cítila se po jídle ospalá. Zívla a protáhla se. „Nudíš se?” zeptal se tiše.

Ženu otázka překvapila. Jak by se mohla nudit s milovaným mužem po svém boku! „Kdepak,” namítla rychle.

„Opravdu?” zeptal se zkoumavě. „Rozuměl bych tomu. Vždycky když jsme spolu, buď mluvím o geologii, nebo zase neříkám nic.”

Hope na moment uvažovala, jestli si zní právě nedělá legraci, jako před chvílí s těmi sendviči. Po chvíli si uvědomila, že mluví vážně.

„Když jsme tehdy byli v Borovém háji,” začala vysvětlovat a vážila každé slovo, aby jí opravdu porozuměl, „dokázal jsi mi objasnit spoustu zajímavých věcí o této zemi. Viděla jsem zázraky. Jak se dělí prakontinent, jak se hýbou desky zemské kůry a způsobují vulkanickou činnost, jak se po celém zdejším okolí třpytí jezera plná vody a k nebi tyčí husté lesy.”

Rozpačitě se usmála, protože nevěděla jak dál. Neuměla slovy přesně popsat, co cítí.

Copak mi nevěří? Copak neslyšel, když. jsem mu říkala, že ho miluju?

„Rio, věř mi, ještě nikdy jsem se s nikým necítila tak dobře. Dnes jsem tě pozorovala, jak se pohybuješ po kraji, jak hledáš, nasloucháš přírodě… Víš, uklidňuješ mě a vzrušuješ zároveň… připadá mi, jako bys byl, jak bych to řekla … bratr větru. Nikam nepatříš, všechno vidíš a víš toho o přírodě víc než kdokoli jiný.”

Její slova Riem otřásla. Hope vyslovila jeho pravé jméno, jež znalo jen pár mužů, kteří byli kdysi dávno přítomni ceremoniálu, při kterém mu ho jeho dědeček šaman slavnostně sdělil!

Chápeš toho až moc, pomyslel si. Cítil se před ní nahý. Rychle se zvedl, otočil se k ní zády a odcházel dál do úzkého kaňonu. Pak si uvědomil, že to vůči ženě, která jej tolik miluje a nic mu neudělala, není hezké. Dědeček mu vždycky radil, aby nepodléhal silným emocím a dobře naslouchal sám sobě, druhým i okolí. Potom přijde porozumění.

Zůstal proto bez pohnutí stát a pozorně poslouchal.

Z každého dívčina slova, pohybu i pohledu slyšel jen čistou, upřímnou lásku. Nic jiného. Žádnou snahu chytit vítr, zkrotit ho jako divokého koně, změnit ho v muže, který bude poslouchat.

Stejně jako od větru od něj nic nežádala.

A stejně jako země mu nabízela vše, co měla.

Rio se najednou cítil úplně klidný, veškeré napětí jej opustilo. Otočil se a šel zpět k Hope. S každým krokem vnímal teplo slunečních paprsků, tiché mumlání větru, sílu vlastního těla i šramocení štěrku a písku pod svýma nohama.

Najednou si vzpomněl, jak mu bylo třináct, třásl se po slavnostním ceremoniálu zimou, a přesto byl šťastný. Jak tehdy ucítil přítomnost vody skryté hluboko pod povrchem země, jako kdyby mu holými chodidly procházely slabé elektrické výboje.

Tady to bylo stejné.

Voda skrytá hluboko v kameni, kterou cítil při každém kroku, až nakonec zůstal stát, neschopen jít dál. Něco uvnitř ho zarazilo. Najednou si byl jistý, že hluboko pod jeho chodidly proudí voda.

Hope nechápavě pozorovala Ria, jak se zvedl, nejdříve od ní odcházel, pak se otočil, šel zase zpět. Viděla, jak se zničehonic zarazil a zůstal nehybně stát. Stál tak nehnuté, že pochopila, že se něco stalo.

„Rio,” zavolala a vyskočila na nohy.

Neodpověděl.

Rozběhla se k němu. Když uviděla výraz v jeho tváři, zůstala před ním zmateně stát.

Muž otevřel oči. Jakmile si všiml polekaného výrazu v její tváři, přitáhl si ji pažemi k sobě a pevně ji objal. Líbal ji, zatímco voda skrytá pod povrchem zpívala píseň pro oba milence.

Pak jí svěřil něco, co ještě nikdy nikomu na světě neřekl.

„Mé skutečné jméno je Bratr větru.”

Mason zabouchnul dveře auta a objal Hope. „Tak rád tě zaseje vidím, holka. Měl sem zvednout ten svůj zadek dřív, hned po Díkůvzdání a doject. Proč si mě nezavolala?”

Hope se radostně k příteli přitiskla a hlavu mu zabořila do jeho červené flanelové košile. Byla z něj cítit vlna a ten strašlivý tabák, který nikdy nekouřil v její přítomnosti. Jak jí dnes ta vůně připadala příjemná! Vždyť znamenala, že je Mason zase doma, aby se s ní dělil o Sluneční údolí.

„Chtěla jsem, aby sis konečně po letech užil pořádné dovolené,” odpověděla, když ho konečně pustila.

„Ale co ta studna?”

„Přijel jsi akorát včas, abys mi pomohl začít vrtat,” vložil se do rozhovoru Rio. „Zatím jsem tě nepotřeboval.”

Mason na mladého muže zkoumavě pohlédl.

„Ve městě říkaj, žes měl ňáký trable s Turnerem,” prohlásil jakoby mimochodem.

Hope ztuhla a horečnatě přemýšlela, co se asi všechno povídá. Rio ji konejšivě pohladil po vlasech. Dívka otočila hlavu a rty se dotkla jeho dlaně.

Mason si toho hned všiml a porozuměl i tomu, co nebylo vyřčeno nahlas. Radostně se ušklíbl.

Rio chytil dívku zcela otevřeně kolem ramen a přitiskl si ji k sobě. „Turner si už nic nedovolí,” řekl Masonovi, „Ví, že Hope je moje dívka.”

Masonovy zelené oči spočinuly na milované ženě. „Co ty na to?”

Aniž by zaváhala, přikývla. „Ano, jsem jeho dívka. Nezlobíš se?” zeptala se opatrně.

„Zlobit se? Blázníš? Jsem šťastnej.” Oči mu radostně zářily, když podával mladíkovi ruku. „Nejvyšší čas, chlapče, že sis našel dobrou ženskou a rozhodnul ses konečně usadit. Bůh ví, že sis nemohl vybrat lepcí ženu než Hope.”

Hope chtěla protestovat, vysvětlit mu, že Rio nemyslel, že se usadí, bude s ní mít děti a žít navždy a tak dále. Rio však mlčky zavrtěl hlavou a políbil ji na rty, aby ji uklidnil.

„To musíme zapít,” navrhl Mason rozverně.

Vešel energicky do domu a hned zamířil k prastaré barové skříňce, která stála v rohu obývacího pokoje.

„Nebojte se, žádný takový městský bublinky, to ne,” prohlásil, když ze skříňky vytahoval láhev s whisky. Odšrouboval její uzávěr a labužnicky k ní přivoněl. Pečlivě prohlédl skleničky, jestli jsou opravdu čisté, a pak do nich nalil pořádnou dávku voňavé jantarové tekutiny. Podal přátelům po skleničce a sám svoji zvedl do výše, aby pronesl přípitek.

„Tak na vás dva,” pronesl slavnostně.

Když se dívka svou skleničkou dotkla Masonovy, pohárky zvonivě zacinkaly. Pak se obrátila k Riovi, nejisté na něj pohlédla a téměř se jí třásla ruka, když přiblížila svůj nápoj kjeho. Jejich sklenky něžně zazvonily. Nakonec si přiťukli i oba muži.

Chtěla Ria ujistit, ať se neleká, že se nemusí bát, že by se cokoli v jejím postoji změnilo. Vše, co se mezi nimi stalo, si sama přála, líbilo sejí to a v žádném případě toho nelitovala. Ale byl tady Mason, šťastný jako dítě o Vánocích. Nebylo by moudré vysvětlovat si tak vážné věci před starým přítelem.

Mlčky jen na milence pohlédla a v duchu ho ujistila: Miluji tě, Bratře větru. Takového, jaký jsi, se vším všudy.

Sledovala Ria přes svou sklenku a usrkla trochu whisky.

Také Rio z ní nespustil oči. Pozorně se na ni díval a uvažoval, co sejí asi honí hlavou. Příjemná chuť ječmene hladila na jazyku jeho chuťové buňky, zážitek se však svou intenzitou nedal srovnat s hlubokou láskou, kterou viděl v dívčiných očích. Znovu svou skleničkou pohladil milenčinu.

„Asi bysem měl voprášit svůj slavnostní voblek,” podotkl Mason. „Tak kolik na to mám času?”

Hope na něj tázavě pohlédla a nechápavě se muže zeptala: „K čemu ho budeš potřebovat?”

Mason zavrtěl hlavou. Jak se ho tak může ptát? „No, abysem byl připravenej na svatbu, ne?”

„S tím nemusíš spěchat,” prohlásila rychle. Její hlas jednoznačně říkal, že se o tomto tématu dále nehodlá bavit.

Mason znal Hope už léta. Vždy se považoval za jejího náhradního otce. Nehodlal se teď nechat odradit dívčiným varovným hlasem.

„Vo čem to sakra mluvíš? Mí vnuci se musej narodit v normální rodině, to je snad jasný.”

„Masone,” odpověděla žena jemně, ale nesmlouvavě. „To teď nebudeme řešit.”

Napětí v obývacím pokoji by se dalo krájet. Mason znovu otevřel pusu, aby něco řekl, při pohledu na Ria ji však zase zavřel. Mladík stál strnule a bylo vidět, že se začíná zlobit. Jasně o tom hovořily jeho přivřené oči a sevřené rty.

Starý muž smutně pohlédl na dívku. Riova dívka ještě neznamená Riova budoucí žena. Konečně to pochopil. Když uviděl smutek v dívčiných očích, pochopil, že Hope moc dobře ví, co dělá, a smířila se s tím.

Mason se roztřásl zlostí. Ona je vochotná dát všecko, co má, muži, kterej ji nedokáže vocenit. Jak je to možný? Nikdy sem si nemyslel, že je Rio chlap, kterej se neumí ovládnout a skočí na každou hezčí ženskou. Rio by se přece nedotknul ženské jako Hope, kdyby vo ni nemel vopravdovej zájem. Třebas si to jen zatím neuvědomil, to je vše. Mason si hlasitě povzdechl. Snad si to brzy ujasní. Naklonil se k Riovi a řekl tak, aby to Hope neslyšela: „Chovej se k ní slušně, jasný? Ta holka stojí za víc než my dva dohromady.”

Pak do sebe najednou obrátil zbytek whisky, odložil skleničku a vydal se do auta, aby přinesl zásoby, které nakoupil ve městě.

„Nezlob se na něj,” obrátila se Hope k Riovi, když starý muž odešel, „nikoho jiného na světě nemám.”

Rio přemýšlel. Hlavou se mu honila Masonova věta: Mí vnuci se musej narodit v normální rodině. Jestlipak by byl Mason klidnější, kdyby věděl, že jí nikdy nelhal. Kdyby tak věděl, že se žádných vnoučat nedočká. 1 když byl přesvědčen o tom, že jej dívka opravdu hluboce miluje, nepochyboval o tom, že by s ním žádné děti mít nechtěla. Určitě by nechtěla přivést na svět děti s částečným indiánem.

„Já se přece nezlobím,” řekl Rio. „Vlastně ho docela chápu.”

Pak oba mladí lidé šli Masonovi pomoct odnést všechny ty bedny a sáčky s potravinami do kuchyně. Aniž by cokoli řekl nahlas, zařídil to Rio tak, že Hope nemusela tentokrát tahat žádné těžké pytle s bramborami, rýží, moukou, fazolemi, cukrem ani krabice s plechovkami a podobnými věcmi.

Hope zatím nosila jen tašky s máslem, sýry a podobnými lehčími potravinami. Když sahala po pytli s rýží, Rio jí ho vzal z rukou a vykřikl: „Pozor! Masonovi za chvíli upadne taška se zeleninou!”

Hope se rozběhla, aby starému příteli pomohla, a než se vrátila k autu, Rio už měl rýži na jednom rameni, na druhém pak nesl pytel s bramborami.

„Rio,” řekla rozhodně. „Tahala jsem bedny s jídlem, už když mi bylo dvanáct.”

Rio ji jen políbil na rty. „Uzavřeme spolu obchod. Ty za mě budeš snít a já za tebe odtáhnu všechny ty krabice do špižírny.” Pak se rozesmál a znovu ji políbil.

Mason se musel usmívat i proti své vůli. Ještě nikdy neviděl Ria tak veselého a uvolněného a Hope tak šťastnou.

Asi nemá cenu lámat si hlavu s datem svatby. Jedině úplný zabedněnec, a to Rio není, by opustil takovou ženu, jakou byla Hope.

Zatímco si Hope v kuchyni třídila potraviny, s úlevou poslouchala, jak Mason vesele vypráví Riovi nějakou historku z mládí. Tolik se bála, že se starý přítel nedokáže smířit s tím, že se nedočká žádného obřadu, prstýnků, svědků a slibu „dokud nás smrt nerozdělí”. Věděla, že to je pro něj těžké, ale že je má oba rád.

Pokud bude mít štěstí, splní Masonovi alespoň jeden sen za pár měsíců porodí děťátko, které mu bude říkat dědečku a celý den jej otravovat zvědavými otázkami.

Pokud bude mít štěstí. Tento měsíc se nepodařilo, snad v prosinci. Kolik ještě bude mít času? Až bude studna vykopaná, Rio odejde.

Odejde. Ale proč? Copak může někde jinde najít něco, co tady ve Slunečním údolí není?

Otázka neměla odpověď a nemělo smysl se ptát.

„Je mi to líto, ty můj snílku,” zašeptal jí Rio a rukou ji pohladil po vlasech.

Na chvíli se lekla, že umí číst myšlenky a uhodl, na co

myslí.

„Mason už na tebe nebude naléhat,” řekl Rio, „Rozumí tomu, jak to mezi námi je.”

Jak by jen mohl, když nerozumím sama sobě, pomyslela si. Nahlas však řekla: „To je dobře. Možná mi to teda někdy vysvětlí.”

„Co?”

„Tebe.”

„A čemu na mně nerozumíš?” „Proč musíš odejít.”

Dříve, než odpověděl, stoupla si dívka na špičky a dlouze jej políbila. Pak položila svůj ukazováček na mužovy rty. „Nic se neděje. Stejně tě miluju a ty mě stejně opustíš.”

„Hope, já”

„Bratříčku větru,” přerušila jej, „miluj mě, dokud jsi tady.” Položila mu ruce na ramena, přitiskla se na jeho svalnatou hruď a roztřásla se touhou. „Odnes mě do ložnice a pomiluj mě hned teď,” zašeptala svůdně.

Rio její objetí opětoval. Když jí pohlédl do očí, zachvěla se mu duše dojetím. Viděl v nich smutek i rezignaci, vášeň i lásku. Hlavně lásku. Neuvěřitelně upřímnou a hlubokou lásku.

Milovala jej více, než ho kdo kdy miloval, milovala ho více, než by ho kdy kdo vůbec mohl milovat.

„Nechci ti ublížit,” zašeptal. „Prosím, nenech mě, aby tě zranil.”

Dívčiny ruce jej hladily po celém těle, až došly k jeho vzrušenému mužství.

„Ubližuješ mi právě teď. Copak nevidíš, jak se třesu touhou? Chci tě právě teď.”

Víc už neřekla, protože se muž vášnivě přisál k jejím ústům. Hope jej hladila po bocích, nakonec se pokusila rozepnout mu pásek u kalhot. Marně.

„Kruci! Co s tím je?” vykřikla netrpělivě.

Rio se zasmál, popadl ji do náručí a rychle ji odnesl do své ložnice. Tam ze sebe strhal oblečení, až před dívkou stál zcela nahý.

„To jsi chtěla?” zeptal se. „To”

Hlas se mu zlomil, když k němu došla, zasypala ho letmými polibky a něžně ho dostrkala až k posteli. Sama však před jeho dotyky uhýbala.

Rio už byl nepříčetný touhou, dívka jej však dráždila dál. Pokusil se vysvléct jí halenku, opět mu však unikla.

„Kdepak,” usmála se, „dnes to nechej na mě,” prohlásila nesmlouvavě a během pár vteřin odhodila všechny své části oděvu.

Rio se nechal unášet bouří, kterou rozpoutala milovaná žena. Zavřel oči a vnímal jen dívčiny hebké dlaně, které se dotýkaly jeho těla snad na všech místech. Cítil takové vzrušení, že mu až bralo dech.

Když už myslel, že umře láskou, chytil milenku pevně za pas a prudce ji položil pod sebe na postel. Ta se jen usmála a pevně jej objala nohama. Teď byla řada na Riovi, aby ji líbal a hladil po celém těle, dokud se celá netřásla a nekřičela slastí.

Dlouho se divoce milovali, dokud nezůstali zcela vyčerpaní ležet v objetí. Hope klidně spočívala v nouzových pažích. O žádných otázkách teď neuvazovala, protože Ji nezajímaly žádné odpovědi.

Ona byla jako zem, on zase vítr, přinášející déšť. Ona zůstane a on půjde. Jejich vzájemná láska tu však navždy zůstane jako věčná vzpomínka.

Vstávej, ty můj malý snílku, musíme jít vrtat studnu,” V budil ráno Rio spící ženu. Když otevřela oči, uviděla rozesmátou tvář milovaného muže, který ležel vedle ní zcela nahý. Do místnosti pronikaly první sluneční paprsky. Teprve svítalo.

Vzdychla a zabořila své ruce do jeho tvrdých, po ramena dlouhých vlasů. Rio přitiskl svou tvář na dívčiny dlaně. Hope se při pohledu na mužovo svalnaté tělo zachvěla touhou. Objala jej kolem pasu nohama, aby jej vyprovokovala k něžnostem.

Muž ji políbil na obnažená ňadra a vnořil se do jejího příjemně teplého klína. Začal se rytmicky pohybovat, hezky pomalu, pomalounku, beze spěchu. Dívka přecházela ze stavu ospalosti do příjemně zasněného vzrušení. Ani tehdy nezměnil muž tempo, vychutnával si její stále stoupající vzrušení až do samého konce.

Když cítil, jak se nekontrolovatelně chvěje na vrcholu rozkoše, přitiskl svou tvář na její štíhlý krk a zalil ji nitro teplým přívalem své lásky. Ještě nikdy nic podobného s jinou ženou nezažil.

Chvíli bylo v pokoji naprosté ticho, oba mladí lidé si užívali krásného pocitu, že leží vedle zbožňované bytosti, až Rio hlasitě vzdychl a neochotně se vymanil z dívčiny náruče.

„Počkám na tebe v koupelně,” řekl.

Hope trvalo o něco déle, než se přesvědčila, že není zbytí. Ještě ospalá sešla do haly. Do koupelny ji však lákal zvuk tekoucí vody. Když vešla do místnosti, uviděla Ria, jak právě zastavoval kohoutek nad vanou.

Muž ženu políbil na rty, pak ji popadl do náruče a jemně ponořil do vany. Sám si vlezl hned za ní. Hope překvapeně vyjekla. Voda rozhodně nebyla horká, vždycky trvalo delší dobu, než se v potrubí ohřála.

„Jajak se v tom můžeš koupat?” ptala se a zuby jí přitom jektaly zimou.

„Chladná koupel mě vždy dokáže probrat.” Pak jí dal polibek, který ji zahřál, i když seděla ve studené vodě, podal jí mýdlo a rychle odešel z vany, aby nebyl v pokušení začít si s milovanou dívku něco, co by už neměli čas dokončit.

Mason právě přišel do kuchyně a choval se velmi hlučně, aby bylo všem jasné, že je v domě.

Hope se ve vaně dlouho nezdržovala, třebaže voda v bojleru už začínala být horká. Nemohla se dočkat, až začnou vrtat novou studnu, a věděla, že také Mason určitě nemohl dospat.

Dnes bylo prvního prosince. Začnou vrtat. Na jednu stranu se nesmírně těšila Sluneční údolí opravdu vodu potřebovalo. Na druhou stranu se trochu bála. Až narazí na vodu, Rio bude muset jít.

Rozhodla se na to nemyslet. Nemůže budoucnost nijak změnit, nebude si tedy nepříjemnými myšlenkami kazit dobu, kdy je Rio s ní.

Vůně slaniny a čerstvě uvařené kávy dívku zvedla z vany. Ve spěchu se oblékla a téměř se rozběhla ke kuchyni.

„Brýtro, Masone,” volala hned ve dveřích. „Co máme k snídani?”

„A co ti říká tvůj nosánek?”

„Že jsi zase kouřil tu hroznou dýmku.”

Zatvářil se uraženě, jako by nevedli každé ráno už několik let stejný dialog.

Rio jí přes stůl podal kouřící hrnek černé kávy. Dívka přešla zcela automaticky jako každé ráno k prosklené verandě a pohlédla na oblohu. Nikde ani mráček, bylo vidět, že je venku pořádný chlad. Taková zima, až se zdálo, že se čirý vzduch třpytí jako nablýskaný křišťál.

„Ani náhodou,” utrousil Mason, aniž by zvedl hlavu od slaniny. „To sucho už začíná bejt votrava.” Pak se obrátil na Ria. „Jak sou na tom nádrže na vodu?” „Naplnil jsem je včera,” odpověděl mladík. „Prima,” pokývl stařík hlavou. Pak se otočil k Hope: „Tak co, holka, kdo bude smažit ty vajíčka?” Za chvíli už všichni seděli u stolu a beze slova jedli. Po jídle se muži vydali naložit spoustu trubek, velikou nádrž s vodou a palivem do auta, Hope zatím balila jídlo na oběd. Všichni tři posléze nasedli do kabiny nákladního auta a vydali se k Větrnému kaňonu.

Jakmile sjeli z hlavní cesty, začalo se celé auto třást jako splašený kůň. Malé, křivolaké pěšinky se hodily spíše k cestování na koni než jízdě autem, měli však příliš těžký náklad, takže jim nic jiného nezbývalo.

Hope spokojeně seděla mezi dvěma muži, které milovala. Čas od času vrhla pohled na Ria a obdivovala přitom mužné rysy jeho tváře i jasný pohled jeho očí.

Muž zachytil jeden její pohled, usmál se, na chvíli pustil jednou rukou volant, aby ji pohladil něžně po tváři. Po chvíli se zase plně věnoval řízení.

Mason se v duchu usmál. Všiml si, že neuběhlo ani patnáct minut, aby se Rio Hope nedotkl. Přitom rozhodně nepatřil k mužům, kteří by dávali city najevo. Najednou se celý změnil. Často ji hladil po vlasech, tváři nebo ji bral za ruku to bylo jasným znamením, že mu je s ní dobře. Že je zamilovaná Hope, o tom vůbec nepochyboval. Dával jim čas do ledna, nanejvýš do února, pak bude určitě svatba.

Dívka, která netušila, co se Masonovi honí hlavou, se jemně opřela o Ria a pozorovala cestu před sebou. Připadalo jí, že se Větrný kaňon změnil. Dosud vyprahlá část země se zničehonic stala jejich jedinou nadějí.

Najednou se jí zdálo, že je kaňon nějak hezčí, než vždycky býval vzduch tu byl čistší, slunce jasnější a příroda krásnější.

Rio si všiml vzrušení v Hopeině tváři. Měl by jí upozornit, že jí zatím nemůže slíbit, že jí vyvrtá dobrou studnu. Nepochyboval, že je tady pod povrchem voda. Obrovské množství vody, které tu čeká tisíce let ukryté pod vrstvou tvrdého kamene uprostřed vápence, až ho někdo navrtá a začne odčerpávat.

Ano, voda tu určitě je. Cítil ji celým svým tělem. Ale jak hluboko? A jak tvrdá je skála mezi vodou a zemským povrchem? Kolik asi budou mít štěstí?

Znal moc dobře všechny záludnosti, které mohou cestu k vodě zkomplikovat. Zlomené vrtáky, nářadí, které spadne do vyvrtané díry, případná zranění způsobená nepozorností či únavou nebo se třeba může stát, že vodu najdou, ale nebude jí dost, aby Slunečnímu údolí pomohla.

A co teprve nevyzpytatelné počasí! Smůla byla, že se studny tady na západě často nacházely na těch nejméně přístupných místech. Pokud by začalo pršet, bylo by velmi těžké dovážet do Větrného kaňonu materiál. Pak by museli práci přerušit a počkat, až bude zase sucho.

Hope přitom neměla dost peněz, aby vedla ranč během takových prodlení.

Na déšť to zatím nevypadá, ovšem zbývající komplikace se rozhodně nedaly brát na lehkou váhu. Jediný způsob, kterým může zjistit, jak hluboko je pod povrchem země voda, je začít vrtat. Pokud už nemáte čas, nebo vám dojdou peníze, štěstí nebo trpělivost, než narazíte na vodu, odpověď je jasná voda je příliš hluboko.

Hope bezesporu nejvíce tlačí čas. Rio měl bohaté zkušenosti už vykopal studnu za týden, ale také už vrtal měsíce, aniž by spatřil jedinou kapičku.

Dívka mu sama nic neřekla, Mason se však zmínil, že musí patnáctého ledna zaplatit další splátku bance. Hope sice tvrdí, že má peníze na hypoteční splátky odloženy, Riovi však bylo jasné, že jsou její finanční možnosti značně omezené.

Rio si toužebně přál, aby byla voda blízko povrchu, veškeré jeho zkušenosti i instinkt ho však varovaly, že je hluboko, velmi hluboko, až na hranici pevných nervů.

Náklaďák se přiblížil k Větrnému kaňonu. Mohl vjet dovnitř díky jednoduché dřevěné cestě z kmenů, kterou Rio postavil, ještě než se Mason vrátil z výletu za rodinou. Přístup pravda nevydrží pořádný déšť, ale neměli čas ani peníze, aby tu nechali vystavět lepší cestu.

Pokud bude muset, byl Rio ochotný tu třeba tábořit a vozit veškeré zásoby i materiál na koni. Už spal a jistě i bude spát na horších místech. Když už se někdo živí hledáním vody, nemůže být zvyklý na pohodlí.

Zaparkoval náklaďák vedle prastarého, odřeného jeřábu. Stroj nebyl nikterak krásný na pohled, zato byl spolehlivý. Rio ho už použil na mnoha místech, na kterých mnozí odborníci kroutili nevěřícně hlavami, když slyšeli, že by tam měla být voda.

Ošklivý, starý jeřáb však úspěšně nacházel jednu studnu

za druhou.

Ostatní nářadí, které používal, nebylo o nic zachovalejší než jeřáb. Většinu z nich našel v různých starých stodolách a stájích u lidí, kterým pomáhal, a sám si je upravil. Nářadí, které koupila Hope, vypadalo vedle těchto starých kousků jako naleštěná mince na špinavé podlaze.

„No, eště že nejsme na soutěži krásy,” prohlásil Mason, když si kritickým pohledem prohlédl přístroje. „Tuším bysme prohráli.”

Rio na uštěpačnou poznámku neřekl nic, ale co nejrychleji nosil nářadí z auta k místu, kde chtěli začít vrtat. I když mu oba vydatně pomáhali, připadalo Hope jako věčnost, než byli s přípravnými pracemi hotovi. Hope netrpělivě přešlapovala, když startovali motor, který měl vrták pohánět. Kaňonem se rozlehl nezvyklý hluk.

Když Rio viděl, jak sebou Hope trhla, chytil ji okolo ramen, aby ji uklidnil. „Neboj, za chvíli si zvykneš.”

„Ano, až ohluchnu.”

Usmál se na ni a zvedl ji do výše. „Tak, a teď mi dej pořádnou pusu pro štěstí a běž tam k té řídicí desce a zapni tlačítko s číslem jedna.”

Hope jej pevně objala a políbila ho způsobem, že zalitoval, že s ní není někde úplně jinde. Líbilo se mu na ní všechno její inteligence, duševní krása i nádherné, svůdné tělo.

Hope cítila něco podobného k Riovi. Byla šťastná, když mu mohla být na blízku, mluvit i mlčet s ním.

Pomalu a neochotně ji postavil zpět na zem a pustil ze svého objetí. Dívka poslechla a vydala se k panelu plnému různých světýlek, tlačítek, čísel a měřidel, které měly za úkol hlídat teplotu a rychlost vrtacího zařízení. Zmáčkla tlačítko s číslem jedna a tázavě se podívala na Ria.

Rio zvedl hlavu od vrtáku a pokývl hlavou. Pak zase sklonil hlavu k zařízení a pozorně je sledoval. Nemusel vidět na řídicí panel, aby věděl, že zařízení pracuje tak, jak má. Stačilo mu naslouchat zvuku motoru a sledovat vibrace vrtacího zařízení.

Rio věděl, že první část práce bude nejrychlejší a nejsnadnější na celé té obtížné cestě za vodou. Problémy nastanou, až pod zemí narazí na vrstvu tvrdé skály.

Těžko říci, jak silná ta vrstva bude a kolik metrů do hloubky se budou muset prokopat, aby došli k cíli. Za studnu, která bude zásobovat celé Sluneční údolí, námaha však stála.

Po dvou hodinách si Hope řekla, že nemá cenu tu stát a pozorovat potrubí, jak mizí v zemi. Měla by se vrátit na ranč, sednout na Dámu a objet pastviny, jestli dobytek nepotřebuje vodu nebo krmení.

Měla by se podívat hlavně na Snílka, další Princeznino tele. Včera se jí zdálo, že nějak divně chodí, bylo však už šero, tak si nebyla jistá. Pak by měla spravit plot, aby se kojoti nemohli dostat ke kuřatům. Také na ni čekají nějaké účty.

Ve městě se musí vyzvednout nářadí, které tam Rio odvezl nabrousit, navíc potřebují koupit další dva speciální vrtáky do tvrdé skály. Je pravda, že jejich cena ji šokovala, nebylo však zbytí. Pokud bude Rio potřebovat titanový vrták s diamantovým ostřím, dostane ho.

Když si vzpomněla, jak ji Rio o vrtáky žádal, posmutněla. Prý by si vystačil i s těmi starými, vrtání by mu však zabralo příliš mnoho času. Že by ho už popadl vnitřní neklid, který ho nutil jít dál? Jenom pomyšlení na jeho odchod ji zabolelo.

Rozum jí říkal, že má Rio pravdu, sama by měla nejvíce spěchat. Čím dříve bude studna vykopaná, tím lépe. Rozhodně nemá neomezené finanční možnosti. Když odkládala hotovost na studnu, odhadla jenom zhruba, kolik by taková studna mohla stát, sumu zdvojnásobila a přidala deset procent, kdyby nastaly nečekané problémy.

Dnes si nebyla vůbec jistá, jestli to bude stačit. Od doby, kdy před sto lety kopali poslední studnu, se mnohé změnilo. Inflace a nové pracovní postupy způsobily, že se cena vrtání studny posunula mnohonásobně nahoru.

Jen zprovoznění Riova starého vybavení stálo více, než kolik plánovala na nákup celého vrtacího zařízení z druhé ruky. Když platila potrubí, napadlo ji, jestli snad není pozlaceno. Neřekla Riovi nic, ale aby mohla nakoupit další nářadí a potrubí, které potřebuje, bude muset sáhnout do obálky s penězi, které si odložila na další hypoteční splátku.

Neprotestovala. Bezvýhradně mu věřila. Když řekl, že je tady pod povrchem voda, nepochybovala ani na vteřinu o tom, že tomu tak je.

„Hope, Hope! Vohluchla si, děvče?” křičel Mason.

Dívka překvapeně zamrkala, jak se probrala ze zamyšlení.

„Říkal sem ti už třikrát, esli bys nešla překontrolovat, kolik je vody ve Stříbrný pánvi,” řekl Mason s rukama špinavýma od oleje.

Hope jen přikývla. Líbilo by se jí sice víc, kdyby měla nějakou práci tady, blízko milovaného muže, ale tohle nyní nemohla ovlivnit. Musí dělat něco užitečného a přestat na chvíli myslet na to, co tady vrtací zařízení najde. Nebo nenajde.

Zatím byly jakékoli obavy předčasné. Vrták se ještě nedostal ani tak hluboko, aby mohl narazit na kořeny pouštních rostlin. Voda je určitě ukryta mnohem, mnohem hlouběji.

„Potřebuješ ještě něco?” zeptala se Hope Ria.

K jejímu překvapení muž souhlasně přikývl a naznačil jí rukou, aby šla k němu. Poslechla a po cestě uvažovala, co asi na ranči zapomněl. Když přišla až k němu, sundal si kožené rukavice, chytil ji dlaněmi obličej a něžněji políbil. „Tebe, Hope. Potřebuju tebe.”

Hope vytryskly z očí překvapením slzy. Zabořila tvář do jeho košile a zašeptala: „Já jsem přece tady. Vždycky tu pro tebe budu.”

Objali se tak pevně, že mohla sotva dýchat.

„Dávej na sebe pozor. V té zatáčce hned za výjezdem z kaňonu musíš pevně držet volant.” Na chvíli se odmlčel a pak rychle dodal: „Prosím, ty můj snílku, buď opatrná. A nos u sebe pořád tu zbraň proti hadům.”

Hope na něj překvapeně pohlédla. „Myslíš, že by mě mohl Turner znovu otravovat?”

Muž zavrtěl hlavou. „Ale ne. Kdybych si to myslel, zavedl bych ho vysoko do hor a ztratil ho tam. Ale… jak bych to řekl…”

Hope mlčela a napjatě čekala, co má Rio na srdci.

Muž bezradně vzdychl, pak ji zničehonic vášnivě políbil a pohlédl jí přímo do očí zrakem v barvě nočního nebe. „Neumíš si představit, co pro mě znamenáš. Jenom pomyšlení na to, že by se ti něco mohlo stát, mě přivádí k šílenství. Chtěl bych tě unést a ukrýt na nějakém tajném místě, abys byla v bezpečí.”

Usmála se na něj. „O mě se nemusíš bát. Budu v pořádku.”

„Vím, ale stejně.” Chytil ji za ruku, aby ji políbil, a uviděl modřinu, kterou měla na zápěstí. Jeho rty se lehce dotkly dívčina zranění. „Víš, sám tomu nerozumím, ale vím, že jen pomyšlení na to, že by ses mohla nějak zranit, způsobuje, že v duši krvácím.”

Cítila, že to, co říká, myslí smrtelně vážně, a najednou věděla, že city, které k ní chová, jsou opravdu hluboké. Poprvé jí v duši zasvitla naděje, že třeba, až vyvrtá studnu, neodejde pryč.

Tato myšlenka ji zcela rozrušila. Mohli by spolu žít v milovaném Slunečním údolí, chovat dobytek a vychovávat děti a milovat se až do skonání světa. Po nich by tady žily jejich děti a snily dál jejich velký sen.

Hope se rozzářila novou nadějí. Ještě nikdy Riovi nepřipadala tak krásná.

Hope můj nádherný snílku nedovol nikomu, aby ti ublížil. Ani mně. Hlavně ne mně.

On ji však, ať chce, nebo nechce, jednou zraní. Vedel to tak jistě, jako věděl, že jej dívka miluje.

Vrtání se vleklo. Čas utíkal a najednou byly Vánoce.

Hope připadalo, že neminul den, aby se nezlámala některá část vrtacího zařízení. Někdy bylo možné pokažený díl opravit hned na místě, jindy museli čekat, až ho Rio přiveze z města.

Jednoho dne narazili na velmi tvrdou skálu a práce se ještě zpomalily postupovali teď jen po milimetrech. Speciální a taky velmi drahý vrták, který byl určen pro vrtání do zvláště tvrdé skály, by mohl postupovat rychleji, kdyby ho poháněl výkonnější motor, ale stařeček, kterého obstaral Rio, na takto těžkou práci nestačil.

Vrstva skály, se kterou vrták bojoval, byla pevná a nepropustná. Nemohla v sobě ukrývat žádnou vodu. Ta byla schována mnohem hlouběji pod povrchem země.

Rio znovu a znovu trpělivě měnil vrtáky ve stroji a za ohlušujícího rachotu neúnavně pracoval od rána do večera. Hope se už přestala večer ptát, jak se jim dnes dařilo. Hluboká vráska na Riově obličeji i Masonův starostlivý výraz jí sdělily vše. Bez jediné připomínky je vždycky ráno zavezla do Větrného kaňonu, po setmění je zase vyzvedla a mezitím se starala o ranč.

Pořád ještě nepršelo tolik, aby si mohla dovolit přestat dovážet dobytku vodu. Jezdila proto i nadále na Turnérův pozemek. Ačkoliv Johna od onoho osudného večera neviděla, nosila stále při sobě nabitou zbraň.

Samotou rozhodně netrpěla. Už od prvního dne, co začali vrtat, k nim chodila spousta zvědavých návštěvníků. Vždycky si našli nějakou tu výmluvu, proč přišli, jako například pozvání na večírek nebo zájem o nějaký kus dobytka, aby nakonec všichni skončili u stejného tématu. Tak co studna, Hope? Vypadá to nadějně? Kdo ti nakukal, abyste kopali v tom zatraceným kaňonu? Každej přece ví, že voda teče dolů, a ne nahoru.

Ty hledáš artéský pramen? Ještě nikdy jsem o žádném tady v okolí neslyšel, ani od své prabáby, a ta se narodila kousek od tvého ranče.

Měla by ses na to vykašlat! Vyvrtání studny je drahá věc, zatímco ceny hovězího pořád klesají.

A to ještě byli ti nejméně nepříjemní hosté. Našli se i takoví, zvláště lidé z Turnérova ranče, kteří na ni od té doby, kdy si začala něco s Riem, pohlíželi jako na lehkou holku. Nikdo si k ní nic nedovolil, protože se báli Ria, ale prohlíželi si ji s chlípným výrazem ve tváři, který ji přiváděl k zuřivosti.

Prej byl Mason na Díkůvzdání v Salt Lake. Nebylo ti smutno, kočičko? Á, vlastně ne, dyť se ti vo zábavu staral Rio, že jo?

Slyšel jsem, že prej tu Rio chtěl kdysi koupit ňákej ranč, ale neměl žádný prachy. Hodila ses mu, tvůj ranč je pro něj tak akorát.

Hope se rozhodla hloupých poznámek si nevšímat.

Všechny pozvánky na vánoční večírky odřekla. Neměla čas ani energii na nějaké mejdany. Celý její život momentálně tvořil dobytek, vrtání studny a Rio.

Hope překodrcala poslední metry do Větrného kaňonu vypla vypnula motor.

„Jedeš akorát včas,” přivítal ji Rio s úsměvem na rtech.

„Proč? Došlo vám kafe?”

Zašklebil se. „To ne, ale konečně jsme se provrtali tou skalní vrstvou na druhou stranu. Odebral jsem vzorek vrstvy, která leží pod tou tvrdou skálou, a právě jsem se chystal pořádně jej prohlédnout.” Je tam voda?

Nahlas však Hope neřekla nic. Viděla, jak je sám Rio napjatý, a nechtěla jej ještě více znervózňovat. Tak jen nedočkavě čekala, až muž otevře speciální trubičku, ve které měl vzorek.

Stačil jí jediný pohled do jeho tváře, aby věděla vše, co ji zajímalo.

„Nic,” řekl bez emocí. „Je tam suchá skalní vrstva. Žádný vápenec, žádná voda. Ale není tak tvrdá jako ta vrstva nad ní. Vrtání by teď mělo jít mnohem rychleji.”

Rio měl jako vždy pravdu. Dny ubíhaly a vyvrtaná díra polykala jeden metr drahého potrubí za druhým, jako by zeměkoule neměla druhého konce.

Rio už Hope nevysvětloval, ve které skalní vrstvě zrovna vrtají. S Masonem prostě pracovali dál a dál, prodírali se vrstvami kamene, které byly pohřbeny hluboko v zemi od dob, kdy se na zemi objevili první savci. Kopali dál a pohřbívali tak do země peníze a sny a na oplátku si domů nosili jen zlomené kousky vrtáků a ruce plné puchýřů.

Zatracená potvora! Klouže!” ulevil si Mason. Hope nádobu na kávu zachytila, dříve než stačila spadnout. „Máš pravdu, budu ji muset pořádně vyčistit, je

nějaká mastná.”

Oba však věděli, že chyba není v konvici, ale v mužových rukou. Pracoval teď těžce rukama dvanáct až čtrnáct hodin denně.

Letmý pohled na Ria Hope potvrdil, že i mladík pochopil, v čem je problém. Mason potřeboval klid, aby se jeho klouby na prstech jakžtakž uzdravily, ale byl příliš hrdý a umíněný na to, aby to přiznal. Kruhy pod staříkovýma očima i vrásky v obličeji však naprosto jasně hovořily o tom, jak ho všechno v těle bolí.

„Musím dnes dopoledne do města,” řekla Hope nenápadně. „Masone, potřebovala bych, abys dnes zůstal doma, kdyby někdo přišel. Obejdeš se dnes bez něj, Rio?”

Rio pokývl hlavou. „Nějak to zvládnu.”

Poděkovala příteli očima. „Potřebuješ něco z města?” zeptala se a dělala, že neslyší Masonovo brblání, že se mu nechce dělat komornou, když je na ranči spousta mužské práce.

Rio neochotně sáhl do kapsy pro seznam chybějících věcí. Nechtělo se mu začít čerpat Hopeiny rezervy, dokud nebude opravdu muset. Nastal však čas.

„Nemáme už dost potrubí, a pokud narazíme zase na vrstvu velmi tvrdé skály, mám už jen jeden vrták. Kdyby se polámal…”

Hope bez mrknutí oka vzala seznam a schovala ho do kapsy. Její finanční situace začínala být alarmující. Už dříve musela sáhnout do peněz, které si odložila na další splátku bance, teď bude muset z této sumy odebrat další částku.

Věděla, že tato chvíle nastane. Proto se dnes taky chystala do města měla tam dohodnutou schůzku v bance. Potřebovala odsunout dobu splatnosti půjčky o jeden rok. Nebo půl roku. Nebo alespoň o dva měsíce. O jeden?

Musí získat čas, aby měl Rio možnost navrtat se až k artéskému pramenu, který po staletí proudí pod touto suchou zemí a jen čeká, až jej někdo pustí na povrch. Věděla, že tam ten stříbrný pramínek je. A Rio jej chtěl najít stejně silně jako ona sama, o tom nepochybovala.

Tvrdil o sobě, že je muž, který už dávno nesní. Přesto byla přesvědčená, že právě tato studna je jeho snem.

Bez ohledu na to, kolik lidí jí tvrdilo, že tady voda v žádném případě není, nevzdala se svého snu žít ve Slunečním údolí a bojuje dál. Stejně tak bude prosazovat Riův sen až do posledního dechu. Dá mu vše, co může dokud má nějaké peníze, nakoupí mu tolik potrubí a vrtáků, kolik bude potřebovat.

„Ani se mě nezeptáš, jak jsme daleko od vody?” zeptal se a zkoumavě šiji prohlížel temně modrýma očima.

„A ty to víš?” „Ne.”

Hope se zasmála. „Tak proč bych se měla ptát?”

Mladík na ni vděčně pohlédl, uchopil ji za ruku a něžně ji políbil na dlaň. „Po týdnech vrtání bez jediného viditelného výsledku by mě většina lidí roznesla na kopytech.”

Konejšivě ho pohladila po tváři. „Většina lidí si nevidí na špičku nosu,” prohlásila klidně.

„Snílku, můj malý snílku,” povzdechl si dojatě a znovu jí

políbil ruku.

Hope celou cestu do města nemohla přestat myslet na milovaného muže. Věděla, jak mu na ní i její studni záleží, jak moc mu je líto, že zatím neměl štěstí. Hned po příjezdu do města mu šla nakoupit nářadí, o které si napsal, a zaplatila nemalou sumu za jeho rychlý odvoz do Větrného kaňonu.

Pak se vydala do malé cihlové budovy s nápisem Banka. William Worth, který měl na starosti půjčky, už na ni čekal. Byl to tichý člověk. Nechal ji mluvit, dokud nevyslovila celou svou žádost, aniž by pohnul brvou.

Pak odpověděl… ne.

„Ale vždyť kopu studnu,” bránila se Hope, jako by to před chvílí alespoň desetkrát nezdůraznila.

„Slečno Gardenerová, promiňte, že budu tak upřímný, ale chcete po nás, abychom vám odložili splátku, a jako záruku nám nabízíte jen bláznivý sen. Necháváte si vrtat studnu v bohem zapomenutém, vyschlém kaňonu, a to ještě člověkem s pochybnou pověstí, který nemá nic jiného než pět let starý, ojetý pickup a jednoho koně.”

Hope se nadechla, že mu ostře odpoví, pak ale slova hořce

spolkla.

Na Worthově malém, odřeném stole začal divoce vyzvánět telefon.

Úředník se natáhl po sluchátku a ještě stačil říct: „Mohli bychom vám vyhovět s jedinou podmínkou kdybyste našla někoho, kdo by vám ručil a byl ochoten případně převzít vaše závazky u nás.”

Přiložil si pak sluchátko k uchu, chvíli naslouchal, pokývl hlavou. „Ano, pane,” odpověděl a položil sluchátko. Pak se obrátil zpět k mladé ženě. „Budu teď muset na pár minut odejít. Prosím, promyslete si doma v klidu můj návrh.”

Jakmile se za Worthem zavřely dveře, zmocnil se Hope beznadějný pocit. Nečekala, že se setká s tak rezolutním odmítnutím. Nezdálo se, že by mohlo cokoli změnit Worthův názor, a do další splátky už zbývalo jen pár dní.

Chvíli jen tak seděla a sbírala odvahu, aby vstala a vydala se zpět na ranč. Zrovna když zapínala kabelku se všemi doklady, otevřely se znovu dveře. Otočila se. Pochopitelně čekala, že v nich uvidí vracejícího se úředníka. Místo něj však na prahu stál John Turner. „Ale, ale, copak to máme za výraz? Cekal bych hezčí úsměv pro člověka, kterej tě přišel zachránit!” Přistoupil k ní blíže a sebevědomě prohlásil: „Tak poslouchej. Mám pro tebe vobchod. Já ti teď podpisu to ručení a ty zas na voplátku uděláš, co ti řeknu. Tak za prvý propustíš toho zatracenýho míšence, nehodlám do něj vrážet svý prachy. Za druhý s ním už nebudeš nic mít, jinak se fakt naštvu, jasný?”

Rančerova slova šla dívce jedním uchem tam a druhým zase ven.

Turner vytáhl z náprsní kapsy nějaké formuláře a položil je před Hope. „No tak, zlato. Vem rozum do hrsti a podepiš to. Buď já a tvůj ranč, nebo ani jedno. A nedělej si žádný planý naděje. Ten bastard tu nebude věčně, však on jednou vodtáhne.”

Hope se zmocnil nevýslovný vztek. Všechna ta zklamání posledních dnů nenalezený pramen, odmítnutí v bance i vědomí, že má Turner pravdu v tom, že Rio jednoho dne odejde, v ní najednou vyplula na povrch a zvedla hladinu adrenalinu v krvi. Vyskočila a opovržlivě pohlédla na Turnéra přivřenýma očima.

„Jdi se vycpat,” vypravila ze sebe a hlas se jí třásl zlostí.

„Nebuď blázen,” řekl muž vemlouvavě a přiblížil se k ní tak blízko, že ucítil jemnou vůni parfému, kterým se ráno navoněla. Tak blizoučko, že když sahal rukou do náprsní kapsy pro pero, téměř se dlaní ruky dotkl její hrudi.

„Jaké si přeješ květiny?” zeptala se chladně.

„Květiny?” zeptal se nechápavě. „Jaký květiny, sakra?”

„Na pohřeb přece.”

Muž zrudnul vztekem, když si vzpomněl na své poslední setkání s Riem. „Ani sem na tebe nesáh. Jestli něco řekneš Riovi, budeš kecat.”

„Nepotřebuju Ria, abych se od tebe nenechala dál vydírat,” odpověděla klidně. „Nevím, proč bych se měla nechat od tebe šikanovat. Jestli se mě dotkneš třeba i jedním prstem, poradím si sama. A tentokrát nepoužiju nůž, ale pušku, to si piš.”

Na chvíli zavládlo v místnosti naprosté ticho. Turner se pokouše] strávit, co mu právě mladá žena řekla. Pak prohlásil se škodolibým úsměvem: „Uvidíme se v den tvý splátky. Nezapomeň si to poznačit do kalendáře, šestnáctýho ledna, příjdu i se šerifem na ranč. Už se těším, kolik pak budeš mít vodvahy.”

„Nebojím se tě. Nejsem jako ostatní ženské, které se nechaly od tebe odtáhnout proti své vůli do postele. Nejsem bez vůle jako všichni ti chlapi, kteří se od tebe nechali vydírat nebo vylekat a prodali ti jakýkoli dobytek jen proto, že už neměli odvahu říkat dál ne.”

„Fajn, tak uvidíme, zlato. Ale pamatuj, já vždycky dostanu,

co chci.”

„A už jsi někdy chtěl něco, co nepatřilo jiným? Alespoň jednou v tom tvém zkaženém životě?”

Turner nebyl schopen odpovědět, jen celý zrudnul.

„Přesně to jsem si myslela,” řekla odměřeně. „Jsi jako děcko, které se topí v hračkách, ale chce tu, kterou má jeho kamarád. Jsi úplně posedlý věcmi, které nemůžeš mít, a jsi ochotný udělat cokoli, abys je získal. Když je dostaneš, přestanou tě zajímat a toužíš zas po něčem jiném. Ještě jsi, chlapče, nevyzrál.”

„Poslouchej, ty jedna…”

„Ale to je jen tvůj problém,” přerušila jej nekompromisně. „Mě nezajímáš. Bez ohledu na to, jak to dopadne s rančem nebo s Riem, pamatuj si, já se nikdy nestanu tvou děvkou.”

Turner rozzlobeně opustil místnost a hlasitě přitom práskl dveřmi. Bylo na něm vidět, jak má chuť Hope uhodit, udržel se však. V bance bylo příliš mnoho lidí, a navíc se bál Ria.

Hope se po chvíli uklidnila. Když sejí přestaly třást ruce, dopnula zip na kabelce a opustila kancelář.

Pár kilometrů za městem se zastavila u zlatníka, aby vyzvedla dárky, které nechala Riovi a Masonovi vyrobit k Vánocům. Nechtělo sejí věřit, že Štědrý den bude už za několik dní. Nějak se letos na žádné oslavy necítila. Zbývalo ještě udělat tolik práce!

ak bylo ve městě?” volal Mason z verandy, když vystou„II pila z auta.

Ačkoliv mu Hope nic neřekla, předpokládal, že se rozhodla požádat v bance o odložení další hypoteční splátky.

„Nic nového.”

Znal ji příliš dobře, aby v naoko klidném hlasu nepostřehl zklamání a únavu. Povzdechl si. „Tak já vyložím nákup a pojedu pro Ria. Ty si zatím pokecej se svejma kravičkama, bučej tu steskem celej den.”

Hope mlčky předala Masonovi klíčky od auta a vydala se na pastviny za ranč, kde se pásl její oblíbený skot. Okamžitě k ní přiběhla Princezna. Tělo měla porostlé hebkou a lesklou zimní srstí a oči jí jasně zářily jako dva drahokamy.

Dívka ji s láskou pohladila po hlavě. „Princezno, ty jsi tak krásná, že si vedle tebe připadám jako otrhanec.”

Kravička táhle zabučela a Hope připadalo, jako by říkala: Jasně že jsem krásná. Jsem nádherná. Vlastně jsem úplně dokonalá.

Hope ještě svou oblíbenkyni polaskala po chundelaté hlavě a pak do žlabu vysypala pytel s krmením, aby se i ostatní dobytek mohl najíst. Přitom je pozorně sledovala. Vypadali všichni ve formě.

Jak tak stála a kochala se pohledem na čilé, zdravím kypící stádo, hned se cítila lépe. Dokonce se začala usmívat. Tyto kravičky byly součástí jejího snu o novém Slunečním údolí. Právě ony se měly stát zakladatelkami jejích budoucích stád. Když se tak na ně dívala, viděla nejen kravičky a býčky, ale i jasnou a optimistickou budoucnost svého ranče.

„Dobrou noc, Princezno,” zašeptala. „A ty taky, Drahoušku, pěkně papej, ať jsi brzy tak veliký a úžasný jako tvoje maminka.”

Když se Rio s Masonem vrátil na ranč, zbýval mu čas II \ jen na krátkou sprchu před večeří. S námahou šel do koupelny, aby ze sebe smyl prach po celodenní dřině a v těle cítil každičký sval. Věděl však, že ani koupel nedokáže smýt hořkost, kterou

má v sobě.

Oblékl si čisté šaty a vydal se za vůní jídla do kuchyně. Myšlenka na Hopein úsměv mu trošičku zvedla náladu.

„Kde jsi? Pojď rychle na večeři, nebo ji hodím prasatům,” volala Hope vesele, když za dveřmi slyšela mužovy kroky.

Bylo to obvyklé přivítání na konci těžkého dne. Obvykleji Rio popadl do náruče a vřele políbil. Tentokrát ji jen něžně objal a zabořil svou hlavu do jejích vlasů, jako by potřeboval ukonejšit.

„Těžký den?” zeptala se něžně.

Přikývl a pak pomalu odpověděl, jako by mu slova nechtěla z úst: „Dostal jsem se skrz další vrstvu. Pod ní taky není voda.”

Dívka se zarazila, pak přitiskla své rty na mužův krk a naslouchala jeho tepu. Znovu se na něj usmála.

„Tak pojď. Najíš se a bude ti hned lip, uvidíš.”

Rio jí lehce pohladil tvář a pak ji políbil tak vroucně a něžně, že ucítila, jak sejí do očí tlačí slzy dojetí.

„Na světě není žádná žena, která by se ti vyrovnala,” ujišťoval Hope.

Tu noc jí Rio znovu a beze slov řekl, že byli stvořeni jeden pro druhého. Jejich těla i duše se navzájem prolínala a souzněla v dokonalé harmonii plné vášně a hlubokých citů.

Občas ho napadlo, jak by bylo krásné, kdyby kopal ve Větrném kaňonu navždy, aniž by cokoli našel a mohl tak i nadále zůstávat s milovanou ženou.

Přesto věděl, že musí najít vodu. Splní tím jeden sen a začne hned nový sen o novém, prosperujícím Slunečním údolí. Musí najít vodu a musí ji najít brzy. Čím déle tu bude zůstávat, tím více jí svým odchodem ublíží.

Myšlenka na bolest, kterou jí musí způsobit, byla jako dýka, kterou mu někdo zabodnul do srdce.

Budu teď pracovat déle. Nemusím jezdit každý den na ranč na večeři,” sdělil Rio Hope následujícího rána. „Už nemáme čas. Musíme narazit na vodu do patnáctého ledna, jinak budeš mít problémy s bankou.”

„Kdepak,” odpověděla bez váhání. „Nemusíš se pro peníze udřít. Nějak splátku zvládnu, neboj se. Máme tolik času, kolik budeš potřebovat.”

Rio na ni zkoumavě pohlédl. „Nechám to teda až na leden. Jeden Masonův synovec nám přijede po Vánocích pomoct.”

Chtěla nesouhlasit, ale neřekla nic. Měl vlastně pravdu. Nemají dost peněz ani času nazbyt.

Hope. Rio a Mason strávili Štědrý večer ve Větrném kaňonu. Žena ozdobila jeřáb barevnými světýlky a různými ozdobami z přírodních materiálů a upekla krocana na rožni, který jí vyrobili chlapi. Zpívali společně koledy Hopein příjemný alt krásně doplňoval Riův hluboký bas, zatímco Mason je umně doprovázel na harmoniku.

Hope s Masonem zavzpomínali na milované, kteří tu s nimi už nemohou být dívka na rodiče a sestru, stařík na laskavou ženu a uronili přitom i pár slz.

Popíjeli lahodnou whisky a vychutnávali si klid a slavnostní pohodu tohoto výjimečného dne. Nakonec se Mason zvedl, šel k nákladnímu autu a vzápětí přinesl dva dárky.

„To je pro tebe,” řekl překvapenému Riovi.

Rio dojatě převzal pečlivě zabalený balíček a začal jej pomalu rozbalovat. Když nakonec otevřel dlouhou, plochou krabici, bylo vidět, že mu přítelův dar udělal opravdovou radost.

V krabici ležela ozdobná páska na klobouk z hadí kůže, která ve svitu plamenů přímo zářila. Jednalo se o precizní ruční práci. Podle velikosti šupin na kůži Rio poznal, že páska byla vyrobena ze skutečně velkého chřestýše.

„Mám pocit, že jsem tu kůži už někde viděl, nemám pravdu?” zeptal se a uznale se na Masona podíval.

„No jasně,” přikývl muž. „To je ten macek, kerej si myslel, že může žít blízko našeho dobytka. Vokázal sem mu, jak se mejlí.”

„Je opravdu krásná, dík.”

„Rádo se stalo, chlapče. Na tvým klobouku mu to bude lip slušet, to si piš.” Mason pokývl hlavou, otočil se k dívce a podával jí druhý balíček. Když jej otevřela, spatřila krásný pásek vyrobený také z hadí kůže.

„Je to ze stejný potvory. Myslím, že ti pěkně ozdobí pas. Co ty na to?” Mason se usmál a mrknul na ni.

„Moc děkuju,” řekla dojatě a políbila starého přítele na tvář. „A já si říkala, co děláš každé ráno tak brzy v dílně.”

Když si představila, jak mu ještě před svítáním muselo být v nevytopené dílně zima, vážila si dárku ještě více.

„Taky pro tebe něco mám, ale rozhodně to není tak elegantní jako pásek na klobouk,” řekl Rio a podal Masonovi měkký balíček.

Stařík trhal nedočkavě papír z dárku jako malé dítě. Vevnitř pak objevil nový pár pracovních rukavic. Hned si je natáhl a obdivoval pevnou a zároveň neuvěřitelně pružnou kůži, ze které byly vyrobeny. Přesně to jeho nateklé klouby na prstech postižené artritidou potřebovaly.

Zatímco Mason děkoval Riovi, zašla Hope k bedýnce, ve které přinesla potraviny. Tam měla ukryté dárky pro oba milované muže.

První dárek podala Masonovi. Otevřel malinkatý balíček a vydechl radostí. „Sakriš, holka, eště sem asi neviděl něco tak hezkýho.”

Pak vyndal roztřesenýma rukama stříbrnou sponu na pásek. Byla oválná a v jejím středu cválal krásný perleťový kůň. V odlesku ohně celá zářila.

„Nemůžu se dočkat, až ji zkusím,” řekl a mrknul na ni.

Pak odešel na druhou stranu jeřábu, sundal si pásek, odšrouboval z něj starou sponu a začal si připevňovat novou.

Hope zatím předala Riovi svůj dárek. Muž vzal opatrně do ruky malou krabičku, podíval se jí přímo do očí a začal dárek pomalu rozbalovat. Uvnitř ležel náramek vyrobený z jediného kusu stříbra, který přesně pasoval na Riovo zápěstí.

Mladík překvapeně hvízdnul. V náramku byly poskládány kousky želvoviny do vzoru řeky, který v řeči indiánů označoval Riovo jméno.

Muž obdivoval mistrnou práci, kterou zlatník na náramku provedl, když si najednou všiml, že je na jeho vnitřní straně něco vyryto. Ozdobným písmem tam stálo: Dokud poteče voda.

Rio naprázdno polkl. Najednou měl rozporuplné pocity cítil naráz bolest i radost.

Když pohlédl na Hope, zářily mu oči pohnutím. Ani si nepamatoval, kdy naposledy dostal od někoho dárek. A tento byl navíc darovaný z upřímné lásky.

Lehce ji políbil, jako by se bál, že kdyby ji stiskl v náručí pevněji, mohla by mu uniknout mezi prsty jako vítr.

„Děkuju,” promluvil chraptivě. „Ten dárek je jako ty sama. Krásný a překvapivý.” Pak si rozepnul knoflíčky límce u košile a sáhl rukou pod košili. „Nepokládal jsem za nutné balit ti můj dárek. Chtěl jsem ti ho totiž předat stejným způsobem, jako jsem ho kdysi dostal sám s teplem lidského těla.”

Z krku si pak sundal indiánský náhrdelník. „Patřil mé prababičce, babičce a pak mé matce,” vysvětloval tichým hlasem. „Dala mi ho, když mě nechala u dědečka a sama se přestěhovala zpět do města.”

Náhrdelník, jenž se leskl v Riových rukou, byl zdoben tradičním indiánským květinovým motivem. Květy, které jej zdobily, však nebyly vyrobeny ze stříbra či nějakých drahých kamenů, ale z více než sto let starých mincí. Indiánská a bělošská kultura se tak smísila, aby vytvořila tento nádherný šperk neuvěřitelné historické hodnoty. Dívku až zamrazilo, když si uvědomila, jakou má dar cenu.

„Rio, to si přece nemůžu vz…”

Začal ji líbat, až zapomněla, co chtěla říci. Když jí připevnil náhrdelník na krk, ucítila, jak ještě sálá mužovým teplem. Pak jí zvedl rukou hlavu a díval se jí přímo do nádherných, temných očí.

„Babička mi řekla, že jednou najdu ženu, která bude hodna tento šperk nosit. Víš, nevěřil jsem jí, dokud jsem tě neviděl u Turnérovy studny rozesmátou a celou promáčenou.”

Hope vstoupily proti její vůli do očí slzy.

„Možná že jednou,” pokračoval vážně, „dáš ten náhrdelník své dceři a povíš jí o muži, od kterého jsi jej dostala. Neumím si představit jiného člověka, který by jej měl nosit, než dítě, jež budeš ty nosit na svém srdci.”

„A co tvé děti?” zeptala se smutně.

Rio se na chvíli odmlčel a pak začal bolestně vyprávět. „Kdysi dávno jsem chtěl mít s jednou ženou dítě. To jsem ještě žil ve městě a netušil jsem, že se stanu Bratrem větru. Ta žena mě milovala, ale byla běloška. Nechtěla porodit míšence.”

„Potom tě nemilovala,” řekla Hope nesmlouvavě.

Zavrtěl hlavou. „Ale kdepak, snílku, jen byla prostě upřímná. Jsem jí vlastně vděčný, že měla odvahu a řekla mi to včas, a ne až po svatbě, jak se to stalo mému bratranci.”

„Já taková nejsem,” namítla Hope rychle, „já chci…”

Ale Rio pokračoval, aniž by poslouchal, co mu chce říci. Jeho slova se zapichovala do dívčina srdce jako ostrý nůž. „Rozhodl jsem se, že už nikdy nepožádám žádnou ženu, aby se mnou měla dítě.”

Hope začínala být zoufalá. Chtěla mu říct, že by dala cokoli na světě, třeba i Sluneční údolí, kdyby ji miloval a chtěl s ní mít děti. Nedokázala však ze sebe dojetím vypravit kloudnou větu. „Rio, já, já”

„Už to nebudeme rozebírat, snílku. Netrap se tím, prostě to vem, jak to je,” šeptal uklidňujícím tónem a hladil ji přitom po vlasech.

Sklonila hlavu a bojovala se slzami, které ji dusily. „Jak to asi všechno dopadne?” přemýšlela. Jestlipak jednou předá Riův náhrdelník dítěti, které svého tatínka nikdy nepozná?

Než stačila nabrat dech a vysvětlit Riovi, jak moc by si jeho dítě přála, vrátil se k ohništi Mason. Pokud si všiml slziček v dívčiných očích, nijak je nekomentoval. Jen mlčky přisedl a zahleděl se do ohně.

V dálce pěli kojoti své koledy. Obklopila je tajemná atmosféra kouzelného dne. Tuto noc nebylo těžké uvěřit, že tu jsou s nimi duchové předků i bohové.

„Můj dědeček šaman miloval Vánoce,” pronesl Rio do ticha. „Říkal, že to je jediný den v roce, kdy jsou běloši schopni svolat rodinu dohromady a do krásných písní vložit svou duši. Říkal, že v kostele cítí Velkého ducha, který přichází jako vítr přinášející déšť, jenž smyje všechnu špínu předešlého roku.”

„Tak proč se nestal křesťanem?” zeptala se Hope zvědavě.

„Stal se jím.”

„Myslela jsem, že byl šaman.”

„Taky že byl.” Když viděl překvapený pohled obou svých přátel, dodal: „Byl přesvědčen o tom, že existuje více bohů, ten křesťanský však je nejmocnější. Problém však byl přesvědčit mou babičku, že jsou i jiní duchové než Duch svatý. Modlila se za spásu jeho duše až do své smrti.”

Hope se nepřestávala k muži tisknout. „Tvůj dědeček ještě žije?” zeptala se.

„Ano,” odpověděl a položil si svou hlavu na její. „Je součástí písní kojotů a táhlého volání větru, rýmem z bělošské koledy a dílem Velkého ducha přítomného v kostele o Vánocích. Měl v srdci místo pro všechny tyto věci a já pevně věřím, že je teď v nich zase místo pro něj.”

„Amen,” vydechl Mason tiše.

Po chvíli starý muž vstal, protáhl se a prohlásil: „Tak děti, hodlám teď vodnýst mý stařičký kosti do měkoučký postýlky.”

„Dovedu Hope za chvíli,” prohlásil Rio.

„Tak nezapomeň na dobrý vychování. Sem už moc starej na to, abysem dělal chůvu.”

Pak odkráčel k Hopeinu nákladnímu autu a za chvíli se nocí rozlehnul zvuk nastartovaného motoru.

„Ty nebudeš spát doma?” zeptala se Hope, když opět nastalo ticho.

„Vzal jsem si dnes s sebou matraci a spacák.”

Žena se k němu svůdně otočila a rukou mu zajela pod kabát a košili, dokud rukou nenahmatala mužovu teplou kůži. „A je v něm dost místa pro dva?” zeptala se.

Muž se usmál, zvedl ji jako pírko do náručí a odnášel si ji na své polní lože.

Pak se stal vášnivým větrem, který zpíval o její kráse a smyslnosti, lásce i vnitřní bohatosti. Svými doteky jí sdělil všechna tajemství, která zná jen vítr.

Když na vrcholu extáze křičela jeho jméno, stal se její součástí a náhle věděl, že jsou spolu nerozlučně spjati.

o svítání zbývala ještě spousta času, když se kaňonem znovu rozléhal zvuk vrtacího stroje, který se pokoušel prokousat se tvrdou skálou až k místu, kde se sny vyplní nebo umřou.

Dny ubíhaly. Měkčí vrstvu skály vystřídala tvrdší a pak zase měkčí a tak pořád dokola. Hopeiny peníze mezitím tekly proudem do vyvrtané díry, ale voda na sebe pořád nechávala čekat. Jednou už jim svitla naděje, to když Rio narazil na vápencovou vrstvu, která ukrývala malé množství čiré tekutiny, úlevu však brzy vystřídalo zklamání. Vody nebylo dost a brzy se provrtali do další skalní vrstvy, která byla zcela suchá.

Mladík se nevzdával. Neúnavně pracoval celý den bez ohledu na to, kolik suchých kamenných vrstev provrtal nebo kolikrát zlámal vrták. Neřekl ani slovo a dřel dál. Jen jeho unavené oči a mozoly na rukou prozrazovaly, že musí být vyčerpaný.

Chlapec, který jim přijel pomoci ze Salt Lake, pracoval jako dospělý, silný muž, třebaže mu bylo sotva šestnáct. Také Mason dělal, co mohl, a dřel s neuvěřitelným odhodláním.

Každé odpoledne za nimi jezdila Hope, aby je potěšila chutným obědem a krásným úsměvem. Jen jednou nedorazila.

To bylo toho dne, kdy pozorovala muže, jak nakládají na náklaďák poslední zvířectvo, které na statku zbylo. Nechala si jen Bouřliváka, a to proto, že ho Riovi slíbila coby ženicha pro Klekánici.

Všechen dobytek krom svých oblíbených angusů prodala už na začátku ledna. Jejich noví majitelé je odvezli na nové pastviny, kde nebyla voda tak cenná, že by mohla být vyvažována diamanty.

Mason nic netušil na to si dávala pozor. Všechna nákladní auta, která převážela dobytek, přijížděla v době, kdy Mason pracoval ve Větrném kaňonu.

A Rio? Ten byl ve Větrném kaňonu nepřetržitě. Bez přestávek pracoval a každým dnem byl unavenější a zachmuřenější. Když se pokoušel mluvit o další dívčině splátce, vždycky ho odbyla slovy: Ty se starej o studnu, já zařídím zbytek. Tak zněla úmluva.

Dnes udělala všechno pro to, aby splnila svou část úmluvy.

Dveře dobytčího nákladního auta se s hlasitým zaklapnutím definitivně zavřely. Hope píchlo u srdce, když slyšela Princeznu, jak znepokojeně bučí. Její hlas poznala mezi všemi. Drahoušek maminku vzápětí napodobil.

McNally, mohutný muž v džínsech a koženém saku za dobrých tři sta dolarů, na ni smutně pohlédl. Jeho bledě modré oči vyjadřovaly upřímný soucit.

„Jseš si jistá, že si to nerozmyslíš?” zeptal se naléhavě. „Mohl bych ti v bance ručit a …”

„Ne,” přerušila jej dívka nesmlouvavě, „přesto díky.” Pak se pokusila o úsměv. „A nedívejte se tak smutně, víte moc dobře, že jste chtěl už několikrát odkoupit zpět Princeznu.”

„Ksakru,” zaklel rančer. „Kdyby to jen byl někdo jiný, a ne zrovna ty! To bych se teď řehtal jako kůň.” Chvíli přešlapoval na místě a pak řekl naléhavě: „Hope, dovol mi, ať ti nějak pomůžu.”

Dívka na něj vážně pohlédla. „Ale to jste přece právě udělal. Někdo jiný, kdo ví, jak nutně potřebuju peníze, by mi za ně nabídl polovic. Jen díky vám si mohu dovolit ponechat dál ranč. Ještě jednou díky za vaši velkorysost.”

McNally se nadechl, jako by chtěl něco říci, ale pak se zarazil a jen se dotknul špičkami prstů svého klobouku. Pak mávl na řidiče, aby se připravil k odjezdu.

„Kdyby sis to přece jen rozmyslela,” začal znovu.

„V žádném případě,” zakroutila Hope hlavou.

„Nojo, tak já asi pojedu, máme před sebou dlouhou cestu. „Tak nashle a ještě jednou díky.”

„Jestli tu má někdo děkovat, pak jsem to já. Tohleto je to nejnadějnější stádečko, jaké jsem kdy viděl. Kdybys někdy hledala parťáka pro chov dobytka, mysli na mě. Rád bych dělal s někým, kdo má tvé oko na telata.”

McNally nasedl do kabiny nákladního auta a stáhl boční okénko. Zatímco se vozidlo pomalu rozjíždělo, ještě zavolal: „Peníze jsem převedl už včera. Jestli budeš mít ňáké problémy s tou zatracenou bankou, dej mi vědět. Dám to okamžitě do čajku.”

Hope přikývla a smutně sledovala, jak auto s jejími milovanými kravičkami odjíždí z dvorku a míří na cestu. Za chvíli viděla už jen zvířený prach a pak nic, jen prázdnou krajinu osvícenou zlatými slunečními paprsky.

Místo do Větrného kaňonu zamířila tentokrát do města. Worth už na ni čekal v bance. Výraz v jeho obličeji napovídal, že se předem připravil na opravdu nepříjemné setkání. Na parkovišti uviděla červený pickup a bylo jí jasné, že někde poblíž čeká Turner jako hyena na svou kořist. Už se určitě nemůže dočkat, až ji uvidí zcela zlomenou škemrat o pomoc.

Dnes vypršela splatnost druhé splátky.

„Dobré odpoledne, slečno Gardenerová,” přivítal ji Worth a dodal s utrápeným výrazem na tváři: „Vím, že to pro vás není jednoduché, ale přece jenom, jste ještě mladá a můžete”

„Podepsání šeku není myslím nijak složitá věc,” přerušila jej žena chladně. „Už jsem to dělala mockrát.”

Zatímco úředník zůstal nevěřícně sedět a nezmohl se na jediné slovo, Hope vytáhla šekovou knížku a napsala na šek dlužnou částku. Worth jej mlčky převzal a přešel ke svému počítači, aby si ověřil, zdali je šek krytý. „Panebože,” vyjekl s očima upřenýma na obrazovku. „Jak jste to jen dokázala?”

„Peníze jsem vám splatila,” řekla odměřeně, „nic jiného vás, s prominutím, nemusí zajímat.”

„Ehm, samozřejmě… No, víte, musím nechat připravit nějaké papíry, když dovolíte. S touto situací jsme nepočítali.”

„Mám ještě nějaké zařizování. Vrátím se za hodinu. Předpokládám, že to už bude všechno nachystané, co říkáte?”

Worth jen zamrkal. Hope měla na sobě obnošené džíny, růžovou flanelovou košili a zablácené pracovní boty. Mluvila s ním však tónem vévodkyně.

„Samozřejmě, hodina nám stačí,” přikývl jen.

Hope pak bez dalšího slova opustila banku, aby se vydala zaplatit další účty a nakoupit nějaké zásoby. Potřebovali další vrtáky i další potrubí i nějaké nářadí.

Když podepsali v bance nachystaná lejstra, vrátila se zpět na ranč. Bouřlivák neklidně pobíhal po pastvině a hledal své čtyři družky. Marně. Ty odjely dnes brzy ráno, ještě dlouho předtím, než dorazil McNally.

Když se rozhlédla po prázdné ohradě pro dobytek, chtělo sejí plakat. Samozřejmě toho nelitovala. Kdyby musela, udělala by to zas. Dobytek se dá koupit nový, ale sen o své farmě rozhodně ne.

Dívka stála a pozorovala, jak se zapadající slunce odráží v nádrži, ze které ještě ráno pila milovaná Princezna a její stádo. Stála tam dlouho. Neplakala, ale myslela, že jí pukne srdce. Když se nakonec otočila, stál za ní Rio.

„Kde je dobytek?” zeptal se, třebaže tušil odpověď. Věděl moc dobře, že je dnes patnáctého ledna.

Smutně se usmála. „Koupil je McNally z Utahu. Měl obrovskou radost, když jsem mu zavolala. Říkal, že litoval, že mi Princeznu prodal, hned jakmile slyšel, jak úžasná má telata. Budou u něj v těch nejlepších rukou.”

„A co klisny?”

„Prodala jsem všechno krom Bouřliváka. Zaplatila jsem splátku bance a koupila další potřebné věci tak na měsíc kopání,” prohlásila odevzdaně.

„Bože!”

Rio si dlaněmi unaveně zakryl tvář. Pak se na dívku vážně podíval. „To že jsem vystudoval hydrologii, neznamená, že ti najdu studnu. Peníze z prodeje dobytka jsi měla nechat na případný nový život někde jinde, a ne hodit je do pitomé díry v zemi!”

„Ale já přece neprodala dobytek, protože věřím tvému titulu.” Hope k Riovi došla a položila mu ruce kolem krku. „Vím, jak rozumíš přírodě, viděla jsem tě, jak s ní umíš komunikovat. Sama jsem v tvé náruči cítila přítomnost vody pod našima nohama. Tvé schopnosti jsou záhadné a nepochopitelné, ale tak skutečné, jako je má láska k tobě. O tom jsem přesvědčena.”

Viděla na jeho očích, že ho ještě nepřesvědčila.

„Rio, teď mě dobře poslouchej,” mluvila sebejistě. „Vím, že tam je voda. Pokud bude v lidských silách se k ní dovrtat, ty to dokážeš. Pokud to bude možné, já to budu platit. A jestli to nedopadne dobře, budeme alespoň moci žít dál s vědomím, že jsme pro své sny udělali vše, co bylo v našich silách. Není žádná ostuda, když neuspějeme. Hanba je, když se vzdáme a o nic se nepokusíme.”

Muž na ni mlčky zíral a pomalu se mu vracela odvaha i odhodlání. Pevně ji k sobě přitiskl.

„Já ti vodu najdu, i kdybych se měl sám vlastníma rukama prokopat až do horoucích pekel.”

Mason ani jeho synovec nevydrželi Riovo pracovní tempo. Přece jen byl jeden starý muž s bolavými klouby a druhý vlastně ještě chlapec. Tehdy začala pomáhat i Hope. Bojovala s nářadím, které dosud nikdy neviděla, a její ruce ozdobily nové mozoly.

Když v noci lehávala pod hvězdnou oblohou v Riově náruči, chvilkami ji napadalo, že by se mohlo hledání vody protáhnout na neurčito a on by tu s ní byl napořád. Tak by se jí však nikdy nevyplnil její největší sen!

V jitřním chladu těsně před východem slunce stála Hope u ovládacího panelu vrtacího zařízení a nejisté jej pozorovala. Měřidlo tlaku se nějak podivně třáslo, jako by bylo pokažené.

„Rio!” zavolala hlasitě. „Mohl bys na chvíli? Mám problémy s…”

Zbytek jejích slov zanikl v ohlušujícím hluku, který se zničehonic rozlehl ve Větrném kaňonu. Hope se lekla a začala se rozhlížet, odkud zvuk pochází.

Rio ne. Okamžitě se k ní neuvěřitelně rychle rozběhl, popadl ji za ruku a zakřičel: „Utíkej!”

Nerozuměla mu ani slovo, ale protože ji pevně držel, musela utíkat s ním. Vlastně ji vlekl za sebou. Když zastavili a Hope se podařilo znovu popadnout dech, vyděšeně se zeptala: „Co se stalo?”

Muž se šťastně usmíval, když ji pohladil dlaní po tváři. „Bude pršet, můj krásný snílku! Několik tisíc let tu teď bude pršet!”

Zvedla hlavu k jasné obloze a pomyslela si, že se asi zbláznil. Pak se ozval znovu ten nesmírný rámus, jako když udeří velmi silně hrom.

„Rio!” vykřikla pořád ještě nejisté. „Je to opravdu tak, jak si myslím?”

„Ano. Dokázali jsme to!”

Najednou se země vytryskl první pramínek vody a po něm další, dokud nevznikla třpytivá fontána, která ve svitu vycházejícího slunce zářila všemi barvami. Po chvíli se artéský pramen uklidnil a zmenšil se na polovinu původní výšky. Netryskal už s takovou intenzitou, zato bublal, zurčel a tančil v pravidelném rytmu.

Hope s Riem se chytili za ruce, šťastně se rozběhli do Větrného kaňonu a nezastavili se, dokud nestáli pod průzračnou sprchou, kde se objali.

Hope mu slízla kapičky vody ze rtů a zašeptala: „Sladká!”

Muž jí také políbil. „To jsi.”

„Já myslela vodu. Bála jsem se, jestli nebude slaná. Ale není, je sladká.” Pak ho pohladila po vlasech. „Děkuju, děkuju, děkuju.”

Slova díků se pomalu proměnila v dlouhý, vášnivý polibek pod tryskající vodou. Rio se však tentokrát nenechal svést.

„Měli bychom to říct Masonovi,” navrhl a pomalu ji pouštěl ze své náruče. Bylo přitom vidět, že bojuje sám se sebou. Jeho ruce se bránily pustit milovanou ženu úplně, kaňonem však povíval čerstvý ranní vítr, který šeptal jeho jméno.

„Rio?” zeptala se nejisté. Bála si přiznat, že už přišla ta chvíle. Celá se roztřásla.

„Ne,” řekla zoufale. „Ještě ne! Teď ne!” Rychle se pak k němu otočila zády a zhluboka se nadechla, aby se vzpamatovala a neříkala slova, která si slíbila, že nikdy nevysloví. Chvíli jí to trvalo, nakonec se však dokázala ovládnout.

Nemá přece právo chovat se tak, aby se on cítil vinen za něco, co po něm sama chtěla, co si vlastně sama vynutila. Musí být silná!

Alespoň pár minut, než se rozloučí s jediným mužem, kterého kdy bude milovat.

Dívčina bolest Ria zraňovala. Musel si odkašlat, aby dokázal promluvit, a i pak se mu zdálo, že mu hlas zní jaksi cize.

„Hope, pokud neodejdu právě teď, bude to pak ještě horší. A já odejít musím.” Potom řekl, jako by se sám nenáviděl: „Měl jsem se držet stranou, já to věděl.”

Hope se otočila a pohlédla mu statečně do očí. „Neumíš si představit, co jsi mi všechno dal. Víc, než jsem čekala, že by mi kdy nějaký muž mohl nabídnout. Rozhodně se za nic neobviňuj. Já tě miluju. Vím, že má láska ti prostě nestačí.”

Rukou ukázala na vodu. „Splnil jsi mi můj sen. Já ti teď dám vše, co můžu svobodu větru.”

„Hope,” povzdechl Rio a hlas se mu zlomil. „Kéž bych byl úplně jiný muž.”

„Ne! Prosím, Rio, z ničeho se neobviňuj. Až mě opustíš, pamatuj jen, že tě miluju. Takového, jaký jsi. I s tvým bratrem větrem!”

Hope zavřela oči, aby neviděla, jak ji muž opouští. Na chvíli se jí zdálo, že cítí teplo milencova dechu na svých rtech, avšak pak zavál vítr a odnesl vše pryč teplo i muže.

Když znovu sebrala odvahu aby otevřela oči, byla v kaňonu úplně sama .

,,Miluji Tě Bratře větru.“ Zašeptala, ale odpovědi se už nedočkala.

Bylo slyšet jen zurčení pramínku vody.

Během cesty do Větrného kaňonu Hope zamyšleně mlčela, třebaže nebyla v autě sama. Jel s ní hydrolog pan Hunsaker, který měl posoudit kvalitu Riovy studny. Od doby, kdy Rio odešel, cítila se dívka často osamělá.

Hunsaker byl menší, do bronzová opálený muž. Ačkoliv mu bylo sotva čtyřicet, jeho vlasy byly úplně prošedivělé. Na sobě měl oblečení i obuv do terénu, dokonce i snubní prstýnek na levé ruce vypadal, že by nějaký ten náraz vydržel.

Hydrolog vyhlížel poněkud opotřebovaně, ale zrak měl výborný. Teď z okna auta bedlivě zkoumal suchou zem okolo a strmé skály Perdid. Nikde žádná známka po vodě. Pak nevěřícně zavrtěl hlavou. „Kdyby mi někdo řekl, že tady někde chce najít vodu, pokládal bych jej za blázna.”

Hope se dál soustředila na řízení auta. Bez ohledu na to, kolikrát do kaňonu jela, byla zde pořád místa, která ji znovu překvapila.

„Většina lidí si taky myslela, že jsem. Včetně úředníků z Reno banky, která vás najala,” souhlasila dívka. „Potřebují vědět, jestli je ta studna opravdu kvalitní, než mi dají půjčku.”

Tentokrát zašla do jiné banky. Nechtěla už mít nic společného s peněžním ústavem, ve kterém pracují příbuzní Johna Turnéra.

„Kdo vám tu studnu navrtal?” zeptal se Hunsaker. „Člověk, kterému se říká Rio.”

„Rio?” zeptal se hydrolog překvapeně. „Takový vysoký chlap s černými vlasy?”

„Ano,” odpověděla a při vzpomínce na milovaného muže sejí zlomil hlas.

„Proč jste mi to neřekla hned? Ušetřili bychom si cestu,” řekl muž. „Pokud ji vrtal Rio, je mi jasné, že nebude mít chybu.”

Hope byla odhodlána mlčet a na nic se neptat. Touha dozvědět se něco o milovaném muži však byla větší, než její pýcha. Třeba o něm Hunsaker něco ví.

„Rio je váš známý?” prohodila jakoby nic.

Hunsaker na chvíli zauvažoval. „Těžko říct, jestli ho vůbec někdo zná. Chodili jsme spolu do školy v Coloradu.”

Hope se na něj překvapeně podívala.

„Já vím. Vypadám mnohem starší než on. A taky jsem já jsem šel do školy až po službě v armádě, kdežto Rio přišel na univerzitu, když mu bylo sotva šestnáct. Odpromoval a ještě mu nebylo dvacet. Nikdo z nás mu nesahal ani na paty.”

Křečovitě stiskla volant. Auto vyjelo z trasy a Hope dalo práci, než jej dostala zpět na cestu. Hunsaker se jen pevně chytil, bylo vidět, že je na jízdu v terénu zvyklý.

„V šestnácti na vysoké?” řekla nakonec. „To pro něj muselo být těžké.”

„Co se týče učiva vůbec ne. Jak jsem řekl, byl to ten nejlepší student, jakého kdy v Coloradu měli, ale…” Hunsaker se na chvíli zarazil, zřejmě uvažoval, jestli má pokračovat. „Ale se spolužáky míval občas spory. To víte, mít indiánské předky není v dnešní společnosti žádná výhra. Měl tvrdou školu života.”

Hope si vzpomněla, jak si Rio poradil s Turnerem. Tehdy ji nenapadlo uvažovat nad tím, kde a proč se naučil takhle se prát. Teď už jí to bylo jasné.

„Rio byl zvláštní,” pokračoval Hunsaker. „Když měl všeho plné zuby, odešel prostě někam do hor, a když se vrátil, byl zase v pohodě.” Pak se usmál. „No, a někdy ho uklidnilo, když dal nějakému sprostému hajzlíkovi do držky.”

Hopeiny prsty tiskly volant tak pevně, až jí zbělely klouby na rukou. Jen pomyšlení na to, jak musel Rio v životě trpět jen pro to, v jaké rodině se narodil, ji velmi bolelo. Stejně jí ho bylo líto, když si vzpomněla na tu ženu, která byla tak hloupá, že s ním nechtěla otěhotnět.

Ona sama by ochotně dala vše, co by měla, kdyby mohla porodit Riovo dítě. Třeba právě teď, v únoru, zjistí, že je těhotná. „Jak jste se seznámila s Riem vy?” zeptal se Hunsaker. Hope zpočátku otázku přeslechla. Byla zcela ztracená ve vzpomínkách na muže, který jí tolik chyběl, a ve snech, jež se asi nikdy nevyplní. Přesto. Jeden téměř neuvěřitelný sen se jí už jednou splnil, tak proč ne druhý?

Dívka si jednou rukou promnula tvář, aby se vzpamatovala. Uvědomila si, že se jí hydrolog na něco už po druhé ptá.

„Lidé mu řekli, že nutně potřebuju studnu,” vysvětlila s omluvným úsměvem.

„Tak, tak,” přikývl Hunsaker. „Zvláštní chlapík, ten Rio. Se svými zkušenostmi a schopnostmi by mohl mít peněz, že by si mohl postavit palác a jeho nádvoří vydláždit zlatem, ale on? Vždycky je ochotný pomoct obyčejným lidem a za práci nechce žádnou hotovost. Nechá si zaplatit částí úrody nebo nějakým tím kouskem dobytka. Vlastně by se dalo říct, že má vlastní stáda dobytka rozsetá po celém Západu. Ale žádné peníze.” „Lidé mu platí svými sny,” řekla tiše. „Nerozumím.”

„Rio je člověk, který už nedokáže sám snít. Hodně se v životě zklamal. Když potká lidi, kteří mají nějaký svůj velký sen, pomůže jim ho vyplnit a na chvíli sní s nimi.”

Pár minut bylo v autě naprosté ticho. Hunsaker pozoroval okolní krajinu a bylo vidět, že mu dívčina slova vrtají hlavou. Nakonec přisvědčil: „Nikdy mě to samotného nenapadlo, ale máte zatracenou pravdu. Vypadá to, že jste si skutečně porozuměli.”

Neodpověděla.

Hunsaker po chvíli podotknul: „Velká škoda, že Riovi někdo nepomohl v době, kdy ještě snít uměl.” „Jak to myslíte?”

„Měl hrozné dětství. Matka i otec pili a on se toulal ulicemi. Když se rodičům zdálo, že jim synek už moc zvlčil, zavřeli ho s dědečkem do rezervace a odstěhovali se do města.”

„Kolik mu bylo?”

„Co já vím, tak dvanáct, třináct.”

Hope se soustředila na cestu, před sebou však viděla malého Ria, rebelujícího a osamělého. „Jeho rodiče ještě žijí?” zeptala se pak.

„Kdež. Nabourali se v opilosti v autě, když bylo Riovi asi patnáct.”

Hope si povzdechla. Zaplavil ji soucit. Kéž by mu tak mohla pomoci! Kéž by mohla trpět místo něj! To však bylo nemožné. Stejně jako zřejmě nebylo možné, aby s ním sdílela svůj osud.

„Hrozná cesta,” podotknul Hunsaker. „To bude fuška dostat vodu odsud k ranči.”

Hope na to nic neřekla. Netrápilo ji potrubí, kterým se přivádí voda, vrásky na obličeji ji nadělala ztráta muže, kterého z celého srdce milovala. Tolik si chtěla s Hunsakerem o něm dál povídat. Kdyby jí hydrolog řekl vše, co o něm ví, třeba by ho konečně opravdu poznala a pochopila.

„Musíte být Riův kamarád, když toho o něm tolik víte,” řekla nakonec.

Hunsaker se usmál. „No, Rio je vlastně něco jako moje posedlost.”

Hope se na něj nechápavě zadívala. „Posedlost? Jak to myslíte?”

„To je na dlouhé vyprávění. Na univerzitě jsem psal diplomku o proutkaření a jiných nevědeckých způsobech hledání vody. Samozřejmě jsem si myslel, že něco podobného rozhodně není možné, a hodlal jsem to vyvrátit.”

„Takových lidí je spousta.”

„Když Rio slyšel, co jsem napsal, upozornil mě, že se sakra pletu. Víte, byl jsem tehdy na něj dost naštvaný.”

„Jak jste ten spor vyřešili?” Hope na hydrologa znovu pohlédla. Vypadal na docela tvrdého chlapíka. „Souboj za svítání?”

Hunsaker se upřímně rozesmál. „Kdepak. Byl jsem namyšlený, ale ne blázen. Ze souboje bych nevyšel zdravý. Rozhodl jsem se přesvědčit ho svými argumenty.”

„Předpokládám, že vám to nevyšlo.”

„Ani náhodou. Nakonec jsme se dohodli, že zkusíme kdo s koho. Sešli jsme se na pustině, každý se svým nářadím. Rio přišel jen tak, já ověšený všemi možnými kompasy, mapami, satelitními fotkami a podobnými technickými vymoženostmi.”

„Škoda že jsem u toho nemohla být.”

Hunsaker se znovu usmál. „Moc byste toho stejně neviděla. Rio našel vodu dříve, než jsem si stihl terén pořádně prohlédnout.”

„Opravdu?”

„Tak to dělá vždycky. Až mi z toho vstávají vlasy na hlavě.” Hunsaker se zavrtěl na sedadle a pokračoval. „Víte, hledání vody je mým povoláním. Studoval jsem to a prostě nechápu, jak může někdo najít vodu takovým záhadným způsobem. Tak se tím trochu zabývám. Kam přijdu, tam slyším Riovo jméno. Hledá vodu snad od svých třinácti let.”

Hope překvapeně hvízdla.

„Je to tak,” odpověděl Hunsaker. „Nerozumím sice tomu, ale je to pravda. Víte, vím toho o Riovi spoustu o jeho rodičích, prarodičích, studních, které našel, lidech, kterým pomohl, i těch, se kterými se nepohodl, o ženách, které mohl mít a nechtěl.”

Hope se na chvíli téměř zatočila hlava.

Hydrolog pokračoval: „Ale pravda je, že ho vlastně neznám. Vlastně ani nevím, jak se skutečně jmenuje. To asi neví nikdo. Pokud vím, nikdy se nikomu nesvěřoval.”

Hope si vzpomněla na den, kdy jí Rio prozradil, že mu říkají Bratr větru, a sevřelo sejí hrdlo. Do očí jí vstoupily slzy.

Najednou si uvědomila, jak se s ní vlastně Rio sblížil, kolik jí toho dokázal dát, zatímco si od ní vzal jen to málo, co mu mohla nabídnout.

Dívka se zhluboka nadechla, aby potlačila dojetí. Nechtělo sejí vysvětlovat neznámému muži, proč má slzy v očích. Navíc dojeli na místo.

Nad nově vzniklým jezírkem tančil artéský pramínek.

Hydrolog vystoupil, jako by byl v tranzu, a s očima navrch hlavy se vydal k vodě. Hope šla hned za ním. Pohled na stříbřitý pramínek ji pořád fascinoval. Bohužel v ní však vyvolával i smutné vzpomínky.

Po chvíli se hydrolog vzpamatoval, vytáhl z tašky nějaké formuláře a začal se vyptávat. Když mu řekla, jak je zdejší vrt hluboký, ztuhla mu ruka s tužkou.

„Řeknu vám, vy teda máte nervy. Každý druhý by toho nechal už v půlce.”

Neodpověděla, jen pozorovala zázračný pramen uprostřed pustiny.

„Už se nedivím, že jste na mizině,” podotknul. „Jen to potrubí a nářadí muselo stát peněz… Prý jste musela všechno prodat, abyste to mohla zaplatit.”

Vzpomněla si na Princeznu, bolestně zavřela oči a jen přikývla.

Hunsaker dál měřil a zkoumal jezírko, které vzniklo, když voda z tryskajícího pramene naplnila prohlubeninu, ve které vodu hledali.

„Vypadá to na opravdu kvalitní pramen,” prohlásil pochvalně. „Asi ho nějak uzavřete, že?”

Dívka se lehce začervenala. „No, vlastně ještě ne. Víte… jak bych vám to vysvětlila, já…”

Hydrolog přikývl. „Já vám rozumím. Tryskající voda je hezká podívaná, zvlášť když se jedná o tak vymodlený pramen, viďte? No, myslím, že byste to mohla vyřešit.”

Hope na něj překvapeně pohlédla. Hunsaker se usmál a ukázal rukou na místo, kde se voda přelévala přes okraj jezírka a tvořila malý potůček. „Vidíte tam ten pramínek?

Zkuste navrtat potrubí skrz tu hráz a nechte gravitaci, ať zařídí zbytek. Kdyby voda tekla moc pomalu, můžete jí pomoci pumpou na větrný pohon. Tady přece fouká pořád. Pak budete mít vodu v potrubí i svůj malý vodotrysk.”

Hope se na něj vděčně usmála. „Tohle je výborný nápad. Děkuju.”

Hunsaker na ni chvíli hleděl. To bylo poprvé, co ji uviděl se smát.

„Nemusíte se bát. Až napíšu bance své doporučení, určitě vám půjčí dost, abyste mohla začít znovu. Po tom, co jsem viděl, si myslím, že musíte být opravdu tvrdá ženská. Vy to zvládnete.”

„Děkuju.”

„Mně neděkujte.” Hydrolog pozoroval pramen a zdálo se, že trochu závidí. „Poděkujte Riovi. Na to, že je člověkem, který sám neumí snít, dost snů už v životě dokázal vyplnit.”

Ranč Roberta Morana byl od nejbližšího města ještě vzdálenější než Sluneční údolí. Po jeho stranách se k modré obloze tyčily vysoké hory se sněhovými čepičkami. Tady v nížině však bylo sucho.

„To jsi ty, Rio?” zeptal se Moran překvapeně, když vyšel ze stáje. Při řeči mu šel dým od pusy, protože zde v Coloradu byla v únoru opravdu zima. „Zdálo se mi, že jsem poznal tvůj náklaďák. Jedeš se mrknout na svůj dobytek?”

Rio vlastně ani nevěděl, proč dojel právě sem. Byl si jistý jen tím, že musí cestovat, stejně jako se vítr nemůže nikdy zastavit. Přijal Moranovu ruku.

„Ale ne, jen…” na chvíli se zarazil. Jsem naštvaný a nevím, co chci. „… tak se toulám po kraji, jako vždycky. Jak se tu máte?”

„Jde to. Marty bude nadšená, až tě uvidí. Musela do města pro nějaký lék pro kluka. Ale jinak jsme všichni zdraví a máme se skvěle, a to hlavně díky studni, kterou jsi nám našel.”

„To rád slyším.”

Moran dál nadšeně pokračoval: „Měl bys vidět svůj dobytek! Množí se jak králíci. Říkal jsem si, jestli nebudeš chtít nějaké kusy střelit, ale sám jsem si bez tvého svolení netroufl.”

„Dohoda zněla, zacházej s ním jako s vlastním. Nechám to na tobě.”

„Fajn. Mám ti peníze poslat na účet nebo za ně nakoupit nějaké nové, pěkné kousky?” „Raději kup další dobytek.”

„Prima. Ale pojď dál. Uvařím kafe a Marty ti ustele…”

„Díky, ale snad příště. Pozdrav ji ode mě.”

Moran na Ria překvapeně pohlédl a teprve teď si všiml, že je nějaký divný. Vypadal unaveně a smutně, jako by ho na světě nic netěšilo.

„Jasně, ale kam tak spěcháš?”

Rio neodpověděl. Vlastně to ani sám nevěděl. Věděl jen, že musí odjet.

Když nasedal do svého auta, ovanul ho svěží vítr. Pročísl mu vlasy, pohladil jej po tváři a šeptal mu něco o ženě, která se na něj podívala, poznala ho a milovala ho se vším, co k němu patřilo.

I s větrem.

,,Tak pozor, už to bude!” zavolal Mason, když dotahoval poslední šroubek na potrubí, které přivádělo vodu z Větrného kaňonu do starých studní na ranči. „Fajn, můžeš.”

Hope otočila kohoutkem. Po chvíli už voda crčela do cisterny u jejích nohou.

Silák si může konečně oddechnout. Místo něj se podél staré cesty táhne krásné, nové potrubí. Během týdne dokončí poslední úsek a celá síť potrubí vedoucí ke všem pastvinám bude hotová. Nezapomenou ani na zavlažování políčka.

Zatím ještě nemají žádný dobytek. Ani půjčka jí na nákup zvířat nestačila. Jestli bude dobrá úroda, bude mít na podzim dost peněz, aby si mohla koupit nějaká telata. Ta se stanou základem jejího nového stáda. Bude jen muset počkat, až dorostou.

Podzim. Měla ráda podzim.

Na podzim se poprvé setkala s Riem. Na podzim se s ním poprvé milovala. Foukal tehdy silný, studený vítr.

Vzpomínky ji zabolely. Dlouho čekala, až se bolest nad ztrátou zbožňovaného muže otupí, ale marně. Někdy jí připadalo, že to je spíše naopak.

Jak by mohla zapomenout, když jí každým dnem rostlo bříško. Už se nemohla dočkat, až se na podzim Riovo děťátko narodí, až ho bude chovat na prsou a poslouchat, jak pláče.

„Hezčí zvuk sem eště neslyšel,” řekl Mason, když poslouchal hučení vody.

Protože Hope neodpovídala, ohlédl se po ní. Podle jejího nepřítomného pohledu poznal, že myslí na něco úplně jiného. Nebo někoho jiného? Čert aby vzal Ria! Od doby, kdy odjel, byla úplně jiná. Ne že by se vůbec nesmála, to ne. Ale byla zkrátka jiná.

Sluneční údolí pro ni bývalo vždycky důležité, teď však jí bylo vším.

Během těch tří měsíců, co Rio odešel, zavítala za ní spousta mužů, kteří ji zvali na různé večírky, na večeři nebo do kina. Zbytečně. Odpověděla vždycky ne.

Mason se jí jednou pokusil promluvit do duše. Naléhal, že je mladá a měla by si někam vyrazit, třeba nezávazně, jen aby se pobavila. Její pohled starého muže okamžitě umlčel. Říkal: Kdepak, jsem žena jen pro jednoho muže. Už sejí dál nepokoušel radit.

Zvuk motoru nákladního auta Hope okamžitě probral ze zamyšlení. Tázavě pohlédla na Masona. Ten zakroutil hlavou.

„Ale kde, nic sem nevobjednával,” bručel.

Rio! Že by se vrátil?

Tato myšlenka ji celou rozzářila. Vyskočila a nadšeně se rozběhla směrem k domu. Když spatřila z obrovského nákladního auta vystupovat nějakého cizince, světýlka v očích jí rázem pohasla.

„Ztratil jste se?” zeptala se zdvořile.

Mohutný padesátník rozhodně nebyl žádný velký mluvka. „Vy ste Hope?”

„Ano,” odpověděla zmateně.

„Kam to osivo chcete?”

„Osivo? Žádné jsem si ale neobjednala,” podotkla dívka nechápavě a nakoukla na korbu auta, kde ležely těžké pytle.

Muž jen přikývl a netrpělivě se znovu zeptal. „Tak kam?”

Hope byla pořád přesvědčena, že se musí jednat o nedorozumění. „Když jsem nic neobjednávala, tak mi váš náklad asi nepatří.”

„Rio řekl, ať to přivezu, tak sem tu. Kam?” Muž na ni s kamenným obličejem jen zíral.

Hope zůstala zírat a najednou nebyla schopna jediného slova. Rio.

Ještě že se za ní objevil Mason. „Řek ste, že vás posílá Rio?”

Muž přikývl. „Tak kde to chcete?” zeptal se už trochu netrpělivě. „Sem na ranči Hope Gardenerový, ne?”

„To jo. Pojďte, ukážu vám, kam to složit,” vzpamatoval se Mason.

„No konečně,” zamumlal muž a nasedl zpět do náklaďáku, aby dovezl náklad, kam mu Mason ukáže. Beze slova pak pytle vyložil a odjel.

Hope s Masonem zůstali stát v sýpce a zírali na nečekaný dar. Mason mlčky vyjmul z kapsy nůž, rozříznul vršek jednoho pytle a dlaní nabral hrst zrní. Uznale pokýval hlavou.

„Fakt dobrý osivo,” konstatoval nahlas.

Hope neřekla nic. Když dlaní hladila zlaťoučká, kulaťoučká zrnka, začala se těšit, jak se její pole zazelenají vojtěškou a zezlátnou klasy ovsa.

Díky Riovi tu teď ležely před nimi pytle v hodnotě několika tisíc dolarů, pytle slibující budoucí bohaté žně. Pytle, které jim pomohou začít budovat nové Sluneční údolí.

Tu noc měla Hope nádherný sen. Viděla své, vlastně Riovo, vlastně jejich dítě, jak běhá po poli mezi kvetoucí vojtěškou. Sen se najednou začal měnit. Začal hřmít hrom a schylovalo se k dešti. Vzbudila se, aby zjistila, že to nebyl hrom, co ji vzbudil, ale zvuk přijíždějícího nákladního auta.

Rozběhla se k oknu a nevěřícně koukala. Na dvůr přijížděla řada nákladních aut plných dobytka. Rio?

Naděje přece umírá poslední.

Ve spěchu se oblékla, narychlo nazula boty a hodila přes sebe teplý kabát a rozběhla se ven. Slunce sotva vyšlo. Bylo časně ráno.

Z prvního auta trochu strnule vystoupil muž a hned jí s úsměvem podával ruku. „Já sem Martin. Vy ste Hope?”

„Ano.” odpověděla dívka a s rozkoší nasála pach dobytka, který na ranči už dlouho neměla možnost ucítit. A bučení kraviček! Teprve teď si uvědomila, jak moc jí chybělo.

„Poznal sem vás na první pohled, jo. Řikal, hledej ženu se zasněnýma očima,” široce se na ni usmál.

Hope vykulila oči. „Poslal vás Rio?”

„Kdo jinej. Tak kam mám zavízt telata?”

„Ale já… pane Martine…” Namáhavě polkla.

„Říkejte mi jen Martine.”

„Martine,” opakovala zoufale. Hledala slova, jak cizinci zdvořile říci, že sem jel zbytečně. Nemá žádné peníze, aby si mohla koupit nějaký dobytek. Alespoň ne zatím. Musí počkat do žní. „Je mi to opravdu líto, ale nemůžu si teď dovolit kupovat nějaká telata.”

Martin zavrtěl hlavou. „Neříkal sem nic vo penězích. Rio vám neřek, že přijedem?”

Mlčky zavrtěla hlavou.

„No jo, to je celý on. Když sem ho viděl naposledy, byl flákej nervózní. Eště sem nikdá neviděl nikoho tak nestálýho. Čtyry měsíce byl na cestách a nezůstal ani na kafe. Jen mi řek, že vám mám odvízt, co mu dlužím.”

„Mně?” Hope musela zalapat po dechu. „Odkud vlastně přijíždíte?”

„Z Montany u kanadskejch hranic. A řeknu vám, že to byla fuška nahnat ty malý ďáblíky do auta a přivízt je až sem.” Pak se rozesmál. „Ne že by na tom záleželo. Kdyby Rio řek, vodvez je na Havaj, udělal bysem to.”

Hope jen beze slova koukala.

Martin jí koukl přes rameno k ohradě za domem. „Vydrží ten plot pár divokejch ročáků?”

„Ano,” ujistila a připadala si jak ve snu. „Pojďte za mnou.”

Otočila se a šla k pastvině, aby otevřela vrata hrazení. V hlavě jí vířily myšlenky jedna přes druhou. Je to krásné

mít zase na ranči dobytek, ale kde pro ně vezme krmení? Ještě pořád nepršelo tolik, aby na pastvinách stihlo narůst dost trávy.

Pak ji napadlo, že může prodat zrní, které jí včera dovezl ten mlčenlivý chlapík a nakoupit seno pro dobytek. Spadl jí kámen ze srdce.

Teď se už mohla naplno kochat pohledem na krásná telátka, která po vypuštění z nákladního auta vesele skotačila na pastvině a šťastně bučela.

Hope se naklonila přes plot a jen koukala. Už dlouho se necítila tak šťastná. Martin ji mlčky pozoroval, a když se k němu otočila s nadšeným úsměvem na rtech, téměř zalitoval, že není volná. Třebaže mu to nikdo neřekl, byl si jistý, že tato dívka patří k Riovi. Přečetl si to v jeho očích, když s ním naposledy mluvil.

„Jsou nádherná,” řekla dojatě. „Děkuju.”

Martin se usmál. „Vidím, že se vopravdu vyznáte.”

Chvíli mlčeli. Hope z celého srdce toužila se o Riovi něco nového dozvědět, ale nevěděla, jak se zeptat. Začala proto oklikou.

„Netušila jsem, že máte v Montaně taky problémy s vodou jako my ve Slunečním údolí.”

Martin na ni pobaveně pohlédl. Bylo mu jasné, co chce dívka slyšet. „To nemáme. Poznali sme se jinak… Před dvanácti lety sem přistih tři chlápky, jak se mi snažej ukrást čtyrycet mejch krav. Měl sem ject pro pomoc, ale víte, byl sem tak zoufalej, že sem se do nich pustil sám. Chápejte, nic jinýho jsem krom toho dobytka neměl.”

Hope přikývla, že rozumí. Věděla dobře, jak je hrozné přijít o dobytek.

Martin se odmlčel, vytáhl z kapsy fajfku, nacpal si ji tabákem a zapálil. V ovzduší se teď mísil pach kouře s vůní dobytka.

„Ale abysem vás moc nezdržoval. Zkrátka, asi by mě ti prevíti umlátili, kdyby se nevobjevil Rio. Vodved mě k doktorovi a zmizel dřív, než sem mu stačil poděkovat.”

Hope to nijak nepřekvapilo. „To je celý Rio.”

„To eště není všecko. Když sem se vrátil z nemocnice domů, dobytek se pásl vokolo domu, jako by se nic nestalo.”

„A co ti zloději?” zeptala se zvědavě.

„Radši sem se neptal a Rio nic neřek.” Martin zabafal z dýmky a pokračoval: „Zůstal eště tak dlouho, než sem se postavil na nohy. Nabíd sem mu, že mu dám polovic všeho, co mám. Odmít se slovy, že i Bůh nechtěl víc jak desetinu a Bůh je sakra užitečnější než ňákej částečnej indián.”

Hope zavřela oči, aby cizinec neviděl, jak sejí náhle zalily slzami.

„Doteď po mně nic nechtěl,” usmál se Martin. „Sem moc rád, že mu to můžu nějak voplatit.”

artin a jeho muži odjeli za pár hodin. Mason s Hope strávili den posluhováním novému dobytku. Unavení, ale šťastní zasedli k večeři. Sotva sáhli po příborech, ozval se ze dvora známý hluk. Přijížděly dva obrovské náklaďáky. Bez jediného slova na sebe překvapeně pohlédli. Když auta zastavila, ozvalo se jako obvykle: „Tak kam to chcete?”

Hope překvapením otevřela ústa, ale nevyšla z ní ani hláska.

Mason došel k prvnímu nákladnímu autu. Řídil ho muž středních let hubený jako tyčka s šedým, tenkým knírkem pod nosem.

„Jste tu určitě správně?” zeptal se.

„Nápis na vratech říkal Sluneční údolí. Sem mě poslal.”

„Poslal?” vložila se do hovoru Hope. „Kdo? Rio?”

„Přesně tak. Jmenuju se Tim Webster. To auto za mnou řídí má žena Betty. Přivezli jsme seno a nebojte se vzali jsme s sebou kluky, aby nám ho pomohli vyložit. Rio říkal, že tu nemáte žádné pomocníky.”

„Odkud vlastně jste?” zeptala se dívka.

„Jih Nového Mexika.”

Hope si zklamaně povzdechla. Taková dálka! Od milovaného muže ji tedy dělí stovky kilometrů. Nedala na sobě nic znát a pobídla Masona: „Ukaž jim, prosím, kam s tím senem, já zatím přichystám nějaké občerstvení.”

Websterovi složili seno a zůstali ještě na malou svačinu a šálek kávy. Třebaže jim paní domu nabídla, aby přespali, s díky se zvedli a vydali se zpět k autům.

Když se loučili, podal jí Tim ruku a vážně řekl: „Hope, poslouchejte, to, co jsme vám dovezli, není ani setina toho, co Riovi dlužíme. Nebýt jeho, pomřeli bychom všichni žízní. Kdybyste byla kdykoli v nouzi a chybělo vám krmivo pro dobytek, zavolejte a my začneme nakládat auta dřív, než řeknete švec. Platí?”

„Díky,” řekla dívka dojatě. „Doufám jen, že vaši pomoc nebudu nikdy potřebovat.”

následujícího dne dorazila další dvě nákladní auta. Hope sledovala obláčky prachu, které se za nimi zvedaly, a pomyslela si, že už ji nic na světě nedokáže překvapit. Mýlila se.

Když první náklaďák zastavil, všimla si, že má na sobě napsáno: MCNALLY ANGUS.

Úplně se roztřásla. Od McNallyho tehdy koupila svou nejoblíbenější kravičku Princeznu a pak mu ji musela prodat i s celým stádem zpět.

Z auta vysedl podsaditý muž v obnošených džínsech a drahém koženém saku.

„McNally!” zvolala dívka překvapeně. „Co vy tady?”

McNally se na ni usmál a protáhl se jako člověk, který strávil dlouhou dobu za volantem. Pak na dívku lišácky mrkl. „Tak kam přijde váš angus, dámo?”

Hope nebyla schopna slova. Mason, který zrovna vyšel ze dveří, se šťastně rozesmál. Pak naznačil řidiči druhého auta, kam má jet, aby mohl dobytek na pastviny, odkud je kdysi McNally odvezl.

Hope se zatím obrátila k staršímu rančerovi. „Můj angus? Jestli někomu patří, tak to je Rio.”

„Já zas slyšel něco jinýho,” odpověděl McNally a nasadil si svůj stetson pevně na hlavu, aby mu ve větru neuletěl. Pak ukázal rukou na stádo. „Tento dobytek je jen tvůj, Hope. Za to ti ručím.”

„Nemůžu sije nechat. Nijak jsem sije nezasloužila.”

McNally pohlédl na Hope pronikavým pohledem a hned si všiml, jaký smutek se skrývá v jejím nitru. „Rio mi prozradil, žes musela prodat svůj veškerý dobytek, koně, budoucnost, prostě všechno, jenom proto, žes mu bezmezné věřila. Každý druhý by to už dávno vzdal, ale tys vytrvala. Zasloužíš si můj bezmezný obdiv.”

Neřekla nic, jen zavrtěla hlavou.

McNally se zvláštně usmál. „Zasáhla jsi Ria hloub, než si umíš představit. Říkám ti, ten dobytek je tvůj.” „Nemůžu to přijmout.”

„Bacha, aby vás neporazili,” zavolal hlasitě řidič, když pustil z auta ven černé kravičky a býčky.

Mason chytil ještě protestující ženu za ruku a jemně ji odtáhl z cesty zdivočelému dobytku. Už se dál nebránila. Ani nemohla. K hrazení přiběhla její milovaná kravička.

„Princezno!” Dívka dojatě polaskala kravičku po chundelaté hlavě, sáhla do kapsy pro pamlsek a pak jen sledovala, jak si odchází pochutnat na čerstvé travičce, která díky zimním dešťům na pastvině vyrostla. Všechna její telata ji následovala a vítr jim čechral hustou, zimní srst.

Hope málem vstoupily slzy do očí. Náhle se prudce otočila k McNallymu a prohlásila rozhodným hlasem. „Nemůžu si je nechat. Tyto kravičky jste přece ode mě poctivě koupil, jsou vaše. Nepatří mně ani Riovi.”

McNally zavrtěl hlavou. „Bez Ria bych je neměl. Když mi našel vodu, bylo mu sotva patnáct. Dal jsem mu tři kravičky a jednoho býčka. Až do letošního roku si pro ně ani jejich telata nedošel.”

Hope chtěla něco namítnout, ale rančer pokračoval dál.

„Když jsme pak rozhodovali, které kusy jsou vlastně jeho, dohodli jsme se, že tyto. Pokud se ti to nelíbí, musíš si to vysvětlit s Riem. Já ho nikde po světě honit nebudu.”

Hope zavřela oči a rukama tiskla dřevěný plot ohrady, až jí zbělely klouby na prstech.

„Tenhle dobytek je tedy Riův,” zašeptala, „dokud v údolí poteče voda.”

„Mám v autě ještě jednoho nováčka,” upozornil Hope a Masona McNally. „Doporučoval bych dát ho do stáje, ale je to na vás,” řekl a otevřel zadní dvířka nákladního prostoru svého auta.

Trochu těžkopádně, avšak přesto důstojně vypochodoval z auta obrovský, černý býk. Svaly mu na těle jen hrály, jeho srst se nádherně leskla. Ačkoliv býci umějí být lidem i smrtelně nebezpeční, tento chlapík zůstal stát na místě a čekal na další rančerovy pokyny.

„Nepřichází v úvahu,” vydechla Hope okouzleně. „Ten býk stojí víc, než celé mé stádo dohromady.”

„Chceš říct, že se v tvých stájích nenajde kousek místa pro Riova býka?” zeptal se McNally klidně.

„Ano. Tedy ne… Sakra, Rio,” zvolala a hlas sejí zlomil. „Nechtěla jsem, aby ses cítil provinile!”

Pak se k mužům otočila zády a utekla do domu. Dveře za ní hlasitě bouchly.

Mason si s McNallym vyměnil významný pohled.

Potom zavedli býčka do jeho nového domova ve Slunečním údolí.

Následujícího rána ležela Hope v posteli a hlavou jí vířily myšlenky. Otevřeným oknem naslouchala bučení svých milovaných kraviček, které okusovaly seno. Vůně a zvuky jejího snu. Riův dobytek. Riovo seno. Riovo osivo. Riova studna.

Přesto, sen byl její snila jej sama za sebe i za muže, který už snít přestal.

Jakmile se na oblohu vyhouplo sluníčko a pohladilo svými paprsky dívčinu postel, ozval se na dvoře opět zvuk motoru. Bouchnutí dveří nákladního auta zvedlo Hope z postele. Srdce jí divoce bilo.

Že by konečně Rio?

Určitě to ráno učinila svůj osobní rekord v rychlém oblékání. Za necelých pět minut už utíkala po schodech dolů. Na dvoře však místo Riova starého pickupu stálo několik aut, která za sebou táhla přívěsy pro koně.

Řidiči vysedli a protahovali se. Bylo na nich vidět, že řídili celou noc.

„Brý ráno,” zvolal jeden vesele, když si jí všiml. „Vy jste jistě Hope!” „Ano.”

„Je nám potěšením,” řekl a lehce se uklonil. Pak se otočil k ostatním a zavolal: „Hej, kluci, tak tohle je ta Riova holka!”

Muži na ni zvědavě pohlédli, pak se jeden zeptal: „Tak kam si můžeme dát věci? Rio říkal, že tady potřebujete pomoct.”

„Víte, já, nemůžu si dovolit vám platit.”

Další z mužů jen mávl rukou. „To neřešte, paní. My nemohli zaplatit Riovi a stejně nám pomoh. Teď zas my pomůžeme vám.”

„Ale”

„Už toho nechte,” přerušil ji muž jménem Jake. „Raději nám ukažte, kam mužem dát ty věci.”

Mason je tedy odvedl do domku pro hosty, kde se hned pustili do uklízení. Krom Jakea a ještě jednoho chlapíka z Tennessee tvořili zbytek osazenstva mladí chlapci. Určitě jim nebylo více než sedmnáct.

Celý svůj život však strávili u koní a u dobytka, což bylo na první pohled vidět. Z přívěsů vybíhali koně a tvořili pestré, mohutné stádo.

Hope se jen dívala a říkala si, že si bude muset nové poníky pozorně prohlédnout a roztřídit je. Teď však ne, musí se nejprve pořádně probrat, vždyť je časné ráno!

„Paní?” oslovil ji Jake.

„Ano?”

„Tuhle vám mám osobně předat,” řekl a vyvedl přitom z přívěsu Klekánici. „Rio říkal, že jezdíte ráda v noci, tak ať si prej nezlámete vaz na těch děsných ponících.”

Hope nevěděla, co říct. Nejela na koni od té doby, co prodala všechny své klisničky. Byla teď na sebe opatrná a nechtěla riskovat, že by mohla kvůli Bouřlivákové rodeu o dítě přijít.

„Rio,” zašeptala do větru. „Jak mám na tebe zapomenout, když mi pořád posíláš věci, které patří tobě?”

Chladný vítr ji pohladil po tváři a pofoukal pálící oči.

Nerozplakala se však. Neplakala od doby, kdy Rio odešel. Nebude plakat ani dnes.

*

Rio stál na hřebenu hory a hleděl do údolí, ve kterém kdysi rostly husté lesy. Stromy během staletí zkameněly. Hluboko v zemi teď byla ukryta spousta vody, vody, která byla mnohem starší než lidstvo samo. Vítr okolo něj sténal a jako by ho chtěl někam dotlačit. Tak co, bratříčku, pomyslel si Rio znaveně, honil jsi mě po celém Západě. Kam mám jít teď? Jaká tajemství jsi mi ještě neukázal?

Prudké nárazy větru jej přinutily obrátit se, zavřít oči a nasadit si na hlavu klobouk. Najednou se z větru stal něžný vánek, který mu do ucha šeptal jméno.

Rio naskočil do auta a rozjel se.

Snažil se utéct, ale marně. Vítr mu byl pořád v patách a šeptal. Šeptal dívčí jméno.

V následujících dnech a týdnech přijížděli do Slunečního údolí stále noví čtyřnozí obyvatelé. Hope už se ani nepokoušela nesouhlasit. Od všech řidičů, kteří dobytek vozili, slyšela pořád dokola: dlužíme to Riovi a nechceme ho zklamat.

Když tomu bylo zrovna pět měsíců, co ji Rio opustil, pomyslela si, že se konečně smířila se skutečností: přišla o Ria, ale získala studnu, přišla o Ria, ale získala dobytek, přišla o Ria, ale bude mít dítě. Věřila si, že už je silná natolik, aby dokázala naslouchat zpívání větru i koupat se ve vodě, která jej tolik připomínala, aniž by po něm bolestně toužila.

Pak jednoho dne opět dojel náklaďák a jeden muž se opět zeptal: „Kam je chcete?”

S obdivným pohledem Hope mlčky sledovala, jak z auta vyvádí krásné, dlouhonohé plnokrevníky plné života. Klisničky cválaly po dvoře, uši vztyčené a nozdrami zhluboka dýchaly čerstvý vzduch.

Hope stála bez pohnutí, uchvácena koňskou krásou. V duchu už viděla své budoucí stádo, potomky Bouřliváka

a těchto krásek, jak se prohání po lukách, kde se stále zelená tráva a voda nikdy nepřestane téct.

Snila o dni, až se tu bude batolit její a Riovo dítě a bude pozorovat pasoucí se stáda dobytka. Tehdy si konečně bude moci říct, že je Sluneční údolí opět živé.

Po dívčiných skráních najednou stékaly veliké slzy. Neplakala, když Rio odcházel, ani nikdy potom v následujících pěti měsících. Teď se však nedokázala ovládnout. Rozesmutnila ji představa, že se jí plní její životní sen. Stejný sen, po němž toužil už její tatínek.

Otočila se a s očima zamženýma slzami odešla do stájí.

Jake s Masonem ji pozorovali, jak celá uplakaná bere třesoucíma se rukama uzdu.

„Chystáš se na projížďku?” zeptal se Mason.

Hope jen přikývla. Jake jí vzal z rukou jemně uzdu a navrhl: „Mám asi osedlat Klekánici, viďte?”

Opět jen vděčně pokývla hlavou.

Než nasedla, mladík si sundal své veliké teplé sako a dvorně ho přehodil přes dívčina ramena. „Je sice teplo, ale raději si to vemte. V některých kaňonech může být zima.”

Oba pak mlčky pozorovali, jak odjíždí pryč. Jake se starostlivě zeptal Masona: „Co myslíte? Bude v pořádku?”

„To doufám,” odpověděl Mason hrozivě. „Jinak toho lotra stáhnu z kůže.”

Jake se usmál. „Kdybyste potřeboval pomoct, dejte vědět. Jsem vám i s mými chlapci plně k dispozici. Dlužíme sice Riovi hodně, ale pokud by se kvůli němu měla tak fajn ženská utrápit, ochotně na to zapomeneme.”

Mason a Jake se pak vrátili do práce, která nebrala konce. Museli koníčkům vykydat hnůj, nastlat čerstvou slámu, vyhřebelcovat je, donést vodu a seno. Pak bylo potřeba opravit hrazení u výběhů, překontrolovat potrubí a také na ranči čekalo mnoho oprav.

Právě když byli ve stájích hotovi, ozval se ze dvora zvuk přijíždějícího auta. Ze zaprášeného pickupu vystoupil muž a zvědavě se rozhlížel okolo.

Masonovi se, když ho spatřil, rozzářila tvář. Pak se však hned zase zamračil. „Zdravím, Rio. Deš na kontrolu svýho zvířectva?”

Rio jen zavrtěl hlavou. Sám netušil, proč přijel. Věděl jen, že ho k tomu donutil vítr.

„Rád vás vidím,” řekl a podal jim ruku. „Jak se má…” zlomil se mu hlas v půli věty. Výmluvně se zahleděl na dveře domu.

„Myslíš dobytek?” Mason se tvářil nechápavě. „Ale jo, dobrý, chceš se mrknout?”

„Teď ne.”

„Tak co bys rád?”

„Kde je Hope?” zeptal se Rio přímo.

„Jela se někam projet,” odpověděl Jake a vrhl na Ria pronikavý pohled. „Je v poslední době nějaká smutná. Tráví hodně času sama venku.”

Rio nejisté přešlapoval. „Myslel jsem, že teď bude šťastná. Vždyť se jí konečně splnil její sen.”

Jake zavrtěl hlavou a vyčítavě prohlásil: „Vidíš, a není. Asi jí pořád něco chybí.”

„Kvůli tobě se trápí,” obrátil se na něj Mason a dodal výhružným tónem. „Zkus jí eště jednou tak ublížit a budeš mít se mnou problémy!”

Rio se na něj podíval přimhouřenýma očima a zeptal se: „Masone, řekni mi, kam jela. A neříkej, že někam. Je dost rozumná na to, aby někomu řekla, kam jede, a ty jsi moc opatrný na to, abys ji nechal odjet neznámo kam samotnou.”

„A kdo řek samotnou?” trápil Mason mladíka dál. „Vod tý doby, co ses na ni vykašlal, se tu motalo hezkejch pár fešáků.”

Rio se na chvíli zarazil, ale pak si uvědomil, že ho stařík jen zkouší. Hope byla přece žena jen pro jednoho muže a tím byl on.

To se nemohlo změnit za pět měsíců, stejně jako by se to nezměnilo za pět let či pět století.

„Sakra, Masone, řekni mi, kde je,” řekl Rio a na jeho hlase bylo znát, že začíná být netrpělivý.

Mason se dlouho díval do mužových očí. Viděl v nich nevýslovnou bolest i cit a najednou si byl jistý, že jakkoli ji zranil, miluje ji víc, než si sám uvědomuje. Vtom věděl, že Hope sama nezůstane.

„Kdybys měl pocit, že ti někdo ublížil, kam bys jel?” zeptal se nakonec.

„Asi do Větrného kaňonu.”

„Hezké místo,” přikývl Jake. „Hope ho má ráda.”

Rio ještě chvíli uvažoval, pak se prudce obrátil a spěchal k svému autu.

Klekánice šla sama, aniž by ji musela Hope navádět.

Znala už cestu do Větrného kaňonu zpaměti a jezdila tam ráda. Nikde jinde na ranči nebyla tráva tak chutná a šťavnatá.

Hope se nechala vézt, aniž by uvažovala, kam jede. Přemýšlela a najednou si uvědomila, že není zdaleka tak silná, jak si myslela. Zničehonic si vůbec nebyla jistá, že dokáže žít ve Slunečním údolí jen sama se svým snem.

Slzy jí stékaly z očí tak rychle, že je ani vítr nedokázal osušit. U zázračného pramene ve Větrném kaňonu snad dokáže načerpat novou sílu a energii. Nesmí se vzdát! Dluží to přece tatínkovi, Riovi, sama sobě, ale hlavně tomu nenarozenému dítěti.

Kobylka se zastavila u jezírka vytvořeného artéským pramenem a zatahala za uzdu. Hope seskočila a dala jí svobodu, aby se mohla volně pást.

Pak se posadila, sledovala tryskající vodu a nechala se unášet vzpomínkami. Zdálo se jí to tak dávno, co tu stála v mužově náruči.

„Hope?”

Ze snění ji probral Riův hluboký, dojetím chraplavý hlas a teplá dlaň na vlasech. Přes slzy uviděla obličej milovaného muže.

Na chvíli uvažovala, jestli se jí nezdá. Pak ucítila, jak se jí zmocňuje pocit nevýslovného štěstí. Je to skutečně on? Ano. Vítr jí ho přivedl zpět.

Pak ovšem za pár dní opět zafouká a odvane ho někam do daleka.

Znovu posmutněla. Naděje od ní pomalu odplouvala a nechávala za sebou zase jen stesk.

Rio si vedle ní klekl a zvolal naléhavě: „Hope, prosím, věř mi. Nechtěl jsem ti ublížit.”

Objal ji a pomalu, konejšivě ji kolébal ve své náruči. Hope jej ovinula pažemi a nechala se chlácholit. Když ho cítila blízko u sebe, přestala najednou myslet na to, co bude. Byl tu jen on a tato chvíle, která byla neskutečně krásná.

Překrýval její slzy svými polibky a smutně vysvětloval: „Celý život jsem strávil jako vítr toulal jsem se po světě a hledal jsem … něco, ani sám nevím co. A stejně jako větru se mi to nepodařilo najít. Pak jsem přišel do Slunečního údolí a objevil tu tebe. Chtěl jsem ti pomoct, stejně jako jsem pomohl už mnohým jiným.”

Hope mlčky položila hlavu na mužovo rameno a nechala slzy, ať volně tečou dál.

„A pak jsem zničehonic začal taky snít. Snil jsem o ženě, která je schopná dát v sázku vše, co má a miluje, protože věří nějakému tulákovi, že dokáže najít vodu tam, kde všichni zkušení hydrologové zklamali. Snil jsem o ženě, která je dost silná, aby se postavila suchu, a zároveň dost něžná, aby mě dokázala v posteli přivést k šílenství. O ženě, která mi nabídla vše a nechtěla za to nic.”

Rio ji k sobě přitiskl ještě více. Cítil, jak se zachvěla, ale netušil, jestli v tuto chvíli cítí hněv či radost, lásku či nenávist. Věděl jen, že této úžasné bytosti dokázal ukrást z očí sny a nahradil je jen čirou prázdnotou větru. Najednou sám pochopil, co musí udělat a proč je tady. „Sám jsem se tvé lásky polekal. Byla jak nádherná zlatá klec, která se za mnou zavřela. Proto jsem utekl a snažil jsem se najít svobodu, která mě dříve tolik těšila. Ale nenašel jsem ji. Byl se mnou jen vítr, který se mi vysmíval.”

Rio se na chvíli odmlčel a políbil dívku na rty. Jako by doufal, že jí může svými rty vysvětlit vše, co nedokázal popsat slovy.

Hope se k muži tiskla, až cítila žár, který z něj vyzařoval. Chtěla mu říct, že ho miluje, ale nedokázala promluvit.

„Vrátil jsem se proto do Slunečního údolí.” pokračoval muž. „Ranč se tolik změnil! Je krásnější, než jsem doufal. Pak jsem zjistil, že nejsi doma, a Mason…” Rio nechal větu nedořečenou a zvedl dívce obličej, aby jí viděl přímo do pátravě hledících očí.

„Hope, prosím, vem si mě. Miluj mě tak, jak miluju já tebe. Budeme ode dneška snít společně.”

„Rio,” vydechla dívka překvapeně. Když znovu promluvila, třásl sejí hlas. „Já nechci zavírat vítr do klece. Vždyť to ani nejde. Byl bys jednou nešťastný.”

„Kdepak,” promluvil něžně. „Už jsem pochopil, že vítr není svobodný, ale osamělý. Jako já bez tebe. Ty jsi má svoboda, Hope. Ted už to vím.” Hleděl jí do očí, které ve svitu slunečních paprsků zezlátly. Pak ji znovu políbil a hledal ta správná slova. „Víš, nechci po tobě, abys se mnou měla děti. Já… já vím, že to je příliš velké přání, které mi nemůže splnit ani žena mých snů.”

Tato slova z Hope odvála poslední stopy smutku. Hlasitě se rozesmála a rozepnula si knoflíky u saka, které jí půjčil Jake. Pak chytla Riovu ruku a položila si ji na kulaté bříško.

Rio ucítil na dlani lehké kopnutí. Ruce se mu roztřásly a na tváři se mu objevil nevěřícný výraz. Pak se podíval na milovanou ženu a očima se ptal, jestli to je pravda.

„Ano,” zašeptala. „Tady je náš společný sen a každým dnem je větší a větší.”

Rio sklonil hlavu a políbil sen, ve který se kdy bál uvěřit. Hope cítila, jak se chvěje a jak mu z očí stékají horké slzy. Jeho dojetí a slzy jí sdělily, že už navždy zůstane s ní.

Najednou věděla, že jejich vzájemná láska je stejně čirá a hluboká jako křišťálový pramen, který tryská z hloubi země, aby okolo sebe šířil nový život.

Vítr zčeřil hladinu artéského jezírka, ovanul oba milence, kteří leželi v objetí na trávníku, pak prolétl kaňonem a vanul dál a dál, úplně sám, osamělý.