Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

MacKenzieBlackthorn 1 Nepokojná láska

1

S bušícím srdcem, celým tělem přitisknutá k rozpálené zemi, pozorovala Janna Waylandová seshora svah zarostlý travinami a sledovala přitom vysokého cizince, jak běží nahý mezi dvěma řadami válečnických odpadlíků z Cascabelova kmene Ute.

To jakživ nedokáže, říkala si Janna. Srdce jí pukalo lítostí nad tím mužem, na jehož silné tělo pršela rána za ranou, až se potácel, až padl na kolena. Ať si odtud vypadá sebevětší a sebesilnější, zabijí ho. Vždycky zabijí bělocha, když ho chytí.

Na mužových širokých zádech se objevily karmínové šmouhy, když se pracně zvedl a znovu se dal do běhu, ohnut v pase bolestí, zmítán ze strany na stranu mezi dvěma řadami napůl opilých válečníků. Když dorazil na konec uličky, nečekaně se napřímil a vyrazil vpřed; nohy ho nesly rychlostí blesku, s hlavou vzpřímenou se hnal s energií a půvabem divokého hřebce.

Utové se smáli a pošklebovali, očividný útěk jejich kořisti jim nijak nevadil. Nebyl první, kdo běžel uličkou. Většina z ostatních se vůbec nedostala na konec, dřív upadla do bezvědomí a byla ubita k smrti. Těch několik málo zajatců, kterým se podařilo uličku přežít, představovalo pro odrodilce ohromný sport – stopovali svou krvácející kořist po skalnatých kaňonech, plošinách a horách dolního Utažského teritoria. Ať už našli zajatce po sto metrech nebo po dvou kilometrech, konec byl pokaždé stejný – mučení a smrt, která nebyla o nic milosrdnější než sama rudá skalnatá pustina.

Doleva, modlila se Janna a štíhlé tělo jí vibrovalo soustředěním. Nedávej se do prvního bočního kaňonu, který se nabízí. Je to smrtící past. Utíkej doleva. Doleva!

Jako by slyšel její němé prosby, muž minul křovím zarostlý vstup do úzké rokle a běžel dál. Janna ho ještě několik minut pozorovala dalekohledem, aby se ujistila, že běží správným směrem. Navzdory karmínové krvi, která potřísnila jeho pokožku, běžel muž snadno, bez námahy, jako by byl plný sil. Janně se zatajil a pak zadrhl dech v hrdle, když sledovala cizincův běh. Každičká linie jeho těla hlásala odhodlání přežít. V životě neviděla nic tak krásného, krásnější nebyl dokonce ani Lucifer, černý hřebec, kterého všichni muži pronásledovali a o němž všichni šamani tvrdili, že ho žádný člověk nikdy nechytí.

Cizinec zmizel za ohybem vyschlého říčního koryta, pořád běžel rychle. Janna spustila dalekohled, strčila ho do brašny u pasu a pozadu se začala plížit z křoví, které ji ukrývalo před válečníky dole. Při pohybu automaticky zahlazovala své stopy a vracela na svá místa kameny či větvičky, které svým tělem převrátila. Přežívala léta o samotě v indiánském kraji právě proto, že si dávala velmi, velmi dobrý pozor, aby zanechala co nejméně stop své přítomnosti.

Jakmile se Janna ocitla mimo dohled válečníků dole – a také stráže na rozeklané skále u začátku Havraního kaňonu, kde měli Cascabelovi odrodilci svůj tábor – dala se do běhu oklikou, po trase kolem jednoho z mnoha skalních výběžků, vyčnívajících ze svažitého úbočí Černé plošiny. Vyschlé říční koryto přeskákala z balvanu na balvan, aby po sobě nezanechala stopy. Pak se vydala po trase, o níž doufala, že po několika stech metrů překříží cizinci cestu.

Pokud se tak daleko vůbec dostal.

Přestože Janna spěchala, cestou se kryla, jak jen to šlo, neboť by muži nemohla nijak prospět, kdyby ji samotnou odrodilci chytili. Po pěti minutách se zastavila, vydýchala se a naslouchala. Neslyšela nic, co by naznačovalo, že odrodilci už začali cizince pronásledovat. Naděje v jejím srdci trošičku stoupla. Znovu se dala do běhu, pohybovala se elegantně a tiše jako plamen ženoucí se krajem. To, jak tiše se pohybovala, jí spolu se sytě kaštanovou, ohnivou barvou vlasů vysloužilo u domorodců přezdívku Stín ohně.

Těsně předtím než dorazila k dalšímu vyschlému korytu, spatřila cizincovu stopu. Zahnula doleva, sledovala ho a v duchu se ptala, který úkryt si muž vybral ze všech těch, které nabízely drobné vybíhající kaňony a členité skalní formace, jimiž bylo úpatí plošiny protkané. Ne že by mu byl úkryt moc platný. Snažil se zakrývat své stopy, ale krvácel tak, že po něm každých pár metrů zůstávaly karmínové krůpěje, prozrazující, že tudy prošel.

Janna zpomalila a začala stírat výmluvné kapky pomocí písku, hlíny nebo větviček keřů, všeho, co bylo po ruce. Když jeho krvavá stopa začala stoupat do svahu, všimla si uznale, že muž minul úkryty, které byly nasnadě a kam se odrodilci určitě podívají. Navzdory svým zraněním a tomu, že určitě věděl o pronásledování, muž nezpanikařil. Stejně jako úskočný Lucifer, i cizinec spoléhal nejen na hrubou sílu, ale i na inteligenci, pokud šlo o přežití.

Na Jannu zapůsobilo mužovo odhodlání, zatímco sledovala jeho klikatou stopu po strmém, skalnatém úbočí plošiny. Uvědomovala si, že se skrývá nanejvýš nečekaně. Vydal se po severním svahu plošiny, po trase tak obtížné, že válečníci nebudou věřit, že by se tudy jejich kořist mohla ubírat. Odrodilci budou pátrat nejprve po snazších únikových trasách, snad i promarní tolik času, že se setmí dřív, než bude cizinec objeven.

Byla to vzdálená šance, ale jinou neměl, a byl dost chytrý a otužilý, aby se jí chopil.

Janna zdvojnásobila své úsilí, pohybovala se rychle, stírala mužovy stopy, dělala, co mohla, aby mu pomohla uniknout válečníkům, kteří ho určitě pronásledují. Čím výš stoupala po úbočí plošiny, tím víc stoupal její obdiv k cizincovu odhodlání a vytrvalosti. Začínala doufat, že zná prastarou pěšinu k vrcholu plošiny, pěšinu, kterou už Indiáni opustili, protože nyní jezdí na koních.

Čím výš stoupala, tím víc věřila, že se cizinec dostane až nahoru. Nahoře byla voda, úkryt, zvěř, všechno, co člověk potřebuje k přežití. Nahoře by ho mohla snadno ukrýt, ošetřit mu zranění, opatrovat ho, pokud by to potřeboval.

S velikou nadějí se Janna vyhoupla nad štěrkové pole a vzápětí zjistila, že veškerá možnost postupu nebo úniku končí u kamenného útesu. Jeho úpatí bylo obklopeno stejnou měrou skalisky jako borovicemi.

Nikoho nebylo vidět.

Z členitého malého kaňonu však nebylo úniku, leda po cestě, kudy přišel, a ona rozhodně neviděla nic většího než králíka. Musel být někde v prohlubni plné borovic a skalisek za štěrkovým polem – ledaže by rozprostřel přízračná křídla a odletěl z téhle pasti jako šaman.

Janně při tom pomyšlení přejel mráz po zádech. Jestli nějaký člověk dokáže létat jako pohanský bůh, pak je to tenhle. Snesl bití, které by většinu lidí zabilo, pak uběhl pět kilometrů a prodral se až na konec bezejmenného skalnatého kaňonu terénem, který byl náročný i pro všechny Janniny dovednosti.

Nebuď hloupá, řekla si Janna rázně. Je to člověk jako ty. Viděla jsi za poslední čtvrthodinu dost jeho krve, abys to mohla odpřisáhnout na stoh biblí vysoký jako pánbůh.

Janna soustředěně zkoumala pohledem každičkou píď svažité prohlubně. Navzdory svému ostrému zraku musela projít terén dvakrát, než zahlédla cizince, ležícího tváří dolů mezi nízkými, hustými větvemi borovic. Blížila se k němu opatrně, nechtěla způsobit zbytečný hluk tím, že by na něj zavolala. Kromě toho to od něj možná byla lest, mohl jen číhat, až se dostane na dosah jeho silných rukou. Nečeká, že by ho sledoval někdo jiný než odrodilý Indián.

Několik minut tichého pozorování Jannu přesvědčilo, že cizinec nečíhá. Byl příliš dlouho nehybný. Janna se začala obávat, že je mrtev. Ležel zcela nehybně, údy rozhozené velmi nepohodlně, kůži pokrytou krví a prachem. Ve skutečnosti to byla právě krev, zvolna vytékající z jeho ran, která ji ujistila, že je dosud naživu. Plazila se pod větvemi borovic, až byla tak blízko, že mohla přiložit ústa k jeho uchu.

„Jsem přítel. Slyšíte mě? Jsem přítel.“

Muž se ani nepohnul.

„Pane?“ zašeptala Janna, dotkla se jeho nahého ramene, lehce jím zatřásla a zavolala na něj tlumeným, chraplavým hlasem.

Nedal nijak najevo, že ji slyší.

Janna si opatrně sedla na paty vedle muže, voňavé větve borovic se o ni otíraly. Přiložila mu ruku na krk, až ucítila krční tepnu… a vydechla. Nejprve vnímala ohnivý žár, pak sílu jeho svalnaté šíje a nakonec nahmatala pomalý, poněkud přerývaný tep jeho srdce. Při spatření veliké boule, kterou měl ze strany na hlavě, byla překvapena, že zůstal při vědomí tak dlouho, dokud nedorazil až sem.

„Už neujdete ani krok, že?“ zeptala se potichoučku. Muž neodporoval.

Janna jemnými prsty prohmatala ránu na hlavě. Ačkoliv byla naběhlá, necítila pod ní měkkost roztříštěné kosti. Ani se v prachu kolem jeho mohutného těla nikde nehromadila kaluž krve, což znamenalo, že ze žádné ze svých ran nevykrvácí.

Jakmile se o tom Janna ujistila, neplýtvala už časem na kontrolu dalších zranění. Cizincovo nesmírné úsilí skončilo porážkou ve slepé uličce u kamenného útesu, ale jeho původní plán byl i tak dobrý – vydat se po úbočí plošiny tak obtížnou trasou, aby Cascabela nenapadlo hledat zraněného muže právě tady. Stačilo jen, aby se Janna vydala nazpátek a cestou důkladně stírala mužovy stopy. Pak nalíčí falešnou stopu jiným směrem a proklouzne zpátky k cizinci, aby měla jistotu, že zůstane zticha, dokud Cascabela nepřestane hra bavit a nevrátí se zpátky do tábora.

Janna se zvolna ubírala po mužových stopách nazpátek a tentokrát důkladně odstraňovala všechny známky toho, že tudy někdo šel. Kde dopadla krev na uvolněný kámen, sebrala ho a nahradila jiným podobné velikosti. Tam, kde mužovy nohy zanechaly stopy v hlíně, znovu ji uhladila a nasypala na její povrch prach a zbytky rostlin.

Upravila tímto způsobem několik míst, kde si mohl vybrat jinou trasu doleva nebo doprava, do kopce nebo z kopce. Když dorazila na další místo, kde měl na vybranou mezi směry, vytáhla z pochvy u pasu nůž, zaťala zuby a řízla se do paže, až vytryskla krev.

Pomocí vlastní krve vyrobila Janna falešnou stopu, zamaskovala ji tak nakvap, aby ji válečník s bystrým zrakem dokázal snadno odhalit, a vydala se na dlouhý, šikmý sestup k úpatí plošiny, přičemž mířila opačným směrem, než kde ležel tábor odrodilců. Cestou činila další viditelné pokusy o zamaskování svých stop pokaždé, když se naskytla logická možnost výběru trasy. Čím blíž byla kaňonu Mustangů, tím méně krve za sebou zanechávala, neboť chtěla odrodilcům naznačit, že jejich kořist není těžce raněna, že ve skutečnosti krvácí každým okamžikem méně a méně. Doufala, že až krevní stopa zmizí, Indiánům to nebude podezřelé.

Právě když dorazila k širokému ústí kaňonu Mustangů, uslyšela Cascabelovy muže. Byli za ní – a právě objevili stopu své kořisti.

2

Uvězněna vysokými skalními stěnami kaňonu Mustangů, od nichž se strašidelně odrážely výkřiky odrodilců, připadala si Janna jako v obklíčení. Zdvojnásobila svou rychlost, běžela ze všech sil širokým, hlubokým kaňonem. V běhu stáhla šátek z krku a ovázala si paži, aby na zem nepadaly další kapky krve.

Než nalezla maličký postranní kaňon, do kterého měla namířeno, dýchala už přerývaně. I tak si dávala velký pozor, aby zamaskovala svou stopu, když zahnula do klikaté štěrbiny, která vedla na dno kaňonu Mustangů. Spojovací kaňon, který si vybrala, byl nadmíru hluboký a úzký. Potok, tekoucí na dně maličkého kaňonu, byl vyschlý, neboť voda v něm tekla jen v období dešťů nebo po letních průtržích mračen.

V místech, kde ústila do širokého dna kaňonu Mustangů, byla průrva ani ne dva metry široká a třicet metrů hluboká. Na dno tohoto kaňonu dopadalo světlo, jen když slunce stálo přímo v nadhlavníku. Do výše deseti metrů byly na stěnách stopy předchozích záplav – keříky a stromky zaklíněné v prasklinách, skvrny od vody, malé balvany vratce usazené v prohlubních uhlazených vodou. Dno kaňonu tvořil suchý naplavený písek, balvany a jemná usazenina jílu a zaschlého bahna, a to vše se strmě zatínalo do svahu pod plošinou.

Janna po sobě nenechávala žádné stopy – skákala z balvanu na balvan, až bylo dno kaňonu tak úzké, že už v něm nemohla upažit obě ruce zároveň. V tomto okamžiku už byl vrchol kaňonu – což byl povrch samotné planiny – vzdálen jen patnáct metrů. O kus dál, když se rudé kamenné stěny ocitly ještě blíž u sebe, otočila se bokem, přitiskla se zády k jedné stěně a nohy si opřela o protější, načež se začala zvolna sunout ke komínovitému otvoru. Vrcholek byl vzdálen jen deset metrů, ale postupovala nebezpečně pomalu. Kdyby se v maličkém postranním kaňonu náhodou ocitl někdo z Cascabelových mužů, objevil by ji během několika minut.

Z dálky zněl pokřik odrodilců. Janna je ignorovala, soustředila se jen na to, aby vyšplhala z úzkého kaňonu do relativního bezpečí plošiny. Když dorazila na vrchol, třásla se už námahou, s níž vyprostila své tělo z úzkého otvoru. Přehoupla se přes okraj a zůstala ležet, zajíkavě oddechovala, celá se chvěla a pálily ji škrábance a oděrky, které utržila od kamenných stěn.

Na co si stěžuju, ptala se štiplavě sama sebe. On trpěl mnohem víc, a nezastavoval se. A jestli neudělám totéž, přijde k sobě a začne se zmítat a sténat a Cascabel ho najde a čtyři dny ho bude mučit, až ho umučí k smrti.

Tato myšlenka Janně vrátila energii. Cizinec byl příliš silný a příliš odvážný, než aby strpěla jeho smrt z Cascabelových krutých rukou. Zvedla se a dala se do klusu přes Černou plošinu. Zdejší pocuchané lesíky, lučiny a drolivé okraje znala líp než kdo jiný. Plošina byla součástí letní pastvy Luciferova stáda.

Janna sledovala Luciferovo stádo už pět let, starala se o nemocné a zchromlé, ochočila si zvířata, která hladověla po lidské společnosti nebo snadno získané potravě, nechávala volnost těm koním, kteří nedokázali přijmout z lidské ruky nic, ani bezpečí ne. Jeden z těchto koní se stal Janniným jediným společníkem v divočině plošiny, bez zábran k ní přicházel, ochotně u ní zůstával, nosil ji při divokých projížďkách skalnatým terénem. Právě tohoto koně teď Janna doufala nalézt. Stádo se častokrát odpoledne popásalo na téhle části plošiny.

Lucifer se pásl se svým harémem na jedné z mnoha zelených lučin plošiny, z nichž některé ubíhaly jako klikaté řeky trávy hustým borovým lesem. Středem palouku zurčel potůček.

Janna zvedla ruce k ústům. Okamžik nato zazněl nad paloukem výkřik divokého jestřába. Zavolala třikrát, pak se vydala k jednomu z malých úkrytů, které měla po plošině a okolním kraji pro případy, kdy se Cascabel bavil tím, že ji pronásledoval. Z úkrytu vyndala polní láhev, hrst řemenů z nevydělané kůže, kožený vak plný různých bylin, pokrývku a malý kožený váček, který obsahoval něco zlata z toho, o němž Bláznivý Jack tvrdil, že je podílem jejího otce na jeho zlatém dole. Jelikož byl otec už pět let mrtev, platil Bláznivý Jack jednoduše jí.

Po chvilce zdráhání vyndala Janna také nůž, poslední předmět, který ještě v úkrytu zbyl. Pár vteřin a pár řemenů stačilo, aby proměnila přikrývku v improvizovaný tlumok. Přehodila si ho úhlopříčně přes záda a ohlédla se k místu, kde se pásli divocí koně. Lucifer upřeně hleděl směrem k ní, uši nastražené, ale nevyplašil se. Ačkoliv jí nikdy nedovolil, aby se k němu přiblížila víc než na patnáct metrů, neutíkal už před ní, ani na ni neútočil. Smířil se s Jannou jakožto s obzvlášť pomalým a nešikovným koněm, který se čas od času ukázal a přinášel lahůdky jako kamennou sůl a zrní – rozhodně nepředstavovala pro jeho stádo hrozbu, přestože ji doprovázel pach člověka.

Než si Janna naplnila u potůčku polní láhev, přiklusala k ní jedna z Luciferových klisen a zaržála na uvítanou. Žebra měla srst barvy prachu, černou hřívu, ohon, ponožky, uši, hubu a černý pruh podél hřbetu. Kovbojové říkali takovým koním zebří hnědáci a cenili si jich především pro jejich vytrvalost, inteligenci a přírodní maskování, které jim umožňovalo projít nepozorovaně i tam, kde by si jiných koní všimli nepřátelští Indiáni nebo stejně nepřátelští psanci.

„Nazdar, Zebro,“ usmála se Janna a pohladila sametově černý čenich šedohnědé klisny. „Proběhneme se? Dneska to nebude daleko. Jen pár mil.“

Zebra šťouchla nosem do Janny tak silně, až se zapotácela. Janna popadla do hrsti její hřívu a vyšvihla se na Zebřin hřbet. Stačil lehký dotek Janniných pat, aby se klisna dala do klusu, který se rychle změnil ve cval. Vedena pouze Janninýma rukama, patami a hlasem, vydala se klisna šikmo přes cíp plošiny a pak dolů, po krkolomné stezce, používané pouze divokými koňmi k sestupu či výstupu na severní stranu plošiny.

Tato trasa byla jednou z nejobtížnějších přístupových cest na plošinu. Právě proto si ji Janna vybrala. Pokud jí bylo známo, nikdo z Cascabelových mužů ji nikdy nepoužíval. Přicházeli na plošinu jednou ze dvou západních stezek nebo od jižního okraje, přičemž severní a východní oblast plošiny nechávali víceméně nepovšimnutou. To Janně velice vyhovovalo; úzký kaňon, který vycházel z východního okraje plošiny, byl tak blízko jejímu domovu, jak jen si mohla přát.

Dvacet minut poté, co Zebra vzala útokem nebezpečnou stezku dolů do kaňonu Mustangů, ocitla se na dně kaňonu a pěkně se rozběhla. Janna ji nechala, dokud se nepřiblížila k cizincovu úkrytu jen natolik, aby cíl její cesty nebyl zřejmý každému, kdo by spatřil její stopu.

„To je ono, holka. Hou, Zebro. Tady vystupuju.“ Zebra neochotně zpomalila. Janna seskočila a zlehka pleskla klisnu po šedohnědé kýtě, aby ji zahnala. Klisna se ani nehnula.

„Dělej,“ řekla Janna a znovu Zebru plácla. „Dneska už nemám čas na hraní. Příště, slibuju.“

Klisna prudce zvedla hlavu a roztáhla nozdry. Stála nehybně, nasávala vítr a upírala pohled do kaňonu. Janna nepotřebovala další varování. Zmizela ve skalách a křovinách. Zebra stála ještě okamžik, pak se tiše vzdálila. Během několika minut byla takřka neviditelná, chráněna svým přirozeným maskováním.

Janna tiše, nehlučně, rovněž maskována šedohnědým oblečením a kloboukem barvy hlíny, ustupovala po dně kaňonu, dokud se nemohla obrátit a vyšplhat do nevelké prohlubně. Cestou po sobě zametala stopy a blížila se k cizincovu úkrytu jinou, ještě strmější cestou. Přelezla kamennou suť u vstupu do prohlubně a okamžitě se zadívala ke změti borovic a skalisek u úpatí útesu.

Cizinec byl pryč.

Janna přeběhla prohlubeň a po všech čtyřech vlezla do borového mlází. Na zemi byla ještě čerstvá krev a také stopy toho, jak se muž odvlekl hlouběji do úkrytu. Sledovala jeho stopu a cestou ji stírala, drolila na ni hlínu a zasypávala ji jehličím, které se vršilo pod borovicemi. Našla ho v hustém mlází u stěny útesu. Krvavé otisky rukou na kameni jí sdělovaly, že se pokusil šplhat, ale spadl. Ležel tam, kam dopadl, v prachu, obličejem dolů, ruce dosud vztažené ke kameni, jako by měl každým okamžikem procitnout a znovu se pokusit o další výstup.

Kousla se do rtu, aby potlačila nezvyklé slzy. Bylo jí jako tenkrát, když našla pumu s tlapou zaklíněnou mezi kameny. Nemohla se tehdy k šelmě přiblížit, dokud ta nebyla téměř mrtvá žízní. Teprve pak ji mohla osvobodit – ale nikdy nezapomněla na utrpení, které jí způsobilo čekání, až ta nádherná kočka zeslábne natolik, aby ji k sobě pustila.

„Pobrecito,“ zašeptala Janna, dotýkajíc se mužovy paže, když se uvelebila vedle něj. Chudinko malá.

Oblina pevného svalu pod jejími prsty Janně připomněla, že ten muž není zrovna malý; je silný jako tehdy ta puma, a možná stejně nebezpečný. Projevil děsivé odhodlání přežít, hnal se v rozporu s veškerým rozumem i nadějí. Možná je jako Cascabel, jehož schopnost snášet bolest je legendární. Stejně jako jeho krutost.

Je tenhle muž také krutý? Nebyly to zběsilá mazanost a chlad, co ho nutilo přežít, spíš než nezvyklá inteligence a kuráž a odhodlání?

Ze dna kaňonu se vznesl pokřik, jak na sebe odrodilci navzájem volali při pátrání po muži, který proběhl jejich uličkou a pak se jako šaman rozplynul ve vzduchu. Janna shodila ze zad ranec, rozvázala řemeny a přehodila přes cizince armádní přikrývku. Vzápětí ji zase sundala. Jednolitá barva byla ve skvrnitém světle a stínu borovic příliš nápadná. Pokud existuje možnost, že Cascabel prohlubeň najde, pak je muž lépe zamaskován nepravidelnými skvrnami špíny a zaschlé krve.

Zvolna, nehlučně měnila Janna pozici, až seděla vedle muže tváří k němu. Soustředěně se na něj zahleděla a snažila se uhádnout, jaký člověk je pod těmi podlitinami a špínou. Kdyby už neměla hojnost důkazů o jeho síle, přesvědčilo by ji jeho tělo. Ramena měl mohutná, široká záda sbíhala k úzkým bokům a nohy měl dlouhé, pěkně svalnaté a pokryté černými chlupy, které mu rostly i v kříži a v podpaží.

Janna si postupně uvědomovala, že cizinec je hezký a velice mužný. Čelo měl široké, oči daleko od sebe, řasy husté, lícní kosti vysedlé a pěkně výrazné pod černým strniskem, nos měl rovný, knír hezky upravený a jeho brada jasně vyjadřovala odhodlání, které už projevil. V duchu se ptala, máli tmavé nebo světlé oči, ale jeho pleť jí neposkytla žádné vodítko. Z koutků očí se mu rozbíhaly tenké vrásky od smíchu nebo soustředění. Pod prachem a krví byly jeho vlasy husté, lehce zkadeřené, a měly barvu havraních křídel. Budily v ní pokušení hrábnout do nich prsty a vyzkoušet jejich délku a strukturu.

Z kaňonu vzlétly další hlasy a Janna ztuhla, když užuž vztahovala ruku, aby pohladila cizince po vlasech. Cascabelovi muži teď byli blíž – až moc blízko. Určitě prokoukli její snahu o zakrytí stop.

Muž otevřel oči. Byly tmavé, křišťálově zelené, a žhnuly divokým světlem odhodlání přežít. Janna mu okamžitě položila prst na rty a zavrtěla hlavou. Druhou ruku mu přitiskla na záda, aby se nehýbal. Kývnutím dal najevo pochopení, že nesmí mluvit ani se pohnout, aby neprozradil jejich úkryt.

Ztuhlí, sotva dýchajíce, čekali a naslouchali zvukům, které vydávali Cascabelovi odrodilci, pátrající ve skalnatém terénu po své kořisti.

Postupně se zvuky vzdalovaly. Indiáni zřejmě neuvěřili, že by jejich raněná kořist dokázala vyšplhat po strmém úbočí kaňonu. Když se hlasy nevracely, muž dlouze, trhaně vydechl a znovu upadl do bezvědomí.

Janna se sklonila a pohladila cizince po vlasech, němě a konejšivě, aby uchlácholila živočišnou bdělost, která ho prve probudila, hned jak se ozvali pronásledovatelé. Dobře znala způsob života, vedoucí k takovému rozdělení mysli, kdy část spí a část je na stráži. Takhle spala i ona, pozorně, často procitala i při drobných zvucích myší a kojotů, houkání sovy a šelestění větví ve větru. Byla smířena s nebezpečím divočiny, nepřemýšlela o jeho přítomnosti o nic víc než o slunci nebo větru nebo zářivě stříbrném měsíci.

Asi po hodině ticha a nehybnosti Janna opatrně otevřela kožený vak, který si s sebou přinesla. Postupně vybalovala byliny, které nasbírala v různou dobu na různých místech, když se potulovala po Utažském teritoriu. Některé byliny už byly zpracovány v podobě masti. Jiné byly vcelku. Rychle a tiše ošetřila rány, na které dosáhla, aniž by cizince vyrušila ze spánku. Nohy měl plné oděrek, trnů a modřin. Očistila oděrky, odstranila trny, nanesla tlustou vrstvu léčivých bylin a zavinula mu nohy do pruhů látky, odtržených z přikrývky. Ani jednou se nezavrtěl, ani nedal najevo, že by se probouzel. Jeho nehybnost by jí dělala starosti, nebýt silného, pravidelného tlukotu srdce a rytmického dechu.

Když už nemohla pro cizince nic dalšího udělat, přetáhla přes něj přikrývku, sedla si vedle něj a sledovala, jak se obloha rozhořívá umírajícím sluncem. Milovala ten němý plamen krásy, žár a měnlivost oblohy. Budilo to v ní víru, že všechno je možné – všechno – dokonce i její divoká, němá naděje, že jednoho krásného dne bude mít domov, kde bude moci spát, aniž by se vždycky probouzela sama.

Teprve když se úplně setmělo a na obloze zamžikala první hvězda, objala Janna kolena rukama, opřela si o ně čelo a usnula, procitajíc vždy po několika minutách, aby naslouchala slabým zvukům živoucí noci a dechu muže, který jí tolik důvěřoval, že spal nahý a beze zbraně u jejích nohou.

3

Tyrell MacKenzie procitl s pocitem, se přes něj ve spánku přehnalo stádo dobytka. Přestože mu s každým úderem srdce projela hlavou bodavá bolest, nezasténal ani nevykřikl; instinkt na něj řval, že má být zticha a zůstat v úkrytu. Občanská válka Tye naučila těmto instinktům důvěřovat. Maličko pootevřel jedno oko, jen aby viděl a současně neprozradil, že se mu vrátilo vědomí.

Jen pár centimetrů od své tváře uviděl pár mokasínů.

Tyovu bolestí zamženou mysl okamžitě zaplavily vzpomínky – Cascabel a jeho odrodilci, a ulička holí, která jako by se táhla do nekonečna. Nějak se skrz ni dostal a pak utíkal a utíkal, až myslel, že mu praskne hrudník, ale běžel dál a snažil se najít místo, kde by mohl zalehnout, než ho Indiáni vystopují a zabijí.

Pak se Tyovi vybavila další vzpomínka, vzpomínka na hubeného chlapce v otrhaných šatech a s klidnýma šedýma očima, jak ho varuje, aby zůstal zticha. Ty otevřel oči ještě o maličko víc a zjistil, že mokasíny nepatří žádnému z Cascabelových zabijáků, nýbrž právě tomu chlapci. Chlapec měl hlavu na kolenou, objímal dlouhé nohy pažemi a tiskl si je k tělu, jako by se ještě pořád snažil zahnat chlad noci, strávené pod širým nebem.

Úhel a směr slunečního svitu, pronikajícího mezi vysokými černými korunami, sděloval Tyovi, že je spíš krátce po poledni než časné jitro, což znamenalo, že prospal celé včerejší odpoledne, celou noc a také většinu dne. Překvapovalo ho, že se v noci neprobudil chladem. I když byl teprve srpen, v kraji nebylo zvlášť teplo, jakmile za Černou plošinou zapadlo slunce.

Chlapec otočil hlavu a opřel si bradu o kolena. Ty zjistil, že se dívá do těch jasných šedých očí, které si pamatoval. Tak klidný pohled byl něčím nezvyklým u chlapce tak mladého, že ještě pěkných pár let nebude potřebovat břitvu. Jenže Ty viděl, co dokáže s dětmi udělat válka. Ty, které přežily, byly o pěkných pár let starší, než odpovídalo jejich věku.

Mladíček zvedl ukazováček ke rtům a dal tak Tyovi signál, aby nevydal ani hlásku. Ty lehce kývl a díval se, jak se chlapec sune podrostem, tiše jako Indián. Navzdory bolestivé ztuhlosti v pohmožděném a unaveném těle se Ty ani nepohnul. To byla další věc, které ho naučila válka. Kdo se první pohne, ten první umře.

Zatímco Ty čekal, až se mladíček vrátí z výzvěd, všiml si, že jeho tělo je zakryto přikrývkou, která ho chrání před chladným vzduchem. Podle toho, jak vypadal cíp, zakrývající mu paži, byla ta deka stejně otrhaná jako chlapcovo šatstvo. Ty si uvědomil, že přikrývka asi patří chlapci, který očividně držel stráž celou studenou noc a také celý dlouhý den, hlídal bezmocného cizince a dal mu to jediné, co měl na ochranu před chladem.

Čertovský kluk, pomyslel si Ty. Copak tady asi dělá tak sám?

Byla to poslední myšlenka, kterou Ty měl předtím, než upadl do trhaného spánku plného bolesti.

Ještě pořád dřímal, když se Janna vrátila podrostem, stejně nehlučně, jako když odcházela. I tak otevřel oči. Jako divoké zvíře vycítil, že už není sám.

„Můžeš se pohnout, ale ještě odtud nemůžeme,“ řekla Janna tlumeným hlasem. „Cascabel a jeho muži po tobě stále ještě pátrají, ale jsou na východní straně Černé plošiny.“

„Pak bys měl odtud vypadnout, kluku, dokud můžeš,“ řekl Ty chraplavě. Opatrnými pohyby změnil pozici, dělal přitom sice bolestné grimasy, ale stejně neustal v pohybu. Musí zjistit, nač jeho tělo stačí, kdyby musel zase utíkat. A jestliže Cascabel ještě pořád pátrá, pak bude muset utíkat docela jistě. „Nechal jsem za sebou stopu, po které by mě našel i slepý.“

„Já vím,“ odpověděla Janna tiše. „Stíral jsem ji, když jsem tě sledoval.“

„To nebude k ničemu,“ řekl Ty tlumeným hlasem, který byl spíš jako sten. Přiměl se zvednout navzdory závrati a trýznivé bolesti v hlavě. „Jak Cascabel vystřízliví, najde tvé stopy. Dokáže vystopovat i hada na skále. No tak, kluku. Vypadni odtud, dokud můžeš.“

Janna viděla, jak cizinec zbledl a na tváři mu náhle vyrazil pot. Měla sto chutí mu říci, aby si lehl, nehýbal se, nezpůsoboval si další bolest; věděla však, že se možná bude muset pohnout, běžet, skrývat. Raději ať zjistí hned, kolik má sil, ať jsou na jeho slabost spíše připraveni, než aby je zaskočila.

„Vyrobil jsem falešnou stopu k jednomu slepému kaňonu, co vybíhá z kaňonu Mustangů,“ řekla tiše. „Pak jsem tudy vyšplhal. Tou dobou už jsem přestal krvácet, takže jsem nenechal žádné stopy.“

„Krvácet?“ Ty vzhlédl a s námahou zaostřil na chlapce zrak, protože bolest mu zbarvila celý svět do ruda a černá. „Je ti něco?“

„Řízl jsem se,“ řekla Janna a odmotávala si z paže šátek. „Cascabel věděl, že krvácíš. Kdyby tam nebyly kapky krve, nevěřil by, že je to tvoje stopa.“

Poslední záhyb šátku se přilepil Janně k pokožce zaschlou krví. Zvlhčila látku troškou vody z polní láhve, zaťala zuby a šátek odtrhla. Z ranky chvilku prýštila krev, pak přestala. Nepozorovala žádné známky infekce, ale stejně vytáhla kožený vak a posypala si ranku bylinným práškem.

„Není ti nic?“ zeptal se Ty přidušeně.

Janna vzhlédla a usmála se. „Kdepak. Táta vždycky říkal, že řez ostrým nožem se hojí líp než řezná rána od tupého, tak mám nože pořád nabroušené. Vidíš? Ani stopa infekce.“

Ty pohlédl na dlouhou rudou čáru na hřbetě svalnatého předloktí a pochopil, že se chlapec řízl naschvál, aby zanechal krvavou stopu, po které se Cascabel dal.

„Tvůj táta vychoval statečného chlapce,“ řekl Ty.

Janna prudce zvedla hlavu. Užuž chtěla říct, že její otec vychoval statečnou dívku, ale zarazila se. Ostatní lidé si ji po otcově smrti také pletli s chlapcem, zvlášť od té doby, co začala dělat všechno pro to, aby ten dojem posílila. Ovíjela si prsa vrstvami plátna, aby je zploštila a skryla jejich ženské křivky. Z téhož důvodu nosila staré košile po otci, které jí byly příliš velké, a jeho staré kalhoty jí sjížděly nízko na boky a skrývaly tak výrazné zúžení v pase. Vlasy, spletené do tlustých indiánských copů, nosila schované pod mužským kloboukem, který jí byl také velký.

To, že ji považovali za chlapce, se hodilo, když Janna navštěvovala těch několik málo okolních rančů, aby zde měnila své čtenářské a písařské dovednosti za potraviny, nebo když se vydala do městečka, aby tam utratila trošku zlata Bláznivého Jacka v obchodě za šatstvo či vzácné, drahocenné knihy. Jako chlapec měla svobodu pohybu, která byla dívkám odpírána. Protože milovala svobodu jako mustangové, vždycky se jí ulevilo, když ji někdo cizí považoval za chlapce.

Přesto Jannu dopalovalo, že právě tento cizinec nepoznal, jakého je pohlaví. V první chvíli ho toužila přimět, aby skrz oděv uviděl ženu, která je pod ním. Vzápětí si uvědomila, že by to byla opravdu velká pitomost.

Třetí myšlenka byla opakováním té první.

„Tvůj táta si taky nevedl špatně,“ řekla Janna nakonec. „Cascabel už pozabíjel víc lidí, než kolik máš prstů na rukou i na nohou.“

„S těma nohama nevím,“ podotkl Ty a pokřiveně se usmál, když se posadil zpříma a prohlížel si své nohy. Při pohledu na obvazy se rychle vrátil očima k Janně.

„No, pořád ještě máš deset prstů,“ řekla. „Trošku odřených, ale jinak nepoškozených. Ale bude to pekelně bolet, až začneš chodit.“

Ty tiše zasyčel skrze zuby, když zkřížil nohy a posadil se po indiánsku. „Ani nemusím čekat na chození. Bolí to pekelně už teď.“

Janna nic neřekla, protože jí vyschlo v ústech. Když se posadil a zkřížil nohy, spadla mu přikrývka a odhalila širokou, zakrvácenou hruď a svalnatý trup. Kučeravé černé chloupky se vlnily kolem plochých bradavek, sbíhaly se ve středové čáře jeho těla a dolů ke slabinám. Tam chloupky houstly a bujně se rozprostíraly, přičemž určovaly a zdůrazňovaly zásadní rozdíl mezi mužem a ženou.

Janna prudce odvrátila pohled a přiměla se nabrat dech do rozbolavělých plic, a přitom se v duchu ptala, jestli náhodou neomdlí.

Proč jsem taková husa? ptala se zuřivě sama sebe. Už jsem přece viděla nahé muže.

Ale kovbojové, myjící se u osamělých napajedel, a tančící Indiáni, kteří toho měli na sobě o málo víc než provázek a pleskající čtvereček plátna, nebyli jaksi totéž jako mohutný muž, bezstarostně sedící nahý jen pár krůčků od ní.

„Hele, kluku,“ řekl Ty tiše, „určitě ti nic není? Jsi nějak pobledlý.“

Janna těžce polkla. Dvakrát. „Nic mi není,“ odpověděla chraplavě. „A jmenuju se… Jan, ne ‚kluk‘.“

„Jan, hm?“ Ty opatrně narovnal pravou nohu. „Otci mé matky říkali taky Jan. Byl to veliký Švéd, a když se smál, bylo ho slyšet až v sousedním okrese. Máma říkávala, že jsem se vyvedl po něm.“

„No, velký jsi dost,“ řekla Janna suše, „ale ten smích bych držel na uzdě, dokud to Cascabel nevzdá.“

Ty zasyčel polohlasem nějakou sprosťárnu, když se mu od chodidla nechtěl odlepit pruh z přikrývky. Po chvilce dodal: „Jmenuju se Ty MacKenzie.“ Vzhlédl k dlouhonohému, hubenému mladíčkovi a usmál se. „Pokud jde o tu velikost, žádné strachy, klu… Jane. Výšku a svaly nabereš, až ti začnou růst vousy.“

„A až budou prasata létat,“ zamumlala Janna polohlasem.

Ty to stejně zaslechl. Se širokým úsměvem poplácal Jannu bratrsky po koleně. „Já na tom byl v tvém věku stejně. Myslel jsem, že nikdy nedorostu svého staršího bratra Logana, ale nakonec jsem to dokázal. No, skoro. Nikdo není tak velký jako Logan. Ale u ženských jsem měl sakra větší štěstí,“ dodal Ty a mrkl.

Tato zpráva Jannu nijak nepotěšila. Uměla si docela dobře představit, jak dámy omdlévaly před vymydlenou verzí Tyrella MacKenzieho, protože i jeho zbitá, špinavá, nahá podoba jí silně zrychlovala tep. A to ji dráždilo, protože si byla jista, že ona nemá na Tyův pulz ani sebemenší vliv.

Výšku a svaly nabereš, až ti začnou růst vousy.

Janna si chmurně říkala, že jednoho dne si na ta slova vzpomene a zasměje se. Jednoho dne ano, ale dnes rozhodně ne.

Slabý zvuk, který Ty vydal, přiměl Jannu vzhlédnout – hodně vysoko, až k očím, které byly přimhouřené bolestí. Znovu se potil a ruce si tiskl k čelu, jako by bránil hlavě, aby se nerozskočila. Okamžitě zapomněla na podrážděnost z toho, že v ní nepoznal ženu, a vztáhla ruce, aby mu pomohla.

„Lehni si na záda,“ řekla, přitlačila Tyovi na hruď a současně mu podpírala hlavu.

Bylo to jako tlačit na sluncem vyhřátý útes.

„Jestli si lehneš, budu ti moci snáz ošetřit rány,“ vysvětlovala Janna. „Včera večer jsem se ti dostal jen k zádům. Jestli tě neočistím i zepředu, dostaneš infekci a horečku a v boji nebudeš k užitku víc než vyhladovělé kotě.“

Ty zvolna zavrtěl hlavou, pak se znovu zašklebil.

„Co dělá žaludek?“ zeptala se Janna a pro tu chvíli se vzdala snahy přimět ho ulehnout. Obratnými prsty mu znovu obvazovala pravou nohu. „Není ti špatně?“

„Ne.“

Zadívala se do křišťálové zeleně jeho očí. Obě zorničky byly stejně velké.

„Dívej se chviličku do slunce,“ řekla.

Ty obdařil Jannu dlouhým pohledem, pak se podíval nad sebe, kde mezi korunami borovic vykukovalo slunce. Když od něj odvrátil oči, zadívala se mu soustředěně do zorniček. V reakci na sluneční světlo se obě zmenšily.

„No? Mám otřes mozku?“ zeptal se tlumeným a pobaveným hlasem.

„S tak tvrdou hlavou, jako máš ty, o tom pochybuju,“ odsekla.

„To je názor profesionála, pane doktore?“

„Táta byl doktor, a hodně mě naučil, než umřel.“ Janna znovu pohlédla do Tyových zřítelnic, fascinována jasnými, temně modrými kroužky obklopenými tmavou smaragdovou zelení. „Dobře že Indiáni nesbírají oči místo skalpů. Ty tvoje by byly opravdový poklad.“

Ty zamžikal, tiše se zasmál a pak vydal tlumený zvuk bolesti, jak ho vlastní smích udeřil do lebky – jako kladivo.

„Víš jistě, že žaludek je v pořádku?“ zeptala se.

„Ano,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Proč?“

„Měl bys pít, abys nahradil ztrátu krve, ale jestli budeš zvracet, nemá smysl plýtvat vodou. Nejbližší pramen je půl míle od Cascabelova tábora.“

Ty mlčky přijal polní láhev, kterou mu Janna podala. Pil zvolna, vychutnával chladivé klouzání vody na jazyku a v hrdle. Po několika dlouhých doušcích neochotně láhev spustil a vrátil ji. Janna zavrtěla hlavou, odmítla ji. „Pokud se ti nezvedá žaludek, pij ještě.“

„A co ty?“ zeptal se.

„Ty to potřebuješ víc než já.“

Ty zaváhal, pak vypil ještě několik doušků a láhev vrátil.

„Na, žvýkej tohle, než ti vyčistím ty rány na hrudi,“ řekla Janna.

Při těch slovech vytáhla z kapsy košile kus sušeného hovězího. Ty přijal tvrdý proužek suchého masa, automaticky sáhl k pasu pro nůž, aby si sousto odřízl, a znovu si zčistajasna uvědomil, že je nahý. Než stihl něco říct, Janna mu podala lovecký nůž s dlouhou čepelí, který prve vzala ze svého úkrytu. Vyzkoušel ostří, pochvalně kývl a odřízl sousto hbitým, zručným pohybem, který vypovídal o skutečné zběhlosti v práci s nožem.

Janna odřízla nejčistší cíp pokrývky, který dokázala najít, pečlivě ho navlhčila vodou z láhve a natáhla se k široké Tyově hrudi. V posledním okamžiku zaváhala.

„Bude to bolet.“

Ty na ni úkosem vrhl pobavený pohled. „Hochu, mě bolí úplně všechno.“ Hochu.

Koutky Janniných úst rozladěně poklesly, ale její ruce si při čištění zaschlé krve na Tyově hrudi počínaly opatrně. Dvě z ran byly zubaté, napuchlé a už zanícené. Kousla se do rtu při pomyšlení na to, jakou bolest Tyovi způsobuje navzdory veškeré opatrnosti.

„Promiň,“ zašeptala bezmocně, když se zašklebil.

Ty slyšel zoufalství v mladičkém hlase a měl sto chutí vzít to štíhlé tělo do náručí a ukonejšit je. Ta myšlenka ho současně překvapila a znejistěla. Rozhodně nebyl ten typ muže, co má v oblibě chlapce. Prudce popadl útlá zápěstí a odtáhl je od svého těla.

„To stačí,“ řekl rázně.

„Ale já jsem ještě…“

Jannina slova umlkla, jako by je uťal nožem. Do napjatého ticha zazněl zvuk kamene, který skákal a valil se po svahu dolů.

Tyovy ruce si počínaly s ohromující rychlostí. V okamžení strhl Jannu za sebe a pak už se ocitla mezi jeho širokými zády a stěnou útesu.

Nahý a beze zbraně kromě nože, Ty čekal, co asi přeleze přes štěrkové pole do prohlubně zarostlé borovicemi.

* 4

Vzduchem se neslo tiché zaržání a přes poslední úsek štěrkového pole se do prohlubně přehoupl kůň. „Co sakra…?“ zašeptal Ty. Janna vykoukla za ním. „Zebro!“

„Kluku, copak nepoznáš koně od zebry!“

„Líp, než ty poznáš kluka od holky,“ zamumlala Janna. „Cože?“

„Pusť mě,“ řekla a odstrčila od sebe Tyova záda. „Au!“

Janna okamžitě zvedla ruku a omluvila se. Ty zamručel a odsunul se stranou, aby mohla přelézt jeho nohy. Zebra přistoupila k okraji borového lesíka, strčila do něj hlavu a znovu zaržála.

„Nazdar, holka,“ říkala Janna něžně a drbala sametový nos. „Bylo ti beze mě smutno?“

Zebra funěla na Janniny prsty, šťouchala ji do dlaní a přitom ustavičně ostražitě pozorovala Tye. Když se pohnul, zvedla hlavu a roztáhla chřípí.

„Nehýbej se,“ řekla Janna. „Není zvyklá na lidi.“

„A co jsi podle ní ty?“

„Kůň, co smrdí.“

Ty se tiše zasmál. Zebra při tom zvuku zastříhala ušima. Začal na ni mluvit něžným, tlumeným hlasem. „Máš lepší nos než ten nejlepší ohař mého tatínka,“ řekl jí. Aniž by uhnul pohledem, zeptal se Janny: „Jak dlouho ji máš?“

„Nemám.“

„Cože?“

„Nepatří mi. Má mě ráda, to je všechno. Někteří koně mají rádi lidi, když k nim správně přistupuješ.“

„A někteří koně jsou schopni lidi přizabít,“ podotkl. „Už mi chybělo jen deset vteřin, abych hodil Luciferovi smyčku kolem krku, když mě chytil Cascabel.“

Jannino srdce zaváhalo, pak se rozbušilo rychleji. Přestože se k ní Lucifer odmítal přiblížit, považovala ho jaksi za vlastního. „Jak ses k němu dokázal dostat tak blízko?“

„Jsem dobrý stopař, když nejsem zrovna polomrtvý,“ opáčil Ty suše.

„Šamani říkají, že žádný smrtelník Lucifera nikdy nechytne. Je to koňský duch.“

Ty zavrtěl hlavou. „Ten staroch je z masa a krve a plodí ty nejlepší hřebečky, co jsem kdy viděl na západ od Mississippi. Lucifer je můj lístek do budoucnosti, o který občanská válka MacKenzieovy připravila. S ním založím takové stádo, po jakém můj tatínek vždycky toužil. A taky by ho měl, nebýt války. Čtyři bratři MacKenzieové odjeli do boje na jeho nejlepších koních. Nejednou nám zachránili život.“

Janna viděla, jak Tyovi ztvrdla ústa. Otřásl se, jako by se zbavoval neradostných vzpomínek. Do ticha zaznělo burácení vzdáleného hromu a šelest větví rozhýbaných větrem, který páchl vlhkostí.

„Doufejme, že bude brzy pršet,“ vzhlédl Ty k mase korun stromů. „Jinak stopa tohohle sloniska zavede Cascabela rovnou k nám.“

„Bude pršet.“

Jistota v Jannině hlase přiměla Tye, aby se otočil a upřeně se na ni zadíval. „Jak to víš?“ zeptal se.

„Já to prostě… vím,“ řekla zvolna. „Žiju v přírodě tak dlouho, že znám spoustu jejích tajemství.“

„Jako třeba?“

„Jako třeba – když vzduch nad Ohňovými horami začne tak divně křišťálově zářit a pak se vytvoří mraky, vždycky přijde asi dvě hodiny před západem slunce déšť. Je to déšť prudký a studený a silný. Za pár hodin se některé spojovací kaňony promění v šest metrů hluboké řeky.“ Janna odstrčila čumák klisny a pohlédla na Tye. „Pořád se ti točí hlava?“

Tye nepřekvapovalo, že jeho občasná závrať nezůstala nepovšimnuta. Zjišťoval, že těm jasným šedým očím toho mnoho neunikne.

„Trochu,“ připustil. „Chvílemi.“

„Myslíš, že se dokážeš dostat přes to štěrkové pole, když ti pomůžu?“

„To si piš, i kdybys mi nepomohl.“

Janna pohlédla na odhodlané rysy v Tyově tváři a energii skrytou v jeho mohutném těle a doufala, že má pravdu. Skalnatá prohlubeň, ve které jsou, by se stala smrtící pastí v okamžiku, kdy se Cascabel vyhrabe nahoru a nalezne svou kořist. Čím dřív odejdou, tím lépe.

Existovalo jen jedno útočiště, které Jannu napadalo. Leželo na jihovýchodní straně Černé plošiny, na okraji Cascabelova nejasně vymezeného území. Bylo to místo duchů, jemuž se Indiáni vyhýbali. Jejich legendy vyprávěly o době, kdy hora zaduněla zoufalstvím a rozskočila se a vytryskla z ní hustá rudá krev, krev duchů, která spálila všechno, ba i samotný kámen. Když krev konečně vychladla, stala se z ní tmavá, hrubá skála, která dala Černé plošině její jméno. Tam, na úpatí toku pradávné lávy a pískovcových útesů, nalezla Janna slepý kaňon, plazící se do pevného těla plošiny. Hned za úzkým vstupem se kaňon rozšiřoval do prostoru hustě zarostlého trávou, kde se jiskřil sladkovodní pramen. Tam zimovala, jista si, že žádní válečníci ani psanci neuvidí ve sněhu její stopy.

Bylo to její tajné místo, jediný domov, jaký kdy poznala. S nikým je nesdílela. Pomyšlení, že se o ně podělí s Tyem, v ní budilo prapodivný pocit. A přesto vlastně nezbývala jiná možnost.

„Hned jak tě obvážu,“ řekla Janna, zaobírajíc se svým pytlem bylin, „půjdeme do jednoho kaňonu, o kterém vím. Nikdo jiný nemá tušení, že existuje, až na Bláznivého Jacka, a ten se nepočítá.“

„Bláznivý Jack? Já myslel, že je to legenda.“

„Starý je na to dost.“

„Tys ho doopravdy viděl?“

Janna vyhrabala bylinkovou pastu, kterou si vyrobila během dlouhých denních hodin, zatímco Ty spal. „Ano, viděl jsem ho,“ řekla a začala natírat pastu na nejhorší Tyovy rány.

„Slyšel jsem, že má někde na Černé plošině ukrytý zlatý důl.“

Ruce jí znehybněly, pak znovu začala roztírat lék. „Co Bláznivý Jack má nebo nemá, to je jeho věc.“

Když Ty uslyšel Jannina úsečná slova, zvedl černé obočí. „Au! Pozor, kluku, nedloubeš do kamene.“

„Promiň,“ řekla upjatě.

Několik minut pozoroval Ty šedé oči, které se vyhýbaly jeho pohledu.

„Hele,“ řekl nakonec, popadl Janninu bradu do své velké dlaně a přiměl ji podívat se mu do očí. „Já tomu starci neublížím, aťsi třeba našel zlata sebevíc. Nejsem zloděj ani lupič. Nehodlám budovat svou budoucnost na zlatě potřísněném krví.“

Janna pátrala v těch zelených očích, které byly tak blízko jejím, a neviděla v nich úskok. Rozpomněla se, jak jí Ty říkal, aby ho nechala být a zachránila se sama, a také si vzpomněla, jak ji vlastním tělem kryl před nebezpečím, které se mohlo blížit k prohlubni. Náhle se zastyděla za svou podezíravost.

„Promiň,“ omlouvala se Janna. „Já jen že jsem zažil, že mě chlapi sledovali z města, když jsem nakupoval zásoby za kousek zlata, který tu a tam najdu. Obyčejně se dají ti chlapi snadno setřást, ale nevylepšilo mi to moc názor na lidskou přirozenost.“

Nával hněvu, který Ty pocítil při představě dítěte, které musí setřásat bělochy ve skalách, jako by to byli indiánští odrodilci, ho samotného překvapil. Stejně tak ochranitelské city, které v něm tohle konkrétní dítě budilo. Tye se zmocnil nejistý pocit, že pod beztvarým starým kloboukem a nahodilými šmouhami špíny je mladíčkova tvář… výjimečná.

Bože můj, už jsem viděl ženské, které byly sakra o moc míň krásné než tenhle hoch. Možná ti chlapi nakonec nešli po zlatě.

Ty uškubl rukou, jako by se popálil. Při tom náhlém pohybu Zebra divoce uskočila.

„Ten zatracený kůň je lekavý jako mustang,“ řekl a přejel si dlaní po hrudníku, jako by chtěl odstranit hmatovou vzpomínku na jemnou pokožku a jemnou stavbu kostí.

Janna zamžikala a v duchu se ptala, proč je Ty tak podrážděný. Přála si, aby ji zase vzal za bradu. Jeho dlaň byla vlahá a pevná, prsty dlouhé a něžné, a ona už léta nepocítila konejšivý dotek jiné lidské bytosti.

„Zebra je mustang,“ řekla Janna chraplavě. „Když není se mnou, běhá na svobodě.“

Ty s novým zájmem otočil hlavu ke klisně. Bedlivě si ji prohlédl, obzvlášť kopyta. Byla obroušena spíš kamenitým terénem než zásahem kováře. Byla štíhlá, ne tlustá, silná, ale ne mohutná. Nikde na sobě neměla stopu člověka – žádný cejch, žádné procvaknuté ucho, žádné podkovy, žádnou vydřenou srst na místech, kde by spočíval postroj nebo sedlo.

„Jezdíš na ní?“ zeptal se.

„Někdy, když je to bezpečné.“

„To je kdy?“

„Když není nablízku Cascabel,“ odpověděla prostě. „Posledního půl roku bývá v okolí často, právě proto je Zebra tak osamělá. Armáda nejspíš Cascabelovi znepříjemňuje život.“

„Anebo už Černého jestřába přestalo bavit, že mu pořád přičítají Cascabelovy nájezdy, a začíná ho dusit,“ řekl Ty. „Černý jestřáb je válečný náčelník a vůdce. Cascabel je řezník a lupič. Sakra, překvapuje mě, že tě odrodilci ještě nevystopovali a neupekli na pomalém ohni čistě jen pro zábavu.“

Janna pokrčila rameny v odpověď na naznačenou otázku. Neměla v úmyslu vyprávět Tyovi, že pro většinu Utů je Stín ohně, una bruja, čarodějnice, která chodí s duchy. Ty ji považuje za chlapce, což je protivné, ale současně docela užitečné – obzvlášť pokud tady posedává nahý, jak ho pánbůh stvořil, zatímco ona mu vtírá do ran medicínu.

Janně se rozlil po lících ruměnec, když si znovu uvědomila Tyovu nahotu. Musela vynaložit veškerou sílu vůle, aby se jí netřásly ruce, když mu po kůži roztírala bylinnou pastu.

Ty si všiml jemného chvění štíhlých prstů a polohlasem zaklel.

„Promiň, kluku. Nechtěl jsem tě vyděsit,“ pravil nabručeně. „Jakmile se zbavíme Cascabela, odvezu tě na armádní stanoviště do Sweetwateru. Tam budeš v bezpečí.“

Janna zavrtěla hlavou, nic neřekla a soustředila se na to, aby její ruce neprozradily nejistý stav jejích emocí.

„Nehloupni,“ řekl Ty. „Možná jsi tady v minulosti přežíval, ale teď je to jiné. Armáda bojuje s Černým jestřábem skoro tři roky, od konce občanské války. Už mají boje s Uty plné zuby. Než přijde zima, začne velké tažení. Armáda počítá, že do Díkůvzdání to bude mít v kapse, a navrch k tomu Cascabelův skalp. Když spolu bojují Černý jestřáb a vojáci, a Cascabel navíc zabíjí všechno, co se hne, nebude tady bezpečno pro člověka ani pro zvíře, natožpak pro kluka hubeného jak vrbový prut.“

„Když je to tak nebezpečné, proč jsi tady ty?“

„Lucifer,“ řekl Ty prostě. „Spočítal jsem si, že teď mám nejlepší šanci. Jakmile se Utové zklidní, začne o toho hřebce usilovat každý chlap, který se trochu vyzná v koních. I když ho nikdo nedostane, sakra jistě mu nějaký lovec mustangů, co mu jde jen o peníze, prožene tu jeho černou hlavu kulí, jen aby se dostal k jeho hříbatům.“ Ty znovu pohlédl na Zebru. „Zplodil ji, že ano?“

„Ano.“

„Je to vidět podle dlouhých nohou a pěkně tvarované hlavy. Ta Luciferova arabská krev se projeví, ať se spáří, s kterou chce. Ona běhá s jeho stádem?“

„Ano.“

„Jak ses k ní dostal?“

Janna si otřela prsty o kalhoty a kritickým okem si prohlédla Tyovy rány. „Její matka byla zaběhlá klisna z ranče. Měla ráda sůl a zrní a lidskou společnost. Se Zebrou jsem se mazlil odmalička. V Luciferově stádě je víc podobných. Přijímají mě. Po nějaké době mě přijímají i někteří opravdoví mustangové. Ošetřuju jim škrábance a odřeniny a drbu je na místech, kam nedosáhnou, a oni mi řeknou, když jsou kolem lidé. Tak se vyhýbám Cascabelovi. Lucifer ho cítí na míli daleko.“

„Nechá se od tebe Lucifer pohladit?“ zeptal se Ty soustředěně.

„Je divoký jako vichřice,“ řekla Janna a vyhnula se tak odpovědi.

„To tahle taky,“ pohlédl Ty na Zebru, „ale šla po tvé stopě jako krotký starý ohař. Bude příští kůň, co se v té díře objeví, Lucifer?“

„Ne. Přežil jsem jen proto, že jsem nenápadný. Kdo by stál vedle Lucifera, byl by nenápadný jako blesk.“

Náhle zahřmělo, ale Ty neodtrhl pohled od Janniny tváře.

„Zkoušel ses někdy k Luciferovi přiblížit?“

„Ne.“

„Proč ne? Je to zabiják?“

Janna pokrčila rameny. „Ty by ses nesnažil zabít člověka, který tě chce strčit do klece?“

„Lidé chovají koně už tisíce let. Je to partnerství, jako lidé a psi.“

„Pro spoustu lidí ne.“

„Ti jsou krutí i k jiným lidem. Já ne. Nebojuji pro radost, ale abych něco dokázal.“

Janna pohlédla na svůj nůž, který si Ty stále nechával na dosah. Vzpomněla si, jak ten nůž držel – jako zbraň, ne jako nástroj. V duchu nepochybovala, že by „něco dokázal“ lépe než všichni muži, které kdy viděla, až na Cascabela.

Takové zjištění ji mělo děsit, neboť navzdory svým zraněním byl Ty daleko silnější než ona. Přesto se ho však nebála o nic víc než Lucifera. V minulosti se jí instinkty velmi dobře osvědčily při vnímání přítomnosti nesmyslného násilnictví nebo krutosti, nic z toho však necítila z Tye ani z velkého černého hřebce, kterého tolik mužů toužilo vlastnit.

Ale co jestli se tentokrát mýlím? Co jestli je Ty jen jedním z těch, co prahnou po všem, co se dá získat od těch, kteří jsou slabší než oni?

Na Janninu němou otázku neexistovala jiná odpověď než ta, která byla nasnadě – vezmeli Tye do svého tajného útočiště a zjistí tam, že se mýlila, pokud jde o jeho zásadní slušnost, pak se dopustí nejhorší chyby svého života.

A patrně také poslední.

5

Náhlá dešťová průtrž přišla jako rána z čistého nebe. Navzdory tomu byl déšť vítaný, protože spláchne Tyovu a Janninu stopu.

„Připraven?“ zeptala se Janna.

Ty zasmušile kývl. Ještě pořád se zlobil, že prohrál bitvu o zmenšenou přikrývku. Během jeho námitek Janna rozřezala přikrývku na bederní roušku, bandáže na jeho pohmožděná žebra a improvizované pončo. Proti bederní roušce nic nenamítal, stran bandáží se vzdal, ale ať ho vezme čert, jestli si na sebe vezme přikrývku, zatímco přítomné dítě není před bouří chráněno ničím kromě rozdrbané košile a kalhot.

A přesto měl teď na sobě přikrývku a kluk měl na sobě jen košili a kalhoty.

„Tvrdohlavý jak missourijský mezek,“ vrčel Ty, ale jeho slova přehlušil hrom.

Zebra snášela blesky, hromy a liják s lhostejností koně narozeného a vyrostlého ve volné přírodě. Se zájmem pozorovala, jak Ty a Janna zdolávají skalnatou suť na konci prohlubně. I když klisna nebyla úplně klidná, pokud šlo o Tye, už se neplašila při každém jeho pohybu.

To bylo dobře. Ty učinil několik velmi prudkých pohybů, když se drápal po štěrkovém poli, ochromen svými zraněními a stoupající kluzkostí kamenů. Ačkoliv nic neříkal, byl rád, že má obvázaná žebra, přestože mu to bránilo zhluboka dýchat. Také byl vděčný za malé, neuvěřitelně silné ruce, které mu pomáhaly přelézt ošemetná místa – ačkoliv málem zakňučel překvapením, když se mu poprvé dostalo rázného postrčení zezadu.

Janna předešla Tye těsně pod hřebenem kamenitého srázu. Rukou mu pokynula, aby počkal. Když se svezl do pozice vsedě, vykoukla štěrbinou mezi dvěma skalisky. Všechno až na prvních padesát metrů svahu bylo zastřeno clonou deště. V úseku terénu, který viděla, se nepohybovalo nic kromě deště samotného. Otočila se a vrátila k Tyovi.

„Bolí tě nohy?“

Obdařil ji zdrcujícím pohledem. „Viděls je. Co bys řekl, bolí?“

„Víc než žebra a míň než hlava,“ opáčila Janna výstižně.

Ty zasténal a znovu se začal namáhavě zvedat.

Sklonila se, uchopila ho oběma rukama za pravou paži těsně pod ramenem a podpírala ho, když vstával. Syčivé nadechnutí, bledost pokožky a zaťaté železo svalů pod jejími dlaněmi sdělovaly Janně, jakou bolest Tyovi způsobuje stání na odřených nohou. Ale nedalo se nic dělat. Nikdy nebude lepší chvíle k odchodu z prohlubně, aniž by si jich Cascabel všiml.

Než Janna a Ty vyšplhali po štěrkovém svahu a dostali se za něj, byli oba zpocení navzdory studenému dešti, který se na ně valil z nebe. Ačkoliv Ty dýchal ztěžka a rychle, nežádal odpočinek. Svah byl příliš viditelný. Každou chvíli by je tady mohl najít někdo z Cascabelových odrodilců – nebo blesk.

Za Tyem a Jannou se ozval rachot a padání kamenů, když mustang zdolával svah, o kterém by Ty kdysi přísahal, že by na něj ani osel nevkročil. Pak ale v úžasu sledoval, jak Luciferovo stádo zdolává tryskem ještě horší terén, aby uniklo lidem, včetně jistého Tyrella MacKenzieho. Koně, kteří nebyli dost rychlí, byli chyceni. Zbytek uprchl, aby přivedl na svět další generaci rychlých, čilých mustangů.

Když zdolali nejstrmější část svahu, Janna se zastavila a ohlédla. Zebra je těsně následovala, pozorovala postup lidí se zájmem a čas od času se zastavovala a čichala zvláštní směsici potu a bylinných pachů, která vycházela z Tye. Celkem vzato byla klisna jeho pachem dost zaujata.

„Líbíš se jí,“ řekla Janna.

„To se nedivím. Jsem cítit jako ta teplá šlichta, kterou tatínek dával svým nejmilejším chovným klisnám.“

Janna se usmála. „Umíš jezdit bez sedla?“

Ty obdařil Jannu nevěřícným pohledem. „Zač mě máš, za zelenáče? Samozřejmě že umím jezdit bez sedla.“

„Dovol, abych to přeformuloval. Dokážeš jet na Zebře bez sedla a uzdy?“

„Hochu,“ řekl Ty a přešlápl v marné snaze ulevit palčivé bolesti v nohou a pulzování v hlavě a žebrech, „tohle je sakra nevhodná chvíle na to, abych krotil mustanga.“

„Najezdil jsem toho na Zebře už hodně. Líbí se jí to.“

Ty se zatvářil skepticky.

Janna vydala rozhořčený zvuk, pustila Tye a přistoupila ke klisně. Chytla se oběma rukama husté hřívy a vyšvihla se na Zebřin hřbet. Klisna ani nemrskla ohonem, natožpak aby vyhodila. Když ji Janna pobídla kupředu, až došla k Tyovi a zastavila se, reagoval mustang poklidně jako tažný kůň.

„Pohlaď ji,“ řekla Janna.

Zebra sebou cukla, když se cizí ruka vztáhla k její šíji, ale Tyův tlumený, konejšivý hlas a něžný dotek klisnu záhy uklidnily. Po několika minutách vzdychla a skláněla hlavu, až mohla využít Tyovu hruď jako štít proti studenému dešti. Usmívaje se navzdory bolesti, drbal klisnu za ušima a škrábal jí svrbivá místečka, kam si kůň sám nedosáhne.

Když Janna sledovala, jak Tyovy velké, opatrné ruce klisnu obratně laskají, zatetelil se jí v břiše podivný pocit. V duchu se ptala, jaké by to bylo, kdyby ji hladil jen zpoloviny tak něžně jako Zebru. Při té myšlence pocítila mravenčení, které se jí šířilo z břicha až do konečků prstů, až se zachvěla. Rychlým pohybem sklouzla z koně. Ve spěchu přistála tak blízko od Tye, až se musela opřít o jeho nahé, deštěm prochladlé stehno, aby neztratila rovnováhu.

„Pomůžu ti nasednout,“ řekla Janna, pak rychle dodala: „Vím, že bys to dokázal sám, ale nemá smysl namáhat tvoje žebra víc, než musíš.“

„Pět ku deseti, že mě tvůj mustang shodí do kamení,“ řekl Ty.

„Mě nikdy neshodila.“

„Nikdy neměla na hřbetě mužského, jen hubeného kluka.“ Kluka.

„Poslouchej,“ procedila Janna skrz zaťaté zuby, už velmi unavena tím, jak je pořád označována za chlapce, „do mého zimního tábořiště je to nejmíň dvacet mil. Můžeš jít pěšky, můžeš jet nebo můžeš zmrznout tady na místě a dělat přitom vtipné poznámky o mé nedostatečné svalnatosti.“

„Klid, holka,“ řekl Ty tiše.

Okamžik měla Janna dojem, že mluví na ni; pak si uvědomila, že pevně uchopil Zebřinu hřívu a ohlíží se přes rameno na „hubeného kluka“.

„No?“ zeptal se Ty. „Čekáš, až zmrznu?“

„Nepokoušej mě,“ zamumlala Janna.

Zapřela se, sepjala ruce, aby vytvořila třmen, a připravila se pomoci Tyovi na klisnu. Pár vteřin nato už k němu Janna překvapeně vzhlížela vzhůru. Byl tak rychlý, že sotva ucítila jeho tíži. Zebra se také překvapeně ohlížela, neboť očekávala dívčinu lehkou váhu. Jenže místo aby nasedla na koně, Janna zůstala stát s dlaní na Zebřině hubě a klidným tlakem dávala klisně signál, aby tiše stála. Klisna neklidně zafrkala, ale přivykala si na podivnou tíhu na hřbetě.

„Na takového velkého chlapa jsi hodně rychlý,“ řekla Janna.

Několik vteřin trpěl Ty příliš velkou bolestí, než aby odpověděl. Když shlédl dolů, musel bojovat s popudem uchopit něžně do dlaně tu jemnou dětskou bradu. Oči, které se na něj upíraly, byly jasné jako déšť a mnohem vroucnější… oči ženy očekávající pozvolné šíření touhy.

Blázním bolestí, řekl si Ty znechuceně. To se na mě dívá kluk, ne dívka, a trpí těžkým záchvatem obdivu k hrdinovi. Chudák kluk je asi pekelně osamělý, když žije jenom ve společnosti divokých koní.

„A dlužíš mi deset dolarů,“ dodala Janna.

„Cože?“

„Zebra tě neshodila do kamení.“

„Budeš si je muset vyzvednout od Cascabela. Ukradl mi peníze spolu s kloboukem, botami, pistolemi a šatstvem.“

„A koněm.“

Ty sevřel rty. „Blackbirda pode mnou zastřelil. Jinak by mě Cascabel nechytil. Blackbird byl polokrevník a nedal by se.“

„To mě mrzí,“ řekla Janna a položila Tyovi ruku na stehno v impulzivním gestu útěchy.

Na první dotek byla jeho kůže studená, ale během několika vteřin z ní začalo proudit živočišné teplo a zahřálo jí dlaň. Po chvilce si Janna uvědomila, že na Tye civí a že už to trvá moc dlouho. Ucukla rukou a odvrátila se. Zamířila po strmém svahu dolů, k ploššímu terénu za úbočím plošiny. Musela se do svého tajného kaňonu vydat oklikou, neboť úpatí plošiny bylo příliš skalnaté, než aby bylo možné ubírat se po něm i jen přibližně přímou čarou.

Zebra následovala Jannu, aniž by ji bylo třeba vést, což bylo dobře. Po prvních šesti kilometrech už Ty nebyl schopen řídit koně. Dunění v hlavě se mu střídalo s krutými návaly bolesti z žeber. Pokrývka ho částečně chránila před chladem, ale zdaleka ne dost. Čilá, neokovaná kopyta mustanga ještě neurazila ani dva kilometry, a už se celý třásl.

Během prvních hodin se Janna každých pár minut ohlížela, aby se ujistila, že je Ty v pořádku. Čím byli dál, tím víc se sesouval na Zebřinu šíji. Janna nezastavovala, protože jí nic jiného nezbývalo. Musela dostat Tye do bezpečí.

Z nebe se lil neutuchající, studený déšť. Za mraky zvolna zapadalo slunce, jehož cestu naznačovalo jen postupné slábnutí světla. Brzy po západu slunce se zvedl vítr, rozerval bouřková mračna, až zbyly jen krátké, prudké přeháňky. Velikými trhlinami v mracích svítil jasný půlměsíc. Vítr měsíc skrýval a zase odkrýval, splétaje přitom složité vzory ze světla a tmy.

Roztřesená, unavená, plná obav o Tyovy síly a jeho schopnost snášet ještě další bolest, nutila se Janna nezastavovat, protože věděla, že jinak mu pomoci nemůže. Kráčela rychle, navzdory vlastní únavě. Jako orientační body využívala známé siluety skalních výčnělků a stolových hor, tyčící se proti noční obloze. Měsíc už urazil víc než polovinu své obloukové cesty po obloze, když se zastavila a pohlédla směrem k bachratému, členitému obrysu plošiny, podél jejíhož východního a severního křídla se ubírali během dlouhých hodin noční temnoty.

Dlouhá, svažitá pláň se třpytila pramínky a mělkými potůčky, jak se Černá plošina zbavovala vody z nedávné bouře. Jedna větev této sítě proměnlivých, lesklých dočasných vodních toků vedla do jejího skrytého kaňonu. Doufala, že v tomto dočasném vodním toku bude dost vody, aby zakryla její stopy, ale ne tolik, aby bylo nebezpečné projít úzkou štěrbinou, která vedla do skrytého údolí. Doufala, ale neměla jak to zjistit, dokud se tam neocitne. Všechno závisí na tom, jak moc na téhle straně Černé plošiny pršelo.

Až do nynějška vynakládala Janna jen pramalé úsilí na skrývání svých stop, protože doufala, že prudké, nepravidelné přeháňky je smyjí dost na to, aby zmátly pronásledovatele. Teď už ale byla jen šest kilometrů od svého skrytého údolí. Nesmí riskovat, že by nějaký zatoulaný odrodilec narazil na její stopy a sledoval je až k té škvírce vytesané časem a vodou do svahu Černé plošiny.

Proto rázně zamířila k nejbližšímu mělkému potoku a začala se brodit. Zebra ji pozorovala, pak klidně vykročila podél ní – mimo dosah vody. Janna se brodila dál. Zebra pořád kráčela podél okraje potoka. Nakonec se Janna přebrodila zpátky ke koni. „Ty?“

Odpovědi se nedočkala.

Na okamžik se Janně zastavilo srdce. Přiběhla k Tyovi a viděla, že se sesul na Zebřinu šíji, ruce zapletené do její hřívy. Zdálo se, že spí.

„Ty?“ opakovala a přitiskla se mu k paži. „Zebra musí jít vodou.“

Zvolna se napřímil. Úzkostlivě k němu vzhlédla. Před jejíma očima se začal zase hroutit. Očividně nebyl schopný mustanga vést. Nemohla ho vést ani Janna, nikdy nepřivázala Zebru na provaz, takže by klisna neměla sebemenší zdání, jak reagovat.

„Doufám, že ti nevadí dvojitá zátěž,“ řekla Janna Zebře. „Stůj klidně, holka. Bude to pro tebe velký náklad, ale je to jediná možnost, jak zakryju naše stopy.“

Janna se chytla levou rukou dlouhé koňské hřívy a pokusila se vyšvihnout za Tye na klisnin hřbet. Bylo to nemotorné nasednutí, které zachránil před katastrofou teprve Ty, když Jannu ovinul paží a zvedl nahoru. Sten, který se z něj při té námaze vydral, jí sdělil víc, než chtěla vědět o stavu jeho žeber.

Zebra uskočila a málem oba jezdce shodila. Janna k ní chlácholivě promlouvala a seděla docela nehybně, aby si klisna zvykla na zvýšenou zátěž. Když se Zebra zklidnila, Janna ji lehce šťouchla patami. Kůň se několik minut pohyboval nemotorně, pak se znovu vrátil do obvyklého rytmického kroku. Ty se znovu sesul dopředu, instinktivně zůstával sedět na koňském hřbetě jen díky zkušenosti a čirému odhodlání.

„Vydrž, Ty. Už tam skoro jsme.“

Byla to lež, ale pomáhala víc než pravda, která byla taková, že jim zbýval ještě velký kus nesnadné cesty – a vůbec nebylo jisté, že škvíra nebude zaplavená rozvodněným potokem, až k ní konečně dorazí.

6

Když se Ty probudil, svítilo mu na tvář slunce a někde nablízku slyšel povědomé zvuky, vydávané pasoucím se koněm. Když se otočil, aby zkontroloval Blackbirda, bolest mu vrátila všechny vzpomínky – smrt koně a vlastní zajetí, Cascabela a uličku, bolest a nekonečný běh a šedookého trpaslíka, který mu ošetřil rány. Ty si vybavil, jak nasedal na šedohnědou Zebru a jel, dokud si nebyl úplně jist, že už umřel a přišel do pekla.

Jenomže tohle nebylo peklo. Pravda, převis, pod kterým ležel, byl z ohnivě rudého kamene, ale dno kaňonu se bujně zelenalo vegetací, která by se bez vody neobešla. Rozhodně to nebylo planoucí peklo. Po pravdě řečeno, takhle prohřáté sluncem a zvučící lenivým bzukotem hmyzu a ptačím zpěvem, to mohlo být jedině nebe.

Ty se automaticky posadil, aby se mohl lépe rozhlédnout kolem sebe. Bolest a závrať na něj udeřily, přibily ho na místo, donutily ho znovu uvážit, kde že se to vlastně octl. Se zavřenýma očima a váhou přenesenou na lokty usoudil, že údolí je sice možná v nebi, ale jeho tělo je rozhodně v pekle.

„Lehni si, Ty. Jsi nemocný.“

Otevřel oči. Šedý zrak na něj hleděl s obavou. Bez přemýšlení přenesl Ty váhu tak, aby mohl zvednout ruku a dotknout se líce, která byla tak blízko u jeho tváře. Pokožka byla hladká a jemně zrnitá, měkká jako andělské křídlo.

„To nic,“ řekl nezřetelně. „Už je mi dobře.“

„Lehni si,“ opakovala Janna a přitlačila mu na nahá ramena.

Nepomohlo to. Zůstal, jak byl, napůl vzpřímený, opřený o loket.

„Prosím, Ty,“ řekla Janna hlasem ochraptělým pohnutím. „Lehni si. Horečka ti klesla a už je ti o moc líp, ale potřebuješ klid.“

„Napít,“ zamumlal.

Janna okamžitě popadla polní láhev, nalila do plechového pohárku jantarový čaj s bylinkovou vůní a pomohla Tyovi napít se. Chuť tekutiny mu vybavila další vzpomínky. Z tohoto pohárku pil už mnohokrát, štíhlé ruce ho podpíraly a pak ho zvolna ukládaly a hladily, dokud znovu neupadl do horečnatého spánku.

S hlubokým povzdechem Ty nechal Jannu, aby mu pomohla znovu ulehnout.

„Jak dlouho?“ zeptal se.

„Jak dlouho tady jsme?“

Lehce přikývl.

„Čtyři dny.“

Vyvalil oči.

„Byl jsi nemocný,“ vysvětlovala Janna. „Nastydl jsi v tom dešti. To, a tvoje zranění z té uličky…“ Hlas jí odumřel. Automaticky vztáhla ruku a shrnula lehce zkadeřený pramen černých vlasů, který spadl Tyovi do čela.

Ucukl před tím dotekem a pohlédl na Jannu přimhouřenýma zelenýma očima. „Ty taky moc dobře nevypadáš. Jsi hubenější než předtím. Jestli se o sebe nebudeš líp starat, nikdy se nevytáhneš a nenarostou ti svaly.“

„Nejsou všichni chlapi stavění jako kus dobytčete,“ odsekla Janna, uražená, protože Ty odmítl její dotek. Sáhla do vaku s bylinami, vyndala svitek papíru a vysypala z něj bílý prášek do dalšího pohárku bylinkového čaje. „Na, vypij to.“

„Co to je?“

„Jed.“

„Svěží jako rybička, viď, kluku?“

„Máš napůl pravdu,“ zamumlala Janna, ale řekla to tak tiše, že ji Ty neslyšel. V duchu si přísahala, že mu ukáže, kterou část pravdy uhádl – a že než se naděje, bude po ní šílet touhou.

Ty vypil obsah pohárku, zašklebil se a vrhl na svou společnici zamračený pohled zelených očí. „Chutná to jako koňské chcanky.“

„Dám na tebe. Tuhle tekutinu jsem nikdy neochutnal.“

Ty se zasmál, chytil se za levý bok a zasténal. „Kruci. Je mi, jako by mě nakopla mula.“

„Za pár minut to bude lepší,“ řekla a vstala. „Pak ti odmotám obvazy a zase se podívám.“

„Kam jdeš?“

„Zkontrolovat polévku.“

Při představě potravy se Tyovi nedočkavostí smrštily slinné žlázy.

„Máš hlad?“ zeptala se suše, protože jeho výraz pochopila.

„Snědl bych i koně.“

„Pak bych měl upozornit Zebru, aby se k tobě nepřibližovala.“

„Ten starý poník by byl k jídlu moc tuhý,“ protáhl Ty a pousmál se, když spočinul na složených pokrývkách pod sebou.

Janna sledovala z dálky, jak Ty zavírá víčka a napjaté vrásky kolem očí se mu vyhlazují, když usíná. Teprve pak se k němu vrátila, poklekla a přitáhla pokrývku tak, aby měl znovu zakrytá ramena. I když rudý skalní převis odrážel sluneční žár, bála se, aby znovu nenastydl. Nevěděla, co by si počala, kdyby znovu onemocněl. Už byla vyčerpaná z přerušovaného nebo vůbec žádného spaní a z obav, že pomohla Tyovi uprchnout před odrodilci, jen aby ho zabila, když ho vlekla studeným deštěm do tajného údolí.

Byly to nejdelší dny Jannina života od té doby, co jí před pěti lety zemřel otec a zanechal po sobě čtrnáctiletou osiřelou dceru samotnou u bahnitého napajedla v jižní Arizoně. Péče o zraněného Tye, trpícího horečkou, vyčerpala Jannu až do hloubi duše. Byl rozpálený, pak zmáčený studeným potem, pak zase rozpálený a neklidný, vykřikoval jména lidí, které neznala, sváděl bitvy, o kterých nikdy neslyšela, naříkal nad mrtvými soudruhy. Snažila se ho chlácholit a uklidňovat, pevně ho objímala v chladných hodinách před rozedněním, omývala jeho mohutné tělo chladnou vodou, když byl příliš rozpálený, a zahřívala ho vlastním teplem, když mu byla zima. A teď ucukl před jejím dotykem.

Nebuď blázen, říkala si Janna, když ještě několik minut pozorovala spícího Tye. Nic si nepamatuje. Myslí si, že jsi nějaký hubený kluk. Není divu, že nechce, abys ho hladila. A pak: Jak může být tak hromsky slepý a nevidět, co je pod tímhle oblečením?

Když Janna přistoupila k malému ohništi, aby zkontrolovala polévku, nemohla se ubránit myšlence, zda by Ty reagoval jinak, kdyby věděl, že je dívka.

Její prudká touha, aby v ní viděl ženu, ji zasáhla do živého. Věděla, že se začíná příliš upínat na cizince, který se v jejím životě ocitl náhodou. Jakmile se Ty uzdraví, odejde stejně nečekaně, jako přišel, vydá se za vlastními sny. Je to jen další muž, co baží po zlatě či slávě z toho, že zkrotil koňského ducha zvaného Lucifer.

A je tak zabedněný, že neuvidí v hubeném klukovi osamělou ženu.

Osamělou?

Ruka, která míchala polévku, Janně ztuhla. Byla sama už celá léta, ale nikdy se nepovažovala za osamělou. Jejími druhy byli koně, její hudbou byl vítr, země jí byla rádcem a otcovy knihy jí otevřely stovku myšlenkových světů. Když se jí zastesklo po lidském hlase, vydala se do Sweetwateru nebo do Hat Rocku nebo k indiánským pramenům. Pokaždé když se ocitla v nějaké předsunuté výspě civilizace, vytratila se odtud už za pár hodin, hnána žádostivýma očima mužů, kteří sledovali, jak platí za své nákupy kousíčky surového zlata – muži, kteří na rozdíl od Tye někdy Jannin chlapecký vzhled prokoukli.

Janna zasmušile pozorovala polévku, která bublala a ohlašovala, že už je hotová, směsicí vůní masa, bylin a zeleniny. Nalila trochu polévky do hlubokého plechového talíře a počkala, až poněkud vychladla. Když si byla jistá, že si Ty nespálí polévkou ústa, uchopila lžíci a zamířila k převisu.

Ještě spal, a přesto se s jeho tělem odehrála jakási nedefinovatelná změna, která jí sdělovala, že se jí Ty uzdravuje před očima. Byl mnohem silnější než kdysi její souchotinářský otec. Ačkoliv byly Tyovy pohmožděniny pořád ještě pozoruhodné, byly už menší než před několika dny. Pokožka na žebrech už nebyla naběhlá. Ani hlava tam, kde ji zasáhla hůl.

Tvrdé svaly a ještě tvrdší hlava, říkala si Janna sarkasticky.

Jako by věděl, že je pozorován, otevřel Ty oči. Jejich křišťálově zelený jas Jannu současně uklidňoval i znepokojoval. Byla ráda, že už nejsou zamžené horečkou, a přesto ji trošičku znervózňovalo, že je v ohnisku pohledu těchto očí. Možná to byl jen jeden z těch mužů, co baží po zlatě a po koních, ale měl sílu, inteligenci a odhodlání k tomu, aby uspěl tam, kde se jiní muži nikdy nedostali dál než k toužebnému snění.

„Ještě pořád máš hlad?“ zeptala se Janna tlumeným a ochraptělým hlasem.

„Uvařil jsi mi chuděru starou Zebru?“

Při úsměvu, který po těch slovech následoval, se Janně roztetelila nervová zakončení. I se strniskem vousů a natažený naznak byl Ty jedním z nejhezčích mužů, jaké kdy viděla.

„Ne,“ opětovala Janna jeho úsměv. „Nevešla se mi do hrnce.“ S nechtěným půvabem poklekla nyní vedle Tye a balancovala v rukou plechovým talířem tak, že nevybryndala ani kapku. „Před pár týdny jsem vyměnil balíček sušených bylin, tři dopisy a předčítání Snu noci svatojanské za třicet liber sušeného hovězího.“

Ty zamžikal. „Prosím?“

Janna se tiše zasmála. „Budu ti to vyprávět, až tě budu krmit polévkou. Můžeš se posadit?“

Opatrně, pak s větší sebejistotou se Ty zvedl do sedu.

Užuž chtěl říci, že se dokáže nakrmit sám, ale pak si uvědomil, že se mu točí hlava. Opřel se zády o mírně svažitý kamenný útes, který tvořil současně stěnu a pak i strop přírodního přístřeší. Přikrývka se mu svezla z ramen a hrudníku, až se nakonec shrnula v klíně.

Janně podivně poskočil tep při pohledu na tmavé, mužné chloupky, kadeřící se zpod Tyových obvazů dolů po svalnatém těle. Pokušení sledovat ty chloupky špičkami prstů bylo takřka nepřekonatelné.

Nebuď husa, řekla si rázně. Myju, krmím a ošetřuju Tye jako miminko už čtyři dny. Viděla jsem ho, když na sobě neměl nic než slunce a mydlinkovou vodu, tak proč se teď, propána, třesu jako blázen?

Protože teď je vzhůru, proto.

Ty shlédl na své tělo a v duchu se ptal, proč na něj civí. Při tom, co uviděl, sebou škubl. Zpod bandáže na žebrech se mu šířily modřiny všech barev duhy, převládaly však odstíny černé a modré s křiklavě zelenou.

„Na mě je podívaná, co?“ zeptal se Ty sarkasticky. „Vypadá to ale hůř, než jak to ve skutečnosti je. Ta medicína, co používáš, funguje opravdu dobře.“

Janna zavřela na okamžik oči, pak už se dívala jen na talíř ve svých rukou. Hladinu polévky čeřily jemné kroužky, výsledek takřka neviditelného chvění rukou, když se prve dívala na Tye.

„Jen nade mnou tak nebledni, kluku. Určitě už jsi viděl horší věci.“

Kluku.

A díky bohu za to, připomněla si Janna okamžitě. Nemám ani špetku rozumu, když se na mě podívá a usměje se tím svým mírným, ledabylým úsměvem.

Ale bože, kéž by věděl, že jsem žena!

Zhluboka se potají nadechla a ovládla své roztříštěné emoce.

„Můžu?“ zeptala se a ponořila lžíci do polévky. „Jen do toho.“

Vložila Tyovi lžíci do úst, ucítila jemný odpor rtů a jazyka, olizujícího lžíci, a málem upustila talíř s polévkou. Nevšiml si toho, neboť chuť polévky ho překvapila.

„Je to dobré.“

„Nemusíš se tvářit tak překvapeně,“ zamumlala. „Po těch koňských chcankách, kterými jsi mě krmil, jsem nevěděl, co můžu čekat.“

„To byl lék. Tohle je jídlo.“

„Jídlo je na mužské neduhy nejlepší lék, s jednou výjimkou.“

„Ale? S jakou?“

Ty se pousmál. „Až budeš chlap, nebudeš se muset ptát.“ Lžíce cvakla o Tyovy zuby dost důrazně. „Promiň,“ řekla Janna s průhlednou neupřímností. „Netvař se tak nasupeně, kluku. Ve tvém věku jsem to bral stejně jako ty. Časem dospěješ.“

„Kolik myslíš, že mi je?“

„No… třináct?“

„Nesnaž se být ke mně hodný,“ procedila skrze zuby.

„Sakra, kluku, vypadáš s těmi hladkými tvářičkami a jemnými kostmi spíš na dvanáct, a dobře to víš. Ale to se začne měnit, až budeš mutovat. Chce to jen čas.“

Janna věděla, že má celou věčnost, než se změní v muže, ale také měla dost rozumu a sebeovládání, aby si svou pravdu nechala pro sebe. Klidnými pohyby krmila Tye polévkou.

„Snažíš se mě utopit?“ zeptal se a vzal od ní talíř. „Nakrmím se sám, díky.“ Zkřoupal jakýsi bledý kořínek, užuž se chtěl zeptat, co to bylo, pak si to rozmyslel. První, co se člověk v divočině naučil, bylo: když to dobře chutná, neptej se, co to je. Jen buď rád a rychle jez. „Co to bylo s těmi bylinami a Shakespearem a dopisy?“ zeptal se mezi sousty polévky.

„S otcem jsme si vždycky rozdělili role a četli si hru společně. Pomáhalo to ukrátit čas na cestách. Ještě pořád mám truhlu jeho knih,“ řekla Janna a bezmocně sledovala, jak Ty jazykem slízává zatoulané krůpěje vývaru. „Když potřebuju zásoby, zajedu na ranč Líné A nebo Kroužkované G a píšu honákům dopisy. Většina z nich neumí přečíst nic než dobytčí cejch, takže jim také čtu dopisy, co si schovávají, dokud nepůjde kolem někdo jako já.“

Ty se zahleděl na husté, tmavé řasy, křišťálové oči a jemně tesanou tvář mladíčka, který byl na jeho vkus až moc pěkný. „Kam jsi chodil do školy?“ zeptal se drsně.

„Na kozlík u valníku. Táta měl univerzitní titul a toulavé boty.“

„A co maminka?“

„Umřela, když mi byly tři. Táta říkal, že její tělo prostě nestačilo požadavkům jejího ducha.“

Lžíce zaváhala na cestě k Tyovým ústům. Zabodl do Janny upřený pohled. „Kdy ti umřel tatík?“

Janna se na okamžik odmlčela, rychle uvažovala. Kdyby řekla Tyovi, že jí otec zemřel před pěti lety, zeptal by se, jak mohl ani ne desetiletý klouček přežít, odkázán sám na sebe. Kdyby Tyovi řekla, že je jí devatenáct, uvědomil by si, že nemáli devatenáctiletý kluk hluboký hlas a vousy a svaly, může to znamenat jediné – že ten kluk je holka v mužském oděvu. Chtěla, aby na to Ty přišel sám – aby to neměl tak lehké.

„Táta umřel nedávno,“ řekla jakoby nic. „Ztratíš pojem o čase, když žiješ sám.“

„Od té doby jsi žil o samotě?“ zeptal se Ty polekaně. „Celou dobu?“

Janna kývla.

„Copak nemáš žádné příbuzné?“

„Ne.“

„Nemohl bys u někoho ve městě pracovat za byt a stravu?“

„Nemám rád města.“

„Přece by tě na některém ranči přijali jako kuchařského pomocníka nebo na obhlížení plotů. Sakra, když dokážeš zkrotit mustanga, pak neexistuje ranč, kde by tě nepřijali jako lovce mustangů,“ dodal Ty, rozčilen představou osiřelého dítěte, které se toulá krajem jako bezdomovec. „Mohl by sis vydělat na slušné živobytí, kdybys chytal a krotil koně.“

„Já mustangy nechytám,“ řekla Janna bezvýrazně. „Moc jich odmítá žrát, když je chytí. Viděl jsem, jak umírají hlady a koukají přitom skelnýma očima přes plot ohrady.“

„Většina mustangů se s lidmi smíří.“

Janna jen zavrtěla hlavou. „Nepřipravím mustanga o svobodu. Vychoval jsem už pár koní narozených na ranči, aby na nich mohly jezdit ženy nebo děcka, ale nic víc.“

„Někdy musí člověk dělat věci, které dělat nechce, aby přežil,“ podotkl Ty, oči přimhouřené před bolestnými vzpomínkami.

„Zatím jsem měl štěstí,“ řekla tiše Janna. „Ještě polévku?“

Zvolna, jako by ho přivolala z velké dálky, zaostřil Ty na Jannu zrak. „Díky, dal bych si,“ odpověděl a podal jí talíř. „Než se najím – nepřečetl bys mi něco?“

„Beze všeho. Chceš slyšet něco konkrétního?“

„Máš Romea a Julii?“

„Ano.“

„Tak mi čti o ženě krásnější než úsvit.“ Ty zavřel oči a usmál se. „O urozené dámě v hedvábí měkčím než letní vánek, se světlými vlasy a pletí bělejší než magnolie a s jemnýma rukama, co nikdy nedělaly nic hrubšího než přehrávání Chopina na obrovitém klavíru.

„Jak se jmenuje?“ zeptala se Janna stísněně.

„Kdo?“

„Ta dáma v hedvábí, co ji popisuješ.“

„Silver MacKenzieová, manželka mého bratra.“ Ty otevřel oči, jasné a tvrdé. „Ale v Anglii je víc takových žen. Budu mít taky takovou.“

Janna prudce vstala. Několik minut nato se vrátila s těžkou knihou pod levou paží a s miskou polévky v pravici. Polévku dala Tyovi, v ohmataném výtisku Romea a Julie nalistovala II. jednání, scénu 2, a začala číst:

„Však tiše! Co to svítá nade mnou?

V tom okně východ je, a Julie je slunce… „*) 1

7

Ten den stanovil vzorec příštích dvou týdnů. Když Janně připadalo, že se Ty příliš přepíná ve svém úsilí získat nanovo síly, přinášela bibli nebo Shakespearovy hry nebo básně Danteho, Miltona či Popea a předčítala nahlas. Ty její počínání prokoukl, ale nic nenamítal. Příliš ho bavilo škádlit „chlapce“ skutečným významem slov v Písni Šalamounově nebo v Popeově Uloupené kadeři.

„Přečti mi ten verš znovu,“ říkal Ty s úsměvem. „Proběhl jsi to tak rychle, že mi unikla většina slov.“

Janna sklonila hlavu k ohmataným stránkám bible a zamumlala: „Marnost nad marnost… vše je marnost.“

„To je z knihy Kazatel,“ zaševelil Ty. „Četl jsi Píseň Šalamounovu a nějaká žena vyprávěla o svém miláčkovi. ‚Milý můj vstoupil do zahrady své, k záhonkům věcí vonných, aby pásl v zahradách…‘ Copak to podle tebe vlastně znamená, hochu?“

„Měl hlad,“ řekla Janna pregnantně.

„Aha, ale na co?“ zeptal se Ty a protáhl se. „Až budeš znát odpověď, budeš chlap, bez ohledu na velikost nebo věk.“

Janna hleděla na Tyovy dlouhé, svalnaté paže a hladkou pokožku na hrudi a trupu a znova se v duchu zapřísahala, že hned zítra pojede do Sweetwateru a opatří Tyovi nějaké šatstvo. Nevydrží už moc dlouho dívat se na to, jak tady pobíhá v bederní roušce, aniž by natáhla ruku a přejela dlaní po té lákavé mužské kůži.

Představa toho, jak zděšeně by se Ty tvářil, kdyby podlehla pokušení, jí vrátila humor. Skoro by stálo za to vidět ho tak vyděšeného. Prozatím se musela spokojit pozorováním jeho nejistoty, když se naklonila moc blízko nebo se o něj náhodou otřela, a jak byl nesvůj z „chlapcovy“ blízkosti.

Když Ty viděl, jak se Janniny plné rty vlní mírným, skoro skrytým úsměvem, cítil, jak jím projelo cosi nepříjemně podobného touze.

Ten kluk je sakra moc zženštilý pro mou sebeúctu, natožpak pro klid mé mysli. Asi bych se měl zase na dlouho namočit do toho horkého pramene na konci údolí. Ale pochybuju, že mě to zchladí. Takhle nadržený jsem byl naposled ve čtrnácti. Krucinál, já ale potřebuju ženskou.

Znechucen sám sebou, Ty kvapně vstal. Jannu ten prudký pohyb tak překvapil, až upustila knihu, kterou držela. Třepetavě se z ní vznesl list papíru, který předtím pevně vězel mezi stránkami. Ty se shýbl dřív, než to stihla Janna. Pohlédl na papír a obdivně hvízdl.

„Tomu tedy říkám dáma,“ řekl Ty a zadíval se na kresbu dámy v dlouhých slavnostních šatech, se složitým účesem. „Taková elegance je zatraceně vzácná. Kde jsi k tomu přišel?“

„Táta to kreslil, když byla matka ještě naživu.“

„Tohle je tvá matka?“

Janna kývla.

„Už vidím, odkud máš ty jemné kosti a…“ Ty umlkl. Nemělo smysl říkat klukovi, že jeho ústa by dělala čest kurtizáně a že oči má příliš velké a příliš výrazné na chlapce jakéhokoli věku. A tak se Ty soustředil na kresbu, a ne na pohádkové stvoření, jehož pokožka a vlasy voněly jako lučina prohřátá sluncem.

„Tvůj tatík měl štěstí,“ řekl Ty poté, co si kresbu dlouze prohlížel. „Tohle je žena snů. Samé hedvábí a sladká něha. Až chytím Lucifera a založím si vlastní stádo koní, pojedu do Evropy a namluvím si přesně takovou krásnou dámu. Ožením se s ní, přivezu si ji domů a budeme vychovávat silné syny a hedvábné dcery.“

„Hedvábí v divočině moc dlouho nevydrží,“ řekla Janna škrobeně.

Ty se zasmál. „Právě proto chci nejdřív nashromáždit jmění. Nikdy bych nežádal, aby opravdová dáma žila v chýši s podlahou z udusané hlíny a ničila si měkké ruce rýžákem a podobně.“

Janna se podívala na své ruce. Nebyly sice hrubé, ale taky ne zrovna hedvábné. „Měkkost není všechno.“

Ty potřásl hlavou, viděl jen svůj sen. „Je to v ženě. Budu mít svou hedvábnou dámu, nebo žádnou – tedy jen sem tam nějakou pro potěšení.“

Ta slova se do Janny zařezávala jako nože, zraňovala ji. Bolest, kterou cítila, ji lekala, a hněv a pocit… zrady.

„Proč si myslíš, že by nějaká hedvábná žena stála o chlapa, jako jsi ty?“ zeptala se chladně.

Ty se pro sebe usmál. „Ženské na mě docela berou, zvlášť když se trošku upravím.“

„Ha,“ zafuněla. „Myslím, že ani do Vánoc se nestihneš natolik upravit, aby se za tebou nějaká nóbl ženská otočila.“

Než stihl Ty něco říci, Zebra poplašeně zaržála. Ty se obracel za zvukem, ale současně už strhl Jannu k zemi a vytasil lovecký nůž, který nosil u pasu. Vzápětí už ji zakrývalo jeho mohutné tělo, které ji tisklo k zemi.

„Nehýbej se,“ vydechl Ty Janně do ucha hlasem sotva slyšitelným.

Janna mírně přikývla. Cítila, jak Ty přenesl váhu a skulil se stranou. Opálená kůže se mihla ve vysoké trávě, ve vrbách podle potoka zahlédla Janna náznak pohybu, a pak už nic. Ty zmizel. Janna se zachvěla, když si uvědomila, jak velice je rychlý, když je teď už zdráv, a jak je silný. Uvažovala, zda se má odplazit pozpátku do lepšího úkrytu, pak tu myšlenku zavrhla. Ty bude čekat, že zůstane, kde ji nechal – a kdekoli jinde zaútočí na všechno, co se pohne. Taková představa stačila, aby zůstala na místě jako přibitá.

Vrby nehlučně ustupovaly před Tyovým téměř nahým tělem, když se sunul houštinou podél potoka. Jeho koryto bylo sotva víc než metr široké a voda dosud teplá, neboť vytékal z horkého pramene na začátku údolíčka, v místech, kde láva a rudá skála a bujná zeleň vytvořily parný ráj, z jehož vody čišely sírové závany pekel.

Ve vrbách kolem Tye se nic nehýbalo, ani ptáky nebylo slyšet. Ticho bylo varovné už samo o sobě. Za normálních okolností v údolí poletovali a zpívali ptáci, kteří si užívali vzácné přítomnosti vody v celkově suchém území. Pokud zvěř utichla, znamenalo to, že je nablízku vetřelec.

O padesát metrů dál zafrkala Zebra, stojící po břicho v trávě. Po zvuku následoval dusot kopyt, jak klisna prchala. Útěk mustanga Tyovi sdělil, že vetřelcem je buď puma, nebo člověk. Nic jiného by nezpůsobilo, že kůň strachy uteče. Aniž by narušil hustou zástěnu vrbových větví, vyhlédl Ty do údolí. Zebra stála o sedmdesát metrů dál, všechny svaly se jí chvěly, byla připravena k útěku. Hlavu měla zdviženou a černé uši nastražené kupředu. Dívala se na něco, co bylo u potoka, kus po proudu od Tye.

Něco právě vyšlo ze skalní průrvy. Kterýmpak směrem ten vetřelec jde, holka? Míří k horkému prameni na severním konci, nebo k indiánským troskám na jihu?

Ty nehybně pozoroval klisnu, protože věděl, že vystopuje vetřelce lépe, než by to se svými pouhými lidskými smysly dokázal on. Zebra měla stále zdviženou hlavu i uši a sledovala něco, co on neviděl. Zvolna obracela hlavu k Tyovi.

No dobrá. Vetřelec se tedy blíží ke mně.

Ty si v duchu promítl malé, nepravidelně tvarované údolí. Bylo sotva půldruhého kilometru dlouhé, nanejvýš čtyři sta metrů široké, ohrazené rudým pískovcem na jedné straně a černou ztuhlou lávou na druhé. Horký pramen na severním konci napájel potůček. Na různých místech údolí vtékaly do potoka další vodní toky, v těch však byla voda jen po silných deštích, kdy byly útesy protkány krajkou vodopádů, stejně krásných jako krátkodobých.

Ty usoudil, že nejlepší místo k útoku ze zálohy je přesně tam, kde teď byl. Mezi okrajem vrboví a prastarým proudem ztuhlé lávy, který protínal údolí ve dví, byla uzoučká pěšinka. Kdokoli, kdo by se snažil dostat na konec údolí k prameni, by musel projít mezi vrbovým houštím a útesem. Stačilo jen, aby Ty zůstal zticha a nehybný a dával pozor, až bude mít kolemjdoucího na dosah.

Nehybně, připraven k útoku, čekal Ty stejně jako už mnohokrát v minulosti.

Škoda že tu není Logan. Člověk s nekrytými zády má v takových chvílích, jako je tahle, opravdu svrbění.

Jenže Logan byl se Silver ve Wyomingu. Pokud šlo o ostatní bratry, když o nich Ty slyšel naposled, Case a Duncan hledali zlato s Modrým vlkem – pokoušeli se vyspravit rodinné jmění MacKenzieů a sami zbohatnout. Aspoň Duncan. Nikdo kromě boha – či spíš ďábla – nevěděl, co se děje v hlavě Caseovi. Z války se Tyův nejmladší bratr vrátil uzavřený a neproniknutelný jako kůra na stromě.

Pár minut nato uslyšel Ty slaboučký zvuk lidských kroků ve vysoké trávě. Když kroky míjely vrboví, v němž se Ty skrýval, nehlučně a bleskurychle vyrazil. Jednu paži zahákl vetřelci kolem krku zezadu a nůž opsal smrtící oblouk.

V posledním okamžiku si Ty uvědomil, že muž je starý a neozbrojený. Uhnul nožem stranou.

„Co jsi zač?“ zeptal se Ty tiše, přidržuje čepel muži u hrdla.

„John Turner. A jsem vážně rád, že nejsi Indián nebo bandita. To už by bylo po mně.“

Ty se nenamáhal vydávat nějaké přívětivé zvuky. „Jdi přede mnou k tomu červenému útesu. Nezastavuj se a neotáčej. Jestli uděláš špatný pohyb, tak tě zabiju.“

8

Ty následoval vetřelce v těsné blízkosti, ale ne tak těsné, aby ho mohl zaskočit náhlý obrat a výpad. Několik minut nato už se ocitli na okraji Jannina skrytého tábořiště. „Tak dobrá, kluku. Vylez,“ řekl Ty. Janna vstala. „Kolikrát ti mám říkat, že se nejmenuju kluk. Jmenuju se… ale nazdar, Jacku. Už ti došla ta žaludeční medicína?“

Stařec neodpověděl, protože mu na hrdle opět spočíval Tyův nůž.

„Řekl jsi mi, že se jmenuješ John Turner,“ řekl Ty. „Toť, ale většina lidí mi říká Bláznivý Jack.“ Ty pohlédl na Jannu.

Kývla. „To je v pořádku, Ty. Jack byl tátův přítel.“

Ty spustil nůž. Bláznivý Jack se otočil a vyplivl tenký pramínek hnědé tekutiny směrem k nedalekému keři.

„Její táta mi vykolíkoval dílec. Byli sme partneři,“ řekl Bláznivý Jack a přehodil si žvanec tabáku na druhou stranu úst. „Před pár lety natáh bačkory, ale já sem eště ve hře.“ Pohlédl na Jannu. „Přines sem ti eště trochu zlata, ale na žádným starým místě sem tě nemoh najít.“

„Už to tam nebylo bezpečné. Cascabelův nový tábor byl moc blízko.“

„Jo, ty kavaléristi tomu starýmu chřestýši letos v létě udělali ze života čirý peklo.“ Bláznivý Jack shodil tlumok, odvázal chlopeň a vytáhl naditý kožený váček, který se mu vešel do dlaně. „Tak mě napadlo, že si budeš muset udělat ňáký zásoby na zimu. Podle toho, jak je ten tvůj mladej bejček velkej, sem měl přinýst dva pytlíky zlata.“

„Co dělá žaludek?“ zeptala se Janna kvapně, protože se chtěla vyhnout tématu mladého býčka.

„Jakž takž,“ řekl Bláznivý Jack a opět si přehodil žvanec tabáku. „A co ty, Janno? Nechybí ti nic? Přišlas na svý zimoviště ňáko brzo.“

„Ty byl zraněný,“ řekla Janna. Krátce na něj pohlédla a modlila se – bez valné naděje – aby přešel bez povšimnutí rozdíl mezi mužským a ženským rodem, jakož i mezi jmény Janna a Jan. „Proběhl Cascabelovou uličkou a utekl jim.“

Bláznivý Jack se otočil a pohlédl na Tye, jako by ho viděl poprvé. „Tak to seš ty, hm?“ Starcův smích zněl suše, šelestivě. „Kvůli tobě se Utové Cascabelovi smějou. Jestli tě někdy najde Černej jestřáb, nejspíš ti dá medaili, než tě skalpuje. Kde jsi přišel k Janně?“

Už věděl, že se starý prospektor nepřeřekl. Ty se obrátil k „chlapci“ s přimhouřenýma zelenýma očima. Za okamžik začal „chlapec“ pozorovat zemi, jako by byla živá a každou chvíli se mu mohla zakousnout do nohy.

„Janna, hm?“ zeptal se Ty. „To je tvoje pravé jméno, kluku?“

Vrhla po něm úkosem letmý pohled, pak se odvrátila a maličko přikývla.

Tyova pravá ruka vylétla a strhla Janně zplihlý starý klobouk, který neustále nosila. Na záda jí spadly dva dlouhé, tlusté copy indiánského stylu. Byly svázané koženými řemínky. Kolem čela měla indiánskou čelenku, vzadu svázanou, která bránila všem zatoulaným pramínkům. Vlasy měla tmavě kaštanové a tetelil se v nich nečekaný oheň, kdykoli pohnula hlavou. V kontrastu s tmavými vlasy působily bledě, křišťálové hlubiny jejích očí zářivě jako diamanty. Jemnost struktury jejích kostí a hladká struktura pleti jako by se mu vysmívaly pro dosavadní slepotu.

„No, kluku,“ protáhl Ty s přimhouřenýma očima, rozzuřený sám na sebe, že se dal oklamat, i na ni, že ho tak klamala, „řekl bych jedno – jako kluk jsi byl hezčí než jako holka.“

Chrastivý smích Bláznivého Jacka nenavodil Tyovi o nic lepší pocit. Narazil Janně klobouk zpátky na hlavu a stáhl ho až k chřípí.

„Voblafla tě, co?“ zeptal se Bláznivý Jack a radostně tleskl rukama. „Nic si z toho nedělej, synku. Je to hodně chytrá holka. Indiáni jí věřej, že je bruja – čarodějnice – a mustangové věřej, že je takovej divnej dvounohej kůň.“

Ty zamručel.

„Jasně,“ pokračoval Bláznivý Jack s pohledem na Tyovo téměř nahé, opálené tělo, „když někdo běhá skoro nahej, plíží se a přepadává lidi, dalo by se říct, že asi chce, aby ho všichni měli za Indiána. Tím by se taky možná dalo vysvětlit, proč asi dáma chtěla bejt považovaná za chlapce.“

„Dáma?“ zeptal se Ty sardonicky, prohlížeje si Janninu otrhanou postavu od hlavy k patě. „Ženská by to tedy opravdu být mohla, Jacku, ale dáma to sakra jistě není. Dáma by se nedala zastihnout v tomhle odění.“

Janna nedbala na bolest, kterou jí Tyovy kousavé poznámky působily, a nechala místo toho vykypět svůj hněv. Obrátila se k Bláznivému Jackovi a promluvila chladným, kultivovaným hlasem, o němž ji otec poučil, že se hodí k předčítání Shakespeara.

„Samozřejmě musíš chápat, že Ty není žádný odborník na dámy. To poznáš na první pohled. Všimni si elegantně střižených kalhot a neposkvrněné plátěné košile. Kabát jeho obleku je očividně ručně ušit z nejjemnější směsi hedvábí a vlny. Jeho holínky jsou skvělou ukázkou řemeslné zručnosti, povznesené na úroveň umění. Vlastní kůže by mu nemohla padnout lépe.“

Dávno předtím, než Janna dokončila sarkastický popis Tyova oděvu, Bláznivý Jack se už tak smál, že div nespolkl svůj žvanec tabáku. Tyův úsměv byl jen chmurně varovná křivka, vyříznutá z černi jeho strniska.

„Muže nedělá jen oblečení,“ řekl Ty. „Ale u ženy je to jinak, hmm?“

„Kluku, nemáš dost křivek na to, abys byl ženská.“ Ty se odvrátil dřív, než Janna stihla ještě něco říci. „Jdu do Kádě,“ řekl, používaje Janninu přezdívku pro hlubokou tůň, ve které se oba koupali – odděleně. „Nemusíš mi honem chodit vydrhnout záda. Dosáhnu si na ně docela dobře.“

Janna si dávala pozor, aby se tvářila naprosto bezvýrazně, když sledovala, jak Ty odchází z tábořiště. Pak se otočila a začala připravovat Bláznivému Jackovi bylinkový čaj.

„Promiň, holka,“ řekl Bláznivý Jack, který ji při práci pozoroval. „Kdybych vo tom přemejšlel, byl bych držel tlamu. Mám s tebou zvostat?“

Janna zavrtěla hlavou. „To není nutné. Vím, jak v táboře zneklidníš už po pár hodinách. Ty je naštvaný, ale přejde ho to.“

„Tak sem to nemyslel. Když teďka ví, že si ženská, třeba s ním nechceš bejt vo samotě.“

„To nebude problém,“ řekla Janna nešťastně. „Slyšels ho. Připadám mu lákavá asi jako kůl v plotě.“ Pokrčila rameny a snažila se vypadat, jako by ke svému nedostatku ženského kouzla zaujímala ležérní postoj.

Vybledlé oči Bláznivého Jacka ji mazaně pozorovaly. „A ty bys ráda, aby to bylo jinač,“ řekl po chvilce.

Užuž chtěla důrazně protestovat, ale pak si uvědomila, že popírat pravdu nemá cenu, aťsi je to pravda sebebolestnější.

„Ano, ráda bych pro něj byla přitažlivá. Která žena by o to nestála? Je to chlap,“ odpověděla Janna. Přidala do hrníčku špetku bylin. „A je to dobrý člověk. I když byl napůl bez sebe bolestí, stejně mu instinkt velel bránit spíš mě než sebe. Nikdy by se mi nevnucoval.“ Zašklebila se a dodala suše: „Ne že by měl někdy příležitost. Patrně bych řekla ano, dřív než by ses nadál.“

Bláznivý Jack zaváhal, pak vzdychl. „Holka, nevím, kolik ti toho tatík pověděl vo děckách a tak, ale většina ženskejch celej život lituje, že neřekly ‚ne‘. Když chlapa žene puzení, vede řeči sladký jako melasa a slibuje věci, který sakra nemá v úmyslu splnit.“

„Ty by mi takhle nelhal.“

„Nedá se tomu říkat tak docela lhaní. Když chlap myslí rozkrokem, nerozezná lež vod pravdy,“ řekl Bláznivý Jack neomaleně. „To je přirozený. Kdyby mužský přemejšleli, co se patří, místo aby udělali, co je přirozený, pak by lidi vymřeli.“

Janna vydala neutrální zvuk a dál míchala bylinkový čaj. Navzdory slabému náznaku červeně na své větrem ošlehané tváři pokračoval Bláznivý Jack ve svém varování stran nespolehlivé povahy mužů.

„Chci totiž říct,“ mumlal Bláznivý Jack, zatímco se hrabal v kapse špinavé košile a hledal špalík tabáku, „že sis našla náramnýho hřebce, a už se ti zase uzdravuje. Jednou ráno se probudí tvrdej jako kámen a bude hledat ňáký měkký místečko, kde by si ulevil vod toho, co ho trápí.“

Janna sklonila hlavu, vděčná za zplihlou krempu klobouku, která jí skrývala tvář. Nevěděla, zda má na Bláznivého Jacka vychrstnout horký čaj nebo ho obejmout za to, že se snaží dělat něco, k čemu se očividně nehodí – chovat se jako hodný strýček k dívce, která nemá žádnou rodinu.

„Já teda vím, že sem moc nevomalenej,“ pokračoval Bláznivý Jack zarputile, „ale sakra, holka, nemáš žádnou ženskou, co by tě varovala před mužskejma. Než se naděješ, začneš tloustnout a můžu ti rovnou říct, že po jídle to nebude.“

„Čaj máš hotový.“

„Holka, rozumíš mi, co ti povídám?“

„Vím, odkud se berou děti a jak se tam dostanou, pokud myslíš tohle,“ řekla Janna stručně.

„To sem měl na mysli,“ zamumlal Bláznivý Jack.

Janna vzhlédla a vydala podrážděný zvuk, když uviděla, jak si Bláznivý Jack odřezává ze špalíku kapesním nožem žvýkací tabák. „Není divu, že máš žaludek kyselý jak loňské mléko. Z tohohle by se pozvracel i skunk.“

Suchý smích jejím slovům odporoval. „Sem ve věku, kdy je pro mě pěkný požvejkání už jediný potěšení. To, a potom že tu a tam najdu kousek zlata. Vod tý doby, co umřel tvůj tatík, sem si pěkně nahospodařil. Uvažoval sem vo tom a dospěl sem k rozhodnutí. Chci, aby sis vzala ňáký zlato a vymázla vocaď.“

Námitky, které Janně okamžitě vytanuly na rtech, Bláznivý Jack přehlušil tím, že nepřestal mluvit, ani když si strčil do úst sousto tabáku a začal s gustem žvýkat.

„Jen si mě poslechni, holka. V teritoriu začíná bejt sakra přelidněno. Jednoho krásnýho dne ti přijde do cesty špatnej člověk, takovej chlap, kterej si nepotrpí na sladký řečičky nebo vochraňování nebo sakra na nic kromě vlastního potěšení. A tím teda nemyslím jen odrodilce. Některý ty vojáci vod koní jsou stejný mizerové jako Indiáni, a ten šmejd, co prodává Cascabelovi flinty, nejni vo nic lepší než samotnej Cascabel.“

Bláznivý Jack hleděl na Jannu, která půvabně pracovala u ohně a každičká linie jejího těla hlásala ženství a neochotu naslouchat jeho radám.

„Začíná tu bejt sakra nebezpečno pro ženskou, i když nosí mužský šaty. Seš moc dobrá ženská, než abys tady marnila život sama.“

„Pět let se mi dařilo.“

Zafuněl. „Dařilo, ha? Jen se na sebe podívej, seš hubená jako klisna, co kojí dvě hříbata. Chceš chlapa, musíš se zakulatit.“

„Maminka taky nebyla stavěná jako máselnice,“ zamumlala Janna. „Tátovi to ani za mák nevadilo.“

A Tyovi taky ne, pokud bylo možné řídit se jeho reakcí na kresbu.

Bláznivý Jack zaklel pod vousy a zkusil to jinak. „Není ti samotný smutno, když proháníš mustangy a žiješ takovej malej život, že skoro ani nejsi vidět?“

„A tobě?“ opáčila Janna.

„Sakra, já sem jinej. Sem chlap, a ty ne, ať máš na sobě, co chceš. Copak nechceš mít vlastního chlapa a děcka, co by tě votravovaly?“

Janna neodpověděla, protože odpověď byla příliš bolestivá. Dokud nenašla Tye, takřka ani nechápala, co může život nabídnout. Pak ho poznala – a teď zná význam slova osamělost.

„Mám jen mustangy,“ řekla.

„A nic jinýho mít nikdy nebudeš, pokud vocaď nevodejdeš.“

„Jestli odejdu, nebudu mít nic,“ řekla Janna věcně. „Nejsem ten typ ženy, co upoutá muže na první pohled. Ty to dal opravdu jasně najevo, a on je přece ‚hřebec‘, co to musí vědět.“ Pokrčila rameny, skrývajíc svou nespokojenost. „Radši budu žít s mustangy, než abych vyvářela někde v penzionu, kde by mě chlapi osahávali, když si myslí, že je nikdo nevidí.“

„Ale…“

„Zůstávám, a dost.“

9

Tůň s kluzkými stěnami zvaná Káď byla dost daleko od horkého pramene, aby voda v ní člověka neopařila, a také z ní vyprchal skoro všechen sirný pach. Voda byla čirá, bledě modrá, V nočním chladu z ní stoupala jemná pára a ustavičně se lákavě leskla. Ačkoliv byla pitná, byla příliš horká, než aby v ní něco rostlo. Dno a okolí tůně tvořily jen písek a kameny. Vysoký obsah minerálů ve vodě ozdobil skálu, které se dotýkala, hladkým, smetanově žlutým nánosem usazenin, které zaoblily všechny hrubé okraje přírodních kamenů, takže vzniklo tvrdé, nicméně pohodlné místečko, kde ze sebe Ty mohl smývat poslední pozůstatky Cascabelovy kruté uličky.

Obvykle si Ty užíval máčení v horké tůni s rozkoší, ale dnes ne. Dnes ho nerozpalovala jen teplota vody. Vědomí, že „ten kluk“ je dívka, v něm budilo touhu přehnout si Jannu přes koleno a naplácat jí, aby ji naučil způsobům. Když uvažoval o tom, jak ho nechala pobíhat oděného všeho všudy jen v pár hadrech z přikrývky…

Ruměnec se rozlil pod tmavým ochlupením na Tyově hrudi i tváři. Zjištění, že je v rozpacích, ho rozzuřilo. Ne že by nikdy nebyl skoro nebo úplně nahý v přítomnosti ženy; ze všech MacKenzieových bratrů byl právě on tím, po kterém ženy pokukovaly od chvíle, kdy se začal holit. Tyovi vadilo, že Jannu určitě nejednou vyděsil. Představa, že je dívka v jejím útlém věku vystavována opakovaně podívané na nahotu dospělého muže, byla mu velmi nepříjemná.

Určitě umírala rozpaky, ale nikdy to na sobě nedala znát. Jen mě pořád omývala, když jsem byl v deliriu, a přikládala mi obklady a masti a předčítala mi, zatímco já ji škádlil způsobem, kterým bych dívku nikdy škádlit nechtěl. Ženu možná, ale dívku ne. Vždyť jí může být nanejvýš… Ty se prudce posadil zpříma na kamenné římse, až z něj stekla voda. Jakpak je stará? A jak nevinná?

Ty se rozpomněl na výraz touhy, který jednou spatřil v Janniných očích. Okamžitě tu myšlenku zaplašil. Je mu skoro třicet. Nemůže, sakra, pokukovat po třináctileté, aťsi má sebeměkčí líčka, aťsi se její šedé oči rozehřejí sebevíc, když se na něj dívá ve chvílích, kdy se domnívá, že ji nevidí. Kromě toho, holka nebo kluk, uctívání hrdinů je ve třinácti prostě pořád jen uctívání hrdinů.

Pokud jí je opravdu třináct.

O moc starší být nemůže. Jsem sice slepý, ale nejsem mrtvý. Kdyby měla prsa, tak bych si toho všiml. Koneckonců nebo aspoň boky. I pod tím plandavým, zplihlým, absurdním oblečením bych si byl všiml… nebo ne?

Sakra, ano, samozřejmě bych si všiml.

S touto uklidňující myšlenkou se Ty znovu uvelebil v tůni. Dítě je pořád dítě, na pohlaví nezáleží. Pokud šlo o naléhavé dychtění vlastního těla, to byla jen známka, že se mu vrací zdraví. Nemělo to nic společného s šedookým skřítkem, jehož jemné ruce se předtím dotýkaly takřka každičké rozbolavělé pídě jeho těla.

Jenže právě ty rozbolavělé pídě, jichž se Janna nedotkla, ho přiváděly k šílenství.

„Krucinál!“ vybuchl Ty a vyrazil z vody.

Stál na kamenném okraji tůně, kapala z něj voda a zuřil na sebe a na celý svět, a obzvlášť na jistou Jannu Waylandovou. Zuřivě si na kamenech vydrhl bederní roušku, vyždímal ji a oblékl si ji, aby skryl tuhý důkaz své vyhladovělosti.

Pak se otočil a vrátil se přímo zpátky do Kádě. Tentokrát si vzpomněl na kostku mýdla, kterou Janna vždycky nechávala v nedalekém výklenku. S vytrvalým klením se začal umývat od hlavy až k čerstvě zahojeným nohám. Když skončil, důkladně se opláchl, upravil si pohodlně těsnou bederní roušku a znovu se vydal zpátky do tábora.

Janna klidně přivazovala proutky zeleně k větvím, které položila mezi dvě vysoké rozeklané tyče. Stvoly rostlin se zvolna natáčely za sluncem a větrem, zatímco vysychaly. Za týden či dva je bude moci uložit vcelku nebo rozdrolit a rozemlít na prášek, ze kterého bude vyrábět lektvary, masti, vodičky a různé jiné léky.

„Co dělají nohy?“ zeptala se Janna, aniž by vzhlédla od práce.

„Nic zvláštního. Kde je Bláznivý Jack?“

„Pryč.“

„Cože?“

„Dělal si starosti, když mě nenašel na žádném z obvyklých míst, takže…“

„Kde jsou ta obvyklá místa?“ přerušil ji Ty.

„Tam, kde je Luciferovo stádo. Jakmile Jack zjistil, že mi nic nechybí, vrátil se.“

„Kam?“

„Tam, kde má důl.“

Ty si znovu upravil bederní roušku, rozpomněl se, že Janna není chlapec, ucukl rukama a zaklel.

„Myslíš, že by mě ta tvoje zebří hnědka odvezla do Sweetwateru?“

„To nevím. Má tě docela ráda, ale města se jí vůbec nezamlouvají.“

„Vy dvě jste krásný párek,“ zamumlal Ty a pročísl si mokré vlasy dlouhými prsty.

„Chytej.“

Tyova ruka reflexivně popadla malý kožený váček, který Janna vytáhla z kapsy svých pytlovitých kalhot. „Co to je?“ zeptal se.

„Zlato Bláznivého Jacka. Budeš ho potřebovat, až budeš ve městě. Nebo jsi měl v plánu odpracovat si to, co nakoupíš?“

„Nemůžu brát zlato od třináctileté holky.“ Janna krátce vzhlédla, než se vrátila k zavěšování bylin. „Nebereš.“

„Cože?“

„Nebereš zlato od třináctileté holky. Je mi devatenáct. Řekla jsem ti, že je mi třináct, jen abys nevytušil, že jsem žena.“

„Zlatíčko,“ protáhl Ty a důkladně si prohlédl Jannu od hlavy k patě, „mohla jsi kolem mě klidně chodit nahá a vůbec nic bych netušil. Jsi ta nejmíň ženská ženská, co jsem kdy viděl.“

Janniny prsty se sevřely na bylinkách, neboť osten trefil do živého, ale byla odhodlaná nedat najevo, že jí ublížil.

„Děkuji,“ řekla chraplavě. „Jsem jen list z Cascabelovy knihy – skrýt se všem na očích. Kavaleristé ho vloni chytili dole na jihu. Utekl jim. Vydali se ho hledat, čekali, že ho snadno doženou, protože nikde kolem nebylo kde se skrýt. Byl to plochý terén, kde jen tu a tam rostl zakrslý mesquite. Ani králík tam neměl kde se schovat, natožpak člověk.“

Ty naslouchal navzdory svému hněvu, že byl oklamán. Jak naslouchal, snažil se přijít na to, proč ho Jannin hlas tak oslovuje. Nakonec si uvědomil, že už se nesnaží tajit přirozeně ženskou podstatu svého hlasu, slabě chraplavou melodičnost, která dráždila jeho smysly.

A je jí devatenáct, ne třináct.

Nech toho, řekl si Ty divoce. Je na světě úplně sama. Chlap, který by toho využil, není chlap.

„Protože vojáci věděli, že v okolí není kde se skrýt, nehledali,“ pokračovala Janna. „Cascabel je mazaný jako satanáš. Věděl, že nejlepší úkryt je všem na očích, kde by nikdy nikdo nehledal. Když byl tedy přesvědčen, že vojákům neuteče a ve volném terénu by ho chytili, vyválel se v prachu, popadl pár mesquitových větví a zůstal nehybně sedět. Větve ho nezakryly, ale vojáci viděli jen něco povědomého – něco, co si důkladně neprohlíželi. A nenašli ho,“ uzavírala Janna. „Projeli kolem Cascabela, asi stovku stop od něj, a vůbec ho neviděli.“

„Patrně proto, že se Cascabel podobá sakra víc mesquitovému keři, než se ty podobáš ženské.“

„To je tvůj názor,“ odsekla Janna, „ale oba víme, jak moc se dá věřit tvým očím, že?“

Ty viděl reakci, kterou se Janna snažila skrývat, usmál se a hned mu bylo líp než od té chvíle, kdy si uvědomil, jak ho oklamala. Kdyby se jeho bratři někdy dozvěděli, co se stalo, utahovali by si z něj, dokud by neřval o milost. Ty byl vždycky tím, ke komu se MacKenzieovi muži obraceli o radu, když šlo o to, jak získat a potěšit něžné pohlaví.

Rozesmál se nahlas a cítil, jak se mu každou vteřinou vrací dobrá nálada. Trochu se tomu šedookému chameleónovy pomstí a jaksepatří si to užije. Bude litovat dne, kdy mu namluvila, že je zženštilým chlapcem.

„Kdybys byla ženská,“ zaševelil Ty pomaličku, „tak bych se pořádně styděl, že jsem se dal oklamat. Ale protože vidím, že jen říkáš, že jsi dívka, a jsem příliš velký gentleman, než abych po tobě žádal důkaz… nejspíš si musím nechat své pochybnosti pro sebe.“

„Ty? Gentleman?“ zeptala se Janna a hlas jí nevěřícně sloupal. Důrazně upřela pohled na jeho napůl narostlý plnovous a promáčenou bederní roušku. „Podle toho, co vidím – a je toho safraportsky málo, co nevidím – bych spíš řekla, že jsi divoch.“

Tyův smích už tentokrát nebyl tak upřímný. „Inu, já vím s jistotou, že jsem gentleman, hochu. A stejně tak to ví spousta opravdových dam.“

Janna se v duchu srovnávala s kresbou své matky – volné, potrhané šatstvo proti elegantním záhybům hedvábí, indiánské copy proti pečlivě upraveným kadeřím. To srovnání bylo prostě příliš smutné. Stejně tak skutečnost, že Tye uchvátila matčina podoba a stran nedostatku ženského kouzla její dcery se nemohl vyjádřit jasněji.

Jannu pálily v očích neprolité slzy, ale pomyšlení, že by ji Ty mohl přistihnout při pláči, ji děsilo. Beze slova si oprášila ruce a protáhla se kolem Tye, aniž by se na něj podívala, protože věděla, že přes všechny její sžíravé poznámky je jeho zrak nepříjemně bystrý, pokud jde o odhadování jejích nálad.

Když se Janna ocitla na okraji travnaté plochy údolí, přiložila dlaně k ústům a zavolala Zebru – použila jestřábí křik. Pro lidské uši byl rozdíl ve zvuku takřka nepostřehnutelný – pro Zebru bylo volání jasné jako troubení na trumpetu. Během pár vteřin už klisna klusala trávou směrem k Janně.

„Nazdar, holčičko,“ zašeptala Janna. Pohladila klisnu po šíji a vytahovala jí plevel z dlouhé hřívy a ohonu. „Ukaž mi kopyta.“

Zvolna koně obcházela a dotýkala se postupně všech spěnek. Zebra ukázala postupně všechna kopyta a trpělivě stála, zatímco Janna krátkým, špičatým klacíkem odstraňovala bláto a kamínky, které se zachytily mezi tvrdým vnějším kopytem a měkčí tkání uprostřed.

„S ocelovým nožem na kopyta by to šlo snáz,“ řekl Ty.

Janna měla co dělat, aby sebou netrhla. Na travnatém palouku nevydávaly kroky Tyových bosých nohou o nic víc hluku než stín.

„Kdybych si koupila nůž na kopyta, lidé by byli zvědaví, nač ho potřebuju. Jen jeden člověk ví, že jsem si ochočila…“ Janin hlas utichl, když si uvědomila, že kromě Bláznivého Jacka už i Ty ví, že se stýká s Luciferovým stádem. „Mohlo by to být naše tajemství?“ zeptala se bolestným hlasem, upírajíc na Tye pohled. „Už to je dost zlé, že se tam čas od času ukážu se surovým zlatem. Kdyby někdo ze zdejších věděl, že se dokážu přiblížit k Luciferovi, uštvali by mě jako vzteklí psi a zneužili k tomu, aby se ho zmocnili.“

Ty pohlédl do tváře, která se k němu zvedala v němé prosbě, a bylo mu, jako by dostal kopanec do břicha. Představa, že by využil Jannu, aby se přiblížil k Luciferovi, se mu vtírala v koutku duše od chvíle, kdy pochopil, že Zebra patří k harému mohutného černého hřebce.

Uštvali by mě jako vzteklí psi a zneužili…

Než si Ty uvědomil, co dělá, uchopil konejšivě Janninu bradu do dlaně.

„Nikomu to nepovím,“ řekl tiše. „Věř mi, Janno. A nezneužiju tě. Chci toho hřebce a mám v plánu ho dostat – ale ne takhle, ne abys měla pocit, že jsi zradila něčí důvěru.“

Horké Janniny slzy, které mu dopadly na ruku, Tye polekaly, ale ne tolik jako motýlí dotek jejích rtů, který na okamžik pocítil na pokožce, než se odvrátila.

„Děkuju ti,“ řekla chraplavě, tvář skrytou, a vrátila se k práci na Zebřinu kopytu. „A mrzí mě, co jsem řekla prve. Jsi velký gentleman, ať máš na sobě cokoliv.“

Ty zavřel oči a bránil se chvění z pocitu, který se mu šířil z dlaně až do břicha a odtud do chodidel. Než se stihl ovládnout, zvedl ruku k ústům. Chuť Janniných slz mu stoupla do hlavy rychleji než panák whisky, až se musel prudce nadechnout.

Jsi dlouho bez ženské, říkal si, když bojoval se směsicí něhy a syrové touhy.

Ano – a lék se jmenuje Janna Waylandová.

„Ne,“ řekl hrubě nahlas.

„Cože?“ vzhlédla Janna.

Ty se na ni nedíval. Stál strnule, tvář staženou jakoby bolestí. Když promluvila, otevřel oči. Chtěla protestovat proti stínům, které v nich viděla, ale on už mluvil.

„Nejsem to, co si myslíš,“ řekl Ty drsným hlasem. „Jsem moc vyhladovělý po ženské, než abych byl gentleman. Nevěř mi, Janno. Vůbec mi nevěř.“

10

Pod Janniným bdělým dohledem vyskočil Ty na Zebřina záda plavným, kočičím pohybem. Klisna zastříhala ušima a bez okolků přijala Tye za svého jezdce.

„Já ti říkala, že nebude mít námitky,“ podotkla Janna. „Už jsi na ní jel.“

„Nepřipomínej mi to,“ řekl. „Od té doby mě ta jízda straší ve snu každou noc.“ Sklonil se a nabídl Janně levou paži. „Chytni se levou rukou těsně nad loktem, mysli si, že jsem kus hřívy, a vyšvihni se za mě.“

Janna se držela Tyových pokynů a ocitla se na Zebře tak rychle a snadno, až se jí zatajil dech. Okamžitě se pustila, neboť si až příliš uvědomovala horkost a sílu Tyovy nahé paže. Střetla se s širokou plochou nahých ramen, která jako by jí zakrývala půlku světa. „J… jak se ti hojí záda?“ zeptala se. „To mi řekni ty,“ opáčil Ty suše. „Vidíš na ně líp než já.“ Kousla se do rtu, podrážděna svou hloupou otázkou i jeho rýpavou odpovědí. Na druhé straně bylo bezpečnější položit tuto otázku než řídit se původním popudem, který jí velel přejet dlaněmi po opálené, napjaté pokožce. Janna se zhluboka nadechla a přiměla se soustředit na stíny modřin a slabé, tenké, rudé čáry, stopy po čerstvě zahojených ranách. Jemně přejela špičkami prstů po nejdelší čáře. Škubl sebou, jako by ho udeřila bičem.

„Nedělej to,“ vyštěkl.

„Promiň. Nevěděla jsem, že to ještě bolí. Vypadá to zahojené.“

Ty sevřel rty, ale nic už neřekl. Janna se domýšlí, že sebou škubl bolestí, ne rozkoší. Její prsty byly prve jako ten jediný dotek rtů, dotek tepla a chvějivý náznak ženské smyslnosti, skryté pod mužským oděvem.

„Až se vrátíme z města, dám ti na to zase mast,“ pokračovala Janna.

Užuž otevíral ústa k námitce, ale zase je zavřel, aniž by vydal zvuk. Lákavá vyhlídka, že znovu ucítí na těle její ruce, byla prostě příliš velkým pokušením, než aby si odpíral příležitost nechat se od Janny ošetřovat.

Ty mlčky šťouchl Zebru levou patou. Klisna poslušně zatočila a zamířila k úžlabině ve skalách, které obklopovaly maličké údolí. Každý pohyb koňského zadku spolu s přirozeným sklonem Zebřina hřbetu směrem dopředu jemně posouval Jannu směrem k Tyovu hřejivému tělu. Znovu sebou škubl, když se jeho pokožky dotkl okraj jejího zplihlého klobouku.

„Promiň,“ zamumlala Janna a odtáhla hlavu zpátky.

Zamručel.

Zebra se nezastavovala a Janna pořád klouzala blíž a blíž k Tyovi. Než dorazili k úžlabině, která vedla ven z údolí, už byla přitisknutá k jeho tělu. Jedině nepohodlným záklonem mohla zabránit tomu, aby se její klobouk nebo rty – nedotýkaly jeho kůže.

Když už popáté cítila Janna nutnost omluvit se za kontakt, kterému se nedokázala vyhnout, odsunula se od Tye tak, aby si mohla mezi jejich těly položit na koňský hřbet dlaně. Opatrně se posouvala dozadu po zlomečcích pídě, protože nechtěla Zebru polekat.

Jak se Jannina váha přenesla na páteři klisny dál dozadu, švihla Zebra varovně ocasem a trefila ostrým chvostem žíní Tyovo nahé lýtko.

„Kruci, z čeho má ten ocas – z kopřiv?“

Janna neodpověděla. Místo toho se posunula ještě o kousíček dozadu, pak ještě.

Zebra varovně vyklenula a nahrbila hřbet.

„Co je to s ní?“ zeptal se Ty a ohlédl se přes rameno na Jannu. „Co to tam vzadu, sakra, děláš? Copak nevíš, že koně jsou citliví na ledviny a plece? Nebo snad chceš, aby nás oba shodila?“

„Snažila jsem se neubližovat tvým zádům.“

„Mým zádům? Mým zádům vůbec nic…“ Ty se náhle rozpomněl, co prve říkal o tom, že ho záda bolí pod Janniným lehkým dotykem. „Přežiju to,“ řekl chmurně. „Mazej, kam patříš, než nás ten mustang oba shodí.“

„Radši ne,“ vypravila Janna ze ztuhlých rtů.

Ty přehodil pravou nohu přes Zebřinu šíji a sklouzl na zem. „Posuň se, kam patříš,“ řekl stroze. „Já půjdu pěšky.“

„Ne, pěšky půjdu já,“ řekla Janna, kvapně sesedla a přistála velmi těsně u Tye. „Jsem na to zvyklá. Kromě toho nejsem zraněná, a ty ano.“

„Už jsem úplně zdravý.“

„Ale říkal jsi, že tvoje záda…“

„Nasedni na toho mustanga, než ztratím nervy,“ přerušil Ty rázně Janniny protesty.

„Ztratíš nervy? To nejde. Nejdřív bys nějaké musel mít.“

Ty se zamračil do Janniných šedých očí. Ani nemrkla. Zasyčel kletbu, popadl ji a přehodil obličejem dolů přes Zebřin hřbet. Měl spoustu času tohoto impulzivního činu litovat. Jak se Janna pracně narovnávala a zaujímala normální jezdeckou pozici, látka kalhot se jí těsně napjala na zadečku a poprvé mu odhalila nepřehlédnutelné křivky ženských boků.

V tom okamžiku opustily Tye všechny myšlenky na to, že by vylezl na Zebru za Jannou. Dotek těch měkkých křivek, které by se o něj otíraly mezi stehny, by ho rychle přivedl k šílenství.

Za stálého polohlasitého klení zvedl Ty ruce a stáhl Jannu z klisny. Namlouval si, že to je náhoda, když přitom jeho dlaně sledovaly obrys Janniných hýždí, a věděl, že to je lež. Mohl ji stáhnout za nohy nebo i za kolena. Nemusel ji popadnout za boky a zabořit prsty do pevného masa, až mu tělem projela vlna žáru.

Už když ji Ty pouštěl, ptal se v duchu, zda se stran Janniných ňader nemýlil stejně jako stran boků – měla ženských křivek víc než dost, aby dokázaly naplnit dlaně vyhladovělého muže. Zjištění, že cestou do městečka se patrně dozví, jak měkká a lákavá jsou její ňadra, přimělo Tye zasténat a zaklít ještě víc. Míra sebeovládání, které musel vynaložit, aby odtáhl ruce od Jannina těla, ho vyděsila. Nikdy nebyl z těch, kdo popadnou každou ženskou, která se jim namane.

„Nehýbej se,“ řekl Ty drsně, když se o něj Janna opřela, snažíc se znovu nabýt rovnováhy.

„Tak poslouchej, ty…“

Široká, tvrdá dlaň zakryla Janně ústa. Zelené oči se upřely do rozzuřených šedých.

„Ne, ty poslouchej mě, kluku,“ zavrčel Ty. „Nasedneme na toho koně, a ty se posuneš dopředu natolik, aby Zebru nebolela páteř. Je to velká klisna, ale dva lidé jsou pro ni stejně velká zátěž, zvlášť když jeden z jezdců má moje rozměry.“

Janna se přestala bránit. Nenapadlo ji, že její pošetilé poposedávání by mohlo Zebře ublížit. Se slabým výkřikem se obrátila ke klisně. Zebra její pohled opětovala s typicky koňskou trpělivostí vůči bláznivým lidem.

„Půjdu pěšky,“ řekla Janna.

„Houbeles půjdeš. Je to moc daleko.“

„Za dopoledne už jsem dokázala ujít mnohem větší vzdálenosti.“

„A nechávala přitom za sebou všude šlápoty. Jestli si dáš na čas, abys zakrývala stopu, dostaneme se do města tak za týden. Když nezakryješ svou stopu, pak příští, kdo tou roklí projde, nebude Bláznivý Jack. Bude to Cascabel.“

Nastal okamžik ticha, v němž Janna zvažovala nepříjemnou pravdu toho, co Ty říkal. Stopy zanechané neokovaným divokým koněm neupoutají valnou pozornost, zvlášť až se zkříží se stopami některého z několika divokých koní žijících v okolí. Stopy zanechané okovaným koněm nebo člověkem by přilákaly Cascabela, a ten by udeřil rychleji než had, který je jeho jmenovcem – chřestýš.

„Zebře neublíží, když ponese dva,“ řekl Ty, „zvlášť bez sedla. Jen si nesedej tolik dozadu.“

„A co ty? Nechci ublížit ani tvému hřbetu.“

Zavřel oči, aby neviděl, jak je Janna nešťastná při pomyšlení, že by někomu ublížila, včetně muže, který jí v současnosti velice komplikoval život.

„Jsem lechtivý, nic víc,“ odpověděl Ty zasmušile. „Mým zádům nic není.“

„Aha.“

Ty se vyšvihl na Zebru, pomohl Janně vyskočit za sebe a zaťal zuby, když ucítil na nahé kůži její dech. Když Zebra znovu vykročila k rozsedlině, která vedla ven z údolí, jemné tření Janniných stehen o jeho představovalo pro něj ještě horší rozptýlení než horký dech, který se dotýkal jeho páteře.

Představuj si, že je to kluk.

Ty se snažil. Nedokázal ale myslet na nic jiného než na bujnou pevnost Janniných boků. Jejich hladký, oblý žár nemohl nikdy patřit žádnému klukovi.

Buď rád, že nemá velká ňadra, aby se jimi o tebe otírala.

Ty se snažil být rád. Nedokázal však myslet na nic jiného, než jak by stáhl Janně plandavou košili a osobně si zjistil, jak měkká jsou její ňadra a jestli má bradavky stejně růžové jako jazýček a jestli by mu dychtivě vklouzly do úst.

Reflexivní ztuhnutí Tyova těla v reakci na tyto myšlenky se přeneslo na Zebru. Vycítila jeho znepokojení, aniž by chápala jeho zdroj, a začala se lekat vánku, který čeřil vysokou trávu, jako by ji stopovala žlutooká puma.

Janna promlouvala ke klisně konejšivým, chraplavým hlasem, který působil na Tyovy rozjitřené smysly jako opakované hedvábné pohlazení. Zatínal zuby, když poposedla a naklonila se přes něj, aby chlácholivě hladila Zebru po šíji.

„Nevím, co to s ní je,“ říkala Janna tlumeným, konejšivým hlasem. „Takováhle je, jen když jsou nablízku Indiáni nebo pumy. Neviděla jsem v údolí ani stopu po šelmách. Možná Bláznivý Jack nezakryl dost dobře své stopy a Cascabel ho sledoval.“

„To pochybuju,“ namítl Ty přiškrceným hlasem. „Stařík přechytračuje stopaře déle, než já jsem naživu. Zebra je asi jen nervózní, že má dva jezdce.“

Janna vydala zvuk, který neměl žádný účel kromě konejšení neklidného mustanga.

Než dorazili ke štěrbině v útesech obklopujících údolí. Zebra už se nelekala každého stínu. Janna se uklidnila, takže už neucukávala od nevyhnutelného kontaktu s Tyovým téměř nahým tělem – a Tye bolela brada, jak zatínal zuby při palčivých pocitech, které se mu rozlévaly tělem při každém náhodném Jannině dotyku.

A připadalo mu, že se ho dotýká všude, až na ta místa, která ho touhou skoro bolela.

11

Ty beze slova snášel ustavičné otírání Jannina těla o své, když procházeli úžlabinou. Jeli podél potoka, dokud se nerozlil v nevelké mokřině a nezmizel a nezbyl po něm ani pramínek, který by protékal kamennou roklí, která byla jediným výstupem z údolí. V ústí úžlabiny nebylo nic, co by naznačovalo, že se něčím liší od stovek jiných úzkých, pustých prohlubní v erodovaných úbočích obrovské plošiny. Právě díky tomu a skutečnosti, že úzký, klikatý průchod byl pro koně obtížný a současně nelákavý, zůstávalo údolíčko Janniným tajemstvím.

Štěrbina ve skále vypadala jako vstup do pekel, Ty však sledoval, jak se blíží, s pocitem úlevy. Když byli třicet metrů od otvoru, nemohl už Jannino neúmyslné smyslné dráždění déle vydržet. S pocitem úlevy sjel ze Zebřina hřbetu a vzdálil se tak od ohnivého doteku Jannina těla.

„Počkej tady,“ řekl Ty stroze. „Zkontroluju stezku.“

Byl pryč, než stihla Janna vyjádřit své námitky slovy.

Uvnitř rozsedliny bylo chladno, vlhko, šero. Několik mělkých tůní, které tu zůstaly po nedávných dešťových přeháňkách, odráželo temně rudé, podivně skvrnité útesy, jež se tyčily nad dnem úzkého kaňonu. Z oblohy nad hlavou zbyla jen tenká modrá šňůra, ledabyle vržená mezi útesy. Na místech, kde pískovec střídala černá láva, se v úžlabině chmurně a strašidelně tmělo, jako by se tu noc kondenzovala a nabyla pevného skupenství přímo na tváři země.

Ve vyschlém řečišti nebyly vůbec žádné stopy, ani zvířecí ne. Tye ten nedostatek stop živočichů nijak nepřekvapoval. Napůl čekal, že nic nenajde. Divocí živočichové se instinktivně vyhýbali úzkým prostorám, aby se neocitli v pasti, kde by byl nedostatek prostoru k útěku a žádné místo k úkrytu. Tye však překvapovalo, že Bláznivý Jack po sobě nezanechal víc stop, než kdyby z tajného údolí uletěl.

Po pravdě řečeno, Tyovi připadalo neuvěřitelné, že Bláznivý Jack vůbec úžlabinou prošel.

Průchod samotný znal Ty dobře. Dal si záležet, aby se obeznámil se štěrbinou, která měnila údolí z bezvýchodné pasti v útočiště. A přesto pokaždé, když tudy procházel, cítil vždy hlubší obdiv k Janně, která našla a používala průchod, jehož tajemství Indiáni neodhalili po stovky let, snad i po tisíce. Pochyboval, že by nějaký Indián vůbec tuto úžlabinu použil od té doby, kdy se tu před několika stovkami let objevili koně.

Anebo možná Indiáni na údolí nezapomněli, ale prostě se mu začali vyhýbat jako místu duchů, kam by smrtelníci neměli chodit, místu Lidí, Kteří Přišli Dříve. V soumračných prostorách uzoučkého kaňonu by bylo velmi snadné představit si zlé duchy, číhající na každého, kdo by byl tak pošetilý, aby se zatoulal mezi černé kamenné čelisti.

Nejužším bodem rozsedliny nebyl vstup do údolí – nalézal se asi ve třetině cesty k otevřenému terénu. V tomto bodě byly obě stěny kaňonu tvořeny hutným, černým, jemně zrnitým kamenem, který popraskal v dlouhých paralelních sloupech. Voda naleštila kámen tak, že vypadal jako hladká, lesklá masa, jež byla také díky nánosu jemného bahna kluzká jako led. Na rozdíl od Bláznivého Jacka Janna nikdy nedokázala nezanechat stopy na této usazenině ve škvíře, a právě proto vždycky používala průchod těsně před deštěm nebo těsně po něm, kdy měla jistotu, že veškeré stopy, které zanechá, zcela smyje rozvodněný potok.

To byla další věc, kterou Ty obdivoval. Jen málo lidí, kteří se vyznají v přírodě, by mělo odvahu vyzkoušet kamennou rozsedlinu, když se nad plošinou shlukují mračna a voda se valí z jejích úbočí. Ještě méně lidí by mělo dostatek schopností vyznat se správně v terénu a počasí, aby dokázali úzkou štěrbinu zdolat. V duchu se ptal, kolikrát asi Janna čekala, pozorovala bahnitý příval vody a vypočítávala si, kdy bude mít nejlepší šanci projít, aniž by po sobě zanechala stopy nebo utonula.

Ty obezřetně vzhlédl k nerovným stěnám, kde nános z rozvodněného potoka uvízl šest až deset metrů nad jeho hlavou. Představoval si riziko, které Janna podstoupila, aby ho dostala do skrytého údolí; až se z toho zpotil. Pamatoval si černá mračna, prudký déšť… a nic víc. Věděl jen, že nesmírně riskovala, když ho přepravovala do bezpečí, aby se měl kde uzdravit. Po pravdě řečeno, riskovala kvůli němu pekelně a basta, už od první chvíle, kdy začala stírat jeho stopu, aby Cascabel ztratil z očí svou kořist. Kdyby odrodilec někdy zjistil, jak ve skutečnosti jeho zajatec uprchl, Jannin život by nestál za fajfku tabáku.

Ty napůl šel, napůl klouzal po kluzkém dnu rozsedliny. Jakmile minul místo, kde se černé stěny svíraly, rozsedlina se znovu mírně rozšiřovala. Pohyboval se rychle a zanechával po sobě velmi málo stop. Ve strmém kaňonu nebyly žádné další známky života. Když šero zesláblo, což hlásilo konec rokle, vstoupil Ty do nejhustšího stínu a sunul se dopředu, dokud neviděl přes vějířovitou naplaveninu, spláchnutou z okraje plošiny a vytvářející svažitý přechod k rovinatému terénu.

Několik minut zůstal Ty nehybný a pozoroval krajinu, zda nespatří nějaké známky pohybu. Žádný pohyb neuviděl, kromě nepravidelně uhánějících stínů mračen na zemi. Žádný pták polekaně nevzlétl. Žádný havran neplísnil vetřelce chraplavým křikem. Žádný obrys člověka nebo koně se nevynořil z úkrytu, aby se přenesl nad zemí. Pokud kolem někdo byl, pak byl ukryt ještě lépe než Ty.

Po deseti minutách se Ty vrátil od vstupu do úžlabiny i pak zpátky k Janně. Čekala přesně tam, kde ji zanechal, neboť věděla, jak důležité je uchovat tajemství úzkého kaňonu a skrytého údolí za ním.

„Vzduch čistý,“ řekl Ty jako odpověď na otázku v Janniných očích. „Od poslední přeháňky tu nic nebylo.“

I když Janna nic jiného neočekávala, nedokázala skrýt úlevu. Bez tajného údolí by neměla úkryt ani útočiště, kde by přežívala mrazivé zimy v divočině.

Ty pozoroval Janninu úlevu, uhádl její důvod a měl co dělat, aby jí neřekl, že si nemá dělat starosti, že nebude muset strávit už ani jednu zimu skryta v údolí, že opustí indiánský kraj a bude to. Neřekl však nic, protože by se s ním hádala a hádat se o nevyhnutelné je ztráta času. Pokud šlo o něj, považoval za nevyhnutelné, aby už Janna nežila osaměle. Žádná bílá žena by neměla vést existenci divocha, bát se každého stínu a nemít ani společnost jiného člověka, když hrozí nebezpečí.

Ty usoudil, že odveze Jannu do Sweetwateru nebo do Hat Rocku nebo do Santa Fe, nebo až do Denveru, když na to přijde. To je to nejmenší, co může udělat pro osiřelou dívku, která mu zachránila život.

K Tyovu překvapení Janna sklouzla ze Zebry a kráčela k úžlabině. Jako vždy ji klisna následovala.

„Copak ty nepojedeš?“ zeptal se.

„Moc nebezpečné. Ta úzká cesta je po posledním dešti určitě kluzká.“

„Jeli jsme tudy ve dvou.“

„Někdo tě musel na Zebře udržet. Nasedneme, až se kaňon zase rozšíří.“

Ty se nehádal. Aťsi je sebedůležitější nezanechat lidské šlépěje, děsil se pomyšlení, že by měl zdolávat tu klouzavou černou skálu na koni bez sedla a ve dvou na nezkroceném mustangovi.

Nakonec Ty neupadl právě proto, že byl kaňon úzký. Prostě se opíral, jako by odstrkoval obě stěny kaňonu od sebe. Janna, navyklejší na ošemetný úsek, věděla, kde jsou úchyty a výčnělky, s jejichž pomocí se dá udržet rovnováha. Zebra měla výhodu čtyř nohou – když jedna uklouzla, nahradily ji tři další.

„Jak jsi to zvládla na koni?“ zeptal se Ty, když se ocitl v širším úseku rozsedliny a Janna vykročila vedle něj.

„Nebyla jiná možnost.“

Chvilku o tom přemýšlel, pak zvolna kývl a pochopil, že takhle se tady Janně dařilo přežívat na vlastní pěst: věřila, že není jiná možnost.

Jenže byla.

„Se všemi těmi knihami bys mohla být učitelkou,“ řekl Ty, když se znovu vyšvihl na hřbet Zebry a odřel si přitom koleno o stěnu kaňonu.

Janna se chytla jeho paže a vyšvihla se za něj. „Není dost dětí, leda ve městech.“

„Takže?“

„Nemám ráda města. Jako by probouzela v lidech to nejhorší.“

Ty užuž otevíral ústa, aby něco namítl, pak si uvědomil, že s Jannou souhlasí, a připadal si jako v pasti. „Vždycky ne,“ zamumlal.

Pokrčila rameny. „Možná jen já probouzím ve městech to nejhorší.“

„Vážně máš v plánu strávit tady zbytek života?“ otázal se.

„Pokud nebudeš tlumit hlas, nepotrvá zbytek mého života víc než pár hodin,“ řekla Janna suše. „Mezi těmihle stěnami zní i upuštěný špendlík jako sesuv půdy.“

Ty se ohlédl a zamračil, ale už nic neřekl, až na pár tlumených slov, když si odíral nohy o zúžená místa průrvy. Janniny štíhlé nohy nebyly v takovém ohrožení, a každopádně byly zahaleny ochrannou vrstvou oděvu. I tak Ty silně vnímal vlahou kůži pod těmi záhyby, zvlášť když se o něj otírala, jak se přizpůsobovala Zebřiným pohybům.

Ty opatrně pobídl Zebru ven z úžlabiny, držel se ve stínu a vysokém porostu, kde to bylo možné, a snažil se tak skrýt výmluvnou siluetu koně s jezdcem. Neujeli ani dva kilometry, když narazili na stopy, zanechané skupinou neokovaných poníků. Koně tudy prošli ve skupině, nezastavovali se k pastvě, ani aby se napili z několika kaluží, které zůstaly po předchozích bouřkách. Podle vzdálenosti mezi otisky kopyt Janna usoudila, že jeli klusem.

„Tohle je Cascabelův kůň,“ řekla Janna tlumeným hlasem.

Ukázala na stopy kopyt větších než ostatní, které však zbytek skupiny zašlapal. Ačkoliv byl kůň kdysi okován, teď už podkovy neměl. Zbyly jen nejasné stopy hřebů podél okraje neokovaných kopyt.

„Ukradl dva koně jednomu důstojníkovi v pevnosti u Splitrock Springs,“ pokračovala. „Jeden z těch koní býval nejrychlejší kůň v Utažském teritoriu.“

„Býval? Co se stalo?“

„Cascabel ho uštval, když se pokoušel chytit Lucifera. O toho druhého koně se stará líp. Ale o moc déle mu nevydrží. Je to jezdecký kůň, celý život znal jen hřebelcování a oves. Tady má jen trávu a velkého odrodilce s bičem.“

„Jo, a ten velký odrodilec je sakra nepříjemně blízko.“

Janna si okamžik tiše kousala ret, než souhlasila. „Ano. Tohle je teprve potřetí, co vidím jeho stopu na východní straně Černé plošiny. Copak se asi stalo, že přišel až sem? Ranče, které obyčejně přepadá, jsou opačným směrem.“

„Vsadím se, že vojáci se blíží. Pokud jde o Cascabela, opravdu po něm jdou. Chtějí ho vidět viset.“

Zavřela oči a potřásla hlavou, snažíc se zaplašit pocit nejistoty, který v ní den ze dne narůstal už od počátku léta, kdy zjistila, že Cascabel byl nucen přestěhovat svůj tábor. Vybral si za nové tábořiště napajedlo u Havraního koryta, místo, které bylo nebezpečně blízko kaňonu Mustangů. Kdyby Černý jestřáb nebo vojáci hnali Cascabela na jih, nebo kdyby ho Lucifer zlákal k rudým skaliskům a náhorní plošině a zádumčivým Ohňovým horám, nevadilo by to. Janna však věděla, že nedokáže zůstat dlouho skryta, jakmile tolik očí začne prohledávat každé zákoutí.

A ani přesto nedokázala odejít. Neměla kam se podít. Osamělá žena mezi muži byla terčem úšklebků a dohadů a neomalených nabídek sexu výměnou za peníze či bezpečí. Jediný domov, který měla, byla samotná divočina. Nesnesla pomyšlení, že by ji ztratila spolu se svobodou.

Naneštěstí začínalo být jasné, že nemá jinou možnost. Janna nehlučně vedla Zebru oklikou ke Sweetwateru. Když si Ty uvědomil, kam míří, tázavě se k ní obrátil. „Hat Rock je blíž,“ řekl.

„Já vím. Ve Sweetwateru jsem byla posledně.“

„Takže?“

„Takže Joe Troon mě tam nebude hledat.“

„Cože?“

„Nikdy nejezdím dvakrát po sobě do stejného města nebo na stejný ranč,“ vysvětlovala Janna. „Kromě skrytého údolí nikdy nechodím na stejné místo ve stejnou roční dobu nebo ve stejném pořadí. Když nemáš systém, nikdo nemůže uhádnout, kde budeš, a nalíčit na tebe past.“

Ty vycítil za Janninými klidnými slovy úzkost. „Ten Troon se tě pokouší chytit do pasti?“

„Párkrát to zkusil.“

„Proč?“

„Důl Bláznivého Jacka, Lucifer, nebo…“ Jannin hlas umlkl, když se rozpomněla, jak zaslechla Troonovo chvástání, jak ji zkrotí a pak prodá na jih do nějakého mexického bordelu, hned jak ho zavede k Luciferovi a k dolu Bláznivého Jacka. Odkašlala si. „Nečekala jsem, abych si to zjistila.“

Nával hněvu a adrenalinu, který projel jeho tělem, Tye překvapil, ale nezabránil mu otázat se hrubě: „Sáhl na tebe?“

„Tenkrát mě ani neviděl,“ řekla Janna vyhýbavě. „Byla jsem schovaná v podrostu a poslouchala tak dlouho, abych zjistila, jak mě našel, a pak jsem se zapřísáhla, že se už nikdy nebudu chovat předvídatelně. A taky jsem to dodržela.“

„Říkala jsi, že v létě sleduješ Luciferovo stádo.“

„Ano.“

„Pak jsi předvídatelná. Každý lovec mustangů zná Luciferovo teritorium. Stačilo by jen zalehnout a čekat u napajedel, kam jeho stádo chodí. Lucifer je dost rychlý, aby před takovou léčkou utekl. Ty ne.“

„Cascabel udržuje lovce mustangů v odstupu.“

„Mě neudržel. Nic mě neudrží. Dostanu toho hřebce, děj se co děj. Moc ho potřebuju, než abych si v tom nechal zabránit několika odrodilci.“

„Máš v plánu využít Lucifera k tomu, aby sis koupil tu svou hedvábnou dámu?“

„Ano,“ řekl Ty bezvýrazným hlasem. „Válka mě připravila o všechno kromě života a snů. Dostanu tu hedvábnou dámu, nebo umřu.“

Janna se držela ze všech sil, aby sebou neškubla bolestí, kterou při těch slovech pocítila.

„Pak to chápeš,“ řekla chraplavě.

„Co?“

„Chápeš, proč nemůžu žít ve městě jako ficka nebo holka v saloonu. Mám taky svůj sen.“

Nastalo ticho, zatímco překvapený Ty přemílal v hlavě představu, že ten otrhaný skřítek má ještě nějaký sen kromě prostého přežití. „Jaký?“

Janna potřásla hlavou, oči pevně zavřené, a neřekla nic. Nemělo smysl vykládat Tyovi, že začala snít o tom, jak se do ní zamiluje a odhalí v ní tu hedvábnou dámu, po které prahne. Byl to sen, který se nikdy nemůže uskutečnit, a ona byla dost praktická, aby to chápala.

Byl to však nejlákavější sen, jaký kdy Janna měla. Nedokázala se od něj odvrátit o nic víc, než se nedokázala přeměnit v dámu Tyových snů.

12

Půldruhého kilometru před městem Ty poposedl a tiše na klisnu promluvil. Zebra poslušně zastavila půl metru od shluku balvanů a podrostu.

„Slez,“ řekl Ty a podal Janně velký nůž, který mu prve dala. „Vrátím se co nejrychleji.“

„Pojedu s tebou.“

„Ne.“

„Ale…“

„Ne!“ Když uslyšel drsnost vlastního hlasu, až se sám lekl. „Janno, není bezpečné, aby tě viděli se mnou na mustangu…“

„Řekneme jim, žes ji ochočil ty,“ přerušila ho rychle Janna.

„To by museli být úplně zabednění, aby tomu věřili,“ odsekl. „Budu mít už takhle co dělat, abych je přesvědčil, že jsem přežil bez pomoci. Víš sakra dobře, že kdyby se Cascabel dozvěděl, že se mu celé Utažské teritorium směje kvůli tobě, šel by po tobě, dokud by tě nedostal a neupekl na pomalém ohni.“

Janna beze slova sklouzla ze Zebřina hřbetu. V okamžení zmizela v úkrytu. Ty vteřinku nemohl ani uvěřit, že s ním vůbec byla. Projel jím prapodivný pocit, osamělost a touha se spojily v tesknotu, jakou ještě nikdy nezažil.

„Janno?“ zavolal tiše.

Nic mu neodpovědělo, jen pohyb větví ve větru, který přináší déšť. Vůně vlhkosti připomněla Tyovi naléhavost situace. Musí se vrátit do skrytého údolí dřív, než vypukne bouře, jinak je čeká mizerná noc v otevřeném terénu, kde si nemohou ani rozdělat oheň pro zahřátí, aby neprozradili svou přítomnost.

V dálce zaburácel hrom, až Zebra pohodila hlavou a zafrkala. Kůň větřil s nastraženýma ušima a roztaženými nozdrami.

„Jen klid, holka,“ zašeptal Ty. „To jsou jen letní deště.“

Sklouzl ze Zebřina hřbetu, lehce přistál a stáhl si bederní roušku. Následovaly ovinky z nohou. Když zastrčil cáry přikrývky do otvoru mezi dvěma balvany, zamířil na západ a vydal se po skalnatém povrchu země k vozové cestě, vzdálené necelý kilometr. Dával si dobrý pozor, aby po něm nezůstaly žádné stopy, neboť už ve Sweetwateru jednou byl – přijel tam na Blackbirdovi a ozbrojen dvěma pistolemi, kulovnicí a brokovnicí. Byl tehdy rád, že má zbraně, neboť na městu bylo pěkné jen jméno a maličký pramínek, který tryskal na povrch v jeho blízkosti, napajedlo pro dobytek i lidi.

Jak Ty kráčel směrem k městu, ze srdce litoval, že u sebe nemá jednu z těch nových opakovacích karabin, které se nabíjejí stejně rychle, jako se z nich střílí. I pistole by mu byla milá. S dvěma revolvery a rezervními nabitými zásobníky by se mu mezi šišatými chatrčemi procházelo mnohem příjemněji.

Ačkoliv si to Janna zřejmě neuvědomovala, Sweetormwater byl zapadákem psanců, a o dvou rančích, kde nakupovala zásoby, se povídalo, že se tu značkuje „zaběhlý“ dobytek – jejich pověst sahala od Červené řeky až po wyomingský ranč Logana MacKenzieho. Někteří honáci od Líného A a z Kroužkovaného G byli bezpochyby poměrně počestní chlapi, nucení vydělávat si na živobytí, jak se dalo, poté co jim občanská válka zničila farmy a domovy. Jiní honáci z těchto rančů byli z těch, kteří by loupili i v nebi, protože je prostě bavilo tyranizovat slabší osoby.

Jak tady, sakra, Janna dokázala přežít? ptal se Ty sám sebe už po sté, když tiše vstupoval mezi vetché, omšelé chýše, tvořící jedno z mála městeček v okruhu několika set kilometrů.

Žádná odpověď se mu nenaskytla kromě té, která byla nasnadě – nepříjemné vzpomínky na ženy ve válkou zpustošené zemi, na ženy, které se prodávají za chléb či přikrývku, ženy, kterým by se v čase míru ani nesnilo o tom, že by nějakému muži dovolily dotknout se jich bez lásky a manželství.

Takhle jsi přežívala po smrti svého otce, Janno? Prodávala ses, dokud jsi nezískala dovednost a sílu, abys přežila sama?

Znovu se nenabízela žádná odpověď mimo té nejzřejmější. Přežila. Představa Jannina jemného těla, ležícího pod říjícími chlapy, budila v Tyovi odpor a hněv, neboť pokud se musela žena takhle prodávat, jen aby se udržela naživu, byl to prostě jen jiný druh znásilnění.

V minulosti Ty překvapil nejednu ženu, zabředlou ve válečných troskách, když jí poskytl potraviny, přístřeší nebo pokrývky a nic za to nevzal. Nikdy nemohl zapomenout na výraz šoku, úlevy a vděčnosti jedné dívky, když odmítl její hubené, pohmožděné tělo jako platbu za talíř fazolí. Rychle je snědla a pak zmizela do noci, jako by se bála, že si to rozmyslí a přece jen se jí zmocní.

A když se Ty konečně probojoval domů, zjistil, že jeho sestra Cassie neměla takové štěstí na cizince, kteří jí zkřížili cesty. Zajali ji nájezdníci a drželi ji v zajetí, dokud neonemocněla natolik, že už nemohla mužům posloužit; pak ji opustili, aby zemřela. A také by byla zemřela, kdyby ji nenašli Logan a Silver a něžnou péčí jí nevrátili duševní i fyzické zdraví.

Tyovy chmurné myšlenky se tuze dobře hodily k městečku, kam konečně dorazil. Před sweetwaterským obchodem se nepotloukali žádní muži, když šel Ty kolem. V ohradách nebyli žádní nezkrocení koně. Ve sluncem vyhřátém prachu nepospávali žádní psi. První osoba, kterou Ty uviděl, byl kluk, který vyléval splašky ze zadních dveří saloonu. Kluk se na něj jen podíval a zmizel zpátky dovnitř. Okamžik nato se dveře s vrznutím znovu otevřely. Stál v nich barman s brokovnicí v ohybu tlusté paže. Jediným pohledem zaznamenal Tyovo svalnaté nahé tělo pokryté hojícími se podlitinami.

„No, velkej jste dost a barvu máte správnou,“ řekl barman. „Moh byste bejt Tyrell MacKenzie.“

Ty zvolna přikývl.

Barman ustoupil stranou. „Pojďte dál. Já jsem Ned. Hledal vás tady asi před dvěma tejdny nějakej Modrej vlk.“

Když uslyšel jméno Modrého vlka, rozesmál se Ty skoro nahlas. „Jakpak dlouho mu asi trvalo, než mě dohnal.“

„Váš přítel?“

„Jo.“

„To je dobře. Podle toho, jak ten bejk vypadal, bych ho nechtěl mít za nepřítele. Je, sakra, skoro stejně velkej jako Cascabel, a navíc chytrej jako běloch. Mluví anglicky líp než já.“

„Taky dobře střílí.“

Ned zamručel, sáhl za dveře a stáhl z hřebíku rozdrbanou košili. Hodil ji Tyovi. „Zabalte se do toho a sedněte si.“

Během několika vteřin měl Ty košili ovinutou kolem boků a mezi nohama na způsob bederní roušky. Usedl a kochal se neznámým pocitem ze židle po měsících v terénu. Ned zašel do umouněného kouta místnůstky a z kamínek s polámanýma nohama sundal hrnec. Otřel si lžíci o kalhoty, strčil ji do hrnce a postavil ho před Tye.

„Hádám, že máte hlad.“

Ty hlad neměl, ale kdyby to přiznal, vyvolal by příliš mnoho otázek, pustil se tedy do studených fazolí, rychle jedl a snažil se nevzpomínat na to, oč lepší byla Jannina strava. Taky čistší. Život na tábořišti s horkým pramenem ho rozmazlil. Každodenní lázeň, čisté nádobí a čistá společnost. Trvalo by mu dlouho, než by si zvykl na puch takového pelechu, jako byl Nedův saloon.

„Díky,“ řekl Ty, když odstrčil prázdný hrnec. „Kouříte?“

Ty zavrtěl hlavou. „Nechal jsem toho tu noc, kdy jsem viděl, jak zahynul chlap, když si zapaloval dýmku, místo aby zůstal zticha a vyhlížel nepřátele.“

Ned se zazubil a ukázal přitom zuby zbarvené asi jako fazole, které prve Tyovi nabídl. „Jo, válka bejvá pro člověka těžká. Je to horší než vykrádat banky nebo krást dobytek.“

Skrytý dotaz na svou minulost ponechal Ty bez povšimnutí.

„Nechci z vás nic páčit,“ řekl Ned rychle, „ale už dva tejdny jsme tady akorát já a Johnny. Vostatní šli do pevnosti. Podělali se ze starýho Cascabela. Prej před tejdnem zabil dva bělochy.“

„O tom nic nevím. Měl jsem co dělat, abych se ukryl a uzdravil. Neříkal Modrý vlk, kdy se sem vrátí?“

Ned otevřel kameninovou nádobu a žuchl jí na stůl. „Nevím, že by se vracel. Řek jsem mu, že vás zajal Cascabel. Von říkal, že v zajetí nezůstanete. Nechal vám v pevnosti váček zlata. Prej ho budete potřebovat, až Cascabelovi zdrhnete. Podle toho, jak vypadáte, měl pravdu.“

„Neříkal, kam jde?“

„Měl se setkat s vašimi bratry na sever odtud. Hledaj zlato.“ Ned zamručel. „Patrně ho taky najdou, jestli je dřív neskalpuje Černej jestřáb.“

„Když mají za zvěda Vlka, nikdo se nikdy nedozví, že tu jsou.“ Ty se odmlčel, pak dodal jakoby nic: „Až se sem moji bratři vrátí a budou mě hledat – což se stane – řekněte jim, že jsem zamířil do Mexika. Chci se uzdravovat v posteli nějaké seňority.“

Nedův úsměv byl hodně pokřivený, když vstřebával Tyovo nenápadné poselství: Ty je sice nahý a osamělý, ale kdyby zahynul, jeho bratři budou vraha pronásledovat. Ned tedy nalil z nádoby kalnou tekutinu do plechového hrnku a postavil ho před Tye.

„Vypijte to.“

„Jestli je to pořád to samé, dal bych si radši vodu,“ řekl Ty. „Táta mi vždycky říkal, abych nemíchal lihoviny s prázdným žaludkem ani s kocovinou.“

Ned se zachechtal, zvedl hrnek a vyprázdnil ho. Když chraplavě vydechl, byl Ty rád, že nablízku není otevřený oheň. Alkohol z Nedova dechu by jistě chytil a vypálil celý saloon.

„Sakra, ta píše,“ řekl Ned, otíraje si uslzené oči. „Bez tý by člověk nevydržel.“

Ty by se bez ní klidně obešel, ale nic neřekl. Znal spoustu takových jako Ned, chlapů, pro které byl bídný doušek domácí samohonky jedinou radostí v životě. S předstíranou trpělivostí Ty čekal, až Nedovy ruce pohladí chladné křivky kameninové nádoby, zvednou ji a zatřepou jí, aby odhadly množství lihoviny, která zůstala uvnitř.

„Říkáte, že ve Sweetwateru už jste zůstal jen vy a kluk?“ zeptal se Ty po chvilce.

Ned si nalil dalšího půl hrnku bledé tekutiny, říhl a usedl naproti Tyovi. Přestože byl den, uvnitř saloonu bylo šero. Pokud kdy byla v šikmých stěnách zasklená okna, pak už byly jejich tabulky dávno nahrazeny nadělovaným papírem.

„Jo. Jen já a ten mrňavej budižkničemu. Je tak vyděšenej, že mi uteče, jen co se votočím zády.“ Ned si znovu lokl lihoviny, rozkošnicky se otřásl a vzdychl. „A Joe Troon. Ten křivák není nikdy daleko. Míval někde ve skalách na severu jednu mexickou holku, ale ta mu utekla s Cascabelovejma vodrodilcema. Starej Troon je teďka fakt opuštěnej, ledaže by zas chytil tu bruju.“

„Cože?“

„Tu zrzavou holku, co jí vodrodilci říkají Sombra, páč po sobě nenechává víc stop nežli stín. Žije s mustangama a je divoká jako voni.“ Ned si znovu mocně lokl, zašklebil se a vydechl výpary. „Troon ji jednou před pár roky už dostal, ale utekla mu. Holky vo Joe Troona moc nestojej. Je protivnej jako medvěd na jaře. Ale škoda, že si ji nenechal. Indiánský squaw už mě votravujou.“

Když Ty pochopil, že řečená bruja je Janna, měl co dělat, aby nepřevrhl stůl a nezadupal napůl opilého barmana do podlahy.

„Ale teďka se Troon rozhod, že zbohatne na tom starým černým hřebci,“ pokračoval Ned. „Vzal si pušku a vydal se na Černou plošinu. Chce toho zkurvenýho hřebce chytit, zkrotit a sebrat mu hříbata, když se tam teď všichni běloši z teritoria bojej.“

Ty se zašklebil. „Chytání mustangů je riskantní. Daleko víc koní přitom zahyne, než se jich chytí.“

„Vo jednoho umíněnýho hřebce víc nebo míň, tím se svět nezmění. Bejt to na mně, tak bych toho hřebce zabil, pobral nejlepší hříbata a vypad z teritoria dřív, než armáda najde Cascabela a začne se střílet.“

Ty si vzpomněl na Lucifera, jak vypadal, když ho naposled viděl – uši nastražené, šíji vyklenutou, pružné svaly pod leskle černou srstí. Představa, že by někdo takové zvíře zabil, jen aby se zmocnil jeho hříbat, budila v Tyovi nechuť i hněv. Neměl však pochyb, že přesně tohle Troon udělá, pokud se dostane k Luciferovi jako první.

„Obchod je zavřený?“ přerušil Ty otázkou Nedův monolog.

„Cože? Jo, vy myslíte Kazatelův krám. Né, nevyklidil ho, když vodcházel do pevnosti. Není, kdo by mu krad. Ten by spíš sám vokrad i satana. Dokonce i vodrodilci nechávaj Kazatele na pokoji. Je mazanej jako mýval a k tomu nebezpečnej jako had. Troon tu zrzavou holku taky nechal bejt, když mu Kazatel řek, aby jí dal pokoj. Víte, vona mu jednou dala bibli. Takže až ji zas uvidíte, řekněte jí, že do Sweetwateru klidně může. Troon ji nebude vobtěžovat.“

Tyovi přejel po zádech chladný závan ostražitosti. Barman nebyl o nic víc opilý než on.

„Koho?“ zeptal se Ty a poškrábal se ve vousech.

„Tu zrzavou holku.“

„Neznám. Bydlí tady někde?“

Ned zamžoural na Tye bledýma, vodnatýma očima.

„Nikdo neví, kde bydlí. Leda možná vy. Vytáhla vás z pěkně hustý kaše.“

„Pane, jediná kaše, ve které jsem se poslední dobou ocitl, byla s Cascabelovými odrodilci, a když jsem jim utíkal, rozedřel jsem si nohy až na kost, ukrýval se v podrostu, pil dešťovou vodu a jedl hady. Ani jeden z nich nebyl zrzavý.“

Ned se na Tye dlouze zadíval a pak zvolna kývl. „Když chcete, aby to bylo takhle, pane, tak to tak je.“

„Chtění s tím nemá nic společného,“ protáhl Ty chladně a vstal. „Říkám vám, jak to bylo. Díky za fazole. Zajdu ke Kazateli. Nechám tam seznam toho, co si vezmu. Může dostat zaplaceno z toho zlata, co nechal Modrý vlk v pevnosti.“

„Povím to Kazateli, až ho uvidím.“

„To udělejte.“ Ty zamířil ke dveřím, protože cítil naléhavou potřebu čerstvého vzduchu, pak si uvědomil, že s Nedem ještě nedomluvil. „Potřebuju koupit koně.“

„V Kroužkovaném G mají tuze pěkný koně. Nejlepší v teritoriu. Ovšem když chce člověk z teritoria vyjet, moh by narazit na šťouru, kterýmu se ztratil navlas podobnej kůň.“

Ty se sarkasticky usmál, protože mu význam sdělení došel. „Stačil by mi kůň z městečka.“

„Žádnej nejni,“ odtušil Ned stručně. „Všecky je vodvezli do pevnosti.“

„Kde je nejbližší usedlost, kde by měli nějaké zvíře na prodej?“

„Na sto mil vocaď nezbyla žádná, leda tábory vodrodilců a to místo, kde žije ta zrzavá holka. Ale vo tý vy nic nevíte, takže vám to nepomůže.“

Ty pokrčil rameny. „Cestou do Mexika na nějakého koně narazím. Díky za fazole, Nede.“

Dveře se za ním zavřely, ale stále ještě cítil, jak se mu do nahých zad zarývají Nedovy přimhouřené, vypočítavé oči. Tye z toho mrazilo na páteři a dlaně ho svrběly, jak toužil cítit chladivý dotek armádní ručnice.

Janna nevěděla, že se už do Sweetwateru nevrátí. Nikdy.

13

Janna procitla, když ze země před ní vstal nějaký muž a zastínil svým tělem slunce. Hrábla po noži, když Zebra zafrkala a muž se otočil a slunce se odrazilo od smaragdového třpytu jeho očí.

Dívka sotva Tye poznávala pod oděvem nakoupeným v obchodě; dokázala na něj jen zírat. Modrošedá košile a klobouk, černý šátek na krku a černé kalhoty zdůrazňovaly Tyovu mohutnost a mužný půvab. Byl krásný jako hřích a dvakrát tak tvrdý. Plnovous měl oholený, takže jeho tvář zůstala hladká až na knír, černý jako noc, zdůrazňující výrazné rysy lícních kostí a zářivě bílé zuby. V tom okamžiku, kdy jí ještě tělem vibrovalo leknutí a obranné instinkty nefungovaly, byla Jannina reakce na něj tak intenzivní, až sotva dýchala.

„Ty?“ zeptala se chraplavě. „Vážně jsi to ty?“

„To doufej,“ odsekl. „Jak jsi, sakra, mohla usnout? Místo mě ti mohl klidně zkřížit cestu Joe Troon. Nebo bys možná byla ráda, kdyby tě zase zajal?“

Janně bušilo srdce tak rychle, že nechápala smysl Tyových slov. „Na smrt jsi mě vyděsil, když ses ke mně takhle připlížil!“

„Připlížil? Do horoucích pekel, Janno, čekáš, že sem Cascabel připochoduje s kapelou, co bude hrát kupředu, vojsko Kristovo‘?“ otázal se Ty. „Měla bys být na stráži a vidět mě na půl míle daleko!“

„Na stráži byla Zebra,“ řekla Janna, vstala a otřela si dlaně o pytlovité kalhoty. „Řvi si na ni. Asi poznala tvůj pach a nedělala rozruch.“

Ty pohlédl na mustanga. Zebra spásala chumáče suché trávy, zvedla hlavu, zavětřila, pak se zase uklidnila a za chvíli zase začenichala do větru.

„Cítila mě, hm?“ Ty cítil, jak ho hněv opouští, když si uvědomil, že Janna byla přece jen dobře střežená. „Chceš říct, že potřebuju ještě pobýt v tvém horkém prameni?“

„Zeptej se Zebry. Ta má lepší nos než já,“ odsekla Janna a nutila se neupírat pohled na tvrdé, hezké rysy Tyovy tváře. Zavřela oči, zapřela si pěsti do beder a zaryla klouby do sevřených svalů. „Propáníčka, měla jsem pod sebou kořen velký jak má ruka. Ať jsem si lehla, jak chtěla, nemohla jsem se mu vyhnout.“

Ať už chtěl Ty říci cokoli, zůstalo to zapomenuto pod vlivem jemného propínání a pohupování Jannina těla, když rozcvičovala ztuhlost z několikahodinového ležení.

„Ukaž,“ řekl nabručeně. „Tohle ti pomůže.“

Janna prudce otevřela oči, když ucítila, jak jí Tyovy silné ruce hnětou páteř až k bokům a zase zpátky nahoru, zdržují se v proláklině pasu, třou svaly v kříži a pak jí znovu laskají pás, načež sondují v pruzích látky, kterými měla ovinutý hrudní koš pod košilí. Když objevil stažený sval v rameni, pevně ho stlačil a blok rozmasíroval, až se jí podlomila kolena úlevou.

„Ach, to je příjemné,“ hlesla Janna chraplavě a hlas se jí zadrhoval čirou rozkoší. „Ano, tam. Ááách… Ty mě rozmotáváš jako zauzlený provázek.“

S tlumeným povzdechem, který byl takřka stenem rozkoše, nechala Janna zvolna klesnout hlavu dozadu, až spočinula na Tyově hrudi. Jeho ruce zaváhaly a srdce se mu náhle rozbušilo; vehnalo mu do těla příval krve, takže si připadal zároveň ztěžklý i plný energie. Nenápadně se zhluboka nadechl a pokračoval v ležérní, jemné masáži Janniných zad. Při každém jejím rozkošnickém zaševelení si připadal, jako by ho olizovaly plameny, které mu svíraly každičký sval mohutného těla a zalévaly ho smyslným žárem.

Vůně borovic a slunce, vystupující z Janniných vlasů, Tye opájela. Křivka její šíje nad oděvem ho dráždila. Zvuky, které vydávala, ho rozpalovaly. Toužil sklonit se a ochutnat čistou pokožku, vystupující nad jejím límcem; pak z ní zatoužil sloupnout šatstvo a ochutnat jemnou pleť, která nikdy nepoznala slunce. A přesto mu v jeho velkých dlaních připadala tuze drobná, takřka křehká.

Je to ještě dítě, připomněl si Ty drsně.

Vzpomínka na to, co mu Ned řekl o Janně a Joe Troonovi, projela Tyem jako nůž.

Chudinka malá, říkal si Ty, přičemž posunul ruce vzhůru k jejím ramenům a velmi jemně je třel, než ji pustil se zdráháním, které nedokázal zastřít. Poznala od mužů pramálo vlídnosti. Nemohu ji využít jen proto, že ji dokáže odzbrojit něžný dotek.

Janna otočila hlavu a jemně přejela rty po Tyových prstech, když se vzdalovaly od jejího ramene.

„Děkuji,“ zašeptala, oči zavřené a místo hlasu jen vzdech blaženosti. „To bylo příjemné jako sluneční svit za studeného dne.“

S hlavou stále ještě otočenou k Tyovi otevřela Janna oči – a ucítila, jak jí dech uvízl v hrdle. Byl tak blízko, v očích zelený třpyt, krásný a divoký současně. Maličké střípky černi prohlubovaly a zvýrazňovaly jasnou zeleň kolem zorniček. Temný lesk ve středu jeho očí se opakoval i na hustých, černočerných řasách. Pulz mu na spánku tepal výrazně a silně a rty měl sevřené, jako by se hněval nebo trpěl nějakou bolestí.

„Ty? Dopadlo… dopadlo ve Sweetwateru všechno dobře?“

Janninu otázku slyšel Ty z velké dálky. Zvolna si uvědomoval, že civí do hlubin jejích dešťově čistých očí, zatímco špičkami prstů zas a znova přejíždí něžnou křivku její líce.

„Už se tam nikdy nevrátíš, Janno. Ten zatracený umaštěný barman…“ Tyův hlas umlkl do ztracena. Nenapadal ho žádný delikátní způsob, jímž by vyjádřil slovy to, co viděl v Nedových očích, když mluvil o ženách.

„Ned?“ zeptala se Janna a pokrčila rameny. „Držím se mu z cesty. Dávám si pozor, abych nikdy nebyla ve městě déle než pár minut. I když mě někdo uvidí, Kazatel se postará, aby mi dali pokoj.“

„Kazatel sbalil kufry a odjel do pevnosti spolu se všemi ostatními až na Neda. Odrodilci z celého teritoria se stahují na Černou plošinu, aby se spojili s Cascabelem.“

Zamračila se. „Proč by Ned zůstával ve městě? Nic v té jeho polorozpadlé chatrči nestojí za to, aby kvůli tomu umíral.“

„Než mě Cascabel chytil, pobyl jsem nějakou dobu v Hat Rocu. Tamní lidé si myslí, že je to Ned, kdo prodává Indiánům zbraně. Pokud je to pravda, nebude si dělat velkou starost o to, že by mu nějaký odrodilecký holič uřízl vlasy.“

„Škoda,“ řekla. „Potřeboval by nový sestřih.“

Ty se usmál a Jannin žaludek poskočil a zase poklesl. Kvapně odvrátila pohled.

„Nejspíš bychom se měli vrátit na Černou plošinu,“ odkašlala si. „Bude to…“

„Ty půjdeš do pevnosti,“ přerušil ji.

„Cože?“

„Pro ženu je to tady příliš nebezpečné. Cestou do Sweetwateru jsem křížil stopy tří různých skupin Indiánů. Dva až tři soumaři na každou skupinu. Ani stopy po ženách nebo dětech.“

„Utové?“

Ty pokrčil rameny. „Pokud ano, jsou to odrodilci. Černý jestřáb se snaží držet své mladé válečníky zkrátka.“

„Kam ty stopy mířily?“

„Do Sweetwateru,“ řekl Ty stručně. „Vsadím se, že nakoupili od Neda pušky a pak se vydali do Cascabelova nového tábora.“

Janna se zamračeně zadívala na oblohu směrem k Černé plošině. Bouřková mračna tvořila souvislou modročernou masu, z níž se valily temné clony deště. Ohňové hory byly skryty v bouřkových mračnech, už když Ty mířil do města, což znamenalo, že na Černé plošině několik hodin pršelo. Spojovací kaňony budou zanedlouho plné vody.

„Ať tě to ani nenapadá,“ sledoval Ty Jannin pohled. „Ta průrva, co vede do tvého kaňonu, už je patrně plná vody až po spěnky. I kdyby Zebra celou cestu zpátky cválala, bude tam vody po kolena. Spíš až po břicho. Ale to je jedno.“

„Jedno?“ zeptala se Janna překvapeně.

„Sakra, jedno. Než tam dorazíme, seberou nás odrodilci a nechají nás sežrat mravencům.“

„Ale…“

„Krucinál, Janno, copak to nechápeš? Cascabel musel rozhlásit, že se chystá k poslednímu útoku. Všichni odrodilí Indiáni na západ od Mississippi utíkají z rezervací, kradou koně a ujíždějí k Černé plošině. Jediné bezpečné místo je pro tebe pevnost.“

„Pro mě?“ otázala se.

Ty upjatě kývl.

„A co ty?“ zeptala se.

„Já jdu po Luciferovi.“

„Proč si myslíš, že tě Cascabel nedostane?“

„Jestli dostane, je to můj problém.“

„Na tom se shodneme.“

„Shodneme?“ zeptal se Ty překvapeně.

„Shodneme. Měli bychom vyrazit. Vím o dobrém místě k táboření na severovýchodním svahu plošiny.“

„Pevnost je na západ od plošiny. Nebude to pro tebe zajížďka?“

„Já do pevnosti nejdu.“

„Houby nejdeš.“

„Na tom jsme se přece shodli,“ opáčila Janna hbitě.

„Na čem?“

„Na tom, že je to můj problém, pokud mě Cascabel dostane.“

Ty otevřel ústa, zavřel je, popadl Jannu silnýma rukama a zvedal ji, až měla oči ve stejné výši jako on.

„Ty,“ řekl chladně, „půjdeš do pevnosti, i kdybych tě měl svázat a odvézt tě tam přehozenou přes sedlo.“

„Nemáš sedlo.“

„Janno…“

„Ne,“ přerušila ho. „Můžeš mě svázat a vláčet z jednoho konce teritoria na druhý, ale v momentě, kdy se otočíš zády nebo mi rozvážeš pouta, vrátím se na Černou plošinu.“

Ty pohlédl do Janniných neuhýbavých šedých očí a pochopil, že to myslí do puntíku vážně. Napadalo ho mnoho, přemnoho věcí, které by v tom okamžiku rád udělal, ale žádná by nebyla tak sladká jako vsunout jí jazyk do úst, až by necítil nic než její chuť, její dotek, až by nevěděl o ničem kromě ní.

A přesto by se jí neměl ani dotknout. I kdyby neměla dost rozumu, aby to chápala, je to takřka bezmocná dívka, jejíž život je v ohrožení každičkou hodinu, kterou stráví pobíháním se svými mustangy.

„Co mám s tebou dělat?“ zeptal se chraplavě.

„To samé, co chci udělat já s tebou,“ odsekla.

Ty se pousmál. „Co se mnou chceš udělat?“ zeptal se hlubokým hlasem smyslnými ústy.

„Najít LLucifera,“ zakoktala se Janna a v duchu se ptala, kde se v Tyových zelených očích náhle vzalo tolik žáru a naléhavosti.

„Já myslel, že nechceš nikomu pomoct chytit Lucifera.“

„Řekla jsem ‚najít‘, ne ‚chytit‘.“

„Maličká, co já najdu, to chytím.“

Janna se pokusila nadechnout, nešlo to, a tak to zkusila znovu. „Ty…,“ řekla přerývaným hlasem.

Znělo to spíš jako vzdech než jako jméno. Olízla si rty a připravovala se zkusit to znovu.

Tyovy ruce se sevřely takřka bolestně na Jannině hrudním koši, když sledoval, jak se růžová špička jejího jazyka objevuje a mizí, zanechávajíc za sebou rty vlhké, měkké a lákavé. Věděl sice, že by neměl, ale nemohl si pomoci – zvolna přitahoval Jannu blíž ke svým ústům.

Hned za křovím Zebra pohodila hlavou, nastražila uši a zadívala se proti větru. Nozdry se jí roztáhly, zatetelily a znovu roztáhly. Prudce přitiskla uši k hlavě.

Ty padl na zem a Jannu strhl s sebou.

Okamžik nato vyjela z mělké rokle padesát metrů od nich čtyřčlenná skupina Indiánů.

14

Břichem na tvrdé, nerovné zemi ležela Janna zaklíněna mezi balvanem z jedné strany a Tyovým tělem ze strany druhé. Velmi pomalu obracela hlavu, až viděla pod Tyovou bradou. V levé ruce měl pistoli a sunul pravici k dalšímu balvanu, o který si opřel novou karabinu, než ji prve probudil. Koutkem oka viděla, jak se jeho dlouhé prsty ovíjejí kolem pažby zbraně. Zcela nehlučně zvedl karabinu a pomalu, pomaloučku si ji přesunul do palebné pozice k rameni.

Skryti podrostem sledovali Janna a Ty, jak válečníci přejíždějí vyvýšeninu a míří šikmo zpět do skrytu dalšího vyschlého říčního koryta. Dlouhé minuty poté, co Indiáni zmizeli, ležel Ty nehybně. Tíha jeho těla přiměla i Jannu k nehybnosti. Teprve když Zebra zafrkala, otřela si čenich o koleno a pak se znovu začala pást, Ty Jannu pustil. Ale i tak, když na ni promluvil, přiblížil rty těsně k jejímu uchu a jeho hlas bylo sotva slyšet. „Už jsi ochotná jít do pevnosti?“ Janna se obrátila, aby mu viděla do očí – byly tak blízko, že takřka naplnily její svět. „Ne,“ řekla zřetelně.

„Jsi blázen, Janno Waylandová.“

„Pak ty taky.“

„Jsem muž.“

„Tím spíš,“ odpálila prudce šeptem.

Nad krajinou zahřmělo.

„Měli bychom se dostat co nejdál, než začne bouře,“ řekl Ty. „Tak se naše stopy smyjí dřív, než nás najdou nějací potulní odrodilci.“ Vstal a vytáhl s sebou i Jannu. „Naskoč si na Zebru. Já si sednu za tebe.“

Janna se vyšvihla na klisnu a ohlédla se na Tye. Navlékal si velký, těžký tlumok nacpaný šatstvem, lůžkovinami a zásobami. Karabinu měl připevněnou na batohu, hlavní dolů, v čemsi, co by bylo sedlové pouzdro, kdyby nějaké sedlo měl, jenže neměl. Momentálně byl sám sobě soumarem.

Ty podal Janně pláštěnku z nepromokavé plachtoviny, narazil si svůj nový klobouk a vyhoupl se za ni i se svým těžkým tlumokem.

Začaly padat těžké, studené kapky deště.

„Obleč si tu pláštěnku,“ řekl.

„A co ty?“

„Obleč si, krucinál, tu pláštěnku!“

Janna roztřepla šedohnědé plátno, uviděla, že je to všeho všudy jen celta s otvorem pro lidskou hlavu, a promptně ho zvětšila nožem.

„Co to děláš?“ otázal se Ty.

„Zvětšuju to pro dva. Drž si klobouk.“

Janna se otočila natolik, aby mohla přetáhnout pláštěnku Tyovi přes hlavu. Obrátila se znovu čelem dopředu, prostrčila hlavu otvorem a volné záhyby si zastrčila pod stehna. Tyovy pohyby jí sdělovaly, že činí totéž, ačkoliv přitom mumlal spoustu slov, která by byla raději neslyšela.

Když se uvelebila k jízdě, uvědomila si, že sedí docela těsně u Tye. Po pravdě řečeno, nemohla by sedět blíž, ani kdyby mu seděla na klíně. Cítila, jak se jeho stehna otírají o její, drobné pohyby jeho boků a mírné pohupování trupu, když přizpůsoboval své tělo kroku Zebry. Janna činila totéž – mírně se pohupovala, jemně se třela, kymácela, zabalena v celtě a obklopena teplem.

Jakmile si zvykla na nový pocit, že je tak blízko Tye, uvědomila si, že je jí příjemně teplo a pohodlně, až na ten chvějivý pocit, který se jí rozléval v nervových zakončeních ve chvílích, kdy se tu a tam dotkl dlaněmi jejích stehen nebo jí dýchl na šíji. A i ty nečekané záchvěvy žáru v jejím těle byly – poutavé. Nevědomky vydala rozkošnický zvuk a uvelebila se hlouběji do tepla a svalnaté odolnosti Tyova těla.

Ty zatínal zuby, až ho bolela brada, stěží odolával popudu servat celtu a osvobodit se od nevinného, rozpalujícího pohupování a kymácení Jannina těla. Poryvy větru přinášely studené cákance pocitů, které jen ještě oživovaly společnou intimitu celty.

Po nějakém čase začalo pršet doopravdy, jako by zapadající slunce jaksi osvobodilo dešťové krůpěje z vězení mraků. Celta chránila před většinou deště, ale ne před vším. Ačkoliv pod pončem bylo čím dál větší vlhko, Janna ani Ty nenavrhli, že by se mohli zastavit, neboť v okolí nebyl úkryt, který by stál za zmínku. Když se blesky blížily a byly čím dál častější, řekla Janna něco, co Ty nezachytil. Předklonil se a přiložil ústa k jejímu uchu.

„Cože?“

Obrátila se k němu, tak blízko, až se její teplý dech dotkl jeho rtů. „Vydrž.“

Zaburácení hromu přehlušilo Tyovu odpověď, což bylo dobře. Instinktivně sevřel nohama Zebřin trup, když klisna přešla z chůze do klusu. Rytmický houpavý pohyb zesílil tření Jannina těla o Tyovo. Následný žár byl jako hořkosladká bolest. Pokaždé když klisna stoupala na nějakou malou vyvýšeninu, přitiskl se mu Jannin zadeček pevněji do klína a dotýkal se jeho vzrušeného těla. Pokaždé když klisna sestupovala ze svahu, přisunul se k Janně pevněji, jejich těla byla oddělena jen několika vrstvami látky, až po ničem netoužil víc než sevřít její boky v dlaních a pohybovat se spolu s ní, dokud by nevybuchl.

„Jak ještě daleko?“ zeptal se skrz zaťaté zuby. „Dvě míle.“

Ty se v duchu ptal, jestli to přežije. Nemohl se rozhodnout, jestli by bylo snazší snášet to dráždění polovičním tempem a dvakrát tak dlouho, nebo strpět dvojnásobnou stimulaci za poloviční dobu.

Janna, která nic nevěděla o Tyově mužném utrpení, vedla Zebru do míst, kde to vypadalo, jako by tu byl prostě jen hustší podrost. Ukázalo se, že je to úzká stezka, klikatící se k úpatí bezejmenné mesy. Záhy musel Ty prostrčit obě ruce podle Jannina pasu a chytit se hřívy klisny, aby se na jejím kluzkém hřbetě udržel.

V polovině výstupu na mesu končila stezka pod nehlubokým převisem rudé skály, potřísněným šmouhami velice tmavě hnědé barvy. Nebylo odtud jak odejít a jediná stezka, která odtud vedla, byla ta, po které sem přišli. Zřejmě to bylo přístřeší, které Janna předtím vybrala.

Ty nečekal na výzvu, aby sesedl. Vyklouzl ze společné pláštěnky, sjel ze Zebřina hřbetu a jen taktak spolkl zuřivé slovo, když mu vzrušeným tělem projel náraz z přistání. Pozoroval úzké přístřeší se směsicí úlevy a hněvu. Bylo tu právě dost místa, aby mustang a dva lidé zůstali poměrně v suchu – pokud mustang nebude neklidný a oba lidé se podělí o společný prostor.

Ty si trpce říkal, že aspoň nebude problém udržet se v teple i bez ohně. Stačí jen podívat se na Jannu, nebo i jen na ni pomyslet, a hned mu byly nové kalhoty těsné. Říkal si, že je to tím, že si je koupil moc malé, a věděl, že lže. Mohl počítat svůj tep ve ztuhlině, která mu vyvstala mezi nohama, a při každém úderu srdce se vzepjal bolestí.

Co to se mnou, sakra, je? ptal se sám sebe divoce. Takhle mě nikdy nerozpálila žádná dospělá ženská, ani když byla v hedvábí a voněla parfémem. Proč pěním kvůli otrhané mrňavé holce, která má postavu jako kůl v plotě?

Jedinou odpovědí, která Tye napadala, byla vzpomínka na Janninu bezprostřední reakci, když jí třel záda. Pokud ji i tak neosobní dotek dokázal rozechvět a zadýchat, co by se asi stalo, kdyby se jí dotýkal tak, jak chtěl, kdyby mezi nimi nebyly žádné zátarasy kromě smyslného žáru jejich těl?

Ty spolkl kletbu a ze všech sil se snažil tlumit požadavky vlastního těla. Přiměl se ignorovat sexuální nutkání, které v něm rostlo s každým rychlým úderem srdce a připomínalo mu, že je velice mužem a že Janna, navzdory ošumělému mužskému oblečení a štíhlému tělu, je až příliš ženou, než aby mu to bylo příjemné.

Aniž by Janně řekl slovo, začal Ty zkoumat rozměry skalní římsy, která bude na noc jeho vězením. Janna koutkem oka sledovala jeho šmejdění, zatímco sesedala a kontrolovala Zebře kopyta, zda v nich nejsou zaklíněné kamínky. Nebyly. Pár minut hladila klisnu po zvědavém, vlezlém nose a čas od času ji lehce zatahala za měkké pysky – takové něžné škádlení Zebru bavilo stejně jako Jannu.

„Jdi si najít večeři,“ řekla Janna nakonec a odstrčila od sebe Zebřinu sametovou tlamu.

Klisna se zřejmě napásla dostatečně už během čekání, až se Ty vrátí. Nejevila touhu vracet se po strmé pěšině a hledat si potravu.

„Tak tedy nepřekážej,“ řekla Janna rozhořčeně.

Zebra se na ni podívala.

Janna zapletla prsty klisně do hřívy a zatahala. Zebra se poslušně pohnula a nechala se odvést na opačný konec římsy, tam, kde se svažovala k takřka neviditelné stezce.

„Je to všechno jen tvoje, holka.“

Hrom prudce zaburácel, až se země zachvěla. Zebra zastříhala ušima a vzdychla.

„Už jsi ji někdy svázala?“ zeptal se Ty s pohledem na úzký prostor, který všichni museli sdílet.

Janna zavrtěla hlavou.

„Doufejme, že nechodí ve spánku,“ zamumlal a shodil batoh. Břímě dopadlo na zem se žuchnutím, které výmluvně vypovídalo o jeho tíze.

„Na jaře jsme tu strávily tři dny, když se Cascabel pokoušel chytit Lucifera,“ řekla Janna. „Zebra na mě ani jednou nešlápla. Myslím, že si mě spletla s hříbětem. Když si lehnu ke spánku, jde se pást, ale pořád hlídá místo, kde spím. Když se něco děje, varuje mě.“

„Jsou takoví všichni tvoji mustangové?“ Znovu zavrtěla hlavou. „Ne, jenom Zebra. Většinu času má opravdu ráda mou společnost.“

„Většinu času?“

„Když přijde její čas, drží se blízko Lucifera a já se držím co nejdál.“

Ty pohlédl na Zebru. „Teď je její čas?“

„Ještě je brzy. Ale jestli do zimy nezabřezne, nebude to Luciferova chyba,“ řekla Janna suše.

Jeho úsměv na okamžik zazářil a pak Ty zaševelil: „Lucifer se o své klisny určitě dobře stará. Ale překvapuje mě, že ji nechává takhle toulat.“

„Má co dělat, aby utíkal před lidmi a zaháněl jiné hřebce, než aby se staral o nějakého tvrdohlavého ulejváka ze stáda. Kromě toho už přišel na to, že se Zebra vždycky vrátí.“

„Jak dlouho sleduješ Luciferovo stádo?“

„Od té doby, co táta umřel.“

„Vždycky se Lucifer držel ve stejném teritoriu?“

„Je větší, než bylo na začátku, ale jinak je Lucifer jako všechna divoká zvířata. Drží se toho, o čem ví, že je to bezpečné, dokud není donucen ke změně. Když k tomu dojde, odejde do úkrytu jen s několika svými nejdivočejšími klisnami.“

„Víš, kam odešel?“

Janna obdařila Tye nešťastným pohledem a neřekla nic. Věděl, že ochraňuje tajemství velkého hřebce. Nezazlíval jí to, ale stejně měl v úmyslu tato tajemství získat.

„Znáš Joe Troona,“ řekl Ty. „Jak dobrý je střelec?“

Změna tématu Jannu překvapila. „Hodně dobrý, pokud nepije. Pak je jen dobrý.“

„Je dobrý stopař?“

„Ne tak dobrý jako ty nebo já.“

„Víš to jistě?“

„Jednou mě hledal celé odpoledne, a já byla celou tu dobu jen patnáct stop od něj.“

Ty zavřel oči před náhlým návalem adrenalinu, který ho postihl, když si představil, jak se Janna docela sama ukrývá v podrostu a chlap jako Troon ji hledá s našponovanými kalhotami a čirým chtíčem v krvi.

„Dokáže se Troon dostat na dostřel od Lucifera?“

Janna ztuhla. „O čem to mluvíš?“

„Ned mi řekl, že Troon si vzal pušku a vydal se na lov. Chce Lucifera lehce zranit a pak chytit. Pokud není Troon zatraceně skvělý střelec, nakonec Lucifera omylem zabije.“

Jannino ztuhlé tělo se otřáslo. Její největší obavou bylo, že nějaký chtivý lovec mustangů se přestane snažit prchavého hřebce chytit a prostě ho místo toho zabije, načež daleko snáz zajme celé stádo.

„Jestli Troon zažene mustangy do jednoho ze slepých kaňonů, mohl by střílet seshora z útesů. Ale Lucifera poslední dobou honili už tolikrát, že se k východní straně Černé plošiny nepřibližuje. Zatlačili ho na severozápad, do kraje kluzkých skal, který znají jenom Indiáni.“

„Zůstane tam?“

Janna užuž chtěla říci, že ano, ale na to znala Lucifera příliš dobře. Nikdy v minulosti se nedal zahnat ze svého oblíbeného pohoří; vždycky se vracel na Černou plošinu, často s novými klisnami, které kvůli němu utekly z rančů nebo z jiných divokých stád. Kamenné kaňony, celoroční dostatek vody a nezmapované prostory, rozprostírající se kolem plošiny, jako by velkého hřebce neodolatelně lákaly. Rok co rok se vracel, aťsi ho člověk pronásledoval sebevíc. Tentokrát ho ale budou stíhat kulky, kterým nedokážou utéct ani jeho silné nohy.

Taková představa byla pro Jannu nesnesitelná. Existoval jen jeden způsob, jak by mohla předejít Luciferově smrti – tím, že ho zradí muži, který by nepoužil zbraň.

Janna vzhlédla do Tyových klidných zelených očí a v duchu se modlila, aby se rozhodla správně.

„Nejlepší pastva a voda v okruhu stovky mil je kolem Černé plošiny,“ řekla a v ústech měla sucho. „Znám každý pramínek, každičký úkryt, každé místo, kde je tráva bujná a hustá. Zavedu tě na všechna tajná místa, dokud Lucifera nenajdeme, ale nejdřív mi musíš jednu věc slíbit.“

Zoufalství a odhodlání v Jannině tváři probudily v Tyovi na okamžik přání, aby se byl o tom velkém černém hřebci nikdy nedoslechl. Jenže už o Luciferovi slyšel, stejně jako všichni ostatní chlapi od Rio Grande až po Hadí řeku. Doby, kdy se hřebec proháněl jako volný mustang, se rychle blížily ke konci a Janna to věděla stejně dobře jako Ty. Právě proto teď potlačovala slzy a snažila se mluvit.

„Budu na něj co nejhodnější,“ řekl Ty tlumeným hlasem a uchopil Janninu ruku do svých. „Nechci Lucifera zlomit na duchu. Jen ho chci spářit s několika skvělými klisnami. Vezmu ho na Loganův ranč ve Wyomingu a nechám ho běhat se stádem, než si postavím vlastní ranč. Pro Lucifera to bude skoro stejně dobré, jako když volně pobíhá tady. Bude v bezpečí, Janno. Nikdo po něm nepůjde s puškou nebo lasem.

A jestli se nedokáže smířit se zajetím,“ pokračoval Ty a špičkami prstů hladil Janně ruku, „osobně ho pustím na svobodu. Bylo by mi milejší, kdyby zemřel na svobodě, než aby žil v ohradě s očima tupýma jako z kamene. Tohle jsi chtěla, abych ti slíbil?“

Chvějivě se nadechla. „Děkuju ti, ale to všechno už jsem o tobě věděla, jinak bych vůbec nepromluvila a nenabídla ti pomoc.“

„Chceš tedy peníze? Moc jich nemám, ale ochotně…“

„Ne,“ přerušila ho rychle. „Nikdy bych za Lucifera nevzala peníze. Chci, abys mi slíbil, že mi dovolíš, abych ho nejdřív zkusila ochočit. Nesnesla bych pohled, jak ho chytáš do lasa a krotíš násilím.“

Ty si představil syrovou sílu hřebce a jeho tvrdá, rychlá kopyta. „Ne. To je moc nebezpečné.“

Dlouhou chvíli hleděla Janna do Tyovy tváře. Hasnoucí paprsky slunce odhalovaly odhodlání stejně veliké, jako bylo to její. Beze slova vyprostila ruku z jeho sevření, odhodila pončo proti dešti a pustila se do uhlazování místa k nočnímu spánku. Při práci ji Ty mlčky pozoroval a v duchu se ptal, nač asi myslí.

Konečně skončila kanonáda bouře a zbyl jen prudký, vytrvalý déšť. Ty pohlédl na Jannu, která napůl ležela, opřena o kamennou stěnu. Ve tmě nepoznal, jestli spí. Myslel si, že ano.

„Janno?“ zavolal tiše.

Žádná odpověď nepřišla.

Ty si navlékl pončo proti dešti a vyšel zpod ochranné římsy. Kdyby tábořil s někým ze svých bratrů, neodcházel by víc než tři metry, aby si ulevil. Takhle zašel o značný kus dál.

Když se vrátil, byla Janna pryč.

Ty spal, dokud vítr nevymetl z oblohy mraky a nedovolil úzkému stříbrnému úsměvu měsíce ozářit zemi.

15

Ve studeném dešti se Janna třásla a stýskalo se jí po svinuté přikrývce, kterou nechala ve svém zimním táboře, ale ať pršelo sebevíc, nezastavila se, aby vyhledala přístřeší před průtrží. Dokud prší, bude déšť smývat její stopy. Kromě toho byla ani ne čtyři kilometry od jedné ze svých skrýší na Černé plošině. Ráno už se ohřeje a vyspí na místě, které nikdy nikdo nenajde. Ani Ty MacKenzie.

Když se mračna konečně roztrhala na cáry mlžného oparu, hnané hravým větrem, začínala Janna litovat, že s sebou nevzala Zebru. Nedokázala se však přimět zanechat Tye samotného na území, kde se to hemžilo indiánskými odrodilci. Zebra ho aspoň zanese až k tisícovce skrytých kaňonů a tajných pramenů Černé plošiny, než odkluše hledat znovu Luciferovo stádo.

A Janna neměla pochyb, že Ty zamíří právě na Černou plošinu místo do bezpečí pevnosti. Neopustí teritorium, dokud nebude mít to, kvůli čemu sem přišel – Lucifera.

Srpeček měsíce poskytoval Janně jen málo světla a ještě méně útěchy, když vytrvale kráčela k temnému obrysu plošiny, která se tyčila od země, až zakrývala hvězdy podél obzoru. Když uviděla slabou rýhu, které říkala Větrná díra, zahnula k západu. Střídavě běžela a šla a blížila se k místu, které bylo jejím domovem.

Ve tmě před úsvitem našla Janna až na třetí pokus hromadu rozbitých balvanů, kde měla schovanou rezervní polní láhev, přikrývku, nůž a sirky. Přikrývka byla okousaná od myší a plesnivá, ale suchá. Zabalila se do ní a naplnila si láhev vodou z díry, vymleté v kameni, takže tvořila mísu, v níž se po bouři držela dešťová voda.

S lahví a nožem u boku, suché sirky v kapse košile, šplhala Janna kaňonem vzhůru, až dorazila k místu, kde voda z potoků dávno vymlela ve stěně kaňonu díru o velikosti místnosti. Voda už k prohlubni nedosahovala ani při největších povodních, bylo tu bezpečí a sucho. Než zdolala poslední úsek strmé skály k prohlubni, obrácené směrem k východu, třásla se už hladem, chladem a vyčerpáním.

Protože vítr vanul od severu, dostaly se sem k ní jen největší poryvy. Teskně vzpomínala na horký pramen ve svém zimním táboře a na sluneční svit a vůni borovic. Pak si vzpomněla na teplo Tyova mohutného těla a na příjemné tření jeho hrudi na zádech, na dotek jeho stehen, paže, které ji objímaly jako hřejivá ocel, když se držel Zebřiny dlouhé hřívy.

Janna znovu pocítila v břiše to zvláštní, tetelivé teplo, až se rozechvěla čímsi jiným než chladem. Vzpomínala na Tyovu sílu, dotek jeho napjatých svalů, když ji zvedal a když se opírala o jeho paže. Při té vzpomínce jí mravenčilo v dlaních, jako by si je třela o jeho rukávy. Přemýšlela o napjatém, soustředěném výrazu v jeho tváři, když se k ní shýbal v houštině, kde ji probudil z hlubokého spánku. A ptala se v duchu, co by se bylo stalo, kdyby Zebra nezvětřila odrodilce a neukončila tak tlumené vyčkávání toho okamžiku.

Po nějaké chvíli Janna konečně usnula. Její sny byly stejně neklidné jako vítr ve skalách.

„Tak co, holka?“ řekl Ty potichoučku. „Bojíš se tmy?“

Zebra netrpělivě šťouchla do ruky, která jí držela nos. Chtěla sejít po pěšině dolů.

„Jo, to jsem si říkal. Za kýmpak půjdeš, za Jannou, nebo za tím velkým černým hřebcem?“

Zebra zafrkala.

„No, něco ti řeknu, holka,“ pokračoval Ty a vyhoupl se na klisnin hřejivý hřbet. „Doufám, že to bude Janna. Až ji najdu, tak…“

Tyův hlas umlkl. Nevěděl, co udělá, až Jannu najde. Ze svých snů byl nepokojný a vzrušený, a nasupený jako medvěd s bolavým zubem. Zuřil, že Janna vyklouzla do bouřlivé noci a neměla ani improvizované pončo proti dešti. Ať už si sebevíckrát říkal, že si zaslouží všechno, co jí vlastní tvrdohlavost způsobí – nebo že se očividně dokáže o sebe v každém případě postarat – myšlenka na to, že je někde promáčená, prochladlá a hladová, ho stále v duchu strašila.

„Sakra, proč neodjela aspoň na tobě?“ mumlal Ty ke koni. „Představovala si, že tvoje stopy by se dost dobře nesmyly? Nebo myslela, že utečeš a já tě budu sledovat a úplně ztratím její stopu?“

Zebra si zvuku polohlasných otázek svého jezdce vůbec nevšímala. Ubírala se po svahu dolů hbitě a jistě, jak to v kamenitém terénu dokáže jen mustang.

Ty se ani nesnažil Zebru vést. Nevěděl, kam jde. Kromě toho byly ve tmě smysly klisny daleko bystřejší než jeho. Jediná výhoda, kterou nad mustangem měl, byl jeho mozek.

To je, panečku, výhoda, říkal si sardonicky. Nedokážu přechytračit ani mrňavou holku.

Tyto úvahy Tyovi náladu nijak nezlepšily. Stejně tak skutečnost, že pokaždé, když zavřel oči, viděl naprostou nehybnost Janniny tváře, když odmítl slíbit, že ona bude tím, kdo zajme Lucifera.

Do horoucích pekel, zatraceně, soptil Ty v duchu. Co bych to byl za chlapa, kdybych ji nechal riskovat kůži v boji s tím hřebcem.

Tyovi se v mysli zkoncentrovala živá vzpomínka na Jannino tělo. Bylo hladké a pevné pod jeho dlaněmi, když ji sundával z koně. Boky se jí lákavě vlnily pod útlým pasem, křivky skrývající ženská tajemství, křivky, které vyzývaly mužské dlaně, aby je sledovaly, a pak ústa, rty, jazyk…

Ty poposedl, aby ulevil tlaku svého ožívajícího, tvrdnoucího těla. Bolel ho každý úder srdce, a byla to bolest, s níž se až příliš dobře obeznámil od té doby, kdy jeho mozek objevil to, co tělo vědělo od začátku: Janna není chlapec, ale žena.

Věděla, jak moc po ní toužím? Proto utekla do bouřky?

Nejistota sevřela Tyovy rty do tvrdé linie. Janna mu zachránila život a riskovala při tom svůj. Pomyšlení, že ji – jakkoli neúmyslně – připravil o ochranu, kterou by jí v téhle nebezpečné zemi mohl poskytnout, v něm budila znechucení vůči sobě samému i vůči svému neposlušnému tělu.

Ty nechápal vlastní reakci na Jannu. Nikdy v minulosti se nehonil za ženskými; nikdy nemusel. Přitahoval je, jako plamen svíčky přitahuje můry. Bral, co mu nabízely, na oplátku jim dával rozkoš a vyhýbal se pannám, protože byl odhodlán neoženit se, dokud si nenajde za manželku krásnou hedvábnou dámu. Nijak se netajil svým úmyslem zůstat volný, ale ženy, které za ním přicházely, mu buď nevěřily, nebojím to bylo jedno.

Ale žádná z nich ode mě neutekla, přisámbůh. Sakra, většinou jsem utíkal já před nimi!

Studený vítr vanul od nehostinných výšin Černé plošiny a připomněl mu, jak bídně je na tom asi Janna – opěšalá, bez pořádného kabátu a patrně také na kost promoklá. Mračil se na bledě růžový úsvit, jako by zavinil všechno, co se nezdařilo od chvíle, kdy mu chyběl jen okamžik, aby chytil velkého černého hřebce, a namísto toho byl sám lapen Cascabelem.

Jitřní obloha změnila barvu z bledě růžové do bledě modré, deštěm vymyté. Časné ranní slunce hřálo pramálo, ale jak Zebra klusala k hřebeni dlouhého pahorku, bylo už světlo dost silné, aby Ty poznal, kde je. Zastavil Zebru těsně pod vrcholem, vytáhl z tlumoku nový dalekohled a podíval se za sebe. Nic se za ním nepohybovalo, jen pár černých havranů letělo ztichlým vzduchem.

Ty poposedl, podíval se doprava a doleva. Kam dohlédl, všude to bylo stejné, nic se nehýbalo. Nemohl by být osamělejší, ani kdyby byl prvním člověkem na světě.

Zebra zafrkala, přešlápla a sdělila tak Tyovi, že chce vyrazit.

„Klid, holka. Počkej, až se rozhlédnu.“

Ať se Ty díval, kam chtěl, krajina byla tísnivá. Byla také krásná pro toho, kdo dovedl ocenit holé tvary hor a mes, kamenné věže a strmé kaňony, dlouhé hřebeny a skalnaté pahorky bez vlídné zeleně. Rostliny, pokud tu byly, byly rozestřeny ve skalnaté krajině tak řídce, že na mnoha místech byla vidět kamenná substruktura terénu. Na pozadí tmavnoucí modři oblohy se skalnaté pahorky, útesy a rokle leskly všemi barvami od bílé až po rezavě hnědou a černou. Na nižších svazích se tyčily jalovce jako temně zelené plameny, plápolající nazdařbůh mezi fantastickými skalními formacemi.

Jediná povědomá část krajiny pro toho, kdo se nenarodil na západ od Mississippi, byla hromada kamene zvaná Černá plošina. Z dálky dost připomínala trosky hory. Kromě toho se ostrá kombinace rudých nebo bílých útesů a prudkých řek černé lávy nepodobala ničemu, co kdy Ty viděl. Ještě si pamatoval vzrušení a niterný pocit nebezpečí, které v něm krajina vyvolala při prvním spatření. Drsná, krásná, lákavá svými tajemstvími a překvapeními, ohrožovala tato rozlehlá země jeho tělo a současně si podmaňovala duši.

Ty svraštil čelo a ještě jednou se ohlédl za sebe, pohled nechal mírně rozostřený. Ani pomocí tohoto starého loveckého triku k odhalení pohybu v rozlehlé krajině nespatřil nic nového. Bylali Janna někde za ním, neviděl ji. Neviděl ani žádné odrodilce, vojáky, mustangy nebo králíky. Odložil dalekohled.

„Tak dobrá, holka. Jdeme.“

Zebra svižně vyrazila, spěchala přes hřeben vyvýšeniny, jako by chápala, že její silueta proti obloze vyvolává nežádoucí pozornost. Mustang se vydal přímou čarou od místa, kde přečkali nejhorší déšť, k dlouhé, nerovné čáře útesů, jež vyznačovala východní okraj Černé plošiny. Ty nevěděl o žádné cestě nahoru na plošinu z východní strany, ledaže by tu byla nějaká stezka vyšlapaná zvěří. Každopádně netoužil vyzkoušet takovou stezku na hřbetě mustanga bez sedla, který by ho každou chvíli mohl zatoužit shodit.

„Můžu na tobě jet nebo tě stopovat,“ šeptal si Ty. „Co bude lepší?“

Pokud by bral ohled v první řadě na osobní bezpečnost, pak Ty věděl, že by měl klisnu pustit a vydat se po její stopě. Vlastní bezpečí mu však nedělalo ani z poloviny takovou starost jako nutnost najít rychle Jannu, a pokud šlo o rychlost, ta byla na mustangovi mnohem větší. Kdyby ho Zebra shodila, pak by mohl mít starosti s jejím stopováním v odpoledních bouřích, k nimž v kraji kaňonů docházelo takřka denně. Prozatím se jí bude držet jako kaktusový trn a doufat, že se dostane k Janně dřív, než chytne zápal plic z toho pobíhání v dešti.

A Ty také doufal, že si Troon prolil hrdlo samohonkou natolik, aby minul cíl a Lucifer se dožil chvíle, kdy se stane zajatcem Tyrella MacKenzieho.

16

Stopa byla tak dokonalá a neočekávaná jako diamant v hrsti bláta.

„Hou, Zebro.“

Ty mohl klidně šetřit dechem. Zebra už zastavila a spustila nos ke šlépěji. Nasála vzduch, vyfoukla ho a znovu nasála. Na rozdíl od klisny nemusel Ty spoléhat na svůj čich. Neměl pochyb, že čára útlých šlépějí patří Janně. Mátlo ho, že se ty stopy objevily zčistajasna a po deseti metrech mizely.

Bruja. Čarodějnice.

Tyovi se stáhla kůže v zátylku a zamrazilo ho. Nebyl pověrčivý, ale bylo snazší věřit na čarodějnice než věřit, že něco tak velkorysého a něžného jako Janna dokázalo v tomto kraji přežít bez pomoci.

Ze Zebřina hřbetu pozoroval Ty terén, kde šlépěje zmizely. Za nimi zahlédl úzký jazyk kamene přicházející zprava. Špička poslední šlépěje byla otisknuta hlouběji, jako by se Janna zabořila do mokré země při skoku na kámen. Zebra chvilku očichávala kamenný jazyk, než se ohlédla na Tye, jako by se ptala: No a co teď?

„Dobrá otázka,“ zašeptal Ty.

Skalnatý běhoun vedl ke členitému, úzkému pahorku, tvořenému jenom větrem ohlazeným kamenem. Někdo tak obratný jako Janna by sice mohl použít tento hřeben místo pěšiny, ale pro mustanga s jezdcem by to bylo těžké.

Jako všichni dobří lovci se i Ty už dávno poučil, že stopy na zemi nejsou jedinou možností, jak stopovat kořist. Lepší bylo vědět, kam kořist směřovala. Všiml si prve Janniny nelibosti a strachu při pomyšlení, že Lucifer bude loven puškou. Ty nepotřeboval žádnou zvláštní předvídavost, aby usoudil, že zamíří k Luciferovi nejkratší možnou cestou. Naneštěstí nic v krajině, kterou měl před sebou, nepůsobilo průchodně ani pro člověka, natožpak pro koně.

Pak se Ty rozpomněl, co mu Janna prve řekla: Znám každý potůček, každý úkryt, všechna místa, kde roste bujná a hustá tráva.

Nehybně seděl a rozhlížel se po krajině před sebou. Na Janninu stopu nenarazil jen díky šťastné náhodě. Po pravdě řečeno, štěstí s tím mělo pramálo společného. Přestože země sama byla rozlehlá, bylo tu jen relativně málo míst, kde se lidé a zvířata mohli volně pohybovat, a ještě méně takových, kde mohli přejít z jedné mesy či kaňonu do druhého. Vyčnívající mesy, hluboké kamenné rokle a ničím nepřerušovaná skalnatá členitost terénu omezovaly přístup k širokým splazům mezi Černou plošinou a mesami i pohyb po samotné plošině. Všechno – zvěř, divocí koně, Indiáni, dobytek i honáci – bylo nuceno ubírat se po zemském povrchu víceméně stejným směrem.

S úkrytem to ovšem bylo něco docela jiného. Byly tu doslova tisíce míst, kam se mohl člověk schovat. Nakonec však každý králík musí vyjít do odkrytého terénu, aby si našel vodu nebo potravu nebo prostě jen bezpečnější úkryt.

Janna na tom nebyla jinak.

Janna se kousla do rtu a stáhla si klobouk hlouběji přes kaštanové vlasy, skrývajíc tak jakýkoli výmluvný záblesk barvy. Sluneční žár už zesílil do té míry, že chlad nepředstavoval žádný problém. Žízeň za ni řešila polní láhev. Žaludek však nebyl spokojený. Ustavičně jí připomínal, že už dávno měla být snídaně a oběd, ani nemluvě o tom, že nesnědla ani sousto po půlnoční procházce v dešti.

Přesto však nebyl pro Jannu největší nesnází hlad. Nesnází byl Ty. Půl kilometru od ní si sedl na kamenný výběžek, odkud měl rozhled po krajině. Křivá borovice, která rostla ze skalní pukliny, ukrývala jeho tělo. Kdyby Janna nezahlédla záblesk pohybu, když šplhal ke svému současnému stanovišti, vůbec by ho nezahlédla včas, aby mohla padnout k zemi.

Teď byla v pasti. Aby se dostala k jediné pěšině na strmou východní stranu Černé plošiny, musela překonat úsek holé skály. V okamžiku, kdy opustí úkryt, vrhne se na ni jako hladový kojot na králíka.

Proč jsi prostě nevyjel se Zebrou na plošinu, když začala být neklidná? vyptávala se Janna v duchu Tye. Proč jsi ji pustil? Dokázala by tě zavést k Luciferovi stejně rychle jako já, tak proč tam trčíš a hledáš mě místo toho hřebce?

Na Janniny němé otázky nic neodpovídalo. Opatrně přenesla váhu a podrbala se na boku, kde se jí do citlivého místa zarýval uvolněný kámen. S netrpělivým zvukem pootočila hlavu jen natolik, aby přehlédla vzdálenost, která ji dělila od Tye.

Pořád ještě tam byl.

Za normálních okolností by se Janna prostě uvelebila ve svém úkrytu a vydržela čekat déle než ten, kdo ji lovil. Udělala to už mnohokrát, když na její stopu narazili Cascabelovi muži a zahájili pronásledování. Ukázalo se vždycky, že je trpělivější než její pronásledovatelé.

Ale teď už ne. Jannina trpělivost se vypařovala ještě rychleji než dešťové kaluže v horkém slunečním svitu. Každou minutou, kdy zůstávala v úkrytu, se Joe Troon víc a víc blížil k Luciferovi. Takové pomyšlení působilo Janně bolest, zvlášť když věděla, že jí od Tye žádné skutečné nebezpečí nehrozí. I kdyby ji chytil, nezbil by ji, neznásilnil ani nemučil. Po pravdě řečeno, Jannu nenapadalo nic bolestivého, co by jí nejspíš mohl udělat, kromě připomínky, jak je vzdálena jeho představě hedvábné dámy.

Při té myšlence se koutky Janniných úst stočily k bradě ještě nešťastněji. Kromě toho, že si byla jista, že v členité krajině není vidět, nikdy příliš neuvažovala o svém zevnějšku, tak ani onak. Teď ano. Když viděla Tye v jeho nových šatech a s lícemi hladce oholenými, došlo jí, jak je hezký a jak má ona sama daleko ke křehké hedvábné dámě, která by ho dokázala přitahovat a udržet.

Janna se zadívala přes úsek divočiny na Tye a přiznala si, jak moc chce, aby o ní snil. A současně si přiznávala, jak je nemožné, aby se pro něj takovým snem stala.

Kdyby byla hedvábnou dámou, předmětem Tyovy touhy, umřela by tehdy u toho osamělého napajedla jako její otec, neboť tam nemohla spoléhat na nikoho než sama na sebe. Kdyby tam neumřela, určitě by umřela hlady, protože by si nedokázala chytit a zabít potravu. Místo zoufalství nad svou soběstačností by měla děkovat bohu za schopnost přizpůsobit se drsným nárokům přežívání v divočině.

Opravdu chci být tak měkká a k nepotřebě, jen abych dokázala Tye přitahovat? zeptala se opovržlivě sama sebe.

Chci.

Promptní, upřímná odpověď Janně náladu nijak nezlepšila. Zamračeně zírala přes terén, který ji odděloval od Tye.

Kdybych byla ukňouraná a natvrdlá, Cascabel by Tye vystopoval a zabil. Ale napadlo to Tye někdy? Ne. Ten jenom blouzní o nějaké křehotince, která by patrně omdlela, kdyby si měla rozčesat zacuchané vlasy.

Janna se na dálku škaredila na Tye. Hni sebou, krucinál! Mám lepší věci na práci, i když ty třeba ne.

Ty zůstával na svém místě.

Další půlhodina se vlekla, aniž by se pohnulo něco víc než stíny, vrhané nízkým obloukem slunce z jasné oblohy. Nad pustými roklemi krákorali havrani. Králíci oždibovali podrost. Ještěrky pelášily po rozpálené skále a vlekly za sebou bleskurychlý černý obrys svého stínu. Na nebi kroužil jestřáb a vysílal své skřehotavé výkřiky k zemi, jako by vrhal kopí. Janna měla sto chutí mu odpovědět, aby ventilovala své rostoucí zoufalství.

Ozval se však jiný zvuk – spíš výstřel z pušky než volání jestřába. Byl to vzdálený zvuk a už se neopakoval.

Jannu napadly tři věci současně. První, že žádný běloch by nebyl takový šílenec, aby upoutával pozornost Cascabelových odrodilců tím, že bude střílet po zvěři. Druhá, že Joe Troon vystřelil na Lucifera. Třetí, že Ty se bude dívat směrem k výstřelu místo do otevřeného prostoru mezi sebou a trasou k východní straně Černé plošiny.

Sotva ji ta myšlenka napadla, už Janna jednala. Vyrazila ze škvíry, v níž byla ukryta, a dala se do hbitého běhu.

Ty uslyšel zvuk výstřelu v tomtéž okamžiku jako Janna. Stejně jako ona i on si pomyslel několik věcí současně, přičemž napínal uši, zda neuslyší další výstřely, ale slyšel jen vítr. Nepodíval se však směrem k výstřelu. Věděl, že ať se tam stalo nebo děje cokoliv, je to příliš daleko, než aby to mohl nějak ovlivnit. Jeho pozornost, upřená na členitý terén mezi ním a plošinou, nezakolísala.

Okamžitě Jannu zahlédl. Posledních několik hodin se učil nazpaměť možné přístupy k nejasné pěšině, kterou zahlédl na Černé plošině, takže při volbě trasy ani nezaváhal. Vstal a několika kroky dosáhl vrcholné rychlosti, běžel ze všech sil, rychle a čistě, bleskurychle zdolával terén a doháněl Jannu po diagonální trase.

Janna postřehla pohyb koutkem oka, poznala Tye a zdvojnásobila úsilí dostat se na pěšinu k plošině. Bylo to, jako by stála na místě. Viděla už jednou Tye utíkat, ale tehdy byl zraněný a oslabený účinky bití v Cascabelově uličce. Teď zraněný nebyl. Běžel rychlostí vlka, překonával vzdálenost ke své kořisti každičkým skokem.

Jednu chvíli byla Janna jako pták v letu – vzápětí ležela na tvrdé zemi. Jenže nedopadla na zem, ale na Tye, který se otočil, když ji popadl, aby náraz na nepoddajnou zem ztlumilo jeho tělo.

I tak si Janna vyrazila dech. Než stihla reagovat, bylo už pozdě. Ležela naznak, přitisknuta k rozpálené zemi tíhou Tyova mohutného těla. Chytil ji za zápěstí a držel jí je nad hlavou, uvězněná ve svých rukou.

„Nemyslíš, že je na čase, abychom si trochu popovídali?“ zaševelil Ty.

„Pusť mě!“

„Slibuješ, že neutečeš?“

Janna se prudce zazmítala ve snaze Tye shodit. Jen se uvelebil na jejím těle o trochu tíživěji.

„Jsem větší než ty, pokud sis toho nevšimla,“ řekl. „Takové mrně jako ty nemá šanci proti muži žádných rozměrů, natožpak proti tak velkému, jako jsem já.“

Začala nazývat Tye stejnými jmény, jaká používal její otec, když se tažná mula nechtěla hnout z místa. „Ty bohapustý zmetku šilhavé krávy a nejpitomější čubčí synu, co kdy bůh…“

Velká dlaň zakryla Janně ústa a přerušila tok jejích urážek.

„Copak ti nikdy nikdo neřekl, že dívka nemá používat takové výrazy?“

Tlumené zvuky zpod jeho dlaně mu sdělovaly, že ho Janna neposlouchá. Rozháněla se po jeho rameni a bradě rukou, kterou prve pustil, aby jí mohl zakrýt ústa. Zvedl dlaň a znovu ji chytil za zápěstí.

„Bastarde jednonohé kurvy a jednookého, slabomyslného…“

Tyova tvrdá ústa náhle přilnula k Janniným. Rty měla pootevřené, dech horký, chutnala jako čerstvý déšť. Prudce se otřásl a pronikal zas a znovu jazykem do jejích úst, toužil ji pohltit.

Divokost Tyových úst a zběsilé pronikání jeho jazyka Jannu šokovalo, takže zcela znehybněla. Bezmocně se chvěla, překonána jeho silou a vnímáním toho, jak se na ní jeho tělo pohybuje, jak naléhavě se o ni tře, jako by se ji snažil zatlačit do země.

Nemohla se hýbat, nemohla dýchat, a přesto ten kontakt neustával, jeho mohutné tělo ji drtilo a ukazovalo jí, jak marné je bojovat s ním. Pokusila se promluvit a zjistila, že ani to nejde. Zmítala se, svíjela, pokoušela se mu ubránit, ale byl příliš velký, jeho tělo bylo všude; byla bezmocná jako myš ve spárech jestřába.

17

Když Ty konečně odtrhl ústa a zadíval se na Jannu, dýchal zhluboka a přerývaně, a její zorničky byly rozšířené, temné, obrovské, zvětšené slzami.

„Už mi nikdy neutíkej,“ řekl Ty chraplavým hlasem a oči měl skoro černé, jak měl rozšířené zřítelnice.

Janna pocítila divoký záchvěv, který projel jeho tělem, cítila jeho silný a zrychlený dech, vysoušející slzy na jejích lících, cítila divokou energii jeho napjatých svalů. Měla být zděšená, a přesto kdesi hluboko v podvědomí věděla, že Ty by jí doopravdy neublížil. I tak se třásla, protože nechápala pocity, které ovládaly její tělo – i jeho.

„Můžeš mě ppustit,“ řekla rozechvěle. „Já nneuteču.“

Několik vteřin bylo jen ticho a divoký lesk v Tyových očích. Zčistajasna Jannu pustil a skulil se stranou do pozice vsedě, přitáhl si kolena k tělu, jako by ho něco bolelo.

„Kristepane,“ procedil Ty skrz zaťaté zuby. „Promiň, maličká. Nikdy v životě jsem se žádné ženské nevnucoval násilím.“

Janna dlouze, přerývaně vydechla, a pak ještě jednou. „To je v pořádku.“

„To sakra není,“ zavrčel. Otočil hlavu a zadíval se na ni očima tvrdýma jako kámen. „Ty sem nepatříš, Janno Waylandová. Jsi chodící pokušení pro každého chlapa, co tě uvidí, úplně osamocenou a bez ochrany. Odvezu tě do pevnosti, a tím to končí.“

„Jestli to uděláš, Joe Troon zabije Lucifera, pokud to ještě neudělal. To, co jsme slyšeli, mohl být výstřel.“

Ty řekl polohlasem něco zuřivého a pak dodal: „Ty to nechápeš.“

„Ne, to ty nechápeš,“ řekla Janna hbitě. „V pevnosti nebo ve městě nebo na ranči jsem dívka bez příbuzných, dobrá jen na to, aby prala nebo umývala nádobí nebo krmila chlapy nebo… no, však víš.“ Janna zuřivě zavrtěla hlavou. „To já nechci. Tady mi nehrozí jejich poťouchlé pohledy a nenechavé ruce. Jediný chlap jsi tady ty, a ty o mně takhle neuvažuješ.“

„Neuvažuju? Co, sakra, myslíš, že se zrovna teď stalo?“ otázal se, takřka neschopen věřit vlastním uším.

„Naštvala jsem tě, a tys mi to vrátil.“ Janna pokrčila rameny. „No a co? Už jsem zažila od chlapů mnohem horší věci a přežila je.“

Ty se užuž chtěl zeptat, jak to Janna myslí, pak si uvědomil, že to nechce slyšet. Slyšel kdysi sestřin zlomený pláč, když znovu prožívala přízračnou dobu svého zajetí v rukou bílých nájezdníků. Představa, že by s Jannou někdo zacházel tak surově, byla nesnesitelná. Byla tak divoká ve své touze po svobodě, tak děsivě křehká pod těžkým šatstvem, které ji zakrývalo.

„Bože,“ zasténal Ty, složil hlavu do dlaní a nenáviděl sám sebe. „Janno… maličká… nechtěl jsem ti ublížit.“

„Ale tys mi neublížil.“ Úzkostlivě se na něj zahleděla, když nereagoval. Položila mu ruku na zápěstí, tam, kde končila košile a začínala vlahá kůže. „Ty? Na mou duši. Trochu jsi mě vystrašil a hodně zmátl, ale vůbec jsi mi neublížil. A rozmyslela jsem si to. Pomůžu ti dostat Lucifera dřív, než ho dostane Joe Troon.“

Chvíli zíral na ruku, spočívající na jeho zápěstí. Prsty byly dlouhé a jemné, něžně opálené sluncem, nehty krásně tvarované a růžové zdravím, pokožka pružná a teplá. Toužil tu ženskou ruku uchopit a líbat prohlubeň dlaně, olizovat citlivou pokožku mezi prsty, něžně kousnout do masitého polštářku na úpatí palce, až by se jí lámal dech a až by se jí ruka svinula pod jeho dotykem jako spící květina…

„Přestaň na mě takhle koukat,“ řekla Janna a vyškubla mu prsty. „Vím, že moje ruka není bílá jako lilie, ani měkká, ani nesmrdí parfémem, ale stejně je to dobrá ruka. Pomohla ti zachránit tu tvou pitomou mužskou kůži pamatuješ?“

Ty otevíral ústa, aby Janně sdělil, že to špatně chápe, že myslel právě opačně, jak je její ruka lákavá. V posledním okamžiku mu zdravý rozum zavelel držet jazyk za zuby. Ona odmítá opustit zdejší kraj, a on nemůže odejít, dokud nedostane Lucifera. On potřebuje, aby mu s hřebcem pomohla, a ona potřebuje, aby jí kryl záda. Je však tak vyhladovělý po ženách, že sám sobě nemůže věřit, že od ní dokáže dát ruce pryč. Budeli na něj dopálená, hodně to pomůže udržet ji v bezpečné vzdálenosti. Protože věděl, jaké asi byly její zkušenosti s muži, prostě by nedokázal žít sám se sebou, kdyby snad vzbudil v Janně domněnku, že požaduje sex výměnou za bezpečí nebo cokoliv jiného, co jí může poskytnout.

„A já se ti snažím poděkovat za to, žes mi zachránila kůži, tím, že ti na oplátku zachraňuju tvou,“ protáhl tiše Ty, „ale k čertu s tím. Chceš tady běhat a riskovat ten svůj prťavý život, jen do toho. Já jen děkuju bohu, že tě stvořil tak zatraceně nelákavou pro chlapy. Být to jiná ženská, byl bych v pokušení zjistit, co pod všemi těmi hrubými hadry je. Ale ty? Jsi jako křepelčí kuře, samé oči a ústa a opálený obličej. S tebou mi nehrozí větší pokušení než mnichovi v klášteře.“

„Ale vždyť…“

Tyova ruka vystřelila, zakryla Janně ústa a přerušila její slova.

„Měla bys na kolenou děkovat bohu, že to cítím takhle,“ řekl Ty zuřivě. „Kdybych tě dostal do rukou, nebyly by to žádné housle a růže. Jsem příliš vyhladovělý po ženských, než abych se zdržel a nevzal si, co potřebuju. A bylo by to: braní. Žádné sliby ani něžná slůvka, žádné svatební obřady, nic než mužský hlad a ženská, co je po ruce.“

Janna slyšela každičké slovo, ale záleželo jí jen na Tyovu přiznání, že dychtí po ženě. Tím získávala potřebnou zbraň. Zdálo se, že její úsilí prokázat, že je žena, přinášelo jakési účinky.

Dost trpce se usmála a usoudila, že ho donutí vzít zpátky každičké z těch řezavých slov o nedostatcích jejího ženského kouzla. Od tohoto okamžiku zdvojnásobí své úsilí, aby mu připomněla, že je žena a on že je vyhladovělý muž. Srazí ho na kolena touhou… a pak se mu vysměje, odkráčí a nechá ho stejně zoufalého a nešťastného, jako je teď ona.

„Když si teď rozumíme,“ řekla Janna upjatě, „mohli bychom snad vyrazit, aby Joe Troon nezabil Lucifera dřív, než ho stihneme zastavit?“

Ty si říkal, že bolest a hněv, které vidí v Janniných očích, jsou lepší než ta větší bolest, která by následovala, pokud by od ní nedokázal uchovat odstup. Podle toho, co slyšel, s ní muži zacházeli přinejmenším hrubě; přinejhorším byla znásilněna. Kdyby ji zneužil, nebyl by o nic lepší než Joe Troon.

To si říkal, ale nebyl si jist, jestli tomu věří. Bude k Janně slušný, i kdyby ho to mělo zabít… ne? Určitě ano. Není zvíře, aby si vzal to, co mu žena dobrovolně nedá.

No jasně. Jsem opravdový jižanský gentleman. Právě proto jsem drtil Jannu pod sebou do hlíny, jako bych nikdy neměl ženskou a nikdy ji mít nebudu, pokud se jí přímo na místě nezmocním. Nemůžu si věřit, pokud jde o ni, tak jako nedovedu lítat.

Ty pohlédl do Janniných šedých očí, které ho pozorovaly, čekaly na jeho odpověď a bylo v nich příliš mnoho stínů.

„To je sakra nápad,“ řekl stroze. „Počkej tady, než si dojdu pro tlumok.“

Janna ho pozorovala, jak vstává a bez ohlédnutí odchází. Nepohnula se. Věděla, že ji zkouší, zjišťuje, zda jí může věřit. Kdyby se při první příležitosti dala na útěk, pak by pro něj bylo lepší odhalit její nedůvěryhodnost teď, než až přijde čas, aby držela noční hlídku, až on bude spát. Obdivujíc jeho pragmatismus skoro stejně jako plavný krok svalnatých nohou, dívala se Janna za Tyem, dokud nezmizel. Čekala na jeho návrat, aniž by se z místa, kde seděla na zemi se zkříženýma nohama, hnula jen o píď.

Když se Ty vrátil a uviděl Jannu přesně tam, kde ji zanechal, pochopil její němé poselství: může jí důvěřovat. Pochvalně kývl, vztáhl ruku a pomohl jí na nohy.

Byla to příležitost, na kterou čekala. Nechala se zvednout, pak klopýtla a dopadla na Tyovo tělo plnou vahou. Jeho paže se kolem ní automaticky sevřely, aby ji podepřely.

Náraz Janniny váhy byl pro muže s Tyovou postavou zanedbatelný, ale teplo jejího těla ne. Když ji sevřel v náručí, aby ji udržel na nohou, pocítil bleskový úder rozkoše nad tím, jak dokonale se k němu hodí. Pružná, štíhlá, vonící po borovicích, byla jako náruč plná slunce.

„Janno? Co se děje?“

Ještě okamžik vychutnávala lahodné teplo a sílu Tyova těla, než zvolna začala přenášet tíhu zase na vlastní nohy. I pak se držela jeho svalnatých paží a opírala se o jeho sílu.

„Promiň,“ řekla Janna, oči sklopené, zatínajíc prsty do obliny Tyových bicepsů a velmi zvolna je uvolňujíc. „Nejspíš mám trochu… hlad.“

Ty byl rád, že se na něj Janna nedívá, když se přiznávala ke svému hladu, protože by byla viděla v napětí jeho tváře nahé přiznání vlastní touhy. Vzápětí pochopil, že Janna nemluví o elementárním hladu pohlaví, nýbrž o stejně zásadním hladu ve svém žaludku. Slyšitelně jí v něm kručelo, když spočívala lící na jeho hrudi a opírala se o něj, jako by únavou nedokázala stát úplně sama. Usmál se navzdory touze, která se mu svíjela ve slabinách. Něžně zaťukal ukazováčkem na kořen Jannina nosu.

„Chudinko ptáčátko,“ řekl soucitně. „Pojď. Hned jak budeme v lepším úkrytu, tak tě nakrmím.“

Jeho hlas zněl pod Janninou lící ozvěnou hlubokého burácení, ale shovívavost v jeho tónu byla nezaměnitelná. Ptáčátko. Nešťastně svěsila koutky úst. Pokus probudit v něm touhu měl za následek bratrské pohlazení. Pokušení zakousnout se do tvrdé, vlahé hrudi, na které měla položenou tvář, ji téměř překonalo. Cítila, že by to byla vážná chyba v jejím tažení „náhodného“ svádění, takže se spokojila s tím, že se vymanila z přístřeší, které jí nabízely Tyovy paže.

„Děkuji,“ řekla zdvořile, „už je to dobré.“

Odvrátila se a rychle vykročila směrem k členité stěně černé lávy a rudého pískovce, která tvořila východní úbočí Černé plošiny. Ty stál a sledoval takřka neviditelné pohupování Janniných boků pod mužským oděvem a modlil se, aby našla Lucifera, a aby ho našla velmi brzy. Čím víc se na Jannu díval, tím těžší bylo ignorovat její nevědomé, veskrze ženské kouzlo.

A přesto je ignorovat musí. Musí zapomenout, jak bylo příjemné narážet při jízdě na koňském hřbetě boky o tu měkkost pod jejím oděvem.

Musí… ale nemůže.

18

Hněv pomáhal Janně udržovat pěkné tempo, přestože jí v žaludku kručelo. Aniž by se ohlížela, jak si Ty navléká svůj těžký tlumok, zaútočila na strmou, klikatou pěšinu, která vedla na vrchol Černé plošiny. Při stoupání hledala stopy zda stezku nepoužil ještě někdo jiný.

Lidské stopy nenalezla a zvířecích jen velmi málo Nebyly tu žádné známky toho, že by v poslední době použil stezku někdo jiný než ona. Na nečetných prašných plochách nebyly stopy kopyt, ani škrábance tam, kde by kopyto uklouzlo nebo odřelo kámen. Vůbec neviděla na pěšině stopy okovaného zvířete, jen tu a tam vysoké zvěře – a jednou, jen jednou stopy nasvědčující tomu, že po nebezpečné pěšině klouzal Lucifer, aby setřásl lovce mustangů, kteří se dostali příliš blízko.

Při představě, že se nějaký kůň ubíral z kopce po pěšině na východní straně plošiny, se Janně zastavilo srdce. Ona sama používala tuto trasu, pouze když šla pěšky a chtěla se dostat nejkratší cestou do Sweetwateru. Nahoru na plošinu existovaly i jiné, bezpečnější trasy. Jedna z nich byla po severním úbočí, jedna na jihu a několik jich bylo na západní straně. Všechny bylo daleko snazší zdolat než východní stezku.

Janna stoupala rychlým tempem po pěšině, až se ocitla v jedné z mnoha vymletých roklí, které křižovaly východní úbočí plošiny. Na místě, kde ji nemohl žádný pozorovatel zahlédnout, pokud by se nevznášel ve vzduchu přímo nad její hlavou, usedla na kámen a čekala, až dorazí Ty. Nečekala dlouho. Kráčel jen tak daleko za ní, aby ho nezasáhly oblázky, které při chůzi uvolnila.

Ty zamručel, shodil těžký batoh a sedl si na něj, zatímco se mu dech vracel k normálnímu tempu.

„Pekelná pěšina,“ řekl. „Neviděl jsem ani stopu, že by tudy vyšla Zebra, ale určitě mířila rovnou sem, jako by měla něco za lubem.“

„To měla – vyhnout se řece černé skály asi čtvrt míle na jih odtud,“ vysvětlovala Janna. „Je to moc těžký terén. Aby ses mu vyhnul, musíš se dostat několik mil od plošiny, kde se skála dostává pod zem, anebo vyšplhat kus po východním svahu plošiny a obejít začátek kamenné řeky. Tak to Zebra obvykle dělá. Pak vyjde nahoru na vrcholek po jižní trase, která je snadná.“

Několik minut bylo ticho a Ty se rozhlížel po kraji z nové perspektivy. Porovnával své vzpomínky s Janninými slovy.

„Začíná lávové pole – ta řeka černé skály – tamhle?“ zeptal se a ukázal k místu, které vypadalo jako prašné černé říční koryto, vybíhající z úpatí plošiny.

Janna se naklonila a využila příležitosti, aby se otřela o Tyovu nataženou paži.

„Ano.“

Ty zamručel. „Už chápu, proč ho Zebra obchází. Spousta zubatých skal a jinak skoro nic.“

Díval se ještě chvíli a čekal, až se Janna odtáhne a ukončí ten dráždivý tělesný dotek. Neukončila. Mírně poposedl a sám tak ukončil chvilku intimní blízkosti, neboť mu krev ještě pořád horce tepala v žilách. A co hůř, tušil, že v blízkosti tohohle otrhaného, až příliš ženského skřítka to bude setrvalý stav.

„Jak hluboké jsou ty kaňony?“ ukázal Ty ke stínům, které se podobaly spíš síti černých blesků, vyrážejících z úpatí plošiny.

Několik vteřin Janna zvažovala, zda se nemá přisunout k Tyovi blíž, aby se o něj mohla znovu otřít, ale pak to neudělala. Příště si vybere lepší okamžik, aby neměl kam ustoupit. Na místě tak úzkém jako tahle skalní štěrbina nebude muset dlouho čekat na příležitost.

„Kaňony jsou dost hluboké, aby je divocí koně museli obcházet,“ odpověděla. „Krajina je plná takových roklí, splazů a kaňonů. Většinou jsou vyschlé, ale skoro každý pahorek a mesa má aspoň maličký potůček nebo skalní nádrže, ve kterých se skoro celoročně drží voda. Černá plošina je jiná. Je dost velká, aby měla celoročně vodu nahoře, a také pramínky a potůčky na úpatí. Právě proto je tam tolik trávy a zvěře.“

Ty už nic neříkal, uhladil kousek země dlaní a pak na něj začal kreslit prstem. Protože věděl, že plošina je Luciferovým oblíbeným rejdištěm, prozkoumával okolí celé týdny, než se rozhodl pro nejlepší způsob, jak divokého hřebce chytit. Naneštěstí Tye samotného chytli Indiáni dřív, než mohl svůj plán vyzkoušet. Janna však strávila na Černé plošině a v jejím okolí celá léta. Pokud by na Tyově plánu bylo něco špatného, všimla by si toho.

„Tenhle obrys je Černá plošina,“ ukázal na velmi hrubý obdélník, který nakreslil do prachu. Přidal k obdélníku stěny, znázorňující kromě prostoru také hloubku. Jeho západní strana zůstala nedotčena, což naznačovalo relativně plochý terén tam, kde povrch plošiny splýval s hrbolatým průčelím Ohňových hor. „Podle toho, co jsem viděl – čím blíž jsi k Černé plošině od východu, tím strmější a hlubší jsou kaňony, průrvy a rokle.“

Janna poposedla a přitom se dotkla Tyova stehna. Když se předklonila, aby se podívala na to, co nakreslil, opřela se mu dlaní o stehno. Tyova ruka, která kreslila čáry do hlíny, sebou škubla. Něco řekl pod vousy a změnil pozici, až mu Jannina ruka už nespočívala na stehně.

„Přesně tak,“ řekla. „Východní stěna plošiny stoupá z nížiny velmi strmě.“ Znovu se předklonila a opět se opřela o Tyovu nohu, nedbajíc na jeho pokusy uhnout před jejím dotykem. „Černá plošina je vlastně součástí Ohňových hor,“ dodala a nakreslila podél západního křídla plošiny řádku pyramid, představujících hory.

„Podle indiánských legend duchové bojovali mezi sebou, až země popraskala a všechno, čeho se dotkla krev, se proměnilo v oheň. Ještě dlouho potom, co se země zahojila, stále rozhněvaní duchové řvali a dštili oheň mezi vrcholky Ohňového pohoří, a někdy vyprýštila na plošinu nová krev a stékala dolů do pouště, kde se měnila na černé skály. Rozhněvaní duchové tady pořád ještě žijí pod zemí a ohřívají vodu natolik, že tu najdeš prameny, ve kterých se uvaří jídlo rychleji než na ohni.“

Ty se snažil soustředit na Jannina slova, ale její ruka ho na noze pálila víc než cokoli, co se mohlo vyskytovat v indiánské legendě. Byl by znovu uhnul, kdyby to šlo. Nešlo to. Štěrbina v úbočí plošiny, kde našli přístřeší, byla prostě příliš malá. Momentálně byl přimáčknutý na černém balvanu – a její ruka se sunula k vnitřní straně jeho stehna. Byla tak zaujata mapou, kterou prve nakreslil, že si toho zřejmě ani nevšimla.

Znechuceně si povšiml zatvrdliny ve svém klíně. Stáhl si klobouk, položil si ho mezi nohy a zakryl tak rostoucí důkaz svého nepohodlí jediným možným způsobem.

„Nahoru na plošinu vedou ze západní strany dvě dobré stezky,“ pokračovala Janna, poposedla a mírně napjala prsty. Když teď objevila horkost a pevnost Tyova stehna, byla jím fascinována. „První pěšina je tady, asi dvě míle od jižní hranice. Říká se tam Dlouhá vyhlídka.“ Předklonila se tak hluboko, až se hrudním košem otřela o Tyovu nohu, když vyznačovala stezku na mapě, kterou prve nakreslil do prachu. „To je nejsnazší cesta nahoru. Indiáni ji používali od nepaměti. Druhá cesta je tady.“ Udělala další znamínko. „Pěšiny jsou vzdušnou čarou asi dvacet mil od sebe. Chůzí se ta vzdálenost zdvojnásobí. Druhé trase se říká Havraní koryto. Není tak snadná jako Vyhlídka a nevede rovnou k vodě nebo k pastvě, takže Havraní koryto používají jen indiánské lovecké výpravy.“

„Nebo válečné výpravy?“

Janna kývla. „Cascabel má tábor na úpatí plošiny, kde Havraní koryto ústí do Santosova splazu. Kaňon Mustangů,“ dodala a ukázala k severnímu okraji plošiny, kde byla do kamenných základů terénu vyryta velká rýha, „je tady. Je tam celoročně dobrá pastva a pěšina na vrchol plošiny, kterou používá jen zvěř a mustangové a občas nějaký bláznivý lovec mustangů.“

„A ty?“

Usmála se. „A já. Ale Zebra na té stezce vyrůstala. Někdy si říkám, že její máma byla koza. Zebra je stejně šikovná. Kromě toho většinou sesednu a jdu pěšky, je tam jeden úsek kluzké skály, ze kterého mám zlé sny.“

Pousmál se. „Ty? Zlé sny?“ ušklíbl se. „Jsi tak tvrdá, že se ničeho nebojíš.“

Janna nic neřekla, ačkoliv se nedokázala ubránit vzpomínce na všechny ty noci po otcově smrti, kdy vyskakovala při sebemenším zvuku a přitom potlačovala výkřiky, které by prozradily její postavení, namísto, aby jí přivolaly potřebnou pomoc. I po létech se jí při určitých kombinacích zvuků a pachů rozbušilo srdce, div jí nepraskl hrudník.

„Je ten tvůj úzký kaňon asi tady?“ zeptal se Ty a ukázal na místo poblíž jihovýchodního cípu plošiny.

„Ano.“

Vytrvale ignoruje jemně sílící tlak Jannina těla, pohlédl Ty na mapu a v duchu začal měnit úhledné okraje plošiny v třásně různé délky, neboť to spíš odpovídalo pravdě. Severní, východní a jižní okraj plošiny byl roztřepený strmými kamennými výčnělky a útesy, a také kaňony a roklemi různé velikosti a hloubky, a z větších kaňonů vybíhaly postranní kaňony, z nichž také vedly krátké výběžky, větvící se do vymletých štěrbin.

Výsledkem bylo bludiště, v němž mohl člověk stát na jednom konci kaňonu a dívat se na protější konec, vzdálený jen pár set metrů, a přesto by mu trvalo celý den, než by se k němu dostal. Většina ze stovek bezejmenných kaňonů, které z plošiny vybíhaly jako třásně, byla slepá; nakonec měly jen jeden východ, a ten nevedl na vrchol Černé plošiny, nýbrž dolů do nížiny.

„Znáš ještě nějaké další cesty na vrchol?“ zeptal se Ty a vyznačil ony, o kterých už se Janna zmínila. „Co všechny tyhle okrajové kaňony? Mohl by opěšalý člověk některým vyšplhat až nahoru na plošinu?“

Janna pokrčila rameny. „Zeptej se Bláznivého Jacka, až ho příště uvidíš. Ten ví o Černé plošině věci, které nevědí ani Indiáni. Ale kaňony, které jsem kdy viděla já, končí strmými útesy, takovými, že bys musel být blázen nebo by ti muselo jít o život, aby ses na ně pokusil vyšplhat.“

„Pase se Lucifer ve slepých kaňonech?“

„V těch největších ano. V těch úzkých nikdy. Asi ho tam někdy zahnali do pasti nějací lovci mustangů. Ani se nepřiblíží ke vstupu do kaňonu, který není aspoň čtvrt míle široký. Je jaksepatří chytrý a divoký.“

„Není divu, že ještě běhá na svobodě,“ podotkl Ty, přičemž se v jeho hlase stejnou měrou mísil obdiv s nechutí. „Měl jsem štěstí, že jsem se k němu dostal tak blízko, než mě chytil Cascabel. Jaká je pravděpodobnost, že Lucifera někdo vyplaší a zažene střemhlav do nějakého malého, slepého kaňonu, než si uvědomí, co se děje?“

„To už vyzkoušeli všichni lovci mustangů, co tady kdy byli.“

Ty se neptal, jak to dopadlo. Nebylo třeba. Hřebec pořad ještě běhal na svobodě.

„Není divu, že se Troon rozhodl, že se toho černého ďábla pokusí škrábnout kulkou,“ zamumlal Ty.

Janna přemýšlela o tom výstřelu z pušky, který prve slyšeli, a kousala se do rtu.

Ty to uviděl a musel odvrátit pohled. Představa, jak sám něžně kouše Jannu do rtu, byla příliš lákavá. Po pravdě řečeno, všechno na ní bylo tuze lákavé. Ačkoliv už se nenakláněla, aby přidávala znamínka do jeho hrubě načrtnuté mapy, její ruka mu stále ještě spočívala na stehně a žár se z ní šířil do jeho těla všemi směry, přičemž ho trýznil tím, jak blízko jsou ty štíhlé prsty právě u té části jeho těla, která nejvíc prahla po jejich doteku. Nehlučně a šťavnatě zaklel a pokusil se vymanit z toho důvěrného kontaktu. O centimetr dál se rozplácl o kamenné hranice skalní rozsedliny. Těsně vedle něj do napjatého ticha Janně slyšitelně zakručelo v žaludku, což Tyovi připomnělo, že nejedla od té chvíle, kdy včera ráno opustili kaňon Klíčová dírka.

„Uhni, abych dosáhl do batohu,“ zamumlal.

I kdyby se Janna nepohnula, batoh byl od Tye vzdálen na délku paže – kdyby byl ochoten se k ní přitisknout, aby dosáhl dál. Úkosem na něj pohlédla a rozhodla se nezdůrazňovat, jak je batoh blízko. Beze slova se odsunula o pár centimetrů dozadu a stranou.

„Ještě.“

Tyův strohý povel Jannu dopálil. „Nevšiml sis? V téhle štěrbině není moc místa.“

„Jo, a ty z něj zabíráš nejmíň tři čtvrtiny,“ odsekl. „Přestaň mě utiskovat.“

„Utiskovat? Přisámbůh, jeden by myslel, že mám blechy nebo co,“ hučela Janna polohlasně. „Vzhledem k tomu, žes to byl ty, kdo byl nedávno v Nedově saloonu, budeš mít blechy spíš ty než…“

„Janno,“ přerušil ji Ty výhružně. „Uhni!“

„No dobrá, no dobrá, uhýbám.“ Odsunula se na protější stranu rozsedliny a přitiskla se ke stěně, jako by pár centimetrů od jejích nohou zela propast. „Je to tak lepší?“

Ty zavrčel něco, co se Janna rozhodla neslyšet. V ruce se mu objevil kapesní nůž. Popadl tlumok a začal se v něm přehrabovat. Chvilku nato vytáhl plechovku. Dvakrát prorazil špičkou čepele víčko plechovky. Podruhé pak nožem zakroužil, až vznikl širší otvor. Podal plechovku Janně. „Na. Vypij to.“

Janna zvedla plechovku, naklonila ji, usrkla a vydala nevěřícný zvuk, když jí na jazyk vyprýštila hustá, sladká tekutina s broskvovou příchutí. Dvakrát si dlouze, pomalu lokla, než neochotně vrátila plechovku Tyovi. Odmítl ji převzít, zavrtěl hlavou.

„Doraz to,“ řekl.

„To nejde. Kazatel si za plechovku broskví účtuje dolar.“

Výraz v Janniných jasných očích Tyovi sdělil, že hádat se o broskve by bylo marné. Převzal plechovku, vypil dva malé doušky a vrátil ji.

„Jsi na řadě,“ řekl bezvýrazně.

Mlčky převzala plechovku a zvolna pila, vychutnávala každou krůpěj. Její nezastíraná rozkoš přiměla Tye k úsměvu, protože věděl, že jí poskytl skutečnou lahůdku. Strávil na cestě víc než dost času, aby věděl, jak moc začne člověk dychtit po něčem sladkém a šťavnatém, poté co se týdny či měsíce živil sušeným masem, suchary a fazolemi.

Plechovka několikrát přešla z ruky do ruky a Ty by pokaždé přísahal, že kov, jehož se dotýká, je teplejší. Snažil se nemyslet na rty, které se tiskly k okraji předtím, než se plechovky dotkla jeho ústa. Po pravdě řečeno, skvěle se mu dařilo ovládat směr svých myšlenek, dokud Janna neobrátila plechovku dnem vzhůru a nepočkala několik vteřin, až jí na špičku vystrčeného jazýčku spadne poslední sladká kapka. Pokušení vysát tu kapku z jejího jazyka vlastními rty bylo v tu chvíli tak silné, že se Ty musel odvrátit.

„Co teď?“ zeptala se a podržela plechovku Tyovi pod nosem.

To je sakra otázka, pomyslel si zuřivě. Kéž bych měl použitelnou odpověď.

Hbitými, zuřivými řezy kapesního nože odřízl Ty víčko od okraje, napíchl půlku broskve a podal ji Janně. Vzala šťavnatý zlatý plod do prstů, jedla s delikátní hltavostí a čekala, až na ni znovu přijde řada. Jedli střídavě, až zbýval jen jeden kousek ovoce, kousek, který tvrdohlavě uhýbal Tyovu noži. Nakonec ho napíchl a podal Janně. Když stahovala ovoce z čepele nože, vycítila Tyovi soustředěný zájem. Vzhlédla a zjistila, že pozoruje její ústa. Oči měl kouřově zelené, až se jí po těle rozběhly záchvěvy horkosti. Bez přemýšlení si ukousla kousek šťavnatého plodu a zbytek mu podala špičkami prstů.

„Jsi na řadě,“ řekla chraplavě.

Dlouhý, bolestný okamžik hleděl Ty na sladkost, která kapala z Janniných štíhlých prstů. Pak kontrolovaným, energickým a prudkým pohybem vstal, popadl batoh a beze slova vyšel ze skalní rozsedliny.

19

Vpozdním odpoledni se přes Černou plošinu přehnala bouře, po níž se skály a stromy leskly, jako by byly čerstvě naleštěné. Šikmé zlaté paprsky proměnily klikatý palouk v řeku třpytivého zlata. Kdysi Janna vnímala krásu kraj jako balzám na svou vyhladovělou duši, dnes místo toho, co tu bylo, vnímala jen to, co chybí. Ležela na břiše, využívajíc jako úkrytu řádku stálezelených keřů, a přejížděla dalekohledem dlouhý palouk před sebou, až se jí paže chvěly únavou.

Ty se nenamáhal znovu obhlížet okolí dalekohledem. Věděl, že by uviděl jen to, co s Jannou pozorovali už pět dní – trávy a vody a větru habaděj, ale žádného Lucifera, střežícího své stádo. Cascabelovi odrodilci tu však přítomni byli. Oni byli důvodem, proč se Ty a Janna museli plížit po plošině jako zloději a z mustangů viděli jen stopy, které vznikly včera nebo i předevčírem.

„Já to nechápu,“ řekla Janna, když konečně spustila dalekohled a pozadu se zasunula hlouběji do skrytu borovic, které rostly přímo u okraje lučiny. „I kdyby Lucifera chytili, neviděli bychom tu kolem aspoň někoho z jeho stáda? Žádný lovec mustangů nebude chtít starší klisny nebo jarní hříbata. Kromě toho jsme neviděli ani neslyšeli žádné známky toho, že by tu byl Troon nebo nějaký jiný lovec mustangů už od té doby, co jsme vyšli po východní stezce.“

„Až na tu včerejší střelbu z pušek,“ připomněl Ty. „To neznělo jako ty lovecké výpravy, co slýcháme. Troon mohl narazit na Cascabela.“

Janna svraštila čelo a řekla zdráhavě: „Nejspíš bych měla vyrazit na výzvědy ke Cascabelovu táboru.“

„Cože?“ zeptal se Ty užasle.

„Tak jsem našla tebe,“ vysvětlovala. „Slyšela jsem střelbu, rozběhla se tam a uviděla, že stopy dvou okovaných koní kříží skupina neokovaných indiánských poníků. Poníci se otočili, aby sledovali tvé koně, a já taky. Nakonec stopy vedly do Cascabelova tábora. Nemohla jsem se k tobě dostat rovnou, abych tě osvobodila, tak jsem se schovala a čekala, až budu mít příležitost pomoci. Ta přišla, když jsi proběhl uličkou a ještě jsi byl pořád schopen utíkat.“

Ty si představil nebezpečí, které Janna riskovala, aby zachránila úplně cizího člověka, a v úžasu zavrtěl hlavou. V tom klamně útlém těle se skrývala spousta kuráže, ale nebylo třeba jí plýtvat na takového prevíta z bažin, jako je Joe Troon.

„Je Troon tvůj přítel?“ zeptal se Ty.

Janna na něj vrhla polekaný pohled. „Joe Troon? Na jeho pohřbu bych neuronila ani slzu,“ řekla tlumeným, bezvýrazným hlasem. „Po pravdě řečeno, on…“

Její hlas umlkl. Nerada vzpomínala na to, jak ji tenkrát Troon chytil a začal z ní svlékat šatstvo, než se jí podařilo osvobodit se a utéci. Hledal ji celé hodiny. Celou tu dobu řval, co udělá, až ji chytí.

Spojení strachu a nelibosti v Jannině tváři sdělilo Tyovi o Janně a Joe Troonovi víc, než chtěl vědět.

„Janno,“ řekl tiše a vytrhl ji tak z neradostných vzpomínek, „podle toho, co jsem slyšel ve městech, kde jsem nakupoval zásoby, je Troon opilec, zloděj, zbabělec, bije ženy a střílí do zad. Zaslouží si všechno, co se Cascabelovi zlíbí mu poskytnout. Kromě toho ani nevíš, jestli byl Troon doopravdy zajat. Možná je zpátky ve Sweetwateru a už se opíjí v Nedově špeluňce. Nemá smysl, abychom riskovali krk a vydávali se na výzvědy k Cascabelovu táboru kvůli takovému prohnilému budižkničemu, jako je Joe Troon.“

„Já vím,“ kývla Janna, „jen mi vadí pomyšlení, že Cascabel někoho chytil. Je tuze krutý.“

Ty pokrčil rameny. „Cascabel to tak nevidí. Je válečník, který stojí proti tomu nejhoršímu trestu, který se dá čekat od kavaleristů i ostatních Indiánů. Nikdy neuděluje milost a nikdy o ni nežádal. A nikdy nebude.“

„Mluvíš, jako bys ho obdivoval.“

Po dlouhé odmlce Ty znovu pokrčil rameny. „Nemám ho rád, ale vážím si ho. Je to pekelný bojovník, bez ohledu na zbraně nebo situaci. Vyzná se v tom, jak využít terén a své nedostatečné vyzbrojení ve svůj prospěch, mnohý generál by mu mohl závidět.“

„Máš představu, co udělá se zajatci, kteří neutečou?“

„Ano,“ řekl Ty stručně. „Neříkám, že ho obdivuju, Janno. Ale ve válce jsem se naučil, že čest a pěkné způsoby při stolování nemají sakra nic společného s přežitím. Cascabel umí přežít. Černý jestřáb to ví. Nevyhledával střet, protože doufá, že armáda Spojených států vyřídí odrodilce za něj.“

„Černý jestřáb má štěstí, že mu Cascabel neodlákal celý kmen,“ zamručela Janna. „Cascabel už musí mít polovinu válečníků Černého jestřába, a pořád přicházejí po dvou nebo po třech, každý den.“

„Cascabel je napůl Apač. Starší z kmene Utů by ho nikdy nenechali stát se náčelníkem. Pokud jde o mladší muže, ti pořád věří, že jsou nezranitelní. Nestihli se poučit, že tatáž armáda, co srovnala se zemí Jih, sakra jistě smaže i pár odrodileckých vrásek v Utažském teritoriu.“

Janna užuž chtěla něco říci, ale pak zahlédla na protějším konci palouku záblesk pohybu. Ty ten pohyb také zpozoroval. Jako jeden muž se přitiskli k zemi, využívajíce do poslední špetky úkrytu, který představovala prohlubeň, v níž leželi a pozorovali palouk.

Sto dvacet metrů od nich vyjelo pět Indiánů do široké řeky luční trávy, která se vinula mezi dvěma jehličnatými lesy. Jeli směle, nenamáhali se krýt a nedělali si starosti s někým, kdo by mohl číhat v záloze, protože věděli, že na Černé plošině vládne Cascabel. Jediný důvod, proč se nesmáli a nemluvili mezi sebou, byl ten, že v prvotním tichu plošiny se lidské hlasy nesly daleko a zvěř, kterou lovili, měla výtečný sluch.

Ty opatrně vykukoval z husté zástěny jehličnatých větví, dalekohled zastíněný tak, aby neprozradil jejich pozici odraženým zábleskem světla, a pozoroval, jak lovecká výprava projíždí po okraji lesa a palouku. Ve skupině Indiánů byla obvykle sotva polovina mužů ozbrojena karabinami, puškami či pistolemi a zřídkakdy mívali víc než několik nábojů do každé zbraně. Problémem při získávání zbraní bylo pro Indiány zčásti prostě to, že prodávat zbraně nebo munici Indiánům bylo protizákonné. Co nemohli získat jako válečnou kořist, to si museli kupovat od pokoutních bílých obchodníků.

Větším problémem však pro Indiány bylo, pokud by chtěli zůstat dobře vyzbrojeni, že nikdo z kmenů neměl zkušenosti s péčí o mechanismy a jejich údržbou, ani se nevyznal v umění výroby spolehlivých nábojů. Zbraně, které získali ve válce nebo načerno, rychle přestaly být k užitku buď kvůli nedostatku munice, nebo kvůli selhání mechanismu.

Cascabelovi muži byli vybaveni dobře. Kromě tradičních luků a šípů měl každý z nich karabinu a kožený váček, vyboulený municí. Tyovi se ulevilo, když viděl, že karabiny jsou jednoranové zbraně toho typu, který prohrál Jihu občanskou válku. Žádný z pěti Indiánů neměl zbraň, která by mohla konkurovat nové Winchesterově karabině, kterou objevil v jinak prázdné bedně ve skladu, jenž Kazatel dosti nakvap opustil. Tyova nová karabina byla tím typem zbraně, o němž Johnny Rebs se závistí tvrdil, že Yankeeové „v neděli nabijou a střílí pak celý týden“. Se svou novou winchesterovkou mohl Ty nabíjet stejně rychle jako střílet, kteroužto výhodu Indiáni neměli, ledaže by používali své luky a šípy.

Ty projížděl detaily indiánské výzbroje zkušeným okem muže, pro nějž takové znalosti znamenaly rozdíl mezi dalším životem a předčasnou smrtí. Přítomnost dobrých zbraní zčásti vysvětlovala, čím je Cascabel lákavý pro mladé válečníky – v rezervaci by tito muži měli stěží co jíst, žádné zbraně kromě těch, které by si dokázali vyrobit vlastníma rukama, a žádnou volnost bloumat krajem a pátrat po zvěři. U Cascabela měli mladíci možnost získat osobní slávu jako válečníci, byli dobře živení a dobře vyzbrojení, a mohli žít potulným životem, oslavovaným v kmenových legendách.

Skutečnost, že se mladíci stanou také terčem každého bělocha s puškou, byla prostě jen pikantním detailem života Indiánů. Koneckonců, bělochů zas není tolik.

Ty věděl, že se situace změní, ale Indiáni to nevěděli, Od konce občanské války se bílí muži, kteří přišli o domov i o majetek, v čím dál větším počtu hrnuli na Západ. Většina z nich už prošla bojem, takže vyhlídka na občasné potyčky s Indiány je příliš neodrazovala. Ty sám byl jedním z těchto mužů, stejně jako jeho bratři. Existovaly stovky a tisíce mužů jako MacKenzieovi, přitahovaných divokými obzory Západu a svůdnými přísliby lepšího života pro každého, kdo má kuráž a odolnost, aby přestál těžkosti. Ne všechny přísliby nových území budou dodrženy, ale každý muž si byl jist, že právě jemu se sny opravdu splní.

A spousta těch mužů bude ozbrojena opakovacími puškami a karabinami a tolika náboji, kolik jich unesou, aniž by tahali opasek po zemi. Indiáni jim něco z těch zbraní seberou a budou jimi zabíjet, ale na Západ budou přicházet další běloši, a pak další a další, a jejich vyspělejších zbraní bude vždycky dost na to, aby překonaly lepší znalost terénu, kterou mají Indiáni.

Ty neměl pochyb o konečném výsledku boje mezi Indiány a bílými muži. Jen si nebyl jist, jestli se dožije účasti na oslavách, až budou odrodilci poraženi.

Zčistajasna pět Indiánů zastavilo své oře. Jeden z válečníků seskočil z koně, zlehka přistál, sedl si na paty a zkoumal cosi na zemi. Když znovu vstal, ušel pár kroků, sklonil se opět nad terén a všechno prohlížel z jiného úhlu.

Ty ležel bez pohnutí, v duchu si znovu probíral, co udělá, budouli on a Janna odhaleni. S novou karabinou by dokázal za minutu způsobit tolik škody jako deset mužů s puškami na jeden výstřel. I když připouštěl, že neměl čas si na střelbu z winchesterovky zvyknout, měl by dokázat vyřadit dva válečníky z boje dřív, než se ostatní ukryjí. To poskytne Janně spoustu času upláchnout, zatímco on si bude hrát na kočku a na myš se zbývajícími válečníky. Při troše štěstí by z toho mohl dokonce i sám vyjít se zdravou kůží.

Při velkém štěstí on a Janna nebudou vůbec odhaleni. Když válečník konečně znovu nasedl a pětice pokračovala v cestě podél protějšího okraje palouku, aniž by pohlédla směrem, kde se Janna a Ty skrývali, vydechl tiše úlevou. Znal několik mužů, kteří hrozně rádi bojovali a zabíjeli. On k nim nepatřil. Byl docela spokojen, když viděl Indiány mizet mezi stromy, aniž by z jeho lesklé nové karabiny vyšel jediný výstřel.

Ty a Janna se ani nepohnuli. Něco podnítilo zvědavost Indiánů natolik, aby je to odvrátilo od původního záměru lovit. Budeli tato zvědavost rychle uspokojena, Indiáni se vrátí na palouk a k lovu vysoké.

Teď tedy Janna ležela těsně u Tye, takže ho cítila podél celého pravého boku a mohla se k němu nenápadně přitulit a připomínat mu svou přítomnost. Během uplynulých pěti dnů to dělala často, opírala se o něj u ohně, dotýkala se jeho ruky, když mu podávala talíř s jídlem, zakopávala a padala na něj, když to pěšina umožňovala. Viděla naléhavost v jeho zeleném pohledu a věděla, že vnímá její přítomnost, ale nebyla si už jista, zda by se mu vysmála, kdyby ho touha srazila na kolena. Představa, že by byla v jeho blízkosti, opravdové blízkosti, ji samotnou srážela na kolena podobnou touhou, která jí žhnula těsně pod kůží a němě se k němu vztahovala, stejně jako z něj k ní čišel mužný žár, který ji laskal a volal ji.

Bronzové světlo podvečera zbarvilo lučinu do rudozlata. Záhy se z úkrytu vynoří vysoká a začne se pást. Zprvu se bude pást jen podél západního okraje louky, kde klesající slunce vrhne husté stíny z borovic. Jak se budou stíny s večerem prodlužovat, zvěř je bude následovat, až bude nakonec palouk posetý půvabnými obrysy, pasoucími se na měsícem postříbřené trávě.

Tehdy bude pro Tye a Jannu nejbezpečnější dát se do pohybu, protože mnohem citlivější smysly vysoké by je varovaly před jinými lidmi bloumajícími nocí. Ne že by Ty očekával, že v úplné tmě narazí na nějaké Indiány v pohybu, ale poučil se už, že čekat neočekávané je nejlepší způsob, jak přežít drobná smrtící překvapení života.

Bylo velmi příjemné ležet ve vlahém podvečeru na tlusté podestýlce z borového jehličí a naslouchat ptákům, kteří se uvelebovali v úkrytu na noc, jak si navzájem zpívají a volají na sebe, jako by měli nevyčerpatelnou zásobu informací a na jejich předání jen pár minut, než dohasnou poslední zlaté sluneční paprsky a nastane noční tma.

Také bylo příjemné cítit, jak se mu k levému boku tiskne Jannino hřejivé tělo.

Po chvilce přemýšlení dospěl Ty v duchu k závěru, že příjemné patrně není to pravé slovo k označení kombinace smyslného žáru a duševních muk, která mu způsobovala v posledních dnech. Nemohl se otočit, ale byla tam, dotýkala se ho těmi nejnáhodnějšími způsoby, nikdy nebyla smělá nebo agresivní, jen… tam byla. Vždycky. Úsměv nebo letmý dotek těla, pohled šedých očí čirých jako pramenitá voda, tichý smích, při kterém cítil sevření ve slabinách. Cítil, že mu oplácí to, jak srážel její ženské kouzlo, ale nemohl to dokázat. Její doteky měly vždycky nějaký logický důvod.

A ty doteky ho přiváděly k šílenství, spalovaly mu pokožku plameny ohně, žár k němu šepotal a sděloval mu, že pod tím plandavým šatstvem je žena. Každou uplynulou vteřinou se pravděpodobnost, že se Indiáni vrátí, snižovala, a vůně jejího těla byla čím dál podmanivější, Vnímal každé její vydechnutí, věděl, že stejně vnímá ona jeho, a po ničem netoužil víc než obrátit se k ní a přivinout ji ke svému roztouženému tělu od hlavy až k patě.

Stále si pamatoval ten jediný polibek, který Janně dal. Vybavoval si pocit z jejího těla pod svým tak živě, až se v něm vařila krev a mužství tuhlo, až to bolelo.

Ale jí se ten polibek nelíbil. Brala ho jako muka.

A přesto to byl Ty, kdo trpěl. Vděčil Janně za život. Přísahal si, že nesplatí ten dluh tím, že by ji děsil nebo jí ubližoval jako dříve jiní muži. Jediná možnost, jak může splnit slib, který dal sám sobě, je držet od ní své dychtivé ruce co nejdál. A dychtivá ústa. A především svůj hladový…

„Ty?“ zašeptala Janna tiše.

Tělo se jí třáslo. Stejně tak hlas. Ačkoliv nevydávala víc hluku než vzdech, Ty ji slyšel. Slyšel každičké její nadechnutí, viděl pokaždé, když si olízla rty, cítil ve vzpomínkách jejich chuť. Nevěděl, jak dlouho ještě ji dokáže obdivovat, aniž by se dotkl mírné obliny jejích boků, až ho povede tajnými postranními pěšinkami po plošině.

„Ty?“ řekla o maličko hlasitěji.

„Co?“ zasténal a v duchu se ptal, jak dlouho ještě dokáže ležet vedle ní, aniž by ji popadl. „Po noze mi leze had.“

* 20

Nehýbej se.“

Hned jak ta naléhavá slova šeptem vyslovil, věděl Ty, že jeho rozkaz byl zbytečný – Janna věděla, že v přítomnosti hada nesmí udělat prudký pohyb. Také určitě věděla, že stačí jen zůstat v klidu, dokud se had neodplazí do podvečera a všechno pak bude v pořádku.

„Vidíš toho hada?“ zašeptal.

Jannina odpověď byla spíš zakňourání než „ne“.

„Jen zůstaň zticha,“ opakoval. „Hada nezajímáš a zajímat nebudeš, dokud se nepohneš.“

Janna však nedokázala zůstat v klidu. Otřásalo jí chvění čiré hrůzy. Dokázala čelit takřka čemukoliv, aniž by ztratila hlavu, ale hadovi ne. Až příliš dobře si pamatovala tu hrůzu, když ji v noci probudil otcův křik a zběsilé zmítání, jak se snažil setřást chřestýše, který mu zalezl do přikrývek. Kousl ho do nohy, do lýtka, do zápěstí a do tváře.

Tehdy byli hluboko na indiánském území, pronásledovali jeden z otcových snů o zlatě. Nebyl nikdo, kdo by pomohl. Nic z bylin, mastí a lektvarů, které otec znal, nedokázalo vytáhnout z jeho těla jed. Nepomohlo ani rozříznutí mokvajících ran.

Nikdy nezapomněla na nekonečné smrtelné křeče velkého hada, poté co mu odřízla trojhrannou hlavu nožem. Nezapomněla ani na dlouhé dny otcova utrpení a deliria, než zemřel.

Aniž by si to uvědomovala, začala Janna tiše kňučet s každým mělkým nadechnutím. Ty to slyšel a uvědomoval si, že nedokáže ležet nehybně, dokud se had neodebere pátrat po své běžné večeři, myších nebo mladém králíkovi. Byla vyděšená. V takovém stavu bezmyšlenkovité hrůzy by mohla začít křičet a pak by had představoval jejich nejmenší starost.

„Janno,“ šeptal Ty naléhavě. „Dobře to dopadne. Jen se nehýbej a lež. Já se o to postarám. Ať se děje cokoli, nehýbej se.“

Čím dál prudší třes Jannina těla mu byl jedinou odpovědí.

Ty se pomalu přesunul na pravý bok, nadzvedl se na lokti a sáhl k pasu pro nůž. Při tom, jak s Jannou leželi, mu nezbývalo než použít levou ruku, ale tato skutečnost ho nebrzdila. První, čemu starý MacKenzie své chlapce naučil, bylo to, že při boji nožem má levák ve rvačce výhodu, a kdo to umí oběma rukama, ten pokaždé zvítězí.

Tyovy pohyby a Jannin třes přiměly hada ztuhnout na místě; snažil se určit, zda ten pohyb představuje potravu, nebezpečí nebo prostě něco neutrálního, jako je vítr.

V hasnoucím světle nehybný had splýval s okolím tak dokonale, že Tyovi dalo hodně práce ho zpozorovat. Když ho uviděl, v duchu zaklel.

Byl to chřestýš diamantový, tlustý jako jeho předloktí.

V té velké tlamě bude dost jedu, aby to zabilo chlapa, natožpak dívku Janniných rozměrů.

Když z Jannina chvění nic nevzešlo, chřestýš spustil hlavu a pokračoval ve večerním lovu. Had byl tak blízko, že Ty snadno rozeznával kmitání jazyka a trojúhelníkovou hlavu, která se míhala ze strany na stranu, jak se plazil svíjivě kupředu. Rozeznával dokonce i „třetí oko“, které bylo poznávacím znakem smrtelně jedovatého plaza.

Chřestýšovo tělo vydávalo podivný šelestivý zvuk, jak se zvolna sunulo po nohavici Janniných kalhot. Ty predátora pozoroval s napjatou trpělivostí a věděl, že mu nezbývá než čekat na příležitost. Dokud se hadova hlava nevzdálí od Jannina těla při klikatém plazivém pohybu, nemůže Ty udělat nic, co by had nedokázal udělat rychleji – a špatným tahem z jeho strany by utrpěla spíš Janna než Ty.

Mluvil na Jannu tiše a chlácholivě, říkal jí, že se nemá čeho bát, a čekal, až se při vlnivém pohybu vpřed hadí hlava konečně vzdálí doleva, směrem od Janniny nohy. Ty udeřil hbitě, čistě, uťal hadí hlavu od těla. Pak zaútočil znovu, zběsilou rychlostí nabodl špičkou nože smrtonosnou hlavu a odhodil ji daleko od Janny. Popadl svíjející se tělo a odhodil je také. Pak zalehl vedle Janny a přitáhl si ji do náručí.

„Už je to dobré, maličká,“ šeptal Ty a objímal její třesoucí se tělo. „Je to dobré. Chřestýš je mrtvý.“

Chlácholivé dunění Tyova hlasu a to, jak ji něžně hladil po zádech, uklidňovalo Jannu víc než jeho slova. Neschopna zvládnout třes těla, vinula se k němu a nesouvisle šeptala cosi o napajedle a chřestýši, který útočil zas a znova, a o dlouhých dnech a nocích, než otec konečně zemřel.

Když Ty nakonec pochopil, co Janna říká, projelo jím pohnutí jako úder temného blesku. Nemohl snést představu Janny, osamocené s umírajícím otcem, pozorující, jak natéká a černá, když mu jed pomalu pustoší tělo. Had si tehdy klidně mohl vybrat její lůžko, jedové zuby mohly projet její jemnou pokožkou, její život mohl unikat z těla v poryvech namáhavého dechu. A pak by Ty Jannu nikdy nepoznal, nikdy by ji neobjímal, nikdy by nevdechoval polibky na její uslzenou tvář.

Zjištění, jak málo chybělo, aby Jannu ztratil, způsobilo příval pohnutí, jež bylo něžné a zároveň zuřivé. Představa, že o ni bezmála přišel, mu bránila popírat sám sobě ten sladký přepych, jímž teď bylo její objetí.

Teplo a příjemný pocit, který navozovaly Tyovy ruce, když jí zvolna třely záda, postupně pronikly Janninou panikou. Jeho něžné, letmé polibky jí vrátily žár do pokožky, kterou prve mrazilo strachem. Obrátila tvář k jeho rtům, vydala dlouhý, chvějivý vzdech a přitulila se k němu ještě blíž, protože potřebovala útěchu jeho těla způsobem, který by nedokázala vyjádřit slovy. Ani nemusela. Stejně tak i on potřeboval její fyzickou blízkost, vlahý tlak jejího těla mu sděloval, že jsou oba živi a zdrávi.

Když Ty sevřel Jannu v náručí pevněji a zašeptal její jméno, posunuly se její dlaně po jeho hrudi až k lícím pokrytým strniskem vousů a ještě dál. Její prsty vnikly do hustých černých vlasů, které toužila hladit stejně jako ve dnech, kdy mu bylo tak zle, že nemohl nic namítat proti jejímu doteku. Vsunula mu ruce pod klobouk, shodila ho a zachvěla se rozkoší, když její prsty opět poznávaly hedvábnou strukturu a plnost jeho vlasů. Zvolna pohybovala rukama, jemně je napínala, laskala současně jeho i citlivou pokožku mezi svými prsty.

Důvěrný, proměnlivý tlak Janniných rukou na temeni způsobil, že se Tyovi zadrhl dech, pak povolil a vyšel z něj takřka jako nehlasný sten. Zvolna pohyboval hlavou, zvyšoval tlak jejích něžných rukou, a zvuk, který vydával, připadal Janně spíš jako předení hodně velké kočky než jako zvuk, který by mohl vydávat člověk. S úsměvem zavřela oči a soustředila se na to, jak libé pocity, vyzařující z rukou, halí celé její tělo.

Jannin drobný, téměř tajný úsměv byl pro Tye neodolatelný. I když věděl, že by neměl, nedokázal se tomu ubránit a už mu to bylo jedno. Skláněl hlavu, až mohl sledovat křivku jejích úst špičkou jazyka. Nečekaný něžný dotek ji polekal, až tiše vykřikla.

„Pst,“ vydechl Ty do jejích rtů, zvolna pohyboval hlavou ze strany na stranu a chlácholil ji něžnými polibky. „Nic se ti nestane, maličká. Se mnou jsi v bezpečí. Nedovolím, aby ti něco ublížilo.“

Janna pootevřela rty, aby vysvětlila, že už se nebojí, ale něžné vklouznutí Tyova jazyka do úst ji připravilo o schopnost i touhu promluvit. Tohle se vůbec nepodobalo polibkům, které dostávala dříve. Jeho ústa byla spíš svůdná než žádostivá, jeho jazyk spíš dráždil, než dobýval. Plynulé, žhavé, takřka tajné doteky byly k nesnesení sladké. Aniž by si to uvědomovala, začala jeho laskání opětovat. Zprvu byly pohyby jejího jazyka bojácné, opatrné, ale když jeho objetí zesílilo, takže se ocitla ještě těsněji u jeho těla, pochopila, že ho líbání těší stejně jako ji.

Ty vnímal zdráhavý dotek Jannina jazyka, jako by to byl něžný plamen. Vědomí, že se ho nebojí, Tye uklidňovalo a zároveň mu napínalo všechny svaly v těle nedočkavostí a hladem, který v něm narůstal od chvíle, kdy poprvé pohlédl skrz opar bolesti do jejích jasných, soucitných očí. I když byl zbitý, zkrvavený, polomrtvý vyčerpáním, jakési elementární mužské vědomí v jeho nitru prohlédlo její oděv a poznalo esenciální ženství pod ním.

„Janno,“ vzdychl Ty. Dotýkal se ústy jejích rtů, pokoušel se je znovu rozevřít, ačkoliv věděl, že by neměl. Je příliš vyhladovělý, má příliš horkou krev, následky nebezpečí a hladina adrenalinu se zběsile mísí s jeho touhou po ní. „Dovol, abych tě políbil, opravdu políbil. Nebude to jako tuhle. Neublížím ti,“ šeptal, něžně jí olizoval rty a cítil její chvění. „Věříš mi, že ti neublížím?“

Při něžném klouzání Tyova jazyka po rozcitlivělých rtech se Janna opět rozechvěla. Věděla, že konečně přišla její chvíle, chvíle, kdy by mu mohla oplatit to, jak si dělal legraci z jejího nedostatečného ženského kouzla. Teď ji chce. Nemůže to popřít. Je to v napětí jeho těla, v přerývaném dechu, v žáru slabin, které se jí tisknou ke kyčli.

Rozechvěle mu vydechla svou odpověď do úst a vnímala přitom jeho chuť. „Věřím ti.“

Jemnými, neodvratnými pohyby hlavy přitiskl Ty svá ústa pevněji k Janniným. Cítila, jak ji ochutnává, a těšil ji smyslný rytmus pronikání a odtahování, útoku a ústupu, cyklus opakovaný donekonečna jako plameny šlehající z táborového ohně. Každý hladivý pohyb jejich spojených úst přivolával další a další rozkoš, až se jí celé tělo chvělo nedočkavou touhou po dalším doteku, po dalším důvěrném ochutnání, po dalším lenivém propletení vlahých jazyků.

Žár se šířil Janně pod kůží, zaléval jí tvář, krátil jí dech, zvolna v ní narůstaly bublinky pocitů, které se šířily s každým příjemným pohybem Tyova jazyka, až se zachvěla, bublina praskla a zalila ji zlatým žárem. A pak se rozkoš znovu hromadila a sladce vybuchovala, až se zachvěla a zasténala Tyovo jméno. Štíhlé ruce zabořené do Tyových vlasů se napínaly a uvolňovaly ve stejném rytmu jako Jannin jazyk – ten pátral, hladil, nalézal, spojoval se pomalými, hlubokými pohyby, kterým ji naučil.

Smyslné, pátravé laskání navodilo u Tye tak prudké ztuhnutí, až ho to vyděsilo a rozladilo, neboť mu to sdělovalo, že má velmi blízko ke ztrátě sebeovládání. S námahou se odtáhl od Janniných úst.

„Maličká,“ zašeptal, chytil ji za ruce a znehybnil je. „Ne.“

Když Janna ucítila, jak se Ty odtahuje, nedokázala potlačit slabý výkřik protestu. „Já myslela – já myslela, že chceš…“

Hlas se jí zlomil. Už se nepokusila promluvit, ztráta jeho tepla jí zničila. Ani tlumené světlo soumraku nedokázalo skrýt bolest, která jí projela při jeho náhlém odmítnutí. Právě když sbírala síly, aby se od něj odvrátila, posunul ruce a přitiskl ji na místo.

„Sakra, ano, chci tě!“ zašeptal zuřivě Ty, tyčící se nad Jannou. „Chci na sobě všude cítit tvoje ruce. Chci tě svléknout a celé se tě dotýkat, a pak ti chci roztáhnout nohy a vsunout se do toho tvého měkkého těla a cítit, jak mě přijímáš do posledního kousíčku. Chci tě tolik, že bych zrovna teď nedokázal vstát, ani kdyby na tom závisela moje věčná spása.“

Výraz omráčené nevíry na Jannině tváři způsobil, že Ty měl sto chutí rozesmát se a klít současně.

„Copak necítíš, jak se třesu?“ otázal se a jen taktak se upamatoval, že musí tlumit hlas. „Myslíš, že je to kvůli tomu pitomému hadovi? Sakra, už jsem snědl větší hady a ani to se mnou nehnulo. Třesu se z tebe. Přivádíš mě k šílenství od chvíle, co jsem přišel k sobě po útěku o Cascabela a uviděl tvoje krásné šedé oči, jak se na mě dívají.“

„Mmyslel jsi, že jsem kluk,“ obvinila ho Janna třměným hlasem.

„Myslel jsem, že jsi zatraceně sexy, ať jsi holka nebo kluk, protože můj poklopec chápal pravdu líp než moje oči. Oči mi pořád říkaly, že jsi kluk a že jsem nějak zešílel, když jsem celý rozpálený a nesvůj při tvém doteku. Poklopec mi říkal, že jsi jaksepatří ženská a že jsem pořádný blbec, když z tebe nestáhnu šatstvo a neseznámím se s tebou důkladněji.“

Ruce, které prve Jannu pevně svíraly, povolily a začaly jí třít ramena něžnými, krouživými pohyby.

„Vím, že ti v minulosti ublížili,“ říkal Ty tichým hlasem, který nezalétl dál než k jejím uším. „A tolik tě chci že ani nedokážu myslet, ale radši bych si uřezal prsty než bych ti ublížil. A to, jak jsi mě líbala…“ Zavřel oči jak mu v těle zazvučela smyslná ozvěna, která mu tak sevřela slabiny, že musel zatnout zuby tou hořkosladkou bolestí. „Chceš mě, maličká?“

Janna se pokusila promluvit, ale nedostávalo se jí dechu. Srdce měla zaklíněné v hrdle, bránilo tam průchodu vzduchu. Pohled na Tyovu touhu ji úplně odzbrojil. Toužila si přitisknout jeho hlavu k tělu a konejšivě mu prsty pročesávat vlasy. A toužila líbat a znovu být líbána, škádlit jeho jazyk svým a ochutnávat ho v pomalém, tajném tanci, který by šířil rozkoš, a ta by pak něžně vybuchovala uvnitř jejího těla. Její touha prožít to znovu byla tak veliká, až se podobala spíš bolesti.

Tohle tedy stahuje Tyovu tvář do napjatých vrásek? Cítí tutéž bolestnou touhu?

„Ty?“ zašeptala.

Otevřel oči. Ve slábnoucím světle byly temně zelené jako sám les.

„Já…“ Janin hlas odumřel. Olízla si rty a ucítila náhlé napětí z Tyova těla, když sledoval její jazyk pohledem. „Líbilo se ti líbat mě?“

Ty se málem rozesmál, ale okamžitě se rozpomněl, že veškerá setkání Janny s muži byla krátká a brutální.

„Ano,“ zašeptal a otřel se otevřenými ústy o její. „Líbilo. A tobě?“

Cítil, jak její dech zaváhal, zadrhl se, pak mu zalil tvář ve sladkém vzdechu souhlasu. S úsměvem něžně zachytil její dolní ret mezi zuby, zkoušel vlahost a pružnost její kůže. Znehybněla na okamžik, pak se zachvěla a vydala slabý zvuk.

„Promiň,“ řekl Ty a pustil ji. „Nechtěl jsem tě vyděsit.“

„Nevyděsils mě,“ opáčila Janna rychle. „Nevím, co se děje. Je to prostě tak příjemné, až ve mně něco vybuchne a celá se roztřesu. Promiň.“

Tyovi se zatajil dech a oči zúžily smyslnou reakcí na její slova. Ať už potkalo Jannu v minulosti cokoliv, je naprosté neviňátko, pokud jde o rozkoš, kterou žena může nalézt v náručí milujícího muže. Představa, že poučí Jannu o tajemstvích ukrytých v jejím těle, budila v Tyovi horké, těžké, jaksepatří mužné pocity.

„Neomlouvej se,“ řekl chraplavě. „Jsem rád, že jsem tě potěšil.“

„Vážně?“ zašeptala, hledíc na jeho rty; toužila je znovu ochutnat, cítit jeho jazyk, jak se pohybuje uvnitř jejich úst.

„Ano.“ Ty se usmál a dotýkal se šikmé linie Janniných lícních kostí, až dorazil k hedvábnému okraji vlasů. Stáhl jí klobouk a čelenku, rozvázal kožené řemínky, kterými měla svázané copy, a rozpletl je, až měl dlaně plné chladného ohně jejích vlasů. Vydal neartikulovaný zvuk rozkoše a slepě šátral ústy po lákavých křivkách jejího ouška. „Chci tě potěšit, maličká. Povíš mi, jestli se to povede?“

„Aano.“

„Ano,“ vydechl Ty, když nalezl špičkou jazyka Jannino ucho, škádlil jeho okraj a pak pronikal do skrytého, hřejivého jádra.

Vlnky rozkoše napjaly Janně pokožku, až jí naskočila výmluvná husí kůže na pažích. Vydala polekaný zvuk a ve smyslně reflexivní reakci sevřela ruce na Tyově košili. Když jeho jazyk průnik opakoval zas a potom znova, měla pocit, jako by se jí hluboko v těle napínaly nějaké dráty, které v ní budily pocit vláčnosti a neklidu současně.

„Ještě?“ zašeptal Ty a jemně kousl Jannu do ouška.

Cítil, jak se v odpověď bezmocně zachvěla, a na rtech mu vytanul velice mužský úsměv, pochvalný a vítězoslavný. Než stihla promluvit, jemně uchopil její ucho do úst a tiskl jazyk do jeho středu stejnými rytmickými pohyby, při jakých v ní už prve naběhla a vybuchla rozkoš. Její chraplavý, stěží slyšitelný sten v něm budil pocit, jako by byl zaplaven zlatavým ohněm.

Hbitým pohybem hlavy se Ty zmocnil Janniných úst. Tentokrát už nebylo nijak překvapivé, když jí jeho jazyk vklouzl mezi zuby, naplnil jí ústa chutí a doteky a strukturou jeho dychtivého polibku. Odpověděla mu tím, že mu zabořila prsty do vlasů a pevně tiskla svá ústa k jeho, přičemž tiše sténala nad jeho smyslným žárem a toužila přijmout ten žár do svého těla. Rytmické vzájemné laskání jazyků zesilovaly podvědomé pohyby jejího těla proti jeho, jak se snažila ulevit tíze a dychtivosti, které se koncentrovaly v jejích pevně ovázaných ňadrech a mezi neklidnýma nohama.

Ty vydal zvuk, který byl někde na půlcestě mezi kletbou a modlitbou, a něžně se vymanil z Jannina žhavého objetí.

„Než se zeptáš,“ řekl a dýchal přitom rychle a slyšitelně, ačkoliv stále tlumil hlas, „líbilo se mi, když ses o mě třela tělem. Líbilo se mi to zatraceně moc. Nechci ti ublížit, maličká. To znamená, že musíme ještě na chvilku zpomalit, než budeš připravená.“ Zavřel oči a v duchu se ptal, jak to, sakra, dokáže. „Což znamená že mi budeš muset dát pár minut, abych nabral dech.“

„Můžu mluvit, než se vydýcháš?“ zeptala se zdráhavě, tlumíc hlas stejně jako on.

Ty se tiše zasmál navzdory zběsilé dychtivosti. Sklonil se, otřel se rty o Jannina ústa, jediným líným letmým dotekem jazyka ji ochutnal a pak se napřímil a usmál se na ni.

„O čem si chceš povídat?“ zašeptal.

„Škoda že není větší tma. Pak bys neviděl, jak se červenám, až se tě zeptám.“

„Jsem rád, že není tma,“ řekl Ty opět tiše a lehce ji kousl do brady. „Chci tě vidět i s tím červenáním a vůbec. Zvlášť to ‚a vůbec‘. Na co se chceš zeptat?“

„Bude – bude mě to bolet?“

„Ach bože,“ zašeptal Ty, vzal Jannu do náručí a něžně ji houpal v objetí. „Ne, maličká,“ řekl a líbal ji do vlasů, na ouško, na zardělou tvář, na víčka, na rty – líbal ji motýlími doteky, které ji dokázaly uklidnit jako žádná slova. „Když to budu dělat pomalu a ty se budeš snažit uvolnit a nebát se, nebude tě to bolet vůbec. A já to budu dělat pomalu, Janno. Budu to dělat pomalu, i kdyby mě to mělo zabít.“

Zvolna zvedla paže a objala ho kolem krku. Přitiskla si tvář k horké pokožce ve výstřihu Tyovy košile.

„Tou pomalostí se ti to pokazí?“ zašeptala Janna. „Nechci ti to kazit. Chci, aby tě to těšilo, Ty. Chci to tolik, až mě všechno bolí.“

„Pomalost to nepokazí. Po pravdě řečeno, může to tak vylepšit, až je ti na umření.“

„Vážně?“

Jannin hlas byl ochraptělý protichůdnými pocity, které jí zmítaly, vášní a nervozitou a touhou dotýkat se a být dotýkána, která pro ni byla úplně nová.

„Vážně,“ řekl Ty. „Aspoň jsem to slyšel. Sám jsem takovou rozkoš nikdy nepoznal.“

Janna se snažila promluvit, ale nenalézala hlas. Olízla si rty a zakláněla hlavu, až viděla do temně zářivé zeleně Tyových očí.

„Chci ti způsobit takovou rozkoš,“ zašeptala. „Naučíš mě to?“

21

Chraplavá naléhavost Jannina hlasu a její upřímnost probudily v Tyovi touhu zmocnit se jí a současně ji hýčkat. Představa, jak ji učí dráždit ho a klidnit a působit mu rozkoš současně – ta představa byla opojnější než všechny lihoviny, které kdy pil. Sledoval špičkami prstů obrys její tváře, pak pohladil napjatou křivku její šíje a vlahou pokožku pod límcem. Nevyhnutelně přitom jeho prsty nalezly a rozepjaly první knoflík její košile. Sklonil se a přitiskl rty k pulzu, který rychle tepal těsně pod pokožkou.

„Janno,“ vydechl Ty její jméno, spíš než vyslovil, „doufám přisámbohu, že tě dokážu rozpálit aspoň z poloviny tak, jako ty rozpaluješ mě. Jestli to dokážu, podpálíme celou tuhle zatracenou plošinu.“

„Je to… je to tak pěkné?“

„Zeptej se mě zítra,“ řekl a stěží potlačil sten, když ucítil, jak se jí při doteku jeho jazyka skokem zrychlil tep.

Pak už si Ty nedokázal déle odpírat Jannina ústa. Líbal ji pomalu, zhluboka, dychtivě, a přitom jí rozepínal košili. Když se látka rozevřela, očekával, že pod ní nalezne hřejivé tělo. Místo toho narazil na tlusté vrstvy látky a vůbec žádné knoflíky. I když vytáhl Janně paže z rukávů košile, neviděl způsob, jak odstranit vrstvy plátna, kterými byla spoutána.

„Co sakra…?“ zamumlal.

Janna si opožděně uvědomila, že má rozepnutou košili a Ty hledí na obvazy, jimiž si zplošťovala prsa a maskovala svou ženskou siluetu.

„Ty ses do toho zašila?“ zeptal se Ty a obdařil ji uličnickým úsměvem, který jí projel od hlavy až k patě.

Janna se bezmocně rozesmála, zmítána mezi rozpaky a libým pocitem, když jí Tyova dlaň hladila nahé paže. Jeho dlaně jí přejížděly od zápěstí až k ramenům a dlouhými prsty laskaly vnitřní stranu paží. Jak jemně sondoval, objevil pod levou paží místo, kam si zastrčila konec plátěného pruhu, aby obvaz zajistila.

„Tak takhle to děláš.“

Ty uvolnil konec plátna a několikrát je přeložil a uvolnil. Když jí odvinul látku z hrudi a pod druhou paží, položil Janně dlaň těsně pod lopatky a prohnul ji v zádech natolik, aby dosáhl pod ni a mohl pokračovat v pomalém odvíjení.

S každým dokončeným okruhem kolem jejího těla se odhalila píď dříve skryté kůže. Z plátna i její pokožky vystupovala prchavá vůně, jež byla směsí bylin a divokých květin a vlahého ženství, až se mu z ní točila hlava. Když už to déle nevydržel, sklonil se a políbil hladký pás kůže, který právě obnažil.

Dotek Tyových rtů, které jí přejely pod klíční kostí Jannu rozechvěl. Vsunula mu ruce do hustých vlasů, třela temeno a usmívala se, když ucítila odpovídající pohyb, jímž reagoval. Po několika minutách Tye překonalo pokušení jejích dosud zakrytých ňader a pokračoval v odvíjení dlouhého kusu plátna.

Tlak Janniných obvazů postupně povoloval, jak se odstraňovaly další a další vrstvy látky. Jako vždy to byla úžasná úleva. Prohnula se v zádech, aby odvíjení urychlila, už se nemohla dočkat, až bude moci zase snadno dýchat, až se zbaví tísnivého plátna.

Ty nechtěl spěchat, neboť nalézal nečekanou, silně smyslnou rozkoš v pomalém odhalování Jannina těla. Jak se záhyby látky sesouvaly z její hrudi, objevovaly se první křivky jejích ňader. Do pokožky byly vytlačeny dlouhé rudé čáry, pozůstatek těsných obvazů. Přejel palcem, jako by je chtěl smazat, pak se dotkl těch stop svými rty a sledoval je špičkou jazyka.

Oči zavřené, vydávala Janna tiché zvuky rozkoše, zatímco Ty hladil její pokožku. Dosud byla zadýchaná z nečekaného hlazení jeho jazykem, když ji prohnul v zádech a zvedl ji tak, že se plátno pod ní rozvinulo. Obkroužil její tělo jednou a pak podruhé, potřetí, a po tom odmotávání plátna opět ustalo. Místo aby ji však něžně spustil na zem jako prve, držel ji podepřenou svým silným předloktím, až se půvabná linie jejích zad vyklenula jako napjatý luk. Janna zvolna otevřela oči a spatřila, že na ni Ty zírá, jako by viděl něco zcela nečekaného.

A opravdu tomu tak bylo. Nikdy by netušil, že se pod závity pevně utaženého plátna skrývají tak plné, pevné křivky s masitými, růžovými hroty.

„Ty?“ zašeptala Janna, která nechápala, proč tak soustředěně znehybněl. „Co se děje?“

Vzhlédl a ona vytřeštila oči nad drsným výrazem jeho tváře.

„Už nikdy,“ řekl Ty zřetelně, „si takhle neubližuj.“

Než stihla Janna promluvit, sklonil se nad jejími ňadry a něžně se dotýkal všech stop zanechaných plátěný obvazy, přičemž se propracovával od prvního hladkého vzedmutí těla až k sytě růžovým korunám. Dotek jeho jazyka, hladícího drobné stopy obvazů, byl nepopsatelný. Toužila se mu zvolna svíjet v náručí jako plamen, nabízet jeho ústům každičký kousek svých ňader. Když dospěl k hranici mezi saténem její pleti a sametem bradavky, obkroužil ji s nádhernou důkladností, nedbaje její polekaný výkřik a přerývaný dech a prsty, které se mu reflexivně sevřely ve vlasech.

A pak už Ty to dráždění nevydržel. Uchopil Janninu nabízenou obětinu do úst a sál sametovou bradavku, až byla stažená a ztvrdlá, a stále dál ji potahoval v pomalém, smyslném rytmu, až se z dívčina hrdla draly drobné výkřiky.

Když už se bradavka nedala dál povytáhnout, zvolna ji pustil a obdivoval napjatý, lesklý vrcholek. Uchopil ňadro do dlaně a opisoval malé kroužky dlaní, třel tvrdou bradavku a zároveň se sklonil a laskal rty a jazykem druhé ňadro, vytahoval je, tvaroval, smyslně sál, až dýchala zrychleně a přerývaně a tělem jí projížděly blesky.

Omámená, zadýchaná v němém, tetelivém světě, o jehož existenci nikdy neměla zdání, cítila Janna, jak se v ní rozkoš šíří a vybuchuje a vyzařuje jí do celého těla. Ty to také cítil, ten příval smyslného žáru, který se jí šířil pod kůží, drobné pohyby boků, jak vyhledávala tlak jeho těla, slabé výkřiky, když do ní jeho zuby a jazyk vnášely novou horkost.

Konečně Ty zvedl hlavu a pustil bradavku, kterou tak láskyplně tvaroval. Janna tichounce zakňourala, chtěla víc té rozkoše, která v ní narůstala s každým pohybem jeho úst. Otevřela šedé oči a zahleděla se na něj s němou prosbou.

„Ještě?“ usmál se Ty a jeho hlas byl těžký jako krev, která mu bušila v žilách.

Janna se bezmocně zachvěla, když uchopil do dlaně jedno její ňadro a zvolna je laskal.

„Ano,“ zašeptala.

Usmál se, těšila ho ta neskrývaná rozkoš a sílící ruměnec vzrušení pod její pokožkou. „Kam ještě bych tě měl líbat?“

Šokovaný výraz, který se objevil v Jannině tváři, Tyovi sdělil, že o takových věcech nikdy neuvažovala.

„To nic, maličká,“ řekl. Obkroužil vztyčené hroty obou bradavek jazykem a zašeptal: „Já už něco vymyslím.“

S rychlostí a silou, která Jannu překvapila, se Ty otočil, ulehl naznak a tímtéž pohybem ji zvedl a přitáhl na své tělo jako živoucí přikrývku. Když se její boky přitiskly k tvrdému hrbolu, který čekal netrpělivě pod tlustou látkou jeho kalhot, vydal tlumený zvuk bolestné rozkoše.

Janna se nechápavě odtáhla. Ty trochu roztáhl nohy a její nohy klesly mezi ně. Rychle zvedl nohy jen tolik, aby pod nimi uvěznil ty její, propletl si s ní kotníky, donutil jejich těla k intimnímu spojení, tvrdé proti měkkému, skutečné spojení nebylo vzdáleno o víc než pár vrstev látky.

„Rozepni mi košili,“ řekl Ty ochraptěle. „Bude se ti líbit dotek mé nahé kůže na tvých ňadrech. A mně taky.“

Mírný pohyb Jannina těla, když sáhla po límečku Tyovy košile, způsobil náraz jejích boků o horkou kolébku, kterou jí vyrobil mezi svýma nohama. Zasténal jakýmsi nádherným utrpením, neboť nikdy netoužil po žádné ženě tak, jako v tom okamžiku toužil po Janně.

„Ještě,“ zašeptal. „Jen ještě jednou se na mně takhle pohni. Jen jednou.“

Janna zdráhavě znovu pohnula boky proti Tyovi a cítila tvrdý hrbol jeho erekce na břiše jako značkovací železo. Hluboký, hrdelní zvuk, který vydal, mohla způsobil agónie stejně dobře jako ničím neředěná rozkoš. Jeho ruka se ocitla mezi jejich těly. Neomylně nalezl její nejcitlivější místečko a přitlačil, přičemž pod ní zvolna pohupoval boky. Náhlým žárem, který vyzařoval z jeho ruky, se zajíkla. Jeho jméno jí splynulo ze rtů jako chraplavý, naléhavý, tázavý výkřik.

„Ano,“ řekl Ty tlumeným a nezřetelným hlasem. „Taky to cítíš, viď?“ Jemně pustil Janniny kotníky a zvedl ji tak, že mu seděla obkročmo v pase. Dech se jí zadrhl a bezmocně pohybovala boky, když znovu dráždil špičkami prstů její bradavky. „Bude to dobré. Bude to zatraceně dobré. Rozepni mi košili, zlatíčko. Chci cítit tvoje ruce na nahé kůži.“

Prsty, které se třásly, rozepínala Janna knoflíky Tyovy košile. Už ho viděla nahého, ale nepůsobilo to na ni ani z desetiny tolik jako sledovat, jak se jeho mohutné tělo vynořuje z košile. V soumraku byl kučeravý porost černých chloupků velmi zřetelný, stejně jako tmavá čára uprostřed jeho těla, kde se chloupky zužovaly na šíři tužky a mizely mu za opaskem. Jeho žár a pevná pružnost byly stejně lákavé jako jeho temný úsměv. Rozkošnicky jako kočka hnětla Janna svalnaté tělo, které tak často omývala nebo mazala mastí, ale nikdy nelaskala.

A toužila po tom. Teď si to uvědomovala. Pochopila, že už tehdy se jí chvěly ruce touhou poznat strukturu těch částí Tyova těla, saténovou hladkost tam, kde se pokožka napínala přes sval, energii, která se v něm skrývala, husté hedvábí porostu na hrudi, jemnější hedvábí chloupků v podpaží, ploché kotouče a tvrdé pecičky bradavek. Stejně jako se prve pohroužila do objevování vlastního těla pod jeho ústy, ztrácela se nyní v objevování jeho těla pod svými dlaněmi.

Ty pozoroval Jannu očima přimhouřenýma vášní. Její průzračná radost z prozkoumávání jeho těla ho prudce vzrušovala. Nepodobalo se to ničemu, co kdy poznal. Napínalo ho to na skřipec blaženosti, který ho táhl dvěma protichůdnými směry. Napůl toužil Jannu popadnout a vrazit do ní a ukončit tu pulzující rozdychtěnost svého těla.

A napůl to chtěl vydržet a dozvědět se víc o sobě a o ní a o té sladké trýzni napětí mezi nedočkavostí a extází. Zas a znova pročesávaly Janniny prsty chloupky, pokrývající Tyovu hruď, sledovaly obrysy bradavek a pak pokračovaly rychle se zužujícím ochlupením až dolů k chladné přezce opasku. Věděla, že tenká čára chloupků bude pokračovat po jeho těle ještě na šířku dlaně a pak se rozšíří do husté, kučeravé kštice. Tu chtěla vidět také, přejíždět po něm dlaněmi, aniž by něco bránilo doteku. Toužila po tom tolik, že ani nemohla dýchat.

Aniž by se zamyslela nebo zeptala, sáhla Janna po přezce Tyova opasku.

„Ještě ne,“ řekl chraplavě, chytil Jannu za ruce a odtáhl je zpět na bezpečné území své hrudi. „Tak by to bylo noc rychlé. Chci si tě nejdřív užít.“

„Já myslela, že už sis mě užil,“ zašeptala, sklánějíc se, aby mu políbila ruce.

Při jeho úsměvu jí poskočilo srdce. „Jen zčásti, zlatíčko. Je tu nějaké velice sladké území, které jsem ještě nevybalil, natož abych si ho užil.“

Vyměnil si s ní místo jedním z těch hbitých, energických pohybů, které Jannu vždycky zaskočily, ale už ji neděsily. Ať přijde cokoli, byla si jistá, že s ní Ty bude zacházet opatrně. Tiše ležela a sledovala ho, jak pokleká u jejích nohou a hbitými pohyby zouvá její po kolena vysoké mokasíny i svoje holínky. Rozepnul si opasek, ale kalhoty si nechal na sobě. Když rozepínal opasek Janně, zachvěla se.

„To nic,“ políbil Ty Jannu na rty. „Neublížím ti.“

Janna se chvějivě nadechla a kývla. „Já vím. Jenom…“

Než stihla vysvětlit, že ještě nikdy nebyla před nikým nahá, bylo už pozdě. Schopnost řeči ji opustila, když lehký pohyb Tyovy ruky oddělil kůži pásku od přezky. Bez opasku jí příliš velké mužské kalhoty lehce sklouzly z těla a spolu s nimi spodní kalhoty.

Když byla Janna před Tyem úplně nahá, vydechl pomalým, sílícím stenem.

„Je to jako vidět, jak se z blátivé kukly vyklube saténový motýl,“ zašeptal Ty, když přejížděl špičkami prstu po bledých křivkách a sametových stínech Jannina těla.

Když dorazil k tmavé deltě na úpatí jejího trupu, vydala překvapený zvuk a pohnula se, jako by se chtěla jeho ruce vyhnout a reflexivně stiskla nohy k sobě.

„Pst, maličká,“ zašeptal Ty a políbil ji na rty. „Vím, že ti tam ublížili, ale já ti neublížím. Vím, jak jsi jemná, měkká, teplá. I když nevíš, jak měkká a teplá dovedeš být, ukážu ti to.“

„Cco mám dělat?“ Jannin hlas se zlomil, jak se chvěla nervozitou a překvapením z doteků Tyových prstů, které něžně pátraly v hustém trojúhelníku chloupků, které stínily nejcitlivější místo jejího těla.

„Nebuď tak strnulá. Neublížím ti,“ šeptal Ty. Lichotivě Jannu líbal, až pootevřela rty a on mezi ně mohl vnikat pomalými, hlubokými tahy jazyka. Odtáhl ústa a zašeptal do jejích rtů: „Roztáhni maličko nohy, zlatíčko, jen trochu. Budu moc něžný.“

Jeho hlas zněl jako chraplavý vzdech vítězoslávy a objevu, když se Janna uvolnila natolik, aby mohl špičkou prstu přejet po měkkých, horkých záhybech mezi jejíma nohama.

„Jen ještě trochu,“ šeptal, laskal ji, hledal rozpálenou studnu jejího ženství a nalézal jen jeho měkké, žhoucí okraje. Ale to stačilo. Sdělovalo mu to, že její krev proudí stejně horce a dychtivě jako jeho. Lehce zasondoval a byl odměněn náznakem hladké, vlhce horké pochvy, která ho očekávala. „Můj krásný saténový motýlku,“ řekl chraplavě. „Tak horká, tak kluzká. Otevři se mi ještě trošičku, motýlku. Nebudu tě nutit. Jen tě chci celou milovat. Dovol…“

Janna se pokusila promluvit, ale hlas se jí zlomil o Tyovo jméno. Klouzavé, lehké laskání jeho prstu se změnilo v něžný průnik, který ji připravil o dech. Sklonil se k jejím ústům a jeho jazyk opakoval něžné pohyby ruky mezi jejíma nohama. Žár a napětí, které se hromadily hluboko v jejím těle, náhle divoce vzplály a zachvátily ji něžnou křečí, jež ji zcela překvapila.

Tye však ne. Lákal Jannu právě k takovému malému vrcholu extáze od chvíle, kdy poprvé objevil smyslnost ukrytou v jejím těle. Opakoval ty dvojité něžné útoky svého těla, jazykem klouzal po jejím v hlubokém polibku a jeho prst se jí zároveň zasouval mezi nohy v pomalém, dráždivém tanci vnikání a ustupování, který jí probouzel v hrdle slabé kňučení. Vášeň se v ní opět zatetelila a vybuchla, žár a rozkoš překypovaly.

Janna tiše zasténala, když se Ty odtáhl od jejího rozpáleného středu a špičkami prstů, dosud kluzkými její reakcí, laskal poupě její vášně. Projel jí žár, sevřel jí celé tělo. Vykřikla mu do úst a její boky se mu pohybovaly pod rukou, žádaly o něco, co nikdy nepoznala. Vycítila jeho zdráhání, cítila, stejně jako slyšela, jeho sten a spolkla výkřik protestu, když odtáhl svou laskající ruku.

„Pst, maličká,“ zašeptal Ty, když se několika hbitými pohyby zbavoval šatstva. „Nebude to dlouhé.“

„Ty?“

„Tady jsem,“ řekl a něžně roztáhl Janniny nohy ještě dal od sebe, aby si udělal místo. Jemně škádlil hrbolek, který vylákal z jejích měkkých, vlhkých záhybů. Třásla se a kolena se jí instinktivně pokrčila, čímž mu dopřála lepší přístup ke svému tělu. Její vášnivá reakce ho zaplavila, když zkoumal její měkkost svým rozdychtěným mužstvím. Vlhký, vstřícný žár jejího těla byl nezaměnitelný, němý povel, který vycházel z jejích hlubin, ale byla tak těsná, až se bál, aby jí neublížil.

Chvěl se krutostí zdrženlivosti, kterou si sám uložil, když se začal zmocňovat Janny stejně postupně, jako se večer zmocňuje dne. Její oči se otevřely smyslným překvapením, když vzhlédla do tváře muže, který se pomalu, pomaloučku stával její součástí. Pokaždé, když tlak začal být téměř bolestivý, vycítil to, odtáhl se a postupně do ní znova vstupoval.

Nádherně něžné pronikání hromadilo vlny žáru, které v ní vybuchovaly, sršely na něj její slastí. Slyšela, jak zasténal a vtiskl se do ní hlouběji, a pak ucítila, jak drsné napětí otřáslo jeho tělem, když se přinutil ustat.

„Ty jsi panna!“

22

Tyův vyčítavý hlas zněl chraplavě, jak bojoval se svou nejniternější potřebou a snažil se přimět k ústupu z Jannina vlhkého, ulpívavého žáru. Ale nešlo to. Toužil jen dál se jí zmocňovat kousek po kousku, a až ji laskáním přivede znovu k extázi, toužil prorazit křehkou bariéru, oddělující jejich těla od úplného spojení. Nebude cítit bolest v okamžiku, kdy se jí zmocní, protože bude příliš pohroužena ve svém vyvrcholení, než aby věděla nebo se starala o to, že poprvé v životě do ní naplno vnikne muž. Panna.

„Kristepane,“ zaúpěl Ty, „kdybych to byl věděl, nikdy bych se tě nedotkl.“

„Pak jsem tedy ráda, že jsi to nevěděl,“ řekla Janna ochraptěle. Znovu se chvěla a tála pod jeho rukama, bezmocně pohybovala boky svírána vášní, kterou nikdy neočekávala a o níž neměla ani zdání, jak ji ovládat. Chtěla ho jen ještě víc, víc toho sladkého tření, když se kolem něj napínala. „Chci to, Ty. Prosím. Neubližuješ mi. Miluju… tvůj dotek.“ Zvolna pohybovala boky, laskala jedním pohybem jeho i sebe. „Ach, to je hezké,“ šeptala přerývaně, pohupovala se a pohybovala, jak jen to dovolil, „ale nestačí to… není to… dost.“

„Nech toho!“ řekl Ty hrubě, když cítil, že ho opouštějí poslední cáry sebeovládání. „Jsi panna!“

Janniny nehty se zaťaly do napjatých svalů Tyových hýždí a její tělo se pod ním svíjelo, když zas a znova šeptala, že co jí poskytl, je příjemné, ale nestačí to. Každým pohybem se stávala svůdnější, žádostivější, vstřícnější, tak horká a kluzká, až se přistihl, jak zas a znovu tlačí na tu tenkou vrstvičku, která bránila úplnému naplnění.

Ty sténal a nutil se pohybovat jen mírně, zatímco jeho prsty hledaly a nalézaly kluzké, jemné jadérko Janniny vášně. Instinktivní houpání jejích boků ovládl tím, že přenesl víc váhu mezi její nohy a tím ji udržel na místě, zatímco ji laskal a přiváděl blíž a blíž k extázi.

Když ucítil, jak její pokožku pokryl náhlý mlžný opar vášně a dech se jí začal lámat a její výkřiky zaznívaly rychle a s rostoucí naléhavostí, zakryl její ústa svými a začal se v ní znovu pohybovat, přičemž se snažil zadržet elementární vyvrcholení, které ho očekávalo v hlubinách jejího panenského těla. Vydral se mu sten, když si pomyslel, jaké to bude, vniknout do ní každičkým kousíčkem své touhy, prorazit její panenství a cítit, jak ho její rozkoš zaplavuje jako horký, extatický déšť.

A pak se to dělo, horký déšť a pohroužení, extáze vybuchující každým pohybem Tyových boků. A Janna plakala nad tou dokonalostí, když odhodil sebeovládání a zaklesl se do ní tak hluboko, až cítila jistotu jeho vyvrcholení jako to nejintimnější laskání, pulzující přítomnost, která ji znovu vymrštila do spirál extáze, její tělo ho rytmicky hladilo v chvějivém doznívání jeho vlastního uvolnění.

Janniny drobné, extatické výkřiky se do Tye zabodávaly jako zlaté jehly, pronikaly tělem až do duše. Divoká rozkoš jím zmítala, až měl svaly napjaté jako železo. Nekonečné, chvějivé uvolnění, jež následovalo, ho překonalo. Neschopen vidět, myslet, mluvit, tryskal zas a znovu do panny, která se dotkla té části jeho bytosti, k níž nikdy žádná jiná žena nepronikla.

Když se Ty konečně zase ztišil, přivinula se Janna k jeho silnému, potem kluzkém tělu a vychutnávala intimitu toho, že leží pod ním a cítí ho v sobě, zatímco večer se kolem nich nehlasně koncentroval do noci. Nevěděla prve, co má od milostného aktu očekávat, ale netušila nic tak žhavého, tak sladkého, tak zběsile úplného.

„Miluju tě,“ zašeptala Janna a políbila Tye na rameno.

Ta slova byla velmi tichá, stěží ševel, ale Ty je slyšel. Projela jím směs provinilosti a hněvu, když se rozpomněl na ten neodvolatelný okamžik, kdy připravil Jannu o panenství. V duchu zuřil na sebe a svůj nepochopitelný nedostatek sebeovládání, pokud šlo o ni. Dokázal se držet pevně na uzdě, když ji sváděl, a přesto nebyl schopen couvnout, poté co zjistil, že je panna.

Nechápal to. Měl se od ní dokázat odvrátit, nebyla to první žena, která by vyzkoušela tuhle sňatkovou past. Ostatním v minulosti unikl, a přitom to byly dívky, jejichž smyčky a vnadidla byly mnohem dovednější.

Jenže Janna byla hrst ohně a krásy a její extatické výkřiky, když protínal její panenství, bude v duchu slýchat až do své smrti.

„Vůbec jsem si tě neměl vzít,“ řekl tlumeným, trpkým hlasem.

Janniny něžně hladící ruce znehybněly. „Proč?“

„Protože jsem zjistil, že jsi panna, a neměl jsem v úmyslu si tě vzít, proto. Ale nedalo mi to vůbec práci, překonat tvou nevinnost, že ano? Nejdřív mi řekneš, že nejsi panna…“

„To jsem nikdy neřekla,“ přerušila ho Janna zuřivým šeptem.

„A co když jsi tenkrát utíkala a já tě strhl na zem a moc prudce políbil, a ty jsi říkala, že jsi zažila od mužů daleko horší věci a přežila jsi?“

„Tím jsem jen myslela, žes mi opravdu neublížil. A taky že neublížil.“

„A co Joe Troon?“

„Co s ním má být?“

„Ned říkal, že Troon si tě nějaký čas vydržoval.“

„Ned je opilec a lhář. Troon mě chytil, ale nikdy si mě nevydržoval.“

„No, zlatíčko, sakra jistě ses nechovala jako žádná panna, se kterou jsem se kdy setkal. Od té doby, co jsem přišel k sobě po Cascabelově uličce, ses o mě třela a vzdychala a usmívala se a koukala na mě těma kouřově šedýma očima, jako by ze mě kapal med a ty ses nemohla dočkat, až ho všechen olížeš,“ říkal Ty tlumeným, hněvivým hlasem. „Patřilo by ti, kdybych tě opřel o strom, rozepnul si kalhoty a vzal si tě vestoje, jako tu nejbídnější markytánku.“

Janna myslela na to, jak Tye trýznila, aniž by doopravdy chápala elementární sílu jeho touhy… i své vlastní. Při pomyšlení na to, kolikrát se usmála, když se odvrátil, aby skryl důkaz svého vzrušení, se teď styděla,

„Moc mě to mrzí,“ dotkla se Janna bojácně Tyovy tváře. „Nevěděla jsem, co ti provádím. Neznala jsem sílu toho, s čím bojuješ, jak moc mě potřebuješ.“

„Potřeboval jsem ženskou, ne tebe,“ zavrčel Ty a neuhl před Janniným něžným dotykem.

Ten pohyb mu jen připomněl, že dosud vězí v saténové pochvě jejího těla; a bylo to teď ještě příjemnější než v jeho nejpalčivějších vzpomínkách. Říkal si, aby se odvalil, aby se od ní odloučil, ale jeho tělo odmítalo reagovat. Vpíjel do sebe její žár, rostl v ní a krev mu těžce bušila a ponoukala jeho boky, aby se začaly pohybovat v primitivním rytmu.

„Panna,“ řekl, a byla to kletba. „Ale chtěla jsi to stejně jako já, viď? Sakra, málem jsi mě spálila zaživa svými výkřiky a klouzáním boků, jak jsi mě nutila pronikat hloub a hloub…“

Ty se nečekaně otřásl, vzpomínky v něm vybuchly, a smyslně mu projely tělem, sevřely ho, připomněly mu horkou dokonalost toho, že vězí uvnitř Janny.

Vědomí vlastní bezmocné reakce na ni Tye šokovalo. Nemělo by mu být takhle. Na těle mu ještě neoschl pot od prvního spojení s ní. Neměl by po ní znovu toužit tak jako teď – touha mu svírala útroby, tělo měl tvrdé a těžké a horké, znovu naplněné k prasknutí.

Snažil se zůstat nehybný, nereagovat, nehýbat se, ale vědomí extatického vyvrcholení, které nalezne v Jannině těle, bylo příliš nové, příliš nepřekonatelné, než aby si je dokázal odepřít nebo je ovládnout. S tlumeným, syrovým výkřikem se bránil jejímu lákání, ale už při tom výkřiku se zvolna pohyboval a vzdával se kousek po kousku.

Janně se zatajil dech, když se do ní Ty soustředěně pohroužil jednou, pak podruhé, pak potřetí. Nechápala, proč odmítá její omluvu ani proč se na ni hněvá, ale chápala, že ho touha rozechvívá. Byla to její vlastní touha, rostoucí a násobící se s každým úderem srdce, plamen šlehající z jejich spojených těl, žár jemně tající a dychtivě ji pohlcující současně. Zachvěla se a prohnula se pod ním se smyslnou nespoutaností.

Ty zasténal a ucítil, jak se do něj oheň zažírá stále hlouběji, jak spaluje myšlenky, spaluje zdráhavost, ponechává jen elementární spojení muže a ženy, splynutí, které je hlubší než tělo, žhavější než touha, dva živoucí plameny šlehající tím výš, když se dotýkají, přesahují, proplétají. Zaklel se směsicí zbožné úcty a zběsilé vítězoslávy, když ucítil, jak plavný půvab jeho milenky stoupá vstříc jeho zběsilé potřebě.

„Saténový… motýl,“ řekl Ty chraplavě, v hlase spíš výčitku než náklonnost. „Myslela jsi, že si tě vezmu, jakmile zjistím, jaké to je, mít tě?“

Vrazil Janně jazyk do úst, ztlumil její odpověď. Než polibek skončil, už tiše sténala a pohybovala se v lenivém kontrapunktu k pomalému, krouživému tanci jeho boků.

„To nepůjde,“ řekl a dýchal přitom rychle a ztěžka. „Vezmu si tvoje tělo do posledního kousíčku. Dám ti na oplátku své tělo do posledního kousíčku. Ale to je všechno. Jen dvě těla, co berou a dávají. Slyšíš mě?“

Janna trhaně sténala a svírala se kolem něj s hlubokou, instinktivní něhou.

„Slyšíš mě?“ otázal se Ty, vzpínaje se proti nesnesitelnému svádění jejího těla.

„Ano,“ zašeptala. Její boky se mírně pozvedly, pak zakroužily, sváděly ho, milovaly se s ním. „Slyšela jsem tě už poprvé, když jsi mi to říkal v údolí.“

„Co?“

Tyova slova z minulosti zvučela krutě v Jannině mysli: Dostanu svou hedvábnou dámu, nebo nebudu mít vůbec žádnou, leda na tak dlouho, než se potěším.

„Vím, že nejsem ta hedvábná dáma z tvých snů,“ řekla Janna a její hlas byl šepot nezdolné naděje a předtuchy zoufalství. „Potěšíš se. Nic víc.“

Ty se nehádal ani nepopíral její slova.

Janna nic víc nečekala, a přesto se musela kousnout do rtu, aby nedala nahlas průchod citům, které ji drásaly, vášni a žalu a chvějivým předzvěstem divoké extáze. Když se v ní Ty znovu pohnul, nehlasně plakala, ráda, že je příliš tma, než aby viděl její slzy. Cítila jeho dech jako chladivé, jitřivé poryvy na mokrých lících.

„Ale pořád mě chceš?“ pokračoval Ty. „Žádné hříčky, žádné tajné plány, žádná lítost?“ Náhle do sebe zaklesl jejich těla, spojení bylo tak hluboké a horké a úplné, až mu vyrvalo z hrdla tlumený výkřik, výkřik, kterým bylo její jméno. Houpal se proti ní drobnými, prudkými pohyby, hořel, pálil se v ohni a chtěl to, všechno to chtěl, hořel. „Pořád o to stojíš?“

„Stojím…,“ zašeptala Janna, ale víc říci nemohla, protože její hlas utonul v slzách a pravda byla příliš trpká, než aby se dala vyslovit nahlas. Chtěla, aby ji miloval všemi způsoby, nejen jedním.

„Janno?“ zeptal se Ty a znehybněl až na bezmocné otřásání svého vzrušeného těla. „Odpověz mi!“

Snažila se pohnout, aby od něj dostala to, co zadržoval. Nešlo to. Byl příliš silný, příliš obratný, a ona ho milovala.

„Ano, čert tě vem,“ zašeptala dychtivě. „Ano!“

Ty slyšel jen souhlas, ne bolest. Přerývaným stenem vypustil zadržený dech.

„Potřebuju tě,“ řekl tlumeným hlasem. Jeho boky se začaly pohybovat ve zrychlujícím rytmu a jeden za druhým projížděly jeho mocným tělem záchvěvy napětí. „Bůh mi pomoz, takhle jsem nikdy žádnou ženskou nepotřeboval.“

Janna slyšela zmatek a vypětí v Tyově hlase a cítila, jak ji zaplavuje jeho nepřekonatelná touha. V duchu plakala, milovala ho a věděla, že on nebude milovat žádnou kromě té hedvábné dámy ze svých snů. Janna brala vše, co jí Ty mohl ze sebe dát, a na oplátku dávala ze sebe vše, co chtěl přijmout.

Smyslná velkorysost Janniny reakce Tye zaplavila, oba je zalila ohněm. Slyšela jeho přerývaný sten, cítila, jak se jeho energie v ní zdvojnásobila, cítila dychtivé, rytmické pronikání, jak jeho tělo zas a znova a opět vnikalo do jejího. Jeho naléhavost ji vzrušovala, překonávala ji, drtila ji, a on se v ní stále tvrdě pohyboval, opájel se jejími chvějivými výkřiky, zmítal se, houpal, narážel… hořel, ona hořela, a ty divoké, hltavé plameny neměly konce.

Jannin dech se zlomil a z hrdla se jí vydral tlumený výkřik, když se poddala zběsilé extázi. Ty ten výkřik vpil a nehlasně po ní žádal víc, zběsilý v žádostivosti po jejím těle, toužil po něčem, co nedovedl pojmenovat, pronikal do ní, jako by byla poslední ženou, kterou kdy bude mít, a toužil v jakési hluboké, nepojmenovatelné rovině svého vědomí zanechat svůj otisk přímo v její duši.

Její nohy se mu ovíjely kolem pasu a její tělo se chvělo, její ústa se zakousla do jeho, její nehty mu drásaly záda. A on se usmíval a pronášel k ní tlumená slova, když jí vsunul paže pod kolena a zvolna zvedal její nohy podél svého těla, na svá ramena, a rozevíral ji, co nejvíc to šlo.

S hlubokou, chvějivou rozkoší vnikal Ty zas a znova do saténového žáru Jannina těla, dusil její nespoutané výkřiky svými ústy, pronikal do ní zcela a opakovaně, mocně, až jí zmítala extáze; a přesto jeho silné pohyby pokračovaly, jako by se chtěl stát její součástí nebo při tom úsilí zemřít. Myslela si, že už nemůže poznat větší rozkoš, aniž by umřela, a snažila se mu to sdělit, ale náhle nenalézala hlas, ani vůli, neboť byla uhranuta zběsilou blažeností.

Janna by byla v té chvíli řvala rozkoší, nedbajíc na nebezpečí, ale Tyova ústa se tiskla na její. Přijal ten extatický křik do sebe a jeho tělo zachvátily vášnivé stahy, které se mu vpalovaly do duše, extáze jím zmítala s každým úderem srdce.

A myslel si, že umírá, když se přeléval do jejího divoce rozechvělého, vstřícného těla.

23

Úplně vyčerpaný Ty tiše zasténal a položil si hlavu vedle Janniny. Velmi něžně ji políbil, cítil takřka nepřekonatelnou něhu vůči ženě, která ho přijala bez zábran, lítosti a slibů a přinesla mu nejintenzivnější, nejúchvatnější spojení, jaké kdy zažil.

Když se dotkl rty její líce, ucítil chuť slz. Pomyšlení, že jeho extáze způsobila Janně bolest, mu prudce a trýznivě projelo celým tělem; byla to pro něj agónie stejně překvapivá jako prve to nekonečné, žhavé, divoké vzedmutí touhy po ní.

„Promiň,“ řekl a líbal Janninu tvář slepě, něžně, nalézaje všude chuť slz. „Maličká, promiň. Nechtěl jsem ti ublížit.“

Janna se pokoušela odpovědět, ale nešlo to, neboť měla hrdlo sevřené pohnutím.

Ty ji objímal, houpal v náručí a nenáviděl se za to, že ublížil dívce, která mu zachránila život za cenu tak velkého vlastního ohrožení.

„Dlužím ti o moc víc než tohle…,“ šeptal a v duchu ho pronásledovala hedvábná dáma, o níž tak dlouho snil, manželka, jež bude největší ozdobou života, který vybuduje náhradou za ten, o který ho připravila válka. „Ach bože, co jsem ti to udělal, co jsem to udělal tobě?“

Janna němě zavrtěla hlavou, snažila se ovládnout, chápala, co způsobilo bolest v Tyově hlase. Po několika minutách byla schopna promluvit.

„Neublížil jsi mi.“

„Houby neublížil.“

„Ty, neublížil. Necítila jsem nic než rozkoš.“

Slyšel Jannina slova, cítil její ruce, které ho hladily vlasech a konejšily, a jako studená vlna ho zalilo opovržení vůči sobě samému. Toužil po ní. Zmocnil se jí i přes její nevinnost, a tím ji odsoudil jedině k životu prostitutky nebo jeptišky.

„Ty jsi takové neviňátko. Můj ty bože, ty ani nechápeš, co se stalo, viď?“

„Chápu, žes mi neublížil.“

„Neublížil…“ Tyův smích byl tlumený a drsný, jak se po něm sápala provinilost. Jeho ruce na Janně ztuhly, jak si uvědomoval rozsah dopadu svého rozmaru. „Ty blázínku, já jsem tě zničil! Nemáš rodinu, ani profesi, a bohatství. Veškerá hodnota, kterou jsi pro manželství měla, bylo tvé panenství, a to už je pryč. Teď můžeš být nanejvýš milenkou nějakého muže, ale i pro tuhle profesi ti chybí společenské dovednosti. Skončíš zamčená v kleci jako jeptiška anebo budeš hračkou mnoha mužů, ne jednoho.“

Janna sebou škubla a pokusila se odtáhnout od Tyova krutého shrnutí svých ženských a partnerských hodnot, ale držel ji příliš pevně, než aby se mohla vzdálit. Přitáhl si ji blíž, ani si nevšímal jejích marných snah vymanit se z jeho objetí.

„To nic, maličká,“ říkal Ty hlasem tlumeným a prázdným, v němž zvučelo zoufalství nad smrtí jeho osobního snu, hedvábné dámy, která teď navěky bude pro něj nedosažitelná. „Byla to má vina, ne tvoje. Ožením se s tebou, hned jak se dostaneme do pevnosti.“

Janně okamžik trvalo, než vstřebala to, co řekl, co z toho plynulo – a když pochopila, zdivočela bolestí.

„To dřív zamrzne peklo, než se se mnou oženíš,“ řekla tlumeným, zuřivým hlasem.

„Cože?“

„Možná se hodím jen za barovou holku, ale držím slovo.“

„Janno – nemyslel jsem to…,“ začal Ty, ale přerušila ho.

„Ne! Řekla jsem, že nebudu žádat žádné sliby, že nebudu litovat a nebudu mít žádné tajné plány,“ zašeptala hněvivě a v duchu si přitom říkala, že naděje nejsou totéž co plány.

Ne že by na tom záleželo. Ty ji připravil i o naděje. Žádná rodina. Žádná profese. Žádné bohatství. Žádné společenské dovednosti. A žádný cit v jeho hlase, jen provinilost a beznaděj a hněv, že se chytil do manželské pasti tak ubohého exempláře ženství.

„Nikdy v životě jsem nechytila žádného živočicha do pasti,“ řekla divoce, „a ať se na věky smažím v pekle, jestli teď připravím o svobodu tebe. Slyšíš mě, Tyrelle MacKenzie? Slyšíš?“

„Nepřipravilas mě o svobodu. Já se jí vzdal tak, jak to muži dělají odjakživa, myslel jsem rozkrokem místo hlavou.“

„Můžeš si to vzít zpátky – svobodu, mozek, rozkrok, všechno! Já nechci nic, co se mi nedá zadarmo.“

„Svět takhle nefunguje, zlatíčko,“ řekl Ty unaveně, pustil Jannu a převalil se na záda. „Jediná panna, které se slušný muž zmocní, se stane jeho manželkou. Vezmeme se hned, jak…“

„To dřív budou v pekle sbírat bavlnu, než se za tebe provdám,“ přerušila ho Janna. Hlas se jí chvěl, tělo měla bez něj studené a prázdné.

Ty jako by neslyšel. „Jsem za tebe odpovědný. Splním své povinnosti.“

„Já jsem odpovědná sama za sebe. Žila jsem odkázaná na sebe pět let. Dokážu to ještě dalších…“

„Kristepane!“ zasyčel Ty, aby Jannu přerušil. „Jsi tak naivní, že nevíš, že bys po tomhle mohla otěhotnět? Jak by ses postarala o sebe, natožpak ještě o dítě?“ Čekal, ale nedočkal se odpovědi kromě slabých zvuků, které Janna vydávala, když potmě shledávala šatstvo. „Vezmeme se v pevnosti, a ty tam zůstaneš, než ulovím Lucifera.“

„Ne.“

„Janno – ach k čertu s tím,“ šeptal Ty drsně. „Vezmeme se v pevnosti a pak ulovíme Lucifera spolu. Už jsi spokojená?“

„Ne.“

Janna strčila paži do rukávu košile a lovila otvor na druhém konci. I kdyby nebyla tma, slzy, které jí prýštily po tváři, by ji byly oslepily. Nic z jejího pohnutí se v úsečném šepotu neprojevilo, čemuž byla ráda. Nabídka manželství z pocitu viny už byla sama o sobě dost zlá, nabídka ze soucitu by byla nesnesitelná.

„Janno, buď rozumná. Budu potřebovat Lucifera, abych vybudoval dobré stádo koní,“ říkal Ty tak trpělivě, jak jen byl schopen. „Jinak se nebudu moci postarat o rodinu.“

„Řekla jsem, že ti pomůžu Lucifera chytit, a udělám to. Manželství k tomu kšeftu nepatřilo.“

Tyova trpělivost vyprchala. Nepochopitelnou rychlostí Jannu popadl, strhl ji znovu pod sebe a začal zuřivě šeptat.

„Poslouchej mě, ty hlupáčku. Nemáš zdání, jak to ve světě chodí.“

„Tak mě to nauč,“ šeptala vzpurně. „Nauč mě, jak potěšit muže, jak být dost dobrá, abych byla milenka, a ne kurva. Nic víc od tebe nežádám. Vzdělání, ne manželství.“

„Ale jestli jsi těh…“ začal.

„Přestala jsem krvácet předevčírem,“ přerušila ho. „Je malá pravděpodobnost, že bys mě přivedl do jiného stavu.“

Tyovi se mělo ulevit, ale vůně a dotek Janny, kterou měl pod sebou, mu zahnaly z mysli všechno ostatní.

I když si říkal, že asi zešílel, uvědomoval si, že po ní opět touží.

„Tentokrát ano,“ souhlasil chraplavě, „ale co příště, až si tě vezmu, a potom, a pak znovu? Protože když budu nablízku, vezmu si tě, sakra, při každé příležitosti.“ Jeho ruka se sunula po jejím těle dolů, až znovu ucítil její intimní žár. „Saténový motýlku,“ šeptal, neschopen ovládnout slabé chvění prstů, když jimi přejížděl okraje její měkkosti. „Ještě pořád to nechápeš? Když tě vidím, slyším, cítím tvou vůni a tvou chuť, když se tě dotýkám…“

Ty se rozvibroval slaboučkým stenem. „Zabíjíš mě. Nemůžu tě nechat na pokoji, když jsem s tebou. Nevydržel bych sám se sebou, kdybych tě přivedl do jiného stavu. A potřebuju tě u sebe, abych mohl vystopovat Lucifera, než ho zabijí nebo než celé tohle zatracené teritorium vyletí do vzduchu. Musíme se vzít, Janno. Jinak to nejde.“

„Ne.“

Janna sevřela nohy k sobě ve snaze odepřít Tyovi měkkost, které se za celý její život dotýkal jedině on.

Bylo to marné. Podařilo se jí jen uvěznit si jeho ruku mezi stehny. Vydal zvuk plný rozkoše a zoufalství, jemně do ní vklouzl jedním prstem a ucítil, jak ho znovu obklopuje kluzké, vlhké teplo.

„Nevezmu si tě,“ šeptala Janna přerývaně. „Slyšíš mě? Nebudu celý život snášet, jak se na mě díváš a toužíš po nějaké hedvábné dámě.“

Ty zaváhal, pak zvolna zasondoval v Jannině smyslném teple. „Slyším tě. Ale co s tím budeme dělat? Myslel jsem to vážně, maličká. Když už jsem tě měl, nemůžu tě opustit.“

Snažila se nevyjádřit nahlas svou rozkoš, ale ze rtů jí unikl chraplavý zvuk. „Uč mě. Nic víc od tebe nežádám. Milenka, ne kurva.“

Ta slova se do něj zabodávala jako nože, kterými při každém zářezu ještě někdo otočil. „S tím nemůžu žít. To nestačí. Zasloužíš si mnohem víc. Vrať se se mnou do Wyomingu,“ řekl tlumeným hlasem a laskal Jannu, protože nedokázal přestat. „Silver a Cassie tě naučí sedět a mluvit a usmívat se jako dáma. Naučí tě, jak se oblékat, a já se ti postarám o dost velké věno, abys přilákala dobrého manžela, muže, který tě nebude plísnit za to, oč jsem tě připravil. Pak budeš vdaná žena, Janno, ne něčí milenka nebo ‚kurva‘ pro všechny.“

„Já se za žádného muže neprovdám,“ zašeptala. „Nikdy.“

„Janno…“

Její jedinou odpovědí byl chraptivý výkřik a její teplo mu vycházelo vstříc v němém příslibu zapomnění uvnitř jejího těla. Její žár a vůně mu naplnily chřípí a zaplavil ho vlnou touhy. Náhle toužil sklonit se a pohroužit se o ní, ochutnat její esenci, vypít nejniternější tajemství jejího těla. Ta myšlenka ho šokovala, neboť ještě nikdy po takové důvěrnosti se žádnou ženou netoužil.

„Jsi tak sladká na dotek,“ šeptal Ty a hladil Jannu pomalými, skrytými pohyby. „Nikdy jsem nezažil, aby žena dokázala být tak vstřícná, tak dokonalá. Saténový motýl, krásnější pokaždé, když se tě dotknu.“

„Ty…,“ zasténala Janna tiše jeho jméno a cítila, jak se její zmatené city kondenzují do čiré, žhoucí touhy.

Věděla, že by mu měla říci, aby přestal, ale nedokázala formovat slova. Příliš toužila po jeho doteku. Nikdy si s nikým nebyla tak zběsile blízká, nikdy se jí ani nesnilo, že by to bylo možné. Vědomí, že také on v ní nalezl něco mimořádného, jí znemožňovalo odvrátit se od jeho touhy.

Ty slyšel výmluvně přerývaný a zrychlený Jannin dech a nevěděl, zda má klít nebo se smát, když cítil, jak tvrdne a znovu podléhá její útlé saténové pasti. Byla jako hrst ohně, smyslný sen, tak nedávno ještě panna a přesto tak velkorysá a nebojácná jako milenka.

Janniny malé ruce našly ve tmě jeho a zadržely je k nehybnosti, snažíce se utišit tajné pohyby uvnitř jejího těla.

„Dost,“ zašeptala, a přesto při těch slovech sama cítila, jak její žár překypuje v němém protiřečení.

„Proč?“ zamumlal Ty, zvolna pronikající a vystupující z jejího těla navzdory stisku jejích prstů. „Ubližuju ti?“

„Nne.“

Pro Tye bylo smyslné zajíkání a chvění Jannina hlasu stejně vzrušující jako její žár, vzdouvající se pod jeho dotykem.

„Jsi příliš nevinná, než abys chápala, jak jsi vzácná, jak je tohle mimořádné,“ šeptal a cítil, jak jeho mužství ožívá, když se k ní skláněl. „Ale já nejsem nevinný. Já vím. Slíbil bych cokoli, abych se tě mohl dotýkat. Nikdy bych se žádnou ženou takový nebyl. Bruja, sladká čarodějka ohně. Rozpaluješ mě. Třesu se a rozplývám se v tobě… a pak mě oživíš dechem, polibkem, dotykem.“

Janna bezmocně šeptala Tyovo jméno, nevýslovně pohnuta, že na něj dokáže tak hluboce zapůsobit.

„Oživ mě,“ zašeptal Ty, zvedl její ruku, políbil ji a pak ji položil na své nabíhající mužství.

Cítila bezmocné, smyslné škubnutí jeho těla, když kolem něj ovinula prsty v odpověď na tlak jeho rukou.

„Učíš mě?“ zašeptala.

„Ano,“ řekl. „Při každé příležitosti. Odtud až do Wyomingu. A pak…“

„Ne,“ přerušila ho a vyklenula se, aby mu vyšla vstříc. „Žádné zítřky. Jen mě uč. Uč mě hned.“

Užuž chtěl něco říci, a pak zapomněl, co to bylo, když se její ruce začaly pohybovat.

„Takhle?“ šeptala Janna, poměřujíc ho a laskajíc tímtéž pomalým, smyslným pohybem.

„Dobrý… bože… ano,“ řekl Ty. Celé tělo se mu svíralo a pohybovalo s jejíma rukama ve vláčném tanci, který ho rozechvíval. Sklonil hlavu, až znovu pocítil na rtech její dech. „A takhle,“ zašeptal a přitiskl nejprve své tělo a pak ústa k jejím, hluboce vnikaje do jejího štědrého tepla. „A takhle… takhle…“

Když se Janna zachvěla a tiše vykřikla, Ty se sklonil a pil extázi z jejích rtů, zcela do ní pohroužen, a v tiché intimitě noci na palouku se v duchu ptal, kdo je tu učitel a kdo je žák.

24

Brutální prásknutí výstřelu z pušky ze severozápadního konce palouku v Havraním korytu probudilo Jannu a Tye během okamžiku.

Ani jeden se nepohnul.

Neozvaly se žádné další zvuky. Po několika minutách se Ty od Janny odtáhl, popadl karabinu a odplazil se k pozorovatelně, odkud viděl na celý palouk. Na dohled nic nebylo. Okamžik nato vycítil, jak se k němu zezadu blíží Janna. Otočil se a zavrtěl hlavou. Ustupovala stejně nehlučně, jako se prve blížila. Stejně tak on.

Beze slova se stáhli k místu, kde prve spali. Ty sáhl po batohu v tomtéž okamžiku, kdy Janna sáhla po plátně, kterým si ovíjela ňadra. Ačkoliv ji i Tye chlad donutil obléci se v hodinách před úsvitem, nedovolil jí omotat se nanovo plátnem. Místo toho se k ní těsně přivinul zezadu, vsunul ruce pod její volnou košili a něžně ji hladil, dokud oba neusnuli.

Jakmile Janna uchopila ovin do prstů, uvědomila si, že dnes ráno ho také nebude smět použít. Ty jí plátno vyškubl, pevně je svinul a vecpal do batohu. Pak ji zvedl na nohy.

„Políbil bych tě,“ řekl tichounce, pohlížeje hladově na její ústa, „ale kdybych to udělal, svlékl bych tě a za chvíli bych ti zase ležel mezi nohama. To by momentálně nebylo moc chytré.“

Jannin mozek souhlasil, ale tělo se dychtivě naklánělo k Tyovi. Pustil ji, jako by prve uchopil něco tak horkého, že se to nedá udržet. Janna nic neříkala, otočila se a vykročila do lesa. Obloukem se ubírala k severovýchodnímu cípu palouku. Po několika minutách pohlédla na Tye a ukázala směrem k lučině. Kývl. Společně kráčeli, pak se plížili a nakonec plazili jako hadi k okraji palouku.

V jasně žlutém ranním světle byly stopy nepřehlédnutelné – skupina neokovaných koní se někdy během posledních několika dní pásla na lučině. Z otisků malých kopýtek a maličkých hromádek trusu poznali, že šlo o divoké koně, neboť žádná lovecká výprava nepoužívala klisny s neodstavenými hříbaty. Přes nahodilé stopy pasoucích se zvířat vedly stopy okovaného koně, který přešel přes palouk do hustého borového lesa za ním. Právě tyto stopy včera večer upoutaly indiánskou loveckou výpravu.

„Troon,“ zašeptala Janna s pohledem na otisky.

„Jak to poznáš?“

„Vidíš, jak je sešlapaná podkova na levém předním kopytu? Troon je moc velký škudlil, než aby nechával svého koně pravidelně kovat.“

„Taky se nenamáhal zakrýt stopu, co?“ zamumlal Ty.

„Patrně byl opilý.“

„Pak už je pravděpodobně mrtvý. Bylo to Luciferovo stádo, co sledoval?“

„Podle stop tady to nepoznám. Musela bych jít doprostřed a zkontrolovat blátivá místa kolem Havraního koryta. Kromě toho, Lucifer se nikdy nedruží se svým stádem, když se klisny pasou. Jestli to je jeho stádo, budou jeho stopy někde bokem.“

Janna i Ty se rozhlédli po prázdné, lákavé lučině, kterou někdy během včerejška přešel Troon. Země pod jejich těly byla mírně vlhká rosou, ale nijak nespěchali vstát a předvést se pozorovatelům, kteří mohli být rozestaveni kolem lučiny. Povodí Havraního koryta se poslední dobou takřka hemžilo Cascabelovou rozrůstající se bandou odrodilců.

Ty pátral upřenýma zelenýma očima po hranici mezi lesem a loukou, hledal jakékoli znamení toho, že jsou v okolí Indiáni. Ptáci pokřikovali a létali jakoby nic, přistávali na nízkých větvích nebo na louce samotné. Žádný pták nevzlétl s polekaným pokřikem, který by nasvědčoval tomu, že někde kolem Havraního koryta číhá skryté nebezpečí.

Janna pozorovala okolí stejně bedlivě jako Ty. Neviděla nic, co by ji mohlo rozčilit, a přesto se jí nechtělo přejít lučinu při hledání stop Lucifera nebo Joe Troona. Pohlédla na Tye a s němou otázkou ukázala směrem k palouku. Zvolna zavrtěl hlavou. Nedala najevo, že by nesouhlasila. Společně se zasunuli pozadu hlouběji mezi stromky a keře, které lemovaly palouk. Když byli oba znovu skryti lesem, Ty gestikulací Jannu vybídl, aby vybrala nejlepší trasu k protější straně lučiny.

Rychle a tiše vyrazila Janna do lesa. Ve voňavém, tichém stínu pod stromy se šlo snáz. Vysoké borovice bránily v přístupu většině slunečního svitu, takže se rostlinám na lesní půdě nedařilo. I tak padlé stromy a větve nutily Jannu k příliš mnoha drobným obchůzkám. Každých pár minut se zastavila a zůstala nehybně stát, pozorujíc les a naslouchajíc mu s úchvatným půvabem a tiše jako divoká laň.

Ty nikdy neztratil trpělivost s Janninými zacházkami ani s jejími zdánlivě nahodilými zastávkami. Sledovat, jak splývá s terénem, pro něj byla rozkoš. Ačkoliv bylo jen málo lidí, kteří ho předčili ve schopnosti stopovat či lovit, věděl, že tady na Černé plošině je Janna jako doma – tak, že by se jí mohlo rovnat jen divoké zvíře.

Dobře že se sem nedostala dřív, než, jsem ji našel, říkal si Ty, když sledoval, jak Janna splývá se stíny pod stromy. Nikdy bych ji byl nechytil.

V duchu se napůl ptal, zda by to tak pro oba nebylo lepší, ale hned jak ho ta otázka napadla, popřel ji. Představa, že by nikdy nepoznal tak intenzivní, spalující rozkoš, mu teď připadala nesnesitelná. Vzpomínky na předchozí noc mu olizovaly tělo jako vonné plameny ohně. Okamžik vychutnával smyslný příval obrazů, ve vzpomínkách opět cítil chuť Janniných úst a ňader, znovu vnímal sevřenost jejího těla, když ho přijímalo do svého saténového žáru. Pak ty vzpomínky zaplašil s dovedností, jíž se naučil za války, kdy si rozdělil mysl na přihrádky jako prádelník, a jako když se člověk obléká, naučil se otevírat jen tu zásuvku, která obsahovala to, co momentálně potřeboval.

Aniž by vydala jediný zvuk, vykročila Janna opět kupředu, šedooký stín mezi stíny. Podvědomým pohybem si Ty znovu posunul karabinu přes rameno a pravou rukou uchopil pažbu tak, aby mohl během okamžiku natáhnout kohoutek. Hlaveň držel zaměřenou tak, aby náhodný výstřel nezasáhl nikoho před ním. Zapnutou kapsu vlněné košile měl vyboulenou krabičkou nábojů. Díky podobným krabičkám byl jeho tlumok těžší, než by napovídala jeho velikost.

Ani tu zvýšenou zátěž nevnímal, natož aby si na ni stěžoval. Příliš mnohokrát už by byl v minulosti prodal duši za trochu munice navíc. Totéž pociťoval vůči sušenému hovězímu, které momentálně přežvykoval – bylo sice tvrdší než kůže, nesolené a vyschlé jako kámen, ale byla to potrava a on už měl v minulosti hlad tolikrát, že se odnaučil ohrnovat nad něčím nos.

Vítr na Jannu a Tye něžně dýchal, přinášeje s sebou vůni borové pryskyřice a slunce. V dálce zakrákoral havran na cosi skrytého ve větvích borovic. Janna a Ty naráz, oba současně, ztuhli. Drsný křik havrana zvučel do ticha, pak umlkl, když pták poodlétl. Oba zůstali nehybní a v duchu se ptali, zda ho tak rozčílil jiný pták nebo člověk.

Vánek pohladil Janninu tvář, rozvířil pramínky kaštanových vlasů. Ten něžný pohyb jí připomněl Tyovu něhu, když ji poprvé bral do náručí, aby ji uklidnil po střetnutí s hadem. Janniným tělem od ňader až ke stehnům projela vlna zvláštního pocitu, když se rozpomněla, co následovalo po těch prvních něžných polibcích.

A v patách za žhavými vzpomínkami přišlo ledové vědomí, že Ty jí patří jen nakrátko, než najdou a ochočí Lucifera. Pak půjde hledat tu hedvábnou dámu, kterou je odhodlán získat. Touha být takovou dámou projela Jannou s tak bolestnou silou, až nemohla dýchat.

Nebuď blázen, říkala si drsně. Dobře vím, z čeho bič neupleteš. Muž jako Ty to ví taky. Vyrůstal v bohatém domě se sloužícími a vychovateli a lidmi, kteří mu říkali, jak má mluvit a jíst a oblékat se a krasopisně psát. Já měla otce a sedátko na kozlíku valníku a truhlu plnou starých knih. Umím číst a psát… a to je všechno. Jestli jsem někdy nosila ženské šaty, tak už jsem zapomněla, jaké to je. Jediné boty, které si pamatuju, jsou mokasíny, které si vyrábím sama. Jediný parfém, který znám, je ten, co si dělám z rozmačkaných květin. Mastičky mám jen léčivé, ne pro zkrášlení. Jediné, k čemu jsou moje ruce dobré, je přežití, ne hraní velkolepých písní na klavír.

Pak se Janna rozpomněla ještě na jednu věc, při níž se její ruce osvědčily – vzrušit Tye, až bude rozpálený a tvrdý jako sluncem vyhřátý kámen. Když zavřela oči, ještě pořád ho v duchu viděla, jak se v jejím sevření mění, jak se stává plným a sevřeným a těžkým, jak se jí slepě pohybuje mezi dlaněmi a chce od ní stále víc.

Bude mě dnes v noci zase takhle chtít, nic než nás dva, zaklesnuté do sebe, a rozkoš, která mezi námi hoří jako plamen?

Janna se bez přemýšlení otočila a ohlédla do míst, kde věděla, že bude Ty. Stál stejně nehybně jako ona a pozoroval ji očima, které se třpytily jako zelené drahokamy. Vycítila v tom okamžiku, že zná její myšlenky, její vzpomínky, neboť jsou to i jeho myšlenky a jeho vzpomínky.

Vánek něžně zavanul a pohladil Jannu po tváři. Ty viděl pohyb měkkých, kaštanových vlasů. Věděl, jaké to je, když se ty hedvábné pramínky dotýkají jeho rtů, viděl, jak chutná její pleť podél linie vlasů, věděl, že se chvěje, když špičkou jazyka sleduje obrys jejího ouška nebo nalezne místo, kde jí na šíji pulzuje tep. A podle toho, jak znenadání mírně pootevřela rty, poznal, že i ona si pamatuje, jaké to je, když jí jeho jazyk vklouzne mezi zuby, aby sondoval a laskal vášnivou měkkost jejích úst.

Janna nevydala ani hlásku, odvrátila se od Tye, ale on věděl, proč couvá. Kdyby se na sebe dívali jen ještě vteřinu, stáhl by ji na zem a zmocnil se jí a „čert vem riziko“. Stálo by to za to, zemřít v extázi a pak se znovu zrodit a zase umírat, uvězněn tak dokonale v jejím těle.

Drobné, normální zvuky lesa Jannu obklopovaly, když přecházela ze stínu do stínu, smysly zbystřené. Veverka plísnila nějakého vetřelce z rodiny, dva havrani jí s pokřikem prolétli nad hlavou a jehličí tajnůstkářsky ševelilo, jak je pročesával zmatený vánek. Mezi nahromaděním temných kmenů a uschlých dolních větví borovic tu a tam zahlédla prosluněný palouk.

Les i samotnou lučinu křižovaly stezky zvěře. Kdykoli Janna k takové pěšině dorazila, zastavila se a četla stopy, zanechané procházejícími živočichy. Ve vlhké půdě se stopy udržely dlouho, vypovídaly o tom, že tudy šla vysoká a kojot, puma a medvěd, lidé a koně. Prvních několik stezek zvěře bylo malých, jen slabé čárky klikatící se kolem polomů a mezi stromy. Čtvrtá, kterou objevila, byla mnohem výraznější, neboť ji často používali divocí koně. Stezka začínala na západním konci palouku a poměrně rovně směřovala k severozápadnímu cípu plošiny, kde Havraní koryto protínalo terén cestou k vlahým, mělkým vodám řeky Santos – a Cascabelův rozlehlý tábor odrodilců střežil severozápadní přístup na plošinu.

Znenadání Janna padla na kolena, srdce jí bušilo. Podél hlavní stezky tu vedla výrazná stopa, zanechaná velkým, neokovaným koněm.

„Lucifer,“ řekla, roztáhla prsty a měřila obrovský otisk.

„Víš to jistě?“ zeptal se Ty a rychle poklekl vedle ní. „Není tu moc stop, kterými by se člověk mohl řídit.“

„Žádný jiný kůň kromě Cascabelova není tak velký. Ale není tu žádná známka toho, že byl tenhle kůň někdy okován, a Cascabelův byl.“

Ty mlčky hledal stopy po obou stranách stezky. Netrvalo dlouho a našel je. „Janno.“

Okamžitě vstala a přiběhla k němu.

„Odcházel z palouku a něco ho vystrašilo,“ řekl Ty tiše a ukazoval na místo, kde se Luciferova kopyta náhle zaryla do pěšiny a vykopla z ní chuchvalce prachu a jehličí, jak uskočil ke straně. „Utekl mezi stromy.“

Janna se podívala nejprve na rozdupanou zem a pak na les za ní. Slabá stezka narušeného borového jehlic byla na lesní zemi vidět v podobě světlejších stop. Sklonila se a studovala vlhkou, neporušenou zemi a samotné stopy.

A pak uviděla krev.

Joe Troon odešel s puškou. Přísahal, že Lucifera zraní nebo zabije.

Třesoucí se rukou se dotkla krvavé stopy. Nebyla čerstvá ani stará.

„Ty stopy nejsou staré,“ řekl Ty.

„Ta krev taky.“

Janna spíš vycítila, než viděla, jak Ty trhl hlavou směrem k ní. Během několika vteřin už dřepěl vedle ní a třel v prstech kousíček temné skvrnky, velké jako nehet na palci. Zadíval se na výsledek a proklínal muže, který se neopil dost na to, aby úplně minul.

„Vsadím se, že k tomu došlo těsně po rozednění,‘ uvažoval.

„Neslyšeli jsme víc než jeden výstřel.“

Ty zamručel. „Jezdí tudy nejeden pobuda, co si říká o malér. Možná někdo z Cascabelových odrodilců našel Joe Troona.“

Otřel si ruku o kalhoty a vstal. Při představě, jak nádherný hřebec pomalu vykrvácí, se mu dělalo nanic. Než se ale vydají po Luciferově stopě, musí zjistit, zda narazí spíš na Joe Troona nebo na výpravu odrodilců.

„Obejdu palouk zezadu a podívám se, jestli nenajdu to, co Lucifera vystrašilo,“ řekl Ty. „Ty jdi po jeho stopách. Přijdu za tebou. Kdybys ztratila stopu, zůstaň, kde jsi, dokud tě nedoženu.“ Pohlédl do jejích jasných očí. „Chceš karabinu?“

Zavrtěla hlavou. „Nech si ji. Nestřílela jsem z ručnice už léta. Na lov zvěře je daleko tišší oko nebo luk a šípy.“

„Vezmi si aspoň mou pistoli.“

Janna zaváhala, pak kapitulovala. Ani Tyovi, ani jí by mnoho neprospělo, kdyby zakopla o odrodilce a mohla po nich leda házet jehličím.

S nejistě svraštělým čelem Ty sledoval, jak si Janna strká jeho velkou pistoli za opasek. Věděl, že je od něj iracionální, když ji nechce nechat o samotě – koneckonců, přežívala právě v tomhle kraji odkázána na sebe celá léta – ale stejně se mu to nezamlouvalo.

„Půjdeš se mnou,“ řekl bez varování.

Překvapeně vzhlédla. „Proč?“

„Mám pekelné svrbění, proto, a jsem z těch, kdo věří svým instinktům.“

„Lucifer krvácí. Kdybych si pospíšila…“

„O pár minut víc nebo míň, to nic nezmění,“ přerušil ji. „Kromě toho nemůžeme mít jistotu, že ho poranila zrovna kulka. Mohl se škrábnout o nějakou ostrou větev. Mohl mu to udělat jiný kůň. Už jsem ho viděl ve rvačce s nejedním dychtivým hřebcem a z obou pak kapala krev.“ Ty se obrátil zpátky k palouku. „Pospěš si. Marníme čas řečmi, když bychom mohli stopovat.“

S otevřenými ústy Janna sledovala, jak Ty kluše po stezce zvěře a rychle zdolává terén, přičemž hledá stopy jiných koní nebo jiných lidí. Pokud zaznamenal, že ho nenásleduje, pak to nedal nijak najevo.

Janna se beze slova otočila a rozběhla se jiným směrem, po stopě, kterou za sebou zanechal Lucifer při svém zpanikařeném útěku z palouku.

25

Hlavu skloněnou, pozornost soustředěnou na stopu divokého koně, klusal Ty rychle lesem směrem k lučině. Stop a šlépějí tu byla hojnost, ale i bez zpomalování viděl, že jsou všechny nejméně několik dní staré. On hledal mnohem čerstvější znamení.

Nalezl je padesát metrů od palouku. Prázdná láhev od žitné se třpytila na borovém jehličí, Láhev tu nebyla dlouho, neboť když ji Ty zvedl a očichal, udeřil ho do chřípí silný pach alkoholu. Opodál byl strom potřísněný močí od země až do výše hrudi. Vedle stromu byly stopy zanechané okovaným koněm.

Od tohoto bodu už bylo snadné stopu rekonstruovat, Troon – neboť Ty si byl jist, že prázdná láhev náležela Joe Troonovi, a ne nějakému osamělému Indiánovi – si ulevoval ze sedla, když ho něco překvapilo.

„Vsadím se, že šel po Luciferově čerstvé stopě a chtělo se mu močit, div mu nepuklo břicho,“ řekl Ty velmi tiše, protože byl přesvědčen, že Janna je za ním. „Takže zůstal v sedle a močil, až se hory zelenaly. Když mezi stromy uviděl Lucifera, všeho nechal a popadl pušku. Pane, to byl asi binec.“

Když Janna nic neříkala, otočil se a podíval se, odkud přišel. Janna nebyla nikde na dohled.

Nejistota, kterou Ty prve pociťoval, vykrystalizovala do okamžiku bodavé hrůzy. Nedbal na svůj první popud, který mu velel vydat se, odkud přišel, dokud Jannu nenajde. To by trvalo příliš dlouho, neboť ušel přes půl kilometru. Troonova a Luciferova stopa se očividně někde před ním kříží. Půjdeli po jedné a Janna po druhé, setkají se daleko dřív, než kdyby se nejprve vydal zpět po vlastní stopě a potom po její.

Pokud budou mít oba skutečně štěstí, žádný z Cascabelových odrodilců nepřijede zjistit příčinu onoho jediného výstřelu z pušky. Ty však takové štěstí neočekával.

Divoce v duchu klel, když se dával do klusu podél stopy zanechané okovaným koněm. Po deseti metrech zahlédl, jak se mezi borovým jehličím leskne mosaz prázdné nábojnice. Lesk kovu Tyovi sdělil, že to není dlouho, co nábojnice opustila hlaveň pušky. Neměl pochyb, že je to pozůstatek výstřelu, který jeho a Jannu probudil před necelou půlhodinou. Také neměl pochyb, co bylo zamýšleným terčem.

Ty ožralá, chamtivá svině. Jestli jsi toho hřebce zavraždil, upeču tě na pomalém ohni a naservíruju tě Cascabelovi s jablkem v tlamě.

Ticho proťaly výstřely z pušky, po nichž následoval divoký pokřik indiánských odrodilců, ženoucích se po čerstvé lidské stopě. Tyem projel strach podobný černému blesku, neboť zvuky zněly zepředu a zprava, kam směřovala Troonova stopa, kam by byl mířil Lucifer, kdyby pokračoval rovně lesem – a kde by byla Janna, pokud by byla schopna sledovat Luciferovu stopu.

Nepochybně Janna dokáže Lucifera vystopovat všude, kam se jen vrtne.

Hbitým a nehlučným během sledoval klikatý postup Troonova koně lesem. Zvíře se pohybovalo ostrým klusem, kteréžto tempo bylo za daných okolností úplná pitomost. Třmeny nechávaly šrámy na kmenech stromů tam, kde kůň kličkoval mezi borovicemi. O kus dál bylo na nízkých větvích znatelné nedávné poškození. Všude byly rozházené chuchvalce rozmačkaného jehličí. Mezi větvemi byl zapleten otrhaný mužský klobouk.

Ty neměl pochyb, že by našel krev, kdyby se mu chtělo zastavovat a prohlížet kůru větve, na které vězel Troonův klobouk, ale Troonova krev momentálně Tye nezajímala. Zajímaly ho cákance o velikosti dlaně, které se náhle objevily spolu s otisky kopyt obrovského, neokovaného koně.

Lucifer.

Stejně jako nábojnice z pušky ani krev nebyla vystavena vzduchu déle než půl hodiny. Skvrny se temně třpytily tam, kde byl stín, a na místech, kam dopadalo sluneční světlo, byly téměř karmínové. Podle rozmístění mohly pocházet jen od hřebce.

Ty dýchal bez námahy, tiše se rozběhl po krvavé stopě. Věděl, že by se měl v řídnoucím lese plížit od stromu ke stromu. Věděl, že přinejmenším by se měl krýt pro případ, že by doslova zakopl o odrodilce. Věděl také, že Janna je někde před ním, ozbrojena pistolí schopnou šestkrát vystřelit a bez rezervních zásobníků či munice na dosah. Nevěděl, kolik odrodilců je, ale pochyboval, že šest výstřelů stačí.

Janna je moc chytrá, než aby ji odrodilci zpozorovali. Zalehne a země se po ní slehne. Nikdy ji nenajdou.

Tuto konejšivou myšlenku přerušila salva výstřelů z pušky. Zvuky přicházely zepředu, ale byly mnohem dál napravo, než by Ty očekával podle stopy, kterou sledoval. Buď Lucifer, nebo Troon – nebo oba – asi doufal, že unikne po strmém severním svahu plošiny.

Ozvalo se ještě několik sporadických výstřelů a dychtivých výkřiků, pak ticho. Ty se rozběhl rychleji a říkal si, že je dobře, že neslyšel žádné výstřely z pistole, neboť to znamená, že Janna zůstala nezpozorována. Odmítal uvažovat o tom, že by to také mohlo znamenat, že padla, hned jak začala střelba, ještě než se stihla bránit. Prostě jen běžel rychleji a karabinu nesl, jako by to byla pistole, prst na spoušti, připraven zahájit střelbu během okamžiku.

Otisky kopyt a podkov se zčistajasna rozdělily. Stopy kopyt pokračovaly bez přerušení, stopy podkov zahnuly prudce doprava. Ty neměl pochyb, že vidí stopy okamžiku, kdy Troona zahlédli odrodilci. Šlépěje Troonova koně se bořily několik centimetrů do země v bodě, kde kůň zaryl podkovy do země a zatočil směrem od Indiánů. Troon se rozhodl prchat po členitém terénu, svažujícím se dolů k severnímu okraji plošiny. Země tady byla kamenitá, rozbitá, plná rozsedlin a prohlubní a strmých roklí, v nichž mohl člověk doufat, že se ukryje.

Při troše štěstí by Troon mohl dokonce i přežít. Ty doufal, že nepřežije. Člověk, který z chamtivosti střelí po koni, jako je Lucifer, si zaslouží zemřít. Bez dalšího rozmýšlení se Ty vydal za hřebcem, ponechávaje Troona osudu, jaký mu připraví štěstěna a odrodilci.

Na hřebcových stopách nebyly znát žádné náhlé prohlubně nebo změny směru jako na Troonových. Když odrodilci Troona zahlédli, nebyl Lucifer zřejmě na dohled. Divoký kůň mazaně zvolil trasu, která se stáčela zpět k východnímu konci dlouhého, klikatého palouku Havraního koryta. Odtud mohl Lucifer zamířit k severovýchodnímu okraji plošiny a sklouznout se na svých černých kopytech dolů do kaňonu Mustangů, nebo se mohl rozběhnout na jihovýchod a pak rovnou na jih, využít celý povrch plošiny, zmizet mezi borovicemi, lučinami, pahorky a roklemi, pokrývajícími členitý povrch terénu.

Pokud je ovšem Lucifer v takové formě, aby mohl absolvovat dlouhý, rychlý běh. Tento závěr nebyl Ty ochoten udělat. Hřebcovy stopy začínaly být blíž u sebe. Krok se mu krátil, jako by byl zadýchaný, a cákance krve se zvětšovaly a byly častější. Zpomalení koně možná zčásti zavinilo to, že terén tu byl nerovný a zvlněný, víc do kopce než z kopce, protože Lucifer mířil přímo k východnímu okraji plošiny. A zkrácený krok mohl být také důsledkem zranění.

Rozpomněl se, jak Janna říkala, že jednou viděla známky toho, že Lucifer sjel po strmé pěšině na východním okraji plošiny, aby unikl lovcům mustangů. V duchu se ptal, zda si hřebec pamatuje svůj úspěch z minulosti a lopotí se k východní stezce v naději na další takový únik.

Nemyslel si však, že by to Lucifer svedl. Pěšina na východním úbočí byla příliš strmá a krvavá stopa podle hřebcových šlépějí teď byla takřka nepřerušovaná. Celý terén tu byl strmý, ostře stoupal na jeden z mnoha nízkých pahorků, jimiž byl skalnatý povrch plošiny poznamenán.

Doufám, že tě chytnou, Troone. Doufám, že ti uříznou…

Trpké a mstivé myšlenky zmizely Tyovi z hlavy v okamžiku, kdy se podíval přes hřeben pahorku na krajinu pod ním. Tři sta metrů od něj utíkala z kopce Janna Běžela souběžně s úzkou, strmou roklí, která se zařezávala do těla pahorku. Lucifer byl dvanáct metrů před ní a zahýbal k rokli, jako by měl v plánu ji přeskočit, byl to však příliš daleký skok pro zraněného koně. Osm set metrů odtud napravo, takřka skryto další terénní vlnou, mračno odrodilců zběsile pronásledovalo Joe Troona, který zřejmě upustil od úmyslu utéci na severozápad k Havranímu korytu a místo toho hnal koně na východ, takže vedl odrodilce směrem k Janně, která je ještě neviděla, ale skoro určitě slyšela jejich pokřik, při kterém stydla krev v žilách.

Otoč se a schovej se, Janno! K zemi, velel Ty v duchu, Nenech se chytit ve snaze pomoci Luciferovi.

Hřebec dorazil k okraji rokle a vrhl se k protější straně. Předníma nohama dopadl na protější břeh rokle, ale levá zadní se mu podlomila, když měla poskytnout oporu. Byl příliš slabý, než aby překonal okraj rokle a dostal se do bezpečí. Černý kůň kopal a řval směsicí strachu, bolesti a vzteku, když klouzal a valil se na úzké, křovím zarostlé dno rokle o šest metrů níž. Tam zůstal ležet na boku a zběsile se zmítal v marné snaze dostat se znovu na nohy a odpelášit do bezpečí.

Janna se bez rozmýšlení vrhla přes okraj rokle a kutálela se dolů do změti křoví a zmítajících se kopyt.

Existovala jen jedna možnost, jak mohl Ty zachránit Jannu před zraněním nebo smrtí, které jí mohl způsobu zraněný hřebec. Když bleskurychle zvedal karabinu k rameni a mířil na Luciferovu krásnou černou hlavu, zahlédl mezi kopyty Jannino tělo. Přesně v tom okamžiku, kdy vydechl a tiskl spoušť, objevila se v hledí zbraně Jannina záda. Vrhla se na hřebcovu hlavu, přitiskla ji k zemi, a tím zajistila, aby se kůň nemohl vyhrabat na nohy.

Vypadni odtud, ty hlupáčku! řval Ty v duchu. Nemůžeš ho udržet. Ubije tě k smrti těmi velikými kopyty.

Rokle, v níž byl Lucifer uvězněn, byla dlouhá skalní rozsedlina, sbíhající po úbočí pahorku, na jehož vrcholu Ty čekal. Byla by to snadná rána na vzdálenost nanejvýš sto metrů. Z pistole už trefil nesnadnější terče. Směrem od Troona a odrodilců zazněla zběsilá kanonáda a vítězoslavný pokřik. Ty ani na vteřinu neodpoutal pozornost od dna rokle, nepovolil ani napjatý prst na spoušti.

Řev z mužského hrdla Tyovi sdělil, že buď Troon, nebo někdo z odrodilců byl právě raněn. Dál upíral pohled na dno rokle, kde Janna zápolila s velkým koněm. Věděl, že dřív nebo později Lucifer, zápasící o to, aby si uvolnil hlavu, odhodí Jannu stranou. Až k tomu dojde, Ty stiskne prst na spoušti a hřebec zemře.

Co to sakra…?

Janna jedním kolenem tiskla hřebcovu hlavu k zemi a druhým kolenem se o ni opírala těsně za ušima. Doslova na koni klečela a současně si trhala košili.

Crescendo vítězoslavného vytí a výstřelů zvěstovalo Tyovi, že hon na Joe Troona už skončil. Ty stále ještě neodvracel pohled od rokle, nepřešel by ani ulici kvůli chlapovi, který kdysi Jannu zajal a vychloubal se barmanovi, co s ní udělá, až ji chytí znovu. Pokud šlo o Tye, Troon si koledoval o malér a vykoledoval si víc, než chtěl. To se často stává člověku, který moc pije a málo přemýšlí. Ty jen litoval, že to Troon nekoupil dřív, než zavedl odrodilce na čtyři sta metrů od Janny.

Přes ocelovou hlaveň karabiny teď sledoval, jak Janna vyrábí ze své roztrhané košile improvizovanou pásku a pracně ji uvazuje Luciferovi přes oči. Hřebec se zčistajasna přestal zmítat. Dívka rychlými pohyby omotala plátno několikrát kolem koňské tlamy. Když byla hotová, nemohl Lucifer otevřít tlamu víc než na pár centimetrů. Znovu se k němu sklonila a držela ho na zemi, přičemž ho hladila po zpěněné šíji.

Ty viděl záchvěvy strachu projíždějící hřebcem při každém doteku Janniny ruky. A také viděl, že kůň už pro ni nepředstavuje nebezpečí; se zavázanýma očima i tlamou, držený na místě Janninou vahou, byl Lucifer takřka bezmocný.

Pomaličku odtáhl prst ze spouště a klesl k zemi, kryt borovicí, která se uchytila na skalnatém vrcholu pahorku, Za zástěnou tmavě zelených větví vytáhl dalekohled a podíval se napravo. Jediný pohled potvrdil to, co už mu sdělily uši: Joe Troon se dopustil své poslední chyby.

Ty se bedlivě rozhlédl a usoudil, že má nejlepší polohu k obraně rokle. Rázně si stáhl klobouk do čela, vybral si pohodlnou pozici ke střelbě, shodil batoh a na dosah‘ připravil dvě otevřené krabice munice. Břichem na tvrdé zemi, zelené oči upřené skrz hledí na ocelovou hlaveň karabiny, čekal, jestli se odrodilci vydají směrem k rokli, až oloupí a znetvoří Troonovo mrtvé tělo.

* 26

Jen klid, hochu. Klid, klid.“ Ustavičné ševelení Jannina tichého hlasu a něžný tlak jejích rukou konečně pronikly skrz bolest a paniku hřebce. S dlouhým, sténavým vzdechem se Lucifer přestal bránit. Janna ho odměnila tím, že sesunula koleno z jeho tlamy na zem, přičemž ho chválila záplavou vět a nesmyslných zvuků, protože věděla, že skrz strach koně pronikne spíš její hlas než význam jejích slov.

Velmi zvolna pak sklouzla i druhým kolenem z Luciferovy šíje, takže mohl pohnout hlavou, což je první věc, kterou kůň udělá, než vstane. Lucifer se nepokusil využít své svobody, aby se postavil. Jak Janna doufala, páska na očích ho udržela v klidu lépe, než by to dokázal jakýkoli provaz. I tak mu zdráhavě přivázala levou zadní nohu k pravé přední. Nechtěla, aby začal kopat bolestí, až mu začne čistit a ošetřovat střelnou ránu na levé zadní noze. Už takhle byla dost pohmožděná. Zlomenina by žádnému z nich nijak neprospěla.

Nedbajíc na vlastní bolest, držela Janna ustavičně jednu ruku na Luciferově hlavě a mluvila při tom bez přestání a tiše, aby věděl, kde je. Když už neměl uši přitisknuté k hlavě, Janna se naklonila a přitáhla si svůj improvizovaný tlumok tak, aby ho měla pohodlně na dosah. Zatímco se jednou rukou probírala ve svých bylinách a mastích, říkala si, že Tyovi se nic nestalo, že výstřely pocházely od Troona nebo odrodilců, ne z Tyovy karabiny, že jsou oba v bezpečí, i když odloučeni…

„Bože, prosím, ať se mu nic nestane,“ modlila se Janna tiše a hladila mocnou, zpěněnou šíji hřebce.

Ačkoliv už se jí Lucifer nebránil, zasténal při každém namáhavém nadechnutí, neboť plátěný náhubek mu omezoval dýchání. V tichu byl zvuk klopotného koňského dechu jako burácení hromu. Po několika minutách Janna otevřela kapesní nůž a plátno odřízla, takže hřebec mohl úplně rozevřít tlamu i nozdry. Okamžitě začal dýchat snadněji.

„Stejně jsi mě nechtěl kousnout, viď?“ šeptala Janna a hladila Luciferovi nos.

Hřebec zastříhal ušima, ale už je nepřitiskl k hlavě, Byl příliš unavený, příliš zesláblý, nebo se prostě tolik nebál, aby na dívku zaútočil.

Janna se v duchu ptala, jestli namáhavý hřebcův dech někoho nepřilákal. Úzkostlivě se rozhlédla po rozsedlině, která byla jejich jediným úkrytem. Neslyšela, že by se někdo blížil. Neviděla ani žádný pohyb podél okraje rokle.

To bylo dobře, neboť se nebylo kam schovat. Podrost, kterým prve padal Lucifer, byl tak pomačkaný a polámáný, že nebyla naděje, že by si ho stopaři nevšimli. Ani uvnitř samotné rokle nebyl žádný skutečný úkryt. Janna neměla iluze stran toho, jakou by měla šanci na útěk, pokud by ji odrodilci našli na dně rokle s raněným, svázaným koněm.

Když naposled přejela pohledem okraj rokle, vytáhla Tyovu velkou pistoli a natáhla kohoutek tak, aby v případě potřeby stačilo k výstřelu jen rychle stisknout spoušť. Velmi opatrně položila zbraň stranou, ale na dosah. Pak se obrátila zpátky k Luciferovi.

„Tohle bude bolet,“ říkala tlumeným, klidným hlasem, „ale ty se budeš chovat slušně, viď?“

Zvlhčila poslední utržený kus své košile vodou z polní láhve a pustila se do čištění dlouhého šrámu, který vyrobila Troonova kulka na Luciferově kýtě. Hřebec se zavázanýma očima se zachvěl a sklopil uši, ale nepokusil se otočit a kousnout Jannu, zatímco na něm pracovala. Chválila koně chlácholivým tónem, který neprozrazoval nic z její vlastní bolesti z pohmožděnin ani rostoucí obavu, že se Tyovi nepodařilo vyhnout se odrodilcům.

Lucifer sebou škubl a bezděčně vydal vysoký zvuk, když Janna čistila tu část rány, kam se dostala hlína, když klouzal dolů do rokle.

„Klid, hochu, klid… ano, já vím, že to bolí, ale bez pomoci se to správně nezahojí. To je ono… to je ono… jemně… jen lež, nehýbej se a já ti pomůžu.“

Tlumený, chraplavý hlas a nekonečné vlnění slov Lucifera hypnotizovaly. Stříhal ušima a natáčel je za Janniným hlasem, když se přesunula od svého tlumoku k ráně na jeho kýtě.

„Myslím, že je to mnohem lepší, než to vypadá,“ ševelila Janna, zatímco máchala svůj hadřík a nalévala do jeho záhybů další vodu. „Je to hluboké a hodně to krvácelo, ale kulka neporušila žádné svaly ani šlachy. Budeš nějakou chvíli rozbolavělý a mrzutý, nějakou dobu budeš kulhat a navěky už budeš mít jizvu na tom pěkném černém zadku, ale zahojí se to čistě a pěkně. Za pár týdnů budeš zase běhat za klisnami. – A že tě čeká spousta běhání, viď? Ty klisny budou rozlezlé od čerta k ďáblu, jak by řekl táta. Vsadím se, že ten kaštanový hřebec, cos ho vloni zahnal, ti krade klisny jak na běžícím pásu.“

Lucifer zastříhal ušima, dlouze nasál vzduch vzedmutými nozdrami a vyfoukl ho, pak se znovu mocně nadechl.

„Jen klid, hochu. Klid… klid… já vím, že to bolí, ale nedá se nic dělat.“

Janna znovu sáhla do batohu a škubla sebou. Levá paže jí začínala tuhnout. Až skončí s ošetřováním Lucifera, bude muset začít u sebe. Jen s jednou rukou to bude těžké.

Ty, kde jsi? Nestalo se ti nic? Utekl jsi? Neležíš raněny a…

„Nemysli na to!“ řekla Janna nahlas a tak zuřivě, až se Lucifer polekal a pohodil hlavou.

„Klid, hochu,“ zašeptala a okamžitě změnila hlas, takže zněl opět konejšivě. „Není se čeho bát. Ty je rychlý a silný a chytrý. Jestli utekl Cascabelovi, dokáže utéct i bandě rozeřvaných odrodilců, kteří hledali jezdce, ne opěšalého člověka. Kromě toho už nikdy nebudu mít lepší příležitost ochočit tě,“ dodala a hladila mustangův trup, na němž zvolna usychala pěna. „Jestli mě přijmeš, přijmeš i Tye, a on pak bude moci uskutečnit svůj sen, bude mít krásného hřebce a založí stádo, které mu přinese dost peněz, aby si mohl koupit jemnou dámu, celou z hedvábí.“

Koutky Janniných úst se nešťastně stáhly k bradě, ale ruka pokračovala v něžných pohybech a hlas zněl nadále konejšivě.

„Každopádně, hochu, kdybych tě tu nechala a šla hledat chlapa, kterému patrně vůbec nic nehrozí, kdo by se o tebe staral ty tři nebo čtyři dny, až se ti rána zanítí a ty zeslábneš, že se sotva udržíš na nohou?“

Lucifer prudce zvedl hlavu a uši tak nastražil dopředu, až se málem dotýkaly špičkami. Široce rozevřenými nozdrami nabíral množství vzduchu a proséval z něj pach nebezpečí.

Janna ho bedlivě pozorovala a sáhla po pistoli. To, že měl zakryté oči, nepředstavovalo pro hřebce nijak zvláštní omezení, pokud šlo o rozpoznání nebezpečí, koňský sluch a čich byly o mnoho lepší než zrak. Pokud šlo ale o to, jak se s nebezpečím vypořádat, pak byl slepý kůň takřka bezmocný.

Nyní pohlédla směrem, kam ukazovaly Luciferovy uši. Viděla jen strmou stěnu rokle a křovinatý svah, stoupající k pahorku za ní. Zaváhala a snažila se rozhodnout, zda by bylo méně nebezpečné vylézt z rokle a porozhlédnout se, nebo jen zalehnout a doufat, že to, co Lucifer vycítil, nevycítí na oplátku je.

Než se stihla rozhodnout, uslyšela to, co upoutalo pozornost koně. Byl to slabý sbor výskání a vytí a výkřiku, po němž následovalo vzdálené dunění cválajících koni a práskání výstřelů z pušek. Zvuky sílily, jak se odrodilci cvalem blížili k rokli. Několik hrůzných minut si Janna byla jista, že odrodilci se ženou přímo ke svahu nad roklí – a pak budou ona a Lucifer zcela nekryti, nebudou se mít kam schovat ani kam utéci.

Zvuky vyvrcholily a zvolna utichly, jak se Indiáni tryskem vzdalovali k severozápadu, kde měl Cascabel svůj tábor.

S bušícím srdcem odložila Janna pistoli, kterou prve popadla, a znovu začala ošetřovat Lucifera rukama, které se třásly zrovna v okamžiku, kdy nejvíc potřebovala, aby byly klidné. Při práci na Luciferově ráně pozorovala jeho uši, neboť věděla, že mustang má lepší sluch než ona.

„Doufám, že se nevracejí,“ říkala tiše a hladila horkou koňskou plec, zatímco zkoumala dlouhý šrám, zanechaný kulkou. „Inu, Lucifere, kdybys byl člověk, nalila bych do té rány trochu vilínu, aby se vyčistila. Jenže vilín pekelně pálí a já ti nemám jak říci, abys držel a nedělal rámus, takže…“

Teď ztuhla a umlkla, když Lucifer znovu nastražil uši kupředu. Když se intenzivně soustředila, uslyšela slaboučké škrábavé zvuky, jako by se bota nebo mokasín otíraly o kamení, anebo to možná bylo jen tření nízké větve o zem. Pak následovalo ticho. Za několik vteřin se ozval další zvuk, ale tentokrát to byla látka, klouzající po keři. Nebo jen vítr ohnul ratolest a zase ji pustil?

Následovalo ticho, ničím už nenarušované. Janna pomaličku znovu sáhla po pistoli a naslouchala tak soustředěně, až to bolelo. Ani nedýchala, nepřemýšlela, prostě jen napínala každičký kousek své vůle k tomu, aby toho co nejvíc slyšela. Hřebec zůstával také nehybný, uši nastražené, chřípí vzedmutá, čekal, až mu vítr sdělí, zda má bojovat, ztuhnout nebo prchat před nebezpečím, které číhá za roklí.

„Janno?“

Zprvu byl šepot tak tichý, až si říkala, že si to snad jen představuje. „Janno? Není ti nic?“

„Ty? Jsi to ty?“

„Sakra, ne,“ řekl Ty znechuceně. „To je duch Joe Troona, co tě přišel strašit. Zůstaň tam. Jdu dolů.“

Po úbočí rokle se skutálel oblázek, pak další a další, protože Ty při sestupu dával přednost rychlosti před opatrností. Překonat nekrytá místa od vrcholu pahorku k okraji rokle ho stálo léta života, i když nebyl důvod domnívat se, že by se odrodilci hned vrátili. Nebyl však ani důvod domnívat se, že se nevrátí. Čím dřív bude alespoň minimálně ukryt v rokli, tím lépe se bude cítit.

Janna sledovala, jak Ty klouže po posledním strmém úseku do rokle. Zapřel se o kmen suché borovice, pohlédl na ni a usmál se, až jí srdce usedalo.

„Zlatíčko,“ zapředl, „ty jsi pastva pro oči.“

Přejížděl ji pohledem jako dlaněmi, což jí připomnělo, že je od pasu nahoru nahá. S uzarděním zkřížila paže na prsou, ale nedokázala skrýt růžový příliv, který jí stoupal pod pokožkou.

Tyovi se zatajil dech a pak mu uvízl v hrdle před obrázkem, který Janna představovala, když bledá dokonalost jejího těla vystupovala z volných mužských kalhot. Paže měla příliš štíhlé, aby jimi zakryla plné křivky svých ňader. Stín tmavě růžových bradavek stydlivě hnízdil v ohybu jejích loktů.

„Ty… nech toho.“

„Čeho mám nechat?“

„Nedívej se na mě takhle.“

„Jak?“ zeptal se chraplavě. „Jako kdybych celou noc lízal a kousal a líbal ta krásná bílá ňadra?“

Dívka nedokázala skrýt zachvění smyslné reakce, která v ní procitla po Tyových slovech.

„Dej ruce dolů, zlatíčko. Ať vidím, jestli si to taky pamatuješ.“

Janna pomaličku spustila paže a odhalila ňadra, jejichž růžové hroty se stáhly a ztuhly pod jeho pohledem, pod jeho slovy, při jejích vzpomínkách.

„Bože,“ vydechl Ty a zavřel oči, ale věděl, že to je jedno, vidina už se mu vpálila do paměti. Slepě hrabal v tlumoku, našel svitek plátna, který jí prve nedovolil vzít na sebe, a hodil jí ho do klína. „Na. Zabal se, než zapomenu, kde jsme. A rychle, maličká. Muž nikdy netouží po ženě tolik, jako když má nablízku smrt.“

„Funguje to tak taky u žen?“ zeptala se Janna, chytila plátno a začala si je ovíjet kolem ňader.

„Nevím. Jak ti zrovna teď je?“

„Roztřeseně. Horečnatě. Neklidně. A pak ses na mě podíval a já cítila horkost a plnost tam, kde ses mě dotýkal… a přitom zároveň prázdnotu.“

„Pak to u žen funguje stejně, jestli je ta žena jako ty,“ řekl Ty a snažil se ovládnout těžký tep své krve. „Saténový motýlku. Bože, ani nevíš, jak moc se s tebou chci zrovna teď milovat. Viděl jsem, jak Lucifer skočil a spadl do té rokle a pak ses vrhla za ním a já nemohl čistě zaměřit jeho hlavu a…“

„Cože?“ přerušila ho Janna zděšeně. „Proč jsi chtěl Lucifera zastřelit? Tak těžce raněný není.“

„Já vím. Právě proto jsem se bál, že tě ubije k smrti těmi velkými kopyty.“

„Ty bys ho zabil, abys mě zachránil?“

Ty vytřeštil oči. „Sakra, ano! Za koho mě máš?“

Janna se pokusila promluvit, ale nedokázala najít slova, a tak se soustředila na to, aby se pevně omotala plátnem.

„Pro lásku boží,“ řekl Ty tlumeným hlasem. „Jenom to, že jsem tě svedl, neznamená, že jsem takový prevít, abych tě nechal zabít, když tě mohu zachránit!“

„Tak jsem to nemyslela. Jenom že… že…“

„Co?“ otázal se Ty hněvivě.

„Překvapilo mě, že bys Lucifera bez zaváhání zabil, nic víc,“ řekla Janna rozechvělým hlasem. „Lucifer je tvoje nejlepší šance na vybudování krásného stáda koní. Je to tvá nejlepší naděje na to, jak získat dost peněz, aby sis mohl koupit tu svou hedvábnou dámu. On je počátek tvých snů. On je… všechno. A já…“ Zhluboka se nadechla, odvrátila pohled od Tyova drsného, uzavřeného výrazu a tiše pokračovala. „Nejsem tvá příbuzná ani snoubenka, ani nic než… přechodná známost. Proč bys kvůli mně zabíjel svůj sen?“ Letmo k němu vzhlédla. „Ale děkuju ti, Ty. Nic hezčího pro mě nikdy nikdo neudělal.“

* 27

Jak je na tom?“ zeptal se Ty. Janna nadskočila překvapením. By to první, co jí Ty řekl po hodině, která uplynula od chvíle, kdy mu poděkovala, že byl ochoten obětovat svůj sen, aby jí zachránil život.

Potom odešel k Luciferově hlavě, poklekl a tělem chránil Jannu před koňskými zuby. Něžně na hřebce mluvil, hladil pomalými tahy dlaně Lucifera po mocné šíji, až se kůň uklidnil a smířil s cizím hlasem i dotykem. Kromě uklidňujícího šepotu, určeného koni, neříkal nic, jen pozoroval, jak Janna ošetřuje Lucifera. Ty se pohnul, jen aby hřebce pohladil nebo aby jí podal nějaký balíček z koženého vaku či vymáchal hadřík, jímž čistila Luciferovi škrábance a oděrky.

„Je silný. Bude to dobré,“ řekla Janna a bojácně se na Tye usmála.

„Na to jsem se neptal. Už jsem ošetřoval koně, kteří měli namožené šlachy a kameny v podkovách a koliku a tak, ale střelná rána je pro mě něco nového. Není hluboká, ale už jsem viděl muže umírat na šok ze zranění, která nebyla o moc horší než tohle. Myslíš, že Lucifer může chodit?“

Janna se obrátila a vztáhla ruku k hřebcově tlamě, v čemž jí Ty rychle zabránil.

„Nemůžu odpovědět na tvou otázku, dokud se nepodívám Luciferovi do huby,“ vysvětlovala.

Ty obdařil Jannu prapodivným pohledem a neochotně uhnul. Sklonila se nad hřebcovou tlamou a promlouvala tlumeným, klidným tónem, zatímco mu prsty nadzvedávala horní pysk. Lucifer varovně stáhl uši a ucukl hlavou. Janna ho trpělivě zpracovávala, až snesl její prsty kolem tlamy, aniž by stahoval uši k hlavě.

„Co to, sakra, děláš?“ zeptal se Ty tiše.

„Táta říkal, že u lidí i zvířat toho hodně poznáš podle barvy dásní. Lucifer byl vážně bledý, když jsem ho kontrolovala poprvé, ale teď je hezky růžový. Bude moci chodit, hned jak mu rozvážu nohy, ale bylo by lepší, kdyby se moc nepohyboval. Ta rána začne při první námaze znovu krvácet.“

Pohlédl na dlouhý šrám na Luciferově kýtě a něco si zamumlal pod vousy.

„Cože?“ zeptala se Janna.

„Tady zůstat nemůžeme. Ti odrodilci se můžou vrátit nebo přijde někdo z jejich přátel zjistit, jestli se prve něco nevynechalo. Lucifer za sebou nechal stopu, po které by mohl jít i slepý.“ Ty pohlédl na oblohu nad svou hlavou. „Dneska nebude pršet, a v noci nejspíš taky ne. A kdyby napršelo tolik, aby to smylo naše stopy, vyplavilo by nás to taky z téhle rokle. Není tu potrava, ani voda a ani úkryt, který by stál za zmínku. Čím dřív odtud vypadneme, tím déle budeme žít.“

Janna nešťastně pohlédla na hřebce, ale s Tyem se nehádala. To, co říkal, byla pravda, a ona to věděla stejně dobře jako on. Jenom se jí nechtělo nutit raněného hřebce k chůzi.

„Škoda že to není člověk,“ řekla. „Bylo by to o moc snazší, kdybychom mu to mohli vysvětlit.“

„Jak daleko myslíš, že dojde?“

„Jak daleko bude chtít, hádám.“

„Sem se dostal celkem rychle,“ podotkl Ty suše.

„Byl vyděšený. Už jsem viděla, jak vyděšení mustangové s namoženými kotníky a nataženými šlachami utíkají tryskem, ale jen se zastaví, je konec. Sotva se belhají, dokud se neuzdraví.“

Ty nic neříkal. Viděl v žáru boje muže běžet i s ustřelenou nohou; po boji se titíž muži nebyli schopni ani plazit.

„Čím dřív vyrazíme, tím větší máme šanci,“ řekl Ty nakonec. „Přinejmenším se dostaneme někam do úkrytu a smažeme co nejvíc stop. Neznáš nějaké místo poblíž palouku?“

Zavrtěla hlavou. „Ne takové, kde by se dal kůň ukrýt na tak dlouho, než se uzdraví. Jediné místo, kde by byl Lucifer v bezpečí, je můj skrytý kaňon, a nevím, jestli dokáže dojít až tak daleko. Než se dostaneme přes stezku ke kaňonu Mustangů a dolů do kaňonu… a pak sejít z plošiny na stezku k Santosu…“ Znovu potřásla hlavou, „Do mého zimního tábora je odtud daleko.“

„A u Santosu se to odrodilci vážně jen hemží,“ dodal Ty. „Nemáme na vybranou, Janno. Musíme dostat Lucifera dolů po východním svahu plošiny. Odtud je do tvého skrytého kaňonu jen pár hodin cesty.“

Janniny námitky umlkly dřív, než je vyslovila. Dospěla ke stejnému závěru jako Ty, jen se jí nechtělo věřit, že je to jejich nejlepší možnost. Při představě, že vede zraněného hřebce po nebezpečném východním okraji plošiny a odtud klikatým, úzkým kaňonem, se jí chtělo hlasitě protestovat.

Byla to však jejich nejlepší naděje, jak uchovat Lucifera – i sebe – v bezpečí, než se mu zahojí střelné zranění.

„Vím, jak se stavíš ke svazování koní, takže to po tobě nebudu žádat,“ řekl Ty pevně. „Myslím, že Lucifer se k tomu taky nebude stavět zrovna vlídně, ale nemáme, sakra, jinou možnost.“ Pohlédl na Jannu. „Zabal si ranec s medicínami a jdi hlídkovat na pahorek.“

„Pomůžu ti s Luciferem.“

„Dva se sem nevejdeme.“

„Ale já jsem na mustangy zvyklá.“

„Jsi zvyklá přilákat klisny a ochočit je, když mají k útěku všechen prostor světa. Lucifer je hřebec, je v pasti a zraněný a patrně nehodlá nijak pokorně a krotce přijmout svou první ohlávku. Nezazlívám mu to ani za mák. Budu k němu co nejněžnější, ale chci, abys byla co nejdál, až mu sundám tu pásku z očí. Kromě toho, někdo musí stát na hlídce. Ten někdo budeš ty.“

Janna pohlédla do křišťálové zeleně Tyových očí a pochopila, že diskuse by nikam nevedla. „Vsadím se, že jsi byl ve válce mezi Severem a Jihem důstojníkem.“

Ty se zatvářil překvapeně, pak se usmál. „Vsázíš správně, zlatíčko. Teď hoď tím svým pěkným zadečkem, ať jsi nahoře na tom pahorku. Jestli uvidíš něco, co se ti nebude zamlouvat, vydej ten jestřábí křik, kterým přivoláváš Zebru. A nezapomeň na mou pistoli.“

Janna si beze slova zastrčila Tyovu pistoli za opasek a začala šplhat z rokle. Když byla v bezpečí nad okrajem, Ty se znovu otočil k Luciferovi.

„No, hochu, je na čase zjistit, jestli máš v sobě kromě žluči a octa taky trochu zdravého rozumu, nebo jestli jsi psanec skrz naskrz.“

Ty stále pronášel něžná a chlácholivá slova, když sáhl do svého tlumoku a vytáhl pár kožených pout, podložených ovčí kůží, která vzal z Kazatelova obchodu s nadějí, že se naskytne právě takováhle příležitost k jejich použití. Když byla pouta připevněna na Luciferových předních nohách, Ty přeřízl plátno, kterým byla hřebcova zadní noha připoutána k přední noze. Lucifer se zachvěl, ale nepokusil se svýma čerstvě osvobozenýma nohama kopat. Ty hladil koně po trupu a konejšivě na něj mluvil, dokud se hřebcova černá srst nepřestala cukat a zachvívat při každém doteku.

„Šlo ti to vážně dobře, hochu. Začínám si myslet, že jsi stejně chytrý jako hezký.“

Ty vyndal z batohu kus spleteného řemene z nevydělané kůže a ocelový kruh, který si také koupil. Několik hbitých smyček, ohybů a uzlů vytvořilo z kruhu a řemene funkční ohlávku.

„Tohle se ti nebude líbit, ale zvykneš si na to. Klid, synku. Hezky v klidu.“ Zatímco mluvil, navlékal improvizovanou ohlávku na hřebcovu hlavu.

Lucifer zafrkal a znovu se začal třást, jakmile ucítil řemení na kůži. Ty trpělivě třel koni hlavu a šíji a uši a přivykal ho na tlak lidské ruky i ohlávky na hlavě. Lucifer se tentokrát uklidnil rychle, jako by ztrácel schopnost lekat se – nebo pochyboval o nutnosti znepokojení – při každé novotě, která se udála. Ty doufal, že je to spíš zdravý rozum než slabost, co hřebce zklidňuje, ale dokud se Lucifer nepostaví na nohy, nebude vědět, kolik sil stálo hřebce zranění.

„No, synku, tohle je zkouška. Teď jen zůstaň ležet a ukaž mi, jaký jsi pod těmi svaly a kostmi a divokostí slušně vychovaný pán.“

Pomalými, hladkými pohyby stahoval Ty pásku z Luciferových očí, až kůň zase viděl. Hřebec se okamžik nehýbal, pak přitiskl uši k hlavě a pokusil se vyskočil na nohy. Ty okamžitě přitiskl koni tlamu k zemi a držel, přičemž ustavičně konejšivě promlouval a hladil ztuhlé svaly na šíji hřebce, který se snažil vstát a uprchnout.

Vůbec nevěděl, jak dlouho trvalo, než se probojoval skrz Luciferův strach k rozumnému zvířeti uvnitř. Věděl jen, že byl stejně zpocený jako hřebec sám, než Lucifer konečně přestal zápolit a nechal se zklidnit hlasem a rukama, jejichž něžná laskavost během napjatého, tichého zápasu ani na okamžik nepovolila.

„Jak tě, sakra, dokázala udržet, než ti zavázala oči?“ žasl Ty nahlas, když na sebe s Luciferem ostražitě zírali, „Nebo jsi byl jen zvyklý na její pach?“

Hřebcovy temnotemné oči pozorovaly Tye s inteligencí takřka hmatatelnou. Nebyla v nich zloba, ani nepůsobily dojmem dravčí dychtivosti využít příležitosti a udeřit. Byla v nich prostě jen ostražitost, kterou měl kůň vrozenou a vžitou až do morku kostí, vypilovaná životem v divočině.

„Kdopak asi byla tvoje mamka, a kdo taťka? Sakra jistě to nebyli ti chlupáči, co běhají po horách. Máš v sobě hodně ze slavných barbarů, a možná se tam připletl nějaký vytrvalec z Tennessee. Můj tatík by prodal všechny hřebce, co kdy měl, aby tě dostal, a ještě by měl pocil, že na tom vydělal dvojnásobek. Jsi kůň, jak má být, Lucifere. A teď jsi můj.“

Lucifer nastražil uši a očima sledoval každý Tyův pohyb.

„No, jsi napůl můj,“ připustil Ty. „Je tu jistá tvrdohlavá holka, které kousek z tebe patří, ať už to připouští nebo ne, ale neboj se, synku. Jestli se nedokážeš smířit s krotkým životem, pustím tě na svobodu, přesně jak jsem slíbil. Klidně ti ale řeknu, že doufám, že nebudu muset. Nechal jsem u Logana pár krásných klisen. Moc rád bych tě odvedl do Wyomingu a nechal si tě tak dlouho, abych od tebe měl aspoň jednu várku hříbat.“

Zatímco mluvil, začal po kousíčku přenášet váhu z hřebcovy tlamy, až už zbývalo jen velmi málo z té, která držela koně na zemi.

„Zkusíme znovu vstát? Pomalu, synku, pomalu. Hezky jemně. Když budeš v téhle malé rokli skákat, oběma nám ublížíš.“

Jakmile si Lucifer uvědomil, že má volnou hlavu, převalil se z boku a stáhl nohy pod sebe. Rychle zjistil, že tentýž člověk, který mu dokázal držet hlavu u země, mu také dokáže pomoci na nohy několika uvážlivými zatáhnutími za provaz ohlávky. Zakrátko už hřebec stál, s nezakrytýma očima a celý roztřesený z té podivnosti, že je v těsné blízkosti člověka.

„Měl jsem pravdu. Jsi stejně chytrý jako krásný. Škoda žes tak dlouho běhal volně. Byl bys skvělý partner pro člověka, ale pochybuju, že by ses po tolika letech smířil s jezdcem. Ale to nevadí, synku,“ říkal Ty a zvolna svinoval spletené řemeny, až se ocitl přímo vedle Luciferovy hlavy. „Nepotřebuju se naparovat a předvádět, jak jsem skvělý, že jsem tě zkrotil. Jsou tisíce koní, na kterých můžu jezdit, ale ty jsi jediný, od kterého chci, aby nakrýval mé klisny.“

Ta slova hřebci nic neříkala, ale Tyův klidný hlas a něžné, sebejisté ruce ano. Lucifer dlouze zafrkal a přestal koulet očima a cukat sebou při každém doteku. Zvolna se smiřoval se skutečností, že člověk obecně sice byl v minulosti jeho nepřítelem, ale tenhle muž je jiný. Lucifer byl přišpendlený k zemi a oslepený a bezmocný, ale ten muž mu neublížil. A očividně to ani nemá v úmyslu.

Jak se hřebec zvolna uklidňoval, Ty dlouze, tiše vydechl. „Oběma nám to usnadníš, viď? Rozhodně jsem rád, že tě ta kulka a pár mil běhu připravily o trochu šťávy. Mám pocit, že by ses zdaleka nechoval tak způsobně, kdybych tě chytil svěžího. Ale na druhé straně, kdybys byl svěží, tak bychom tě vůbec nechytili, viď? Nevyzpytatelné jsou cesty Páně, Lucifere. Jsem rád, že On uznal za vhodné dát nám tě, i kdyby jen na tak dlouho, abychom tě uzdravili a vypustili na svobodu.“

Ty dlouho stál a chválil hřebce, až nakonec koně opustila ostražitost a jeho mohutného těla se zmocnila únava, S obrovským vzdechem nechal Lucifer klesnout hlavu, až takřka spočívala Tyovi na prsou. Hřebec stál na třech nohou, odlehčoval tak poraněnému boku, a nevšímal si Tye o nic víc, než kdyby tam místo něj stálo hříbě.

Ty se zvolna skláněl, až mohl uvolnit pouta z Luciferových předních nohou. Hřebcovy ramenní svaly se zacukaly a zvlnily, jako by odháněl mouchy, ale nikterak víc nedal najevo, že by si všiml, že je volný.

„To je vážně dobré, synku,“ šeptal Ty a hladil hřebce po černé srsti. „Teď uvidíme, jestli se mě pokusíš zabít až poprvé zatáhnu za ohlávku.“

* 28

Ty zvolna přitahoval kožený provazec a Janna sledovala okolí s dechem zatajeným a rukama zaťatýma na dalekohledu tak silně, až ji bolely prsty.

„Buď hodný, Lucifere,“ prosila v duchu. „Nezblázni se a nezabij Tye, až se ohlávka stáhne.“

Lucifer prudce škubl hlavou, když ohlávka začala vyvíjet tlak za ušima a na horní části šíje. Zafrkal a potřásl hlavou, ale postupně rostoucí tlak se nezmenšil. Hřebec se chvěl, nervózně se potil, stříhal ušima kupředu a pak pryč od vlídného hlasu člověka, snažil se pochopit, co se děje, jak čelit nové hrozbě. Když se pokusil od tlaku couvnout, prudce se zhoršil. Pokud stál nehybně, zhoršoval se pomalu.

Když ale kulhal kupředu, tlak povolil. „To je ono,“ šeptal Ty a okamžitě uvolnil provaz. Hladil Lucifera a chválil ho hlasem i rukama. „Zkusíme ještě pár krůčků, synku. Máme před sebou dlouhou cestu, než budeme v bezpečí.“

Luciferovi stačilo pár minut, aby pochopil, že tlak, který ho vybízí kupředu, znamená chůzi kupředu, a tlak na kořen nosu znamená, že má zastavit.

„Ty vůbec nejsi žádný psanec, viď?“ ptal se Ty tiše a hladil mocnou, zpocenou šíji koně. „Lidé tě štvali, ale díky bohu neměl nikdy žádný člověk příležitost zničit tě hrubým zacházením.“

Lucifer zastříhal ušima, jak sledoval klidné zvuky Tyova hlasu, zatímco muž couval a přitom povoloval kožený provazec.

„Tak dobrá, synku. Je nejvyšší čas dostat tě z téhle díry.“ Ty zvolna napjal provaz. „Dělej. To je ono. Krůček po krůčku, nic víc.“ Ústa se mu sevřela, když viděl, jak namáhavě hřebec postupuje. „Ten bok je bolavý, viď?“ říkal Ty tlumeným hlasem. „No, synku, ještě si užiješ, než se to zlepší, obávám se. Ale přežiješ to, dáli bůh.“

Ty lákal kulhajícího hřebce podél dna rokle, až dorazili k místu, které prve zahlédl seshora z pahorku – k místu, kde byla úbočí rokle méně strmá. Ty vyšplhal do poloviny, otočil se a znovu zvolna napjal provaz.

„Pojď nahoru. Půjde se ti snáz, až budeš zase na rovině. No tak… no tak… nebuď teď jako mezek, synku, Není to tak strmé, jak to vypadá.“

Luciferovi se nezamlouvala představa šplhání z rokle, ale pomalé napínání ohlávky se mu zamlouvalo ještě míň. Znenadání vyrazil kupředu a zdolal úbočí rokle bleskovým útokem. Ty uskočil právě včas, aby nebyl podupán, a pelášil do svahu za hřebcem. Jakmile byl nahoře, Lucifer zastavil a zůstal stát na třech nohou, přičemž se třásl nervozitou a bolestí.

Janna opustila své hlídkové stanoviště na pahorku a seběhla dolů vstříc Tyovi. Posledních pár metrů zpomalila a šla krokem, aby Lucifera nepolekala.

„Nikdo na dohled,“ řekla tiše.

„Dobrá.“ Ty si nadzvedl klobouk, otřel čelo a rázně si klobouk opět narazil. „Co dělá ruka?“

Překvapena, že si toho Ty všiml, Janna zaváhala a pak pokrčila rameny. „Je to lepší než Luciferova kýta.“

„Dej sem batoh.“

Snažila se necuknout sebou, když jí pomáhal z řemenů, ale nedokázala skrývat čím dál větší rozbolavělost levé paže. Špičkami prstů jemně prohmatal tmavou podlitinu tam, kde ji zasáhlo jedno z Luciferových kopyt.

„Cítíš nějakou otupělost?“

Zavrtěla hlavou. „Všechny prsty se hýbou?“ Mlčky pohnula postupně všemi. „Můžeš nám dělat zvěda?“ zeptal se Ty, pustil její paži a přitom ji pohladil špičkami prstů. Janna, náhle bez dechu, přikývla. „Spolkla jsi jazyk?“ Usmála se a vyplázla ho na něj.

„Je to snad slib?“ zaševelil. Usmál se také a dotkl se jejích rtů špičkou prstu. „Vyplázni ho znovu, zlatíčko.“

„Myslím…“

Dál se Janna nedostala, než se Ty sklonil a vzal si to, co mu okamžik předtím slibovala. Janna na okamžik ztuhla překvapením, pak vzdychla a pozvala ho dál, do měkkého tepla svých úst. Takřka stydlivě se dotkla jeho jazyka svým, ustoupila, pak se zas a znova vracela k letmým dotykům, až už nebyl žádný ústup, jen dvoje ústa v horkém, neproniknutelném spojení.

Když Ty konečně zvedl hlavu, dýchal tuze ztěžka, ale usmíval se.

„Napadlo mě, když se ten hřebec ze všech sil snažil zadupat mě do hlíny,“ řekl, „že by muž neměl umřít dřív, než ochutná ženu. Ty chutnáš dobře, jako Vánoce a Díkůvzdání a moje narozeniny dohromady. A jestli se neotočíš a nevydáš se na výzvědy, budu chodit ohnutý v pase a trpět skoro stejně jako Lucifer.“

Janna se na něj usmála a předvedla mu stejný ostych, s jakým zahajovala jejich polibek. Spustil víčka a touha změnila jeho výraz, takže byl tvrdší a zároveň smyslnější. Okamžik si myslela, že ji zase políbí, a toužila po tom. Pak vztáhl ruku, otočil ji a lehce plácl po zadečku. Byla by řekla něco o stezce na východ, kterou se chce ubírat, ale plácnutí skončilo tím, že Tyova ruka sledovala s něžnou pečlivostí obrys jejích hýždí a ona znenadání zůstala bez dechu a celá roztoužená.

„Vydám se na východ a maličko k jihu, pokud nepřijdeš a neřekneš mi, že je to jinak,“ řekl Ty. Rychle vyndal z opasku hrst nábojů do pistole. „Vezmi si tohle.“

Náboje v Jannině dlani byly hladké, chladné a těžké. Dala si je do kapsy a modlila se, aby je nepotřebovala. Uměla sice střílet z pistole, ale zasáhnout byla schopna nanejvýš na pár desítek metrů. Kdyby byla nucena vůbec zbraň použít, pak by v tom patrně jako největší výhodu spatřovala varování pro Tye, že by se měl skrýt.

A on by to varování potřeboval. Nemohl skrývat své stopy, Luciferovo zranění ho nutilo postupovat zvolna a ubírat se nejsnazší – a tudíž nejviditelnější – dostupnou cestou. Ty by byl jako živá návnada. On i Janna to věděli.

Janna se vydala vytrvalým klusem k jihovýchodu. Její po kolena vysoké mokasíny nevydávaly na borovém jehličí a v trávě takřka žádný zvuk a stop po ní zůstávalo pramálo. Běžela bez zastavení, jen tu a tam se zaposlouchala, zda k ní vítr nezanese hovor nebo vzdálený výstřel. Neslyšela nic kromě běžného pokřiku ptáků, hašteření veverek a neklidného šelestu větru, který se snažil sehnat dohromady dost mračen, aby se mohla spustit bouře.

Za jejími zády mluvil Ty na černého hřebce a chválil ho, když kulhal terénem. Lucifer se pohyboval co nejrychleji. Celoživotní útěk před člověkem obdařil hřebce neúnavou obezřelostí, která pracovala v Tyův prospěch: kůň neměl v úmyslu o nic méně než Ty dostat se do bezpečí. A stejně jako Ty, i hřebec instinktivně tušil, že bezpečí se nenalézá v široce otevřených prostorách plošiny. Prostor je užitečný, jen když můžete nepřátelům utéct. Momentálně by Lucifer nedokázal utéct ničemu, co by za útěk stálo.

Zpočátku kráčel Ty před Luciferem a povzbuzoval ho vytrvalým tlakem ohlávky. Po hodině už kůň nepotřeboval, aby se mu připomínalo, že se nemá zastavovat. Když se pohnul Ty, pohnul se i Lucifer. Když se Ty zastavil, zastavil se Lucifer také. Když Ty šel, kráčel Lucifer s hlavou u Tyova levého ramene. Vodicí provaz zůstával prověšený.

„Ty jsi něco mimořádného,“ říkal Ty, který při chůzi na Lucifera mluvil. „Jsi něžný jako dámský kůň. Až si říkám, jestli jsi třeba nevyrůstal v ohradě a pak se nějak neosvobodil. Samozřejmě, prostě to může být tím, že oba chceme momentálně totéž – bezpečný úkryt. Možná s tebou bude daleko těžší vyjít, když budeš chtít něco jiného než já.“

Luciferovou jedinou odpovědí bylo rázné šlehnutí dlouhým černým ohonem, jak odháněl mouchy, přitahované jeho zraněním. Ty ránu zkontroloval, všiml si, že zase krvácí, a věděl, že se s tím nedá nic dělat.

„Lepší rána, která krvácí, než ta, co hnisá,“ připomínal si, čerpaje ze svých válečných zkušeností. „Pokud nekrvácí moc.“

Nespouštěl oči z hřebcova zranění. Po několika kilometrech bylo zřejmé, že jde spíš o pravidelné prosakování než o vážné, silné krvácení.

Janna se pomocí svého dalekohledu ujistila o tomtéž; Lucifer krvácí, ale zatím to není problém. Přestože kulhal, pohyboval se slušným tempem. Při troše štěstí se do setmění dostanou na okraj plošiny. Jinak by si museli najít místo k přespání, protože nic kromě mimořádně naléhavé nouze by Jannu nepřimělo ubírat se po východní stezce potmě a vést přitom nezkroceného, zraněného mustanga.

Nedbala na vytrvalé pulzování bolesti v paži a klusala napříč divokou plošinou, přičemž hledala jak stopy nepřátel, tak nejsnazší a nejrychlejší cestu k pěšině po východním úbočí. Kryla se, jak se dalo, ale neztrácela čas snahou být neviditelná. Důležitější bylo, aby se Lucifer a Ty dostali k okraji plošiny před setměním, než aby po sobě nezanechávala žádné stopy.

Jak den plynul, odvažovala se Janna dál a dál kupředu, přičemž čím dál méně často kontrolovala Tye a Lucifera. Shodli se, že nevrátíli se k nim dřív, než Ty dorazí k východnímu okraji, svede Lucifera po pěšině dolů a bude pokračovat v cestě ke skrytému kaňonu. Nechtělo se mu zastavovat k odpočinku, natožpak na celou noc, protože věděl, že Lucifer zle ztuhne, jakmile se přestane pohybovat.

Než Janna dorazila k poslední, dlouhé terénní vlně, která ležela mezi ní a východním okrajem plošiny, bylo už pozdní odpoledne. Stoupala diagonálně po dlouhém pahorku, směřujíc ke dvěma vysokým borovicím. Věděla, že seshora uvidí celou rozlohu několika set čtverečních mil plošiny, včetně východního okraje a kousku nížiny za ním. Doufala, že uvidí jen samé běžné věci – borovice, trávu, oblohu, řeky černé skály, rozlité po členitých svazích, divoké koně na pastvě, snad i pár antilop. Doufala, že neuvidí ani stopu po člověku.

Těsně pod hřebenem padla Janna na břicho a plížila se nahoru, až mohla vidět, aniž by prozradila svou přítomnost komukoli, kdo by mohl být na druhé straně. První, co spatřila, byl jestřáb, hlídkující těsně pod vrcholem pahorku. Pak hned uviděla Zebru, která se pásla s několika Luciferovými klisnami.

Okamžitě přiložila ruce k ústům. Ze rtů jí splynul divoký jestřábí pokřik. Zebra zvedla hlavu, nastražila uši a vzedmula nozdry. Jestřáb vykřikl z výšky divokou odpověď na Jannino volání, ale Zebra po něm ani neotočila hlavu. Jannin vysoký, pronikavý křik zazněl znovu. Zebra se otočila a dychtivě cválala směrem k pahorku, přičemž ržála na uvítanou.

„Nazdar, holka,“ řekla Janna a vstala, stejně potěšena jako klisna. „Víš, že jsi vyslyšená modlitba? Teď budu moci postupovat třikrát rychleji a nemusím si dělat starosti se stopami.“

Zebra řehtala a funěla a strkala hlavou Janně do těla, div ji nepovalila.

„Doufám, že se ti chce běhat tak, jak vypadáš, protože právě to tě čeká. Postůj, holka. Mám paži ztuhlou jako babská kolena.“

Jannino nasedání nebylo příliš elegantní, ale podařilo se jí dostat se na hřbet klisny, a to bylo jediné, na čem záleželo.

„Tak pojď, holka, zkontrolujeme tvého pána a velitele.“ Zebra horlivě reagovala na tlak Janniných pat. Hbitým klusem překonával kůň vzdálenost mezi Jannou a Tyem.

Vedla Zebru dlouhým, plynulým obloukem, protože chtěla cestou k Tyovi prověřit další úsek terénu. Klisna se v otevřené krajině pohybovala rychlým tempem, přecházela ze stínu stromů do plného slunce a zase zpátky, kaleidoskop světla a tmy přeléval koně i jezdkyni a země pod kopyty klisny pořád ubíhala.

Janna byla vzdálená jen pár minut cesty od místa, kde Tye naposled opustila, když uviděla odrodilce.

29

Zebra se stočila stranou a tímto pohybem přešla do plného trysku. Janna se nesnažila koně zpomalovat ani obracet zpět k místu, kde byl Ty. Prostě popadla oběma rukama vlající černou hřívu a sklonila se nad šíji klisny, vybízejíc ji k větší rychlosti. Indiáni za ní křičeli a párkrát vystřelili, jak se pustili do pronásledování.

Janna už párkrát jela na Zebře cvalem, ale tomuhle zběsilému tempu se to zdaleka nevyrovnalo. Rychlost klisny by Jannu děsila, nebýt skutečnosti, že prchala před ještě větším nebezpečím. Takhle se dívka jen přitiskla k Zebřinu štíhlému, silnému tělu, vybízejíc ji k ještě vyššímu tempu, a současně se snažila co nejvíc se odlehčit.

Zebra natáhla šíji a běžela, jako by prchala před všemi ďábly z pekel. Silným větrem začaly Janně slzet oči. Klobouk jí uletěl z hlavy. Jedna šňůrka pod bradou praskla a klobouk odplachtil. Záhy se jí rozpletly copy a dlouhé vlasy za ní vlály jako temně hořící, větrem bičované plameny.

To, jak se znenadání objevily Janniny výrazné vlasy, ochladilo v Indiánech pronásledovatelskou vášeň. Zajmout děvče bez domova, to nebyl valný sport a kynula z toho ještě menší sláva či kořist. Také se šeptaly nepříjemné věci o pravé povaze této dívky. Bruja. Čarodějnice. Stín ohně. Tak vypadala, když se skláněla nad divokým koněm, na kterém jela bez uzdy a bez sedla, tělo takřka ztracené ve vlající hřívě, když za ní nespoutané vlasy vlály ve větru jako varovný prapor.

A dozajista jen koňský duch, osedlaný ženským duchem, dokázal být tak rychlý.

Janna se nepokoušela Zebru vést, neboť klisna znala zátočiny a úskalí a pasti plošiny stejně dobře jako ona. Starala se jen o to, aby se kůň hnal pryč od východní stezky, a tudíž pryč od Tye a zraněného hřebce. Nepokoušela se použít revolver, který se jí zarýval do těla, když jela na zběsile cválajícím koni. Tasit zbraň by bylo už samo o sobě dost obtížné, střílet přesně by se nedalo vůbec.

Každou minutou bylo zřejmější, že Zebra odrodilcům uniká. Dobře živená, odpočatá, jen s Janninou nepatrnou váhou na hřbetě byla Zebra nejen rychlejší než koně odrodilců, ale také vytrvalejší. Po několika kilometrech nabyli odrodilci jistoty, že zbytečně ženou koně za prohranou věcí. První dva válečníci odpadli, pak třetí, čtvrtý, až nakonec zářivý praporec Janniných vlasů pronásledoval jen jeden. Nakonec to vzdal i on a přestal švihat svého namáhaného koně.

Zebra poznala dřív než Janna, že hon skončil. I tak ještě nějakou chvíli cválala, aby se co nejvíc vzdálila od pronásledovatelů. Janna vycítila změnu Zebřina tempa a věděla, že bezprostřední nebezpečí minulo. Opatrně přehmátla na hřívě, otřela si oči a ohlédla se. Za ní nebylo nic než Zebřiny stopy v prázdné krajině.

Když Zebra dorazila k pahorku, Janna pobídla klisnu do úkrytu mezi stromy a pak velmi pečlivě pomocí dalekohledu zkontrolovala své stopy. Odrodilce nebylo nikde vidět. To, co viděla z krajiny před sebou, působilo stejně prázdně.

Několik minut zvažovala různé způsoby a prostředky zakrytí Zebřiných stop, aby zmátla jakékoli pronásledovatele. Všechny způsoby, které vymyslela, však vyžadovaly sesednout a nechat klisnu běžet, což by Janně znemožnilo dostat se před setměním k východnímu svahu plošiny. Bude si muset nechat Zebru u sebe a počít s tím, že rychlost klisny pronásledovatele odradí.

„Tak dobrá, holka,“ řekla Janna, „vrátíme se a zjistíme, jestli jsou Ty a Lucifer v pořádku.“

Na dotek jezdkyně se klisna otočila a vydala se klusem kolmo ke své staré trase. Ačkoliv Janna obezřetně pozorovala okolí, nespatřila ani stopy po tom, že by tu v poslední době byl člověk. Divocí koně se popásali nerušeně, dokud se neobjevila Zebra, a pak se otočili a hnali se pryč. Pobídla Zebru oklikou ke třem skupinám koní, které našla, takže se stopy klisny smísily se stopami jejích příbuznýchmustangů a bylo takřka nemožné od tohoto bodu je sledovat.

Než Janna zahlédla Tye a Lucifera, bylo už odpoledne a byla jen něco přes kilometr od východní stezky. Mrak které byly na počátku dne chabé a bílé, dozrály v mohutná, zlobná mračna, na oblých vrcholcích smetanová a s modročernými plochými břichy. Ohňové hory už byl skryty pod hustými mraky. Z neviditelných vrcholků burácelo vzdálené hřmění. Brzy bude plošina zaplavena zvukem a zběsilostí droboučkých, ledových kladívek deště. Blesky budou bít do výčnělků plošiny a osamělým stromům bude hrozit, že se změní v pochodně.

Nic jiného by nečekalo ani člověka, který by uvízl v terénu na odhalené východní stěně plošiny. Jestliže se chtějí dostat po východní stezce dolů ještě dnes, budou si muset pospíšit.

Jako by vycítila naléhavost jezdkyně, cválala Zebra k okraji plošiny. Tam vítr a déšť proměnily terén v nesčetné průrvy, rokle, rozsedliny a kaňony. Tam na začátku nevýrazné rokle začínala jediná pěšina, vedoucí dolů po skalnatém východním svahu plošiny. Tam byli teď Ty a Lucifer.

Ty nečekal, až Janna sesedne. Ještě než Zebra zastavila, strhl Jannu dolů a přitiskl ji k sobě, zatímco oba koně řehtali a otírali se o sebe tlamami v přátelském uvítání.

„Co se s tebou, sakra, dělo?“ vyptával se Ty drsně, a něžně ji přitom hladil rukama po vlasech.

„Našla jsem Zebru a vracely jsme se, abychom vás zkontrolovaly, a vykoukly jsme přes kopec a našly bandu odrodilců.“ Janna cítila, jak se Tyova náruč náhle sevřela.

„Já to věděl,“ řekl hrubým hlasem. „Slyšel jsem ty zatracené výstřely a prostě jsem věděl.“

„Odrodilci byli stejně překvapení jako já,“ snažila se Janna Tye uklidnit. „Vypálili jen párkrát, a už jsem byla z dostřelu. Žádná z jejich kulek se ke mně ani nepřiblížila.“

„Jak jsi tedy ztratila klobouk?“

„Vítr,“ řekla stručně. „Zebra letěla, jako by ji honili čerti z pekla. Pro slzy v očích jsem ani neviděla.“

Ty si představil skalnatou krajinu a divokého mustanga a Jannu, jedoucí bez třmenů, které by jí pomáhaly jako opora k udržení rovnováhy, bez uzdy, která by jí pomáhala oře ovládnout, bez čehokoli, co by jí pomohlo zůstat na místě, kdyby kůň klopýtl; a pokud by spadla, čekalo ji zranění nebo smrt.

„Krucinál, Janno…!“

Tyův hlas vyzněl do ztracena. Věděl, že je od něj nerozumné hněvat se na ni, že se ocitla v nebezpečí. Nemohla svou situaci v divočině ovlivnit o nic víc než on.

„Takhle to dál nejde,“ řekl Ty polohlasem. „Musím tě dostat někam, kde budeš v bezpečí.“

Nad plošinou tlumeně zazněl hrom, což Tyovi připomnělo, že nebezpečí má mnoho tváří a jednu z nich mají právě před sebou. Neochotně se otočil a změřil pohledem hrůzostrašnou stezku, která čekala na zraněného hřebce.

Pěšina začínala na konci úzké rokle, která se rychle větvila do strany a dolů a pak se klikatila po drolivém východním úbočí plošiny. Po prvních čtyřech stech metrech už pěšina nebyla tak strmá. Po půldruhém kilometru stezka splývala se svažitou plání, která začínala několik set metrů pod samotnou plošinou. V tomto bodě už nebyla cesta o nic horší než všechny ostatní stezky, vyšlapané zvěří v členité krajině.

Ale těch prvních čtyři sta metrů bylo jako zlý sen, a další kilometr byl jen o málo lepší. Bylo dost těžké vyškrábat se touto stezkou i nahoru na planinu. Sestup dolů byl vždycky nebezpečnější. Ty nechápal, jak mají strmou pěšinu zvládnout, aniž by překonali zemskou přitažlivost a padali daleko, daleko dolů.

„První část je nejtěžší,“ řekla Janna.

„To má být útěcha?“

„No, nemělo by tě to aspoň zkrušit.“

Na okamžik zaplál Tyův úsměv bíle pod černým knírem: Rty se dotkl Jannina úsměvu, kterým mu odpověděla, a pak ji pustil.

„Podrž Zebru, dokud Lucifer nebude z nejhoršího venku,“ požádal Ty. „Budu mít co dělat, aby mě hřebec netrefil kopyty. Rozhodně se nepotřebuju ohlížet ještě po klisně.“ Obrátil se k Luciferovi a jemně zatáhl za vodicí provaz. „Pojď, synku. Ať to máme za sebou. Jak říkával můj táta: ‚Tančit se nedá a na orání je moc mokro.‘“

Lucifer přistoupil k začátku stezky, podíval se po svahu dolů a odmítl udělat další krok.

„Ani za mák ti to nezazlívám,“ podotkl Ty chlácholivě, „ale musí to být.“ Zesílil tah na vodicí provaz. „No tak, chlape velká, černá. Ukaž Janně, jaký se z tebe stal během naší dnešní procházky dobře vychovaný gentleman.“

Hřebec prudce zvedl hlavu proti provazu, který ho táhl ke strmé, nebezpečné pěšině. Hrom zaburácel a tlumeně dozněl v dálce. Osvěžující vítr přinášel vůni deště, varování před bouří sílilo každou minutou.

„Dělej,“ pobízel koně Ty a zatáhl za provaz silněji, až už to víc nešlo. „Jestli ti připadá, že ten kousíček cesty vypadá drsně už teď, tak počkej, až se spustí déšť. Až k tomu dojde, musíme být odtud dávno pryč.“

Lucifer přitiskl uši k hlavě, zapřel se pevněji, prudce táhl proti ohlávce.

„Tvůj táta musel být satanova černá mula,“ říkal Ty, ale jeho tón byl stále mírný a chlácholivý. „No tak, synku. Slyšel jsi dámu. První část je nejtěžší. Potom už je to hračka.“

Lucifer přitiskl uši k hlavě ještě víc.

Ty měl několik možností. Mohl táhnout dál a doufat, že to hřebec vzdá. Mohl táhnout dál a přimět Jannu, aby vydala nějaký silný zvuk, který by vyhnal hřebce přes okraj – a rovnou na Tye. Nebo by mohl vylákat hřebce na stezku pomocí nejstaršího ze všech lákadel.

„Janno, myslíš, že ta tvoje klisna akrobatka sejde po pěšině dolů?“

„Nevím. Stojí to za pokus.“

„Klid, synku,“ řekl Ty, přistoupil k Luciferovi a přitlačil koni na černý nos, aby ho přiměl couvnout. „Jestli nechceš jít první, budeš muset uhnout a dáma ti ukáže, jak je to snadné.“

Lucifer ochotně odcouval od pěšiny. Náhlý poryv větru přinášel příslib mrazivé bouře. Hřebec nastražil uši, zafrkal a pocítil instinktivní nutkání vyhledat úkryt.

Ty svinul vodicí provaz a zajistil ho kolem Luciferovy šíje, čímž si uvolnil ruce a současně se ujistil, že se hřebec do volného provazu nezamotá. Když skončil, odvedl hřebce stranou a udělal tak Janně a Zebře místo k přístupu na hrbolatou stezku. Když byla Zebra natočena správným směrem – rovnou dolů – pleskla Janna klisnu po teplé kýtě.

„Mazej dolů,“ řekla s nadějí.

Zebra se otočila a pohlédla na Jannu.

„Kšá, holka! No tak, dolů na pěšinu. Dělej!“

Mustang potřásl hlavou, jako by se zbavoval dotěrných much. Potom klisna pečlivě odcouvala od pěšiny.

„Krucinál,“ zaklel Ty. „Možná kdybychom – Janno, ne!“

Už bylo pozdě. Janna už se kmitla kolem Zebry, před ni a vydala se sama po pěšině. Sešla prvních několik kroků po strmém svahu, našla si relativně bezpečné stanoviště, obrátila se a zavolala na Zebru.

„Ne,“ řekl Ty naléhavě. „Nechoď po té pěšině před Zebrou. Jestli uklouzne, převalí se přímo na tebe a rozplácne tě jako žábu!“

„Budu se jí držet z cesty,“ řekla Janna, ale hlas měl sevřený. Věděla ještě lépe než Ty, jak je nebezpečné být na svahu pod koněm při riskantním sestupu. „Dělej, holka. Nasměruj sem ta svá černá kopyta. Pojď ke mně, Zebro. No tak.“

Jako vždy Jannino lichotivé ševelení a vztažené ruce klisnu zaujaly. Posunula se tak daleko dopředu, jak je mohla, aniž by se ocitla na stezce. Šíji nataženou, nozdry roztažené, uši nastražené dopředu, nakláněla se Zebra k Janně. Její kopyta však zůstávala pevně zapřená do země.

Janna bez zaváhání ustoupila o kus dál po pěšině. Když se ocitla na dalším relativně rovném kousku terénu, byla patnáct metrů od klisny. Přiložila ruce k ústům od nichž se vznesl divoký jestřábí křik. Zebra nervózně zaržála a přešlápla. Křik jestřába se ozval znovu a připomněl klisně, kolikrát uposlechla volání a našla čekající Jannu s tlumokem plným pochoutek.

Jedno z černých kopyt klisny se zvedlo, pak dopadlo stěží o pár centimetrů dál. Druhé kopyto se zvedlo. Dalších několik centimetrů. S ušima nastraženýma a kůži nervózně cukající se Zebra doslova píď za pídí sunula po pěšině dolů. Janna se sunula před mustangem, tiše volala, každým vydechnutím Zebru chválila.

Jak je Ty pozoroval, zpotil se po celém těle. Jediné zaváhání, uvolněný kámen, přehmat ze strany klisny a Janna by se rázem ocitla ve smrtící změti koňského a lidského padajícího těla. Neměla kam uskočit, neměla se kam skrýt. Jestli Zebra spadne, Janna zahyne.

Ty se nevědomky tlumeně modlil, aniž by odtrhl pohled od Zebřina pomaličkého sestupu, a bylo mu při tom, jako by jeho duši napínali na skřipec.

Jestli se z tohohle dostaneš živá, Janno, zapřísahal se v duchu, postarám se, aby ses už nedostala do nebezpečí, i kdybych tě musel svázat a nacpat do batohu a nikdy nepustit ven.

Lucifer nervózně zaržál, volal Zebru. Klisna ho ignorovala, soustředěna na pěšinu a na dívku, která stále ustupovala po nebezpečně strmém svahu. Další zavolání hřebce bylo hlasitější a naléhavější, ale nemělo větší účinky než první. Panovačně zaržál. Zebra zastříhala ušima a švihla ocasem. Zvedla hlavu, aby se podívala, začala klouzat a sedla si na zadek. Několik okamžiků zůstala klisna prostě nehybně, pak se zvolna vzpamatovala a pokračovala v pomaličkém sestupu po pěšině.

Hrudník hřebce se nadmul, jak nabíral vzduch k dalšímu zaržání.

„Drž hubu, synku,“ řekl Ty.

Dlouhé, silné prsty uzavřely jemně a zcela hřebcovy nozdry, takže znemožnily koni ržání. Lucifer pohodil hlavou, ale Ty nepouštěl a celou dobu klidně hovořil.

„Když na ni budeš řvát, momentálně tím ničemu nepomůžeš,“ ujišťoval hřebce. „Ta klisnička tě neposlouchá o nic víc, než Janna poslouchá mě. Později tě s radostí nechám tu ženskou jaksepatří zpucovat – a totéž hodlám udělat s tou svou – ale nejdřív ať se dostanou do bezpečí.“

Pevné ruce a konejšivý hlas udržely Lucifera v klidu, ačkoliv uši, napůl přitisknuté k hlavě, sdělovaly každému pozorovateli, že hřebec není situací právě nadšen.

Ty si toho nevšímal. Čím dál byla klisna na pěšině, tím nemožnější mu připadalo, že tudy kůň vůbec sestoupil. Ale Zebře se to podařilo. Důkazy byly všude, v kusech hlíny vydloubnutých kopyty a v otiscích kopyt, prodloužených klouzáním. Ty polohlasem odpočítával kroky, zbývající na posledním strmém úseku, než se pěšina vyrovná do té míry, že Zebra nebude muset sestupovat napůl vsedě, zapřena o ztuhlé přední nohy.

„Sedm, šest, pě…“

Zebra sjela posledních pět metrů, pak zůstala tiše stát a přijímala Janninu chválu. Ty dlouze vydechl a pustil Luciferovu tlamu.

„Tak dobrá, synku. Je řada na nás. A tentokrát se nenechám odbýt.“

30

Lucifer přistoupil k okraji plošin hlasitě zaržál a Zebra mu odpověděla. Znovu zaržál. Zebra vzhlédla ke strmé pěšině, a nepohnula se ani o krok směrem k hřebci.

„Ona se k tobě nahoru škrábat nebude,“ řekl Ty klidně. Stoupl si vedle Luciferovy hlavy a vytrvale táhl za ohlávku dopředu. „Jestli ji chceš, bude to muset být po zlém.

Hřebec stanul na okraji pěšiny, přitiskl uši k hlavě, a začal šplhat dolů.

Jannu znervózňoval víc pohled na Tye, sestupující vedle hřebcových velkých kopyt, než prve vlastní sestup po úbočí plošiny před Zebrou. Prvních čtyři sta metrů bylo obzvlášť nebezpečných, neboť na pěšině skutečně nebylo dost místa na to, aby Ty šel vedle koně, aniž by nebyl polovinu času pod jeho nohama.

Nech toho, Ty. Nech Lucifera, ať to zvládne sám, naléhala Janna v duchu. Teď už necouvne. Nemůže. To jediné, co může dělat, je jít pořád dolů, a on to ví.

Hřebec frkal, cupital, klouzal, potil se, svaly v poraněné noze se mu chvěly námahou, ale zvládl prvních čtyři sta metrů překvapivým tempem. Nejednou to bylo Tyovo správně načasované škubnutí ohlávkou, které zachránilo Lucifera před pádem, protože mu narovnal hlavu, což pomohlo koni znovu získat kontrolu, když mu začaly klouzat nohy. Za normálních okolností by mustangova vlastní hbitost postačila, aby se dostal po stezce dolů, ale zranění mu to v náročném terénu takřka znemožňovalo, nebýt Tyovy pomoci.

Hřebcova zraněná noha bez varování vypověděla službu a ztratil rovnováhu. Ty napjal všechny svaly a opřel se do ohlávky, aby dostal Lucifera zpátky na nohy. S předníma nohama zapřenýma tak, že se kopyta zarývala do pěšiny, sklouzl Lucifer asi šest metrů, než se zastavil. Hřebec seděl jako velký černý pes a nervózně se potil, zatímco uvolněné oblázky poskakovaly a rachotily po svahu dolů. Hned vedle něj se stejně potil Ty. Mělo to příliš blízko ke katastrofě. Někdo méně silný než Ty by nedokázal zabránit koni v pádu.

Janna si tiskla pěst k zubům, jak potlačovala výkřik. Ty prve strašlivě riskoval, neboť kdyby jeho váha a síla nepostačily jako kontrapunkt gravitaci, Lucifer by ho smetl k dlouhému smrtícímu pádu.

„To je ono, synku,“ říkal Ty chlácholivým hlasem, přestože mu srdce bušilo jako kladivo. „Odpočiň si a vydýchej se. Ta zraněná noha tě prostě pořád klame. Čekáš, že tam bude, a ona tam není, aspoň ne taková, jakou potřebuješ. To je ta potíž, když máš sílu. Zvykneš si na ni spoléhat, a ona tě pak nechá na holičkách. Tak používej radši hlavu. Nemůžeš jen tak seběhnout po pěšině a pelášit a klouzat a dostat se po ní tak, jak bys to dokázal, kdybys měl svaly a koordinaci jako obyčejně. Musíš to brát pěkně pomalu.“

Když už se Luciferova kůže nečeřila nervózní reakcí, Ty postupně uvolnil tlak na ohlávku. Hřebec opatrně přesunul váhu kupředu a začal znovu sestupovat. Jako by rozuměl Tyovým slovům, pohyboval se nyní mustang pomaleji, s menšími nároky na poraněnou nohu.

Ale i tak, než Lucifer dorazil na konec nejstrmější části pěšiny, třásla se Janna strachem, jaký o sebe nikdy nepocítila. Když byli muž i kůň na bezpečné půdě, chvějivě vydechla, rozběhla se k Tyovi, vrhla se na něj a objala ho s divokou silou navzdory pohmožděné paži.

„Já se tak bála,“ říkala Janna do Tyovy šíje. „Nedokázala jsem myslet na nic jiného, než co by se stalo, kdyby Lucifer začal klouzat moc rychle nebo kdyby úplně ztratil půdu pod nohama a ty kdyby ses nedostal včas z cesty.“

Tyovy paže se sevřely kolem Janny a zvedly ji ze země. „To samé mě napadalo při každém druhém kroku,“ řekl drsně, „ale ze všeho nejhorší bylo dívat se, jak stojíš před Zebrou, a vědět, že neexistuje sakra nic, co bych mohl udělat, kdyby šlo všechno do horoucích pekel.“ Pevně a silně k sobě Jannu přitiskl, vychutnával pažemi její teplo a pružnost a její sladký dech na své šíji. „Bože maličká, to je příjemné, být naživu a objímat tě.“

Po svahu planiny zavanul chladivý vítr, který přinášel zvuk hromu. Ty neochotně Jannu zase postavil a pustil ji, a okamžik nato vylovil z tlumoku zmačkané pončo proti dešti. Beze slova natáhl nepromokavou látku přes Jannu.

„To by mělo stačit,“ podotkl. „Teď zmizme z tohohle nekrytého svahu, než nás zabije blesk, když už se to nepovedlo té zatracené stezce.“

S ležérní silou, která Jannu nepřestávala překvapovat, ji vyhodil na Zebřin hřbet.

„Nečekej na mě. Jen zmiz z toho svahu,“ řekl Janně, ustoupil zpět a lehce pleskl Zebru po zadku. „Mazej, koni. A neshoď jezdkyni, jinak z tebe udělám potah na pohovku.“

Zebra se znovu vydala po pěšině s horlivostí, která sdělovala jasněji než slova, že mustang chápe, jak by bylo nebezpečné, kdyby ho bouře zastihla ve volné krajině. Lucifer stejnou měrou dychtil zdolat nekrytou pěšinu, vedoucí od úpatí plošiny k nížině pod ní, ale zranění ho nutilo k pomalému tempu. S těžkým kulháním se hřebec vydal po skalnatém svahu dolů.

V dálce na východě byla modročerná skaliska s ohraničenými bouřkovými mračny promíšena se zlatými vodopády světla tam, kde slunce pronikalo mezerami mezi hradbou oblaků. Nad hlavou se jim mezi nahromaděnými mraky blýskalo a vítr nabíral na síle.

Než se Lucifer a Ty ocitli na místě, kde plošina splývala s nižšími kaňony, poslední zářivé sloupy slunečního světla už zvolna splynuly s bouřkovými mračny, hromadícími se nad jejich hlavami, a zbyla jen zvláštní, rozptýlená záře, v níž všechny rysy krajiny vyvstávaly, jako by byly obkresleny bledým zlatem. Tento efekt vydržel jen několik minut, než spadly první proudy deště, načež obloha a země splynuly v jediný bezešvý celek. Nad krajinou protančil na neviditelných nohou blesk, za svým tetelivým, prchavým pánem se hnalo burácení hromu.

„No, synku,“ řekl Ty a stáhl si klobouk hlouběji do čela proti větru a prudkému dešti, „stříbrný okraj tohohle mraku zaručuje, že žádný sebedbalý odrodilec nevyrazí v dešti na hon.“

Pokud tato skutečnost Lucifera rozveselila, nedal to najevo. Kulhal s ušima napůl staženýma dozadu na znamení své nasupenosti. Ty měl podobné pocity. Při troše štěstí bude bouře nakonec jen malá a rychlá. Bez trochy štěstí potrvá déšť celé hodiny. Budouli mít smůlu, bude štěrbina, vedoucí do Jannina skrytého kaňonu, příliš hluboce zaplavena stékající vodou po bouři, než aby tam mohli vstoupit, a budou muset strávit další noc v terénu.

Janna si dělala stejné starosti. Kdyby byla sama, pospíšila by se Zebrou k několik mil vzdálené průrvě. Jenže sama nebyla, a ať se Lucifer snažil sebevíc, jeho šouravá, bolestivá chůze znamenala, že potrvá několik hodin, než dorazí do útočiště jejího skrytého kaňonu.

Déšť rychle snížil viditelnost na několik set metrů, takže bylo nemožné a zbytečné vyrážet napřed na zvědy. Otočila Zebru a vracela se s ní, až uviděla Lucifera a Tye. Sklouzla ze Zebřina hřbetu a zařadila se vedle Tye.

„Jeď napřed ke kaňonu,“ řekl Ty. „Nemá smysl, abys v tom dešti nastydla na smrt.“

„Až dorazíš k průrvě, bude už hodinu tma. Mineš ji. Kromě toho, víš, jak to je, když je člověk v nějaké mizérii. Zatoužila jsem po troše společnosti.“

Ty uvažoval, nemáli vznést důraznější námitky proti Jannině společnosti, ale neudělal to. Napůl souhlasil s tím, že by mu činilo obtíže najít ve tmě a dešti úzkou štěrbinu, protože když do ní jedinkrát vstupoval z této strany, byl víc mrtvý než živý. Ale skutečný důvod, proč nic nenamítal, byl ten, že ho těšilo mít Jannu po svém boku, její prsty propletené do svých; ruce se jim zvolna zahřívaly spojením tělesného tepla.

„Janno?“ zeptal se po dlouhé době deště a mlčení, aby vyjádřil nahlas myšlenku, která se mu vtírala už cele hodiny.

„Ano?“

„Proč jsi riskovala život, když jsi držela Lucifera tam v té rokli?“

„Nechtěla jsem, aby ho Troon dostal znovu.“

„Ale slyšela jsi odrodilce. Musela jsi uhádnout, že Troon je prakticky mrtvý. Mohla jsi Lucifera pustit, ale neudělalas to. Vydržela jsi, i když to pro tebe bylo nebezpečné.“

Janna mlčela.

„Zlatíčko? Proč?“

„Slíbila jsem ti šanci ochočit Lucifera,“ řekla dívka prostě. „Nikdy by se nenaskytla lepší příležitost než v té malé rokli.“

Ty tichounce zaklel. „Já si říkal, že to byla nějaká taková šílenost. Poslouchej mě. Zbavuju tě slibu, který jsi dala. Slyšíš mě? I kdyby se Lucifer rozhodl vyrazit dvanácti různými směry, je to můj problém, ne tvůj. Ty jen, sakra, uhneš někam, kde se ti nic nestane.“ Ty čekal, ale odpověď nepřicházela. „Janno?“

„Slyším tě.“

„Mám tvé slovo na to, že kdyby Lucifer vystřelil dopředu nebo stranou, uhneš a nebudeš se mi pokoušet pomáhat?“

„Ty…“

„Dej mi své slovo,“ přerušil ji, „nebo se, přisámbůh, otočím na patě a vrátím se do Wyomingu a toho zatraceného černého hřebce vem čert.“

„Ale on je tvá budoucnost, jediná možnost, aby sis koupil svou hedvábnou…“

Přerušil ji přívalem výrazů, které byly současně zuřivé a obscénní. Ušli skoro dva kilometry, než se Janna odvážila přerušit ticho, jež následovalo.

„Slibuju,“ řekla nakonec. „Nechápu, proč mi nechceš dovolit, abych ti pomáhala, ale…“

„Ty to nechápeš?“ přerušil znovu Jannina slova divokou otázkou. „To na mě musíš mít sakra špatný názor, jestli si myslíš, že bych vybudoval svůj sen na tvé mrtvole!“

„Nikdy jsem to tak nemyslela!“ řekla Janna okamžitě, zděšena tím, jak špatně pochopil její slova. „Vím, že bys něco tak strašného nikdy neudělal. Na to jsi moc hodný a slušný a velkorysý.“

Tyův smích byl stejně drsný jako prve kletby, neboť věděl, že hodný a slušný a velkorysý muž by neukojil svou prudkou dychtivost na úkor Janniny nevinnosti. Jenže přesně to on prve udělal, a ona už není nevinná… a co je ze všeho nejhorší, on se nedokáže přimět, aby se ze svého činu doopravdy kál. Extáze, kterou poznal v Jannině těle, byla příliš velká, příliš spalující, než aby se dala zavrhnout.

Kdyby mohl začít od začátku, nebyl by teď o nic víc schopen uchovat Jannino panenství než prve. Ona byla divokost a půvab a elementární oheň, a on byl muž, který celý život hladověl po tom všem, aniž by to věděl. Vycítila jeho potřeby, dala se mu a nic od něj nežádala na oplátku. Vůbec nic, sakra.

A on cítil, jak ho hedvábná vlákna její nevinnosti a velkorysosti ovíjejí každým okamžikem pevněji, a jak ho svazují.

„Děláš to naschvál?“ otázal se Ty hněvivě.

„Co?“

„Dáváš všechno a nic nežádáš, a tím mě svazuješ pevněji než ocelovými pouty.“

Janně bylo, jako by ji udeřil. Studený déšť, který ji předtím trápil, se stal jejím přítelem, neboť skryl slzy a zklamání, na jejichž utajení byla příliš unavená. Když ji Ty prve zvedl v náručí a tiskl ji k sobě stejně divoce jako ona jeho, začala doufat, že je pro něj něčím víc než jen náhodnou sexuální známostí. Když ji držel za ruku a kráčel s ní v družném mlčení bouří, byla si jista, že ji má rád.

Neuvědomila si však, že mu ta náklonnost bude vadit, a ona také.

„No, přisámbůh, něco si ode mě vezmeš,“ pokračoval Ty. „Lucifer je napůl tvůj.“

„Já ho nechci.“

„Já taky nechtěl, abys riskovala krk,“ odsekl Ty, „a bylo mi to bylo hodně platné.“

Janna mu vyškubla ruku. „Napadlo tě někdy, že důvod, proč od tebe nic nežádám, je ten, že nemáš nic, o co bych stála?“

„Nic?“ zeptal se Ty sardonicky. „Možná jsi mě oklamala.“

Tón jeho hlasu sděloval Janně, že si pamatuje, jak ho její ruce laskaly, rty prodlévaly, boky se zvedaly v němé prosbě, aby se jeho tělo spojilo s jejím. Projel jí stud.

„Neboj se,“ řekla napjatým hlasem. „Dneska v noci kvůli mně o žádný spánek nepřijdeš. Už tě nesvedu.“

„Nesvedeš? To se podle tebe stalo? Svedlas mě?“ rozesmál se Ty. „Zlatíčko, ty nemáš sebemenší představu, jak svádět muže. Žena svádí muže šustivým hedvábím a tajnými úsměvy a náhodnými doteky jemných, parfémovaných ruček. Svádí muže konverzací a sladkou melodií svého hlasu, když vítá hosty na slavnostním plese. Svádí muže tím, že se vyzná v dobrém vínu a elegantních pokrmech, a osobním půvabem, když vstoupí do místnosti s vědomím, že on tam bude.“ Ty potřásl hlavou a dodal: „Vyspala ses se mnou pěkně a jaksepatří, ale sakra jistě jsi mě nesvedla.“

Janna se rozpomněla, co o ní včera v noci řekl… hodíš se leda za milenku nějakého muže, ale i k téhle profesi ti chybí společenský půvab.

Beze slova se od Tye odvrátila, vyšvihla se na Zebřin hřbet a nedbala na bolest, kterou jí nasedání na koně bez pomoci působilo v pohmožděné paži.

„Janno? Co sakra…?“

Neodpověděla. Patami pobídla Zebru kupředu, až viděla a slyšela jenom déšť.

31

No tak, už je to jen kousek,“ říkal Ty hřebci a doufal, že nelže. Tyův hlas ani vytrvalý tlak na ohlávku neprozrazovaly únavu, která se mu usadila až v morku kostí a měnila jeho svaly v písek.

Okamžik se Ty bál, že hřebec nezareaguje, ale tah ohlávky se prudce uvolnil, když se kůň dal znovu nemotorně do kroku.

„To je ono, synku,“ povzbuzoval koně. „Povídala, že ta štěrbina je na kopečku.“

A nic víc Janna neřekla během uplynulých dlouhých hodin střídavého deště a větru. Když nepršelo, jela daleko před Tyem a Luciferem. Když pršelo, jela dost blízko, aby její stopy zůstaly zřetelné a Ty je mohl následovat. Když se setmělo, jela ještě blíž, aby se Lucifer neztratil.

Ty si byl jist, že Janně dělá starosti spíš Lucifer než on. Ani jednou od chvíle, kdy nasedla na Zebru, neřekla Tyovi jediné slovo. Chyběl mu její hovor. V uplynulých týdnech si zvykl na její znalosti krajiny a zdejší zvěře, na to, jak bez zábran reaguje na vítr a slunce, i na její ostýchavý úsměv, když se jí dotkl. Chyběl mu její smích, když mluvila o tom, jak se ukrývala před Cascabelem stejným způsobem, jako se odrodilec kdysi ukrýval před vojáky – přímo pronásledovatelům na očích.

Tyovi chyběly úryvky her a básní a esejí, o kterých s ním ráda mluvila, a čerpala z něj přitom chybějící části svého vzdělání. Ze všeho nejvíc mu chybělo příjemné družné mlčení, které spolu sdíleli, když kráčeli ruku v ruce studeným deštěm.

Mlčení, které mezi Tyem a Jannou panovalo od chvíle, kdy odjela, rozhodně družné nebylo. Bylo stejně studené a prázdné jako sama noc.

„Možná mi to můžeš povědět ty,“ říkal Ty Luciferovi. „Proč se ženská rozčilí, když jí řeknu, že to není její vina, že už není panna? Protože to sakra jistě není její vina, Janna neměla sebemenší představu o tom, co ji čeká na konci toho růžového sadu. Nemohla vědět, kdy mi má říct ne, tak jako já bych nedokázal sejít po stezce z plošiny se Zebrou v zádech. – Ale já věděl, kam směřujeme. Věděl jsem, hned jak jsem Jannu poprvé políbil, že bych toho měl okamžitě nechat, jinak se nedokážu zdržet, abych se nezabořil do toho sladkého mladého těla. Jenže já toho nenechal. Toužil jsem po ní jako rozvodněná řeka touží po moři. Prostě se to nedá zastavit. A bůh mi pomáhej, ještě pořád po ní toužím úplně stejně. – Věděl jsem, co dělám, každou vteřinou… a každá ta vteřina byla nejlepší, co jsem kdy zažil. Ještě na smrtelné posteli budu vzpomínat na ty krásné zvuky, co vydávala, když jsem byl v ní a působil jí rozkoš celým svým tělem.“

Tyův hlas se zahltil vzpomínkami, které jím proudily jako neodvratný příliv. Navzdory vyčerpání se mu krev rozproudila rychleji při představě, jak znovu vězí v Jannině ohni a měkkosti.

„Neměla šanci mě odmítnout,“ pokračoval Ty drsným hlasem. „Ani sakra jedinou zatracenou šanci. Měla by se cítit líp, když ví, že to, co se událo, nebyla její vina, ale moje. – Tak proč se mnou tedy nemluví?“

Od Lucifera se Ty žádné odpovědi nedočkal. Ne že by ji očekával. Kdyby hřebec věděl, jak ovládat údajně slabší pohlaví, neběhala by Zebra posledních několik let s Jannou po plošině. Mumlaje si pro sebe, kráčel Ty do kopce a přitom pobízel kulhajícího hřebce vytrvalým tlakem ohlávky.

Konečně se ze tmy před nimi vzneslo tlumené zařehtání. Lucifer zaržál v odpověď. Tyovi se však žádného verbálního uvítání nedostalo. Janna nic neřekla, ani když sesedla a obešla hřebce. Se svraštělým čelem, zahleděná do chladné měsíční záře, která vystřídala větrem potrhaná oblaka, snažila se odhadnout Luciferův stav.

„Je ve štěrbině moc vody, než abychom tudy prošli?“ zeptal se Ty. „Ne.“

Čekal, ale Janna už na to téma neměla co dodat – zřejmě ani na žádné jiné téma. Aspoň ne k němu. Zdálo se však, že proti rozhovoru s hřebcem nic nemá.

„Ty chudinko statečná. Dneska sis vážně užil, viď?“ říkala Janna něžným hlasem, když vztáhla ruku, aby Lucifera pohladila.

Ty otevíral ústa, aby Jannu varoval, že je hřebec pekelně nasupený, ale slova mu odumřela na rtech, když Lucifer tiše zařehtal a natáhl tlamu k Janniným rukám. Štíhlé prsty mu hladily čenich a líce, pak se probíraly v husté, chundelaté ofině, dokud nenalezly kostnatý hrbol mezi ušima. Vsunula prsty pod ohlávku a rozmasírovala nezvyklý dotek koženého řemení.

Lucifer vydal vzdech, jenž byl takřka stenem, a položil čelo Janně na hruď, čímž se nabídl jejímu doteku s důvěrou, která Tye nejprve šokovala, pak dojala, až se mu hrdlo sevřelo emocemi, jež nedokázal popsat slovy. Při pohledu na hřebcovu něžnou kapitulaci si vybavil prastarý mýtus o jednorožci a panně. Jenže při pohledu na Jannu se v duchu ptal, zda jednorožce k dívce nepřitahovala spíš nějaká elementární ženskost než údajně panenský stav.

Ten chudák jednorožec vůbec neměl šanci, říkal si Ty v duchu. Byl zrozen k tomu, aby položil hlavu do klína jedné dívky a nechal se zajmout jejíma něžnýma rukama.

Tento poznatek Tye velmi znepokojil. Ačkoliv Janna nedělala nic pro to, aby si ho udržela, cítil se jaksi uvězněn, zachycen v neviditelné síti a svázán hedvábnými vlákny. A každé to vlákno bylo sdílené polaskání, sdílený úsměv, sdílené slovo, až se z jednoho vlákna staly tisíce, spletené v nezničitelné pouto, a hedvábná smyčka byla hotova.

„Můžeme, hochu?“ zeptala se Janna tiše. „Pro tu tvou ubohou nohu to bude těžké, ale je to to poslední, co od tebe budu žádat, dokud se neuzdravíš.“

Janna se otočila a kráčela k Zebře. Lucifer ji následoval a němě tak vybízel Tye kupředu tahem za vodicí provaz, který dosud držel. Výměna rolí poskytla Tyovi na chvilku sardonické pobavení. V duchu se ptal, co by se stalo, kdyby uvázal provaz hřebci kolem krku a pak se otočil, odešel a všechno tu nechal.

Já ti povím, co by se stalo, říkal si Ty v duchu. Strávil bys noc o hladu a napůl zmrzlý venku, kdežto Lucifer by ji strávil po kolena v potravě a hladily by ho Janniny teplé ruce. Tak kdo je podle tebe chytřejší – ty, nebo ten hřebec?

S tlumenou kletbou následoval Ty Lucifera mokrým, skalnatým terénem do neviditelného otvoru ve stěně plošiny. Úbočí plošiny v tomto bodě tvořily řady strmých skalnatých útesů, přerušované temnými pahorky černé lávy. Jako by chtěly vynahradit zlověstný ráz terénu, byly útesy jen asi z desetiny tak vysoké jako silně zvětralá stěna, po které Janna a Ty prve sestupovali.

I tak Janna neobjevila žádnou pěšinu, která by z této oblasti vedla nahoru na samotnou plošinu. Kdyby se chtěla vrátit zpátky nahoru, musela by jít mnohem dál na jih, podél členitého okraje plošiny, stoupat a klesat, až by dorazila k mírnému jižnímu svahu. To by znamenalo celý den jízdy na dobrém koni. Východní pěšina, byť strmá, znamenala jen několik hodin cesty pěšky.

Před Tyem se oba koně náhle zastavili. Zebra nervózně zafrkala, když se Janna začala brodit vodou, chrstající ze štěrbiny, ale nezalekla se. Následovala Jannu do potoka, po kotníky hlubokého, neboť už jím šla dříve a neublížila si při tom. Lucifer zaváhal, sklonil hlavu a očichal vodu, než se vbelhal do proudu jako zvíře, které je momentálně příliš vyčerpané, než aby dokázalo něco víc než jít tam, kam je vedou.

Ve štěrbině zbýval z měsíčního svitu jen bledý třpyt na hladině vody. Koně na tom byli lépe než lidé, protože měli čtyři nohy a potmě lépe viděli. Ani s těmito výhodami to však neměli lehké. Janně, která měla lepší zkušenosti se zdoláváním průrvy, se podařilo uklouznout a upadnout jen dvakrát. Ty upadl čtyřikrát a říkal si, že má štěstí, když to nedopadlo mnohem hůř.

Když se vynořili v údolí, byli lidé i zvířata promáčeni kombinací deště, tekoucí vody a potu.

„A je to, holka,“ řekla Janna unaveně a plácla klisnu po svalnaté kýtě. „Jsme doma.“

Zebra odklusala do měsíčního svitu, mířila ke svěží trávě a jeteli, který objevila při své předchozí návštěvě. Ty zvažoval, nemáli Luciferovi svázat přední nohy, pak tuto myšlenku zavrhl. I kdyby hřebec chtěl opustit Zebru, byl příliš unaven, než aby znova zdolával skalní rozsedlinu. Několika hladkými pohyby odstranil Ty ohlávku. Když byla sundaná, rozmasíroval všechny stopy, které kožený postroj zanechal na koňské hlavě. Lucifer se nakláněl vstříc doteku, očividně se mu líbil.

„Jo, já vím. Rozmazlit se nechá jeden brzy, že?“ ševelil Ty a myslel na Jannu a předchozí noc. „Zítra tě pěkně podrbu, ale teď potřebuješ víc stravu než hlazení. Běž za Zebrou, synku. Ona ví, kde jsou tady dobroty.“

Když Ty odtáhl ruku, trvalo chvilku, než si hřebec uvědomil, že je volný. Pak zafrkal, pohodil hlavou a odbelhal se za Zebrou. Ty odvrátil pohled právě včas, aby viděl, jak Janna mizí ve vrbičkách, které rostly podél potoka.

Než se dostal ke skalnímu převisu, který Janna nazývala svým domovem, šířila se už do tmy slabá záře ohně. Janna seděla na patách vedle ohniště a živila plamen ze zásoby, kterou si uchovávala v suchu v jednom koutě převisu. Jakmile se oheň rozhořel, přidala mokré dřevo z hromady, která byla navršena mimo ochranu skály.

Teprve když se nad ohněm hřála voda, Janna se odvrátila a přistoupila k truhličce, kterou sem pracně do vlekla rozsedlinou před třemi lety, když tajný kaňon objevila. Z větší části byla truhla naplněná knihami Malou část zabíral zbytek otcova šatstva. Zůstala jen jedna roztrhaná košile, jedny nedělní kalhoty, troje ponožky a mokasíny, které vloni na jaře vyměnila za léky.

„Vzal jsem z Kazatelova skladu tři košile. Chceš jednu?“

Zvuk Tyova hlasu Jannu polekal. Nevšimla si, že už je v táboře. Ale byl tam, stál na druhé straně ohně a protahoval si svaly, unavené z nesení těžkého batohu, který se nyní opíral o kamenný útes. Sundal si klobouk a plácl jím o stehno, až se voda z klobouku rozstříkla jemnou sprškou.

„Ne,“ řekla Janna a znovu se od Tye odvrátila, odmítajíc víc než jen nabídnutou košili.

Rozšněrovala si promáčené mokasíny a dala je uschnout. Studenýma rukama pracovala pod pončem a odmotávala obvaz, kterým měla spoutaná ňadra. Při těch pohybech jí projížděla pohmožděnou paží bodavá bolest. Zaťala zuby a pokračovala. V minulosti už utrpěla horší zranění, a v budoucnosti patrně utrpí další.

Ty se nenamáhal ptát, zda Janna nepotřebuje pomoc, neboť věděl, že by ho odmítla. Beze slova zvedl Janně z ramen neohrabané pončo a odhodil je stranou. Při pohledu na modřinu na její paži vydechl se slyšitelným sykotem. I když zkušenost Tyovi říkala, že modřina vypadá mnohem horší, než ve skutečnosti je, vadil mu pohled na temný stín bolesti na její pokožce.

„Máš na to něco?“ zeptal se.

„Mám.“

Janna se pokusila odstoupit. Tyovy ruce jí sevřely předloktí stiskem, který byl jemný, ale pevný. „Drž, zlatíčko. Pomůžu ti.“

Janna neměla důvěru ve svůj hlas, a tak jen zavrtěla hlavou.

„Ano,“ opáčil Ty okamžitě. „Ty už jsi mě ošetřovala dost. Teď je řada na mně.“

Dívka vzhlédla k Tyovým očím. Byly velmi tmavé, a přesto živé díky odrazu plamínků z táborového ohně. Teplo jeho rukou na její prochladlé pokožce bylo šokující, ale ne tak šokující jako žár, který jí vyvstal ve slabinách při představě, že o ni bude pečovat. Zachvěla se chladem i zapamatovanou touhou.

A vadilo jí to, vzpomínka i touha, vadilo jí, že chce muže, jehož city vůči ní kolísají mezi soucitem a opovržením, chtíčem a lhostejností.

„Jsi prostydlá skrz naskrz,“ zamračil se Ty, když viděl, jak se Janna prudce chvěje. Rychlými pohyby začal odmotávat plátno, které jí svíralo hruď. „Kde je ten lék, co potřebuješ?“

Zavrtěla hlavou, odmítala ho, odmítala své vzpomínky, odmítala všechno.

„Janno, co to s tebou, sakra, je?“

Ty nečekal na odpověď. Janna cítila, jak jí jeho velké ruce stahují plátno z těla. Náhle nesnesla pomyšlení, že by se Tyovi opět odhalila její obnažená ňadra. Dotýkal by se jich, líbal by je, a žár, který se jí šíří z břicha, by vzplál a všechno spálil, i vědomí, že miluje muže, který miluje jen vlastní sen… a ona do toho snu nepatří.

S neartikulovaným výkřikem se Janna pokusila odstrčit Tyovy ruce. Bylo to jako odstrkovat vlahý kámen.

„Na upejpání už je pozdě,“ řekl bezvýrazně, nedbaje na její pokusy zabránit mu v odstranění obvazu z jejích ňader. „Drž, než z tebe tuhle mokrotu sundám.“

„Pusť mě.“

Tón Jannina hlasu byl mrazivý. Tyovi ztuhly ruce uprostřed odmotávání. „Janno, co se děje?“

Jeho hlas byl vlídný, ale Janna to neslyšela, ani city, které jen taktak ovládal. Slyšela jen vlastní vzpomínky, Tyův hlas jí zvučel ozvěnou a zněl v mysli, a odříkával všechny její ženské nedostatky – nemá co manželovi nabídnout, je příliš neobratná na to, aby byla milenkou, je dobrá jen pro uspokojení mužské potřeby, která nevyhnutelně vyvstane, když není nablízku žádná jiná žena.

„Maličká?“ zeptal se Ty, zvedl Janně bradu a lehce ji políbil na rty. Byly stejně chladné jako prve její hlas. „Co jsem ti udělal, že se na mě tolik zlobíš?“

Když ji chtěl znovu políbit, uškubla hlavou. „Nedotýkej se mě. Dnes v noci nemám náladu na to, abych byla tvá kurva.“

32

Ty držel pevně na uzdě emoce, které explodovaly ve vzteku, jaký ještě nikdy nepocítil. Přestal se snažit sloupnout vrstvy mokrého plátna a místo toho popadl Jannu za ramena.

„Nic takového o sobě neříkej! Slyšíš mě, Janno Waylandová? Ty nejsi kurva!“

Rozhněvaná, zahanbená, vzpurná Janna se v Tyově sevření přestala třást. „Tak jakpak bys to nazval?“

„Jsme… milenci.“

„To si nemyslím,“ řekla zřetelně. „Když jsou dva lidé milenci, nasvědčuje to určité náklonnosti, spojené s chtíčem. Já nejsem tvá milenka. Jsem jen po ruce, než si vezmeš Lucifera a půjdeš si koupit svou hedvábnou…“

„Neříkej to,“ přerušil ji Ty divoce. „Už je mi k smrti nanic z toho, jak mi ta slova pořád otloukáš o hlavu.“

„Tak je přestaň otloukat ty mně.“

„Já jsem nikdy…“

„Houbeles!“ přerušila ho Janna hlasem stejně divokým, jako byl jeho. „‚Budu mít svou hedvábnou dámu, nebo žádnou, leda jen pro potěšení,‘“ citovala Janna a odsekávala každé slovo. „‚Nikdy jsem neviděl tak málo ženskou ženu, jako jsi ty.‘ Pak jsi řekl, že Cascabel se víc podobá mesquitovému keři, než se já podobám ženě, a to porovnávání nepřestalo ani potom, cos mě získal. Nemohl ses dočkat, až mi povíš, že jsi potřeboval ženskou, ne mě.“

Janně se zlomil hlas, pak se zase vyrovnal, jak se z ní slova jen hrnula. „A potom jsi mi řekl, že mé panenství bylo všechno, co bych mohla nabídnout manželovi, protože nemám rodinu, profesi ani peníze. Řekl jsi, žes mě zničil, protože teď nejsem dost dobrá, abych se stala manželkou, a nejsem dost vzdělaná, abych byla něčí milenkou, a že to znamená, že nejsem dobrá na nic jiného, než abych byla hračkou mnoha mužů, ne jednoho. To znamená v řeči každého člověka kurvu.“

„Janno – bože můj, já nechtěl…“

„Ještě jsem neskončila,“ přerušila Tyova zděšená slova. „Nebo bych možná měla říci, že ty jsi ještě neskončil. Měl jsi spoustu řečí o mých ženských nedostatcích. I když jsi dychtil po ženě, já bych tě nedokázala ani svést. Řekl jsi: ‚Zlatíčko, ty nemáš sebemenší zdání, jak svést muže. Žena svádí muže šustivým hedvábím a…“

Ty přitiskl Janně dlaň na ústa, aby přerušil její trpké odříkávání svých vlastních slov.

„Ty to nechápeš,“ řekl naléhavě. „Ničím z toho jsem tě nechtěl ponížit. Zvlášť ne potom, co jsme se milovali.“

Němý vzdor v Janniných očích a horký déšť jejích slz říkaly, že ho pochopila až příliš dobře.

„Janno,“ zašeptal, políbil její řasy a ucítil chuť jejích slz, „prosím, věř mi. Vůbec jsem tě těmi slovy nechtěl urazit. Jsi mladá dívka, sama na celém světě, a já tě svedl, i když jsem věděl, že bych neměl. Nic víc ta slova neznamenala. Šlo o mé nedostatky, Janno, ne o tvé.“

Třásla se, protože cítila, jak Tyovo laskání a něžná slova smývají její hněv a odhalují zoufalství, které představovalo druhou stranu její zuřivosti. Nic, co řekl nebo by mohl říci, nezmění srdcervoucí realitu: není ta hedvábná dáma ze snů svého milence.

„Věříš mi?“ zeptal se Ty slovy stejně něžnými jako opakované přejíždění jeho rtů po Janniných víčkách, lících, ústech. „Nikdy jsem tě nechtěl ponížit. Saténový motýlku… věř mi… vůbec jsem nechtěl.“

Vlídná slova se změnila v něžné polibky, které se prodlužovaly a prohlubovaly, až se Tyův jazyk na okamžik dotkl Jannina. Pak se odtáhl.

„Je ti zima, až se třeseš,“ řekl chraplavě.

S prchavou směsicí zoufalství, něhy a touhy Janna čekala, až Ty navrhne způsob zahřátí, který byl nasnadě.

Ty sjel pohledem od Janniných jasných, bezedných očí k ohni, jehož plameny olizovaly obrovskou kamennou stěnu. „A ten oheň musí ohřát spoustu skály, než nám bude k něčemu dobrý.“ Náhle se usmál. „Ale existuje lepší způsob.“

Úsměv, jímž mu Janna odpověděla, byl hořkosladký, když Tyovy ruce sjely k promáčené látce, kterou měla dosud ovinutou kolem ňader. Dokázala ho odmítnout, když ji svíral hněv, ale nikdy by nedokázala odmítnout muže, který ji ještě před několika okamžiky tak jemně líbal.

Když spatřil smutné smíření v Jannině úsměvu, bylo mu, jako by se mu v těle obracel nůž. Věděl, že by se jí mohl zmocnit teď, že by se mu opět poddala s veškerou smyslnou štědrostí, která byla tak zázračná pokaždé, když ji prožíval; ale tentokrát, poté co by pominula drtivá extáze, by se znovu považovala za kurvu.

Nic, co by mohl říci, nezmění její názor, neboť už toho řekl příliš, bezohledně, aniž by věděl, jak ji jeho slova zraňují. Nikdy ji nehodlal zbavit hrdosti. Ale udělal to, a konečně to pochopil.

Příliš pozdě.

Janna cítila, jak se svět naklání, když ji Ty zvedl a odnášel od ohně. Vydala polekaný zvuk a chytla se ho rukama kolem krku.

„To nic, Janno. Já tě neupustím.“

Ačkoliv byl Tyův hlas stejně jemný jako prve jeho polibky, v měsíčním svitu se jeho tvář podobala portrétu složenému z drsných ploch a úhlů a linie jeho úst byla stejně smutná jako prve Jannina. Zprvu se při doteku vlhké, studené látky jeho košile Janna nanovo zachvěla chladem. Látka, uvězněná mezi oběma těly, se však rychle zahřála, a Janna zrovna tak.

Žádný z nich nepromluvil, zatímco Ty kráčel po pěšině, vedoucí k horkému prameni. Jak se kamenné hradby svíraly a údolíčko zužovalo, teplota stoupala horkem, vyzařujícím z nejteplejší tůně. Ty se zastavil pěkný kousek od první tůně a vybral místo ní tu, které říkali Káď, Tam poklekl a spustil Jannu do vody, aniž by se namáhal sundávat z ní zbytek šatstva. Vydala dlouhý, rozkošnický zvuk, jak horko z vody pronikalo chladem, vzniklým za mnoho hodin jízdy bouří, kdy jí jako ochrana před studeným deštěm sloužilo jen halabala přehozené pončo.

„To je báječný pocit,“ zašeptala.

S povzdechem se pohroužila až po bradu do vody, takřka mizíc pod závoji páry, stoupající z hladiny tůně. Automaticky zapátrala po vodou uhlazené římse, kde obvykle napůl plula a napůl ležela, když se máčela v prohřáté vodě tůně. Zavřela oči a sklouzla po římse, aby udělala Tyovi místo a aby se k ní mohl připojit. Když minuty plynuly a neozvalo se šplouchnutí, ani se voda nezvlnila jeho vstupem do tůně, otevřela oči.

Byla sama.

„Ty?“ zavolala tiše.

Nikdo neodpovídal.

„Ty?“ Tentokrát zavolala hlasitěji. „Je tu místo pro nás oba. Nemusíš čekat se zahřátím.“

Směrem od tábora zazněla slova, která Janna nedokázala rozlišit. Naslouchala soustředěně, ale už se nic ne ozvalo. Začala vystupovat z tůně, ale okamžitě se roztřásla. Zkušenost jí sdělovala, že zůstaneli v tůni dost dlouho, vstřebá její tělo tolik horka, že cestou zpátky k ohništi neprochladne ani uprostřed zimy.

Svlékla si zbývající šatstvo, sklouzla zpátky do tůně a znovu odevzdala své tělo horké vodě. S očima zavřenýma napůl plula v jemně plynoucí vodě a v duchu se ptala, proč Ty nevlezl do tůně spolu s ní. Určitě musí být stejně prochladlý jako ona, neboť neměl proti dešti a větru na ochranu ani to improvizované pončo.

Postupně si Janna uvědomovala, že už není sama.

Otevřela oči a uviděla Tye, jak sedí se zkříženýma nohama na okraji tůně, úplně oblečený, a s úsměvem ji pozoruje. Nevěděla, že napůl ostýchavý úsměv, kterým mu odpověděla, je dalším nožem lítosti, který se do něj zabodává; věděla jen, že okamžik vypadal tak smutně, až jí do očí vhrkly slzy. „Ty?“

„Tady jsem, maličká.“

Janna nezaváhala ani se neodtáhla, když se Ty sklonil nad tůní. Obrátila k němu tvář s očekáváním, že si ji přitáhne do náruče k polibku, který bude stejně žhavý a hluboký jako sám horký pramen.

„Zavři oči a zadrž dech,“ řekl chraplavě.

Zamžikala překvapením, pak uposlechla.

„Teď se potop pod vodu.“

Janna neprotestovala a začala se sunout po římse, až sklouzla pod závoje mlhy a vody. Když se znovu vynořila, Ty na ni čekal s hromádkou měkkého, voňavého mýdla v dlani. Parným vzduchem se šířila omamná vůně letních růží.

„Není divu, žes měl batoh tak těžký, až jsem ho stěží vlekla,“ řekla Janna. „Musel jsi to u Kazatele úplně vybílit.“

Bílá křivka Tyova úsměvu se zableskla v měsíčním svitu. „Už dávno jsem nebyl v žádném obchodě s váčkem zlata na útratu.“

Zanedlouho už Tyovy silné prsty zapracovávaly mýdlo do Janniných vlasů, až se měkké kopečky pěny vršily a padaly do vody, odkud je odnášel proud jako maličké lodi duchů v měsíčním svitu. Janna zavřela oči a kochala se nevídanou rozkoší, že jí někdo myje vlasy.

„Můžeš zase zadržet dech?“

Kývla a už zase se nořila pod vodu, z níž stoupala něžná pára. Když se vynořila, čekal na ni s dalším voňavým mýdlem. Znovu jí namydlil vlasy, pomalu, užíval si doteku a vůně mýdla, vychutnával radostný oblouček úsměvu, který vyčaroval na jejích rtech – úsměvu, který neměl příchuť smutku. Uplynulo mnoho minut, než jeho prsty neochotně opustily její vlasy, jemně provoněné růžemi.

„Zadrž dech.“

Janna s úsměvem zadržela dech a vklouzla do neproniknutelného objetí tůně. Když se znovu vynořila, neměla ve vlasech mýdlo, avšak vůně růží přesto setrvala. Ty se zhluboka nadechl, nechal tou vůní laskat své smysly. Znovu sáhl do nádobky měkkého mýdla a začal Janně umývat zbytek těla tak jemně, jako by byla dítě. Tvrdé hrbolky jejích bradavek, které cítil pod dlaněmi, mu sdělovaly, že je žena, ne dítě, avšak přiměl se dál ji mýt, aniž by otálel u ňader, která němě žadonila o jeho laskání.

Jeho ruce nezaváhaly ani při kluzké pouti od žeber k bokům. Snažil se mýt jí štíhlé nohy stejnými, takřka neosobními doteky jako ramena. Dařilo se mu to, dokud nedospěl k trojúhelníčku ochlupení, který se nyní třpytil temně jako půlnoc, ale když ji prve odstrojoval, v šeru soumraku byl zbarven ohnivě.

Jakmile Tyovy dlouhé prsty začaly umývat vlahý pahorek v rozsoše Janniných stehen, zachvěla se a vydala přerývaný zvuk.

„Pst, maličká,“ zašeptal, nedbaje na zdvojnásobenou rychlost tepu vlastního srdce. „Aspoň nebudeš muset zadržovat dech, abys to spláchla. Udělám to klidně za tebe.“

Úsměv, jímž mu Janna odpověděla, trval jen okamžik, než jí důvěrnost Tyova doteku vynutila ze rtů další slabý výkřik. Vydával tytéž konejšivé, bezvýznamné, takřka mručivé zvuky, jakými tolikrát komunikoval s Luciferem.

„To nic,“ říkal tiše. „Už si tě nevezmu. Jen tě myju. Tolik ti to vadí?“

„Totiž… nikdo nikdy…“

Jannina slova se roztříštila v bezděčném zvuku rozkoše, když se jí Tyovy prsty pohybovaly mezi nohama, myly a rozpalovaly ji tímtéž klouzavým pohybem.

Navzdory zběsilé touze byl jeho úsměv něžný. „Jsem rád. Ještě nikdy jsem žádnou ženu nemyl.“ Užuž chtěl dodat, že o to nikdy ani nestál, ale Janna vykřikla a on se rozpomněl na včerejší noc, na její zpustošenou nevinnost a na své opakované, naléhavé pronikání do jejího nedotčeného těla. „Bolí to, miláčku? Ubližuju ti?“

Janna se pokusila promluvit, nešlo to, a tak místo toho zavrtěla hlavou, až se vlnky rozstříkly o písčitý okraj tůně.

„Určitě?“

Kývla, až vytvořila další drobné vlnky. „Kočka ti snědla jazyk?“

Lenivý, smyslný humor v Tyově hlase přiměl Jannu k úsměvu těsně předtím, než jazyk vyplázla. Jak doufala, vytáhl ji napůl z tůně a současně se sklonil, aby ji políbil; a polibek byl tím, po čem toužila, sdílení stejně horké a hluboké jako samotná tůň.

„Zmáčím tě,“ řekla Janna, když ji Ty konečně pustil a nechal sklouznout zpět do prohřáté vody.

„O to už se postaral déšť. Roztáhni nohy, saténový motýlku. Nechci na té měkké, měkoučké kůži nechat žádné mýdlo.“

Vířivý pohyb vody, jak Ty Jannu oplachoval, jí roztetelil tělo od hlavy k patě. Znovu ucítila omamnou vůni růží, když Ty nabral na dlaň ještě trochu mýdla. „Myj si vlasy jednou pro čistotu, dvakrát pro krásu. Neříkají to snad matky dcerám?“

„Tohle říkala tvá matka své dceři?“

„Ano.“

„Ano,“ zašeptala Janna a zachvěla se nedočkavostí.

Klouzavé pohyby Tyovy ruky působily rozkoš a rozvášňovaly ji, až se její dech proměnil v chraplavé vzdechy. Když se jí vtiskl mezi stehna, ochotně povolila, chvějíc se každým horkým zavířením vody, která ji oplachovala, a bezmocně vykřikla, když se jeho prst začal zasouvat do jejího tepla. Okamžitě přestal.

„Byl to výkřik bolesti?“ zeptal se Ty ochraptěle.

„Ne.“

Slovo se proměnilo ve sten, když se do Janny něžně vkrádal. Saténové chvění její reakce z něj vyrvalo stěží zdušené zasténání. Nevěděl, jak to bez ní dokázal vydržet celý dlouhý den – ani jak by vydržel ve dne v noci bez ní.

„Saténový motýlku,“ zašeptal a odtáhl od Janny třesoucí se ruku.

Zvedl ji z vody a položil doprostřed pokrývky, kterou k tůni přinesl. Z jejího těla stoupala pára, stejně jako z vody samotné, a halila ji stříbřitou mlhou. Přeložil pokrývku ze stran, až byla Janna pěkně přikrytá. Dlouhými, lenivými tahy rukou po přikrývce ji osušil. Když mu chtěla pomoci, chytil ji za ruce, políbil je a znovu je schoval pod přikrývku podél jejích boků.

„Nech mě,“ řekl chraplavě a odsunul okraje přikrývky, až byly její bradavky jen taktak nezakryté.

„Ano,“ zašeptala Janna a cítila, jak se svírá vzpomínkou na rozkoš z milování s Tyovými ústy.

Na jejích ňadrech však spočinuly jeho ruce, zaobíraly se jejich růžovými hroty, až se prohnula v zádech při reakci na proudy rozkoše, které se v ní rozlévaly. Zavřela oči a oddala se tetelivému pocitu, který jí v těle vyvolávala milencova ruka. Zatínala zuby do dolního rtu a potlačovala výkřiky, jež přicházely, když jeho ústa zachytila jednu bradavku a sála ji, až v ní vybuchla bublina rozkoše. Jakmile jí jeho ruce sjely po těle a vtiskly se mezi nohy, posunula se a odevzdala mu své tělo.

Odměnou bylo Janně milostné kousnutí, které jí rozlilo rozkoš celým tělem, až už se neudržela a palčivý žár přetekl a smísil její vůni s vůní růží. Ty sténal pod zdvojnásobenou prudkostí vlastního vzrušení. Dal by duši za to, aby se jí mohl zmocnit, když tak kolem něj tála, věděl však, že to není jeho duše, co je v sázce, nýbrž její.

Třásla se, když ji Ty líbal a lízal a tiskl se tváří po celé délce jejího trupu, hladil jí nohy a roztahoval je jako prve v tůni. Tentokrát ji nelaskaly žádné horké víry vody, jen žár a struktura milence, škádlícího horkou, vlhkou měkkost, kterou objevily nejprve špičky jeho prstů.

První klouzavý dotek Tyova jazyka přiměl Jannu k polekanému výkřiku. Odpovědí jí bylo chlácholivé mumlání a polibek něžný a horce důvěrný zároveň. Pokusila se vyslovit jeho jméno, ale dostala ze sebe jen zakňourání zděšení a rozkoše. Užuž si chtěla sednout, ale nabodla se na kůl extáze, když její milenec lapil a škádlil zběsile citlivé jadérko, které bylo skryto mezi jemnými záhyby pokožky. Z hloubi hrdla se jí vydral zvuk, v němž se pojil protest s mimořádnou rozkoší.

Tyovy ruce se napínaly, současně Jannu držely v zajetí a smyslně jí hnětly stehna.

„Neodtahuj se,“ řekl tlumeným hlasem. „Neublížím ti. Jen chci… tě milovat.“ Zvolna obracel hlavu ze strany na stranu, laskal Jannu svým dechem, tvářemi zdrsnělými strniskem, ústy. „Jsi tak sladká, tak měkká, tak teplá. Budu na tebe něžný. Dovol mi…“

Janna neodpovídala, neboť dychtivost a vášnivá důvěrnost Tyova laskání ji připravily o schopnost myslet, utvářet slova, mluvit. Dech z ní vycházel v podobě přerývaných zajíknutí a současně cítila, jak v jejím těle nastalo pomalé, smyslné odvíjení, které nemělo konce ani začátku, byla to jen nadčasová, úchvatná chvíle, v níž rozkoš vybuchovala a rostla a znovu vybuchovala, tělem jí projížděly nepopsatelné pocity a ona sténala a pohybovala se bezmocně, zcela v područí muže a nekonečného okamžiku rozkoše.

A ta chvíle a odvíjení a sladké plenění stále pokračovaly. Janně splynulo ze rtů Tyovo jméno ve výkřiku protestu a rozkoše, neboť nevěděla, že extáze je mytický fénix, který vstává znovuzrozený z dýmajícího popela smyslného dovršení. Vstávala s fénixem, vznášela se výš a výš, až křičela ve zběsilých proudech rozkoše, které ji spalovaly uvnitř, propalovaly se jí tělem i myslí a zanechávaly duši stejně obnaženou jako tělo.

A pak se jí dotkl tak dokonale, tak něžně, tak horce, až zavzlykala jeho jméno a umřela.

Dlouhou dobu tiskl Ty Jannino rozechvělé tělo k svému a nedbal na zběsilou žádostivost vlastního dychtění, zvolna ji hladil, až dokázala nabrat dech bez přerývaných otřesů extáze. Když se zavrtěla a vzdychla a začala plynout z extáze do spánku, naklonil k sobě její tvář a dotkl se svými rty jejích.

„Ty nejsi kurva, Janno Waylandová.“

33

Lucifer cválal přes údolí směrem k Tyovi a Janně. Uši měl nastražené a ohon držel vzhůru jako černý praporec, hrály na něm svaly a v jeho kroku nebyla žádná námaha. Ztuhlý byl jen za ranního chladu, což prozrazovalo, že zranění je skoro, ale ne docela zahojené.

„Těžko uvěřit, že je to tentýž kůň, který do tohohle údolí přiklopýtal před třemi týdny,“ řekla Janna. „Už je to skoro měsíc,“ opravil ji Ty. Neřekla nic, ačkoliv věděla, že je to přesně čtyřiadvacet dnů od té doby, co ji Ty zanesl do horké tůně a pak jí způsobil tak intenzivní, úžasnou rozkoš. Čtyřiadvacet dnů, jeden delší než druhý, protože od té doby se jí nedotkl. Ani jednou. Ani tím nejnáhodnějším způsobem. Bylo to, jako by stála za neviditelnou zdí, příliš silnou a vysokou, než aby za ni dosáhl.

Lucifer se zastavil pár krůčků od Janny a Tye, pohodil elegantní černou hlavou a oba je pozoroval. Pak tiše zaržál na uvítanou a natáhl šíji k Tyovým rukám. Janna se usmála při pohledu na důvěřivost statného hřebce. Ačkoliv se k ní často chodil pomazlit, přicházel hřebec jako první k Tyovi. Mezi mužem a koněm vzniklo nezvykle hluboké pouto během namáhavé cesty z plošiny ke skrytému údolí. Pouto, které se posilovalo v následujících týdnech, kdy se Janna naschvál držela od Lucifera hodně stranou, protože chtěla, aby to byl Ty, jehož dotek a hlas a léky hřebce uzdraví i ochočí.

S dychtivostí, kterou nedokázala skrýt, pozorovala teď Tyovy ruce s dlouhými prsty, jak hladí Luciferovu černou srst. Neuvědomovala si, jak moc toho její upřený pohled prozrazuje, dokud nevycítila Tyovu pozornost, nevzhlédla a nespatřila, že se na ni dívá stejně jako ona na něj. Kvapně odvrátila pohled, protože nevěděla, co jiného dělat, neschopna zpomalit tep srdce, které se jí náhle rozbušilo.

Pokaždé když už si začínala myslet, že o ni Ty už nestojí, náhle se otočila a uviděla, jak ji pozoruje a zelené oči mu planou touhou. A přesto se nikdy nepohnul směrem k ní, vždycky ustoupil. Nedotkl se jí.

Ty nejsi kurva, Janno Waylandová.

Slova, která Ty vyřkl té první noci v údolí, zvučela Janně v duši každičkou hodinu každičkého dne. Věřila Tyovi, ale tu víru jí vnukl způsob, jímž se s ní miloval. Bez jeho léčivého doteku by ta slova byla jen slabým balzámem na hlubokou ránu.

Když uplynul týden a Ty se jí nijak nepokusil dotknout, pokusila se mu Janna sdělit, že chápe, proč ji nemůže milovat, že se smířila s tím, že není jeho snem, že nevadí, když se jí dotkne, že chce být jeho milenkou. On se však odvrátil a odešel na louku, nechal ji o samotě a nedbal na slova, která za ním volala v marné snaze přimět ho pochopit, že o něj stojí i bez přísah či slibů nebo záruk čehokoli kromě splynutí těl v kamenných hradbách tichého, tajného údolí.

Ještě pořád se jí nedotkl.

Ráda by se pokusila Tye svést, ale nevěděla jak. Neměla hedvábné šaty ani velkolepý dům, kde by pořádala večírky, ani místnost, kam by půvabně vstupovala s vědomím, že na ni uvnitř čeká. Nevěděla nic o takových civilizovaných rituálech svádění. Věděla jen, že procitá uprostřed noci s rukama zaťatýma v pěsti, tělem v ohni a srdcem bušícím tak krutě, až měla pocit, že se jí hlava rozskočí bolestí a silou prudce proudící krve.

To ale nebylo to nejhorší.

Nejhorší byla prázdnota, která v Janně narůstala, pocit, že ztratila něco nevýslovně vzácného a krásného. Byla to jistota, že ačkoliv kdysi kráčela životem sama a spokojená, nyní bude kráčet životem sama a osamělá. Byla odsouzena ke vzpomínkám na dobu, kdy se dotkla lásky, a ta jí proklouzla mezi prsty jako sluneční svit, ponechávajíc za sebou jen pustou noc, která se jí hromadila v dlaních, dokud nepřetekla, a pak přetékala stále dál a pohlcovala zbývající světlo, pohlcovala i ji.

Sametová tlama šťouchla do Janny nejprve jemně, pak naléhavěji. Trhla sebou a uvědomila si, že znovu civěla na Tye, dech zadržený v očekávání… něčeho. A přesto už nebylo co očekávat, jen další den, každý den horší než předchozí, další světlo proudilo mezi jejími nataženými prsty, další prázdnota se hromadila v její prázdné duši.

S tlumeným výkřikem opět odvrátila pohled od Tye. Snažila se přimět dýchat zhluboka. Nešlo to. Její tělo bylo tak napjaté, že vibrovala jako tětiva luku, napínaná příliš silným lučištníkem, dřevo ohýbané tak krutě, že k prasknutí chybí jen jediný výdech… a tak nedýchala.

Takhle s Tyem být nemůžu. Nevydržím to. Je to horší než být sama. Je to, jako bych se znovu dívala na tátovo umírání, všechen život, všechny možnosti, všechen smích, všechna láska, všechno se vzdaluje mimo můj dosah.

Něco zvučně bouchlo do Janniny hrudi. Vydala polekaný zvuk a podívala se. Bouchnutí způsobila Zebřina tlama. Klisna začínala netrpělivě vymáhat pozornost své paní.

„Nnazdar, holka,“ zakoktala se lehce Janna, neschopna zabránit výmluvnému chvění.

Zadrhnutí Jannina hlasu probudilo v Tyovi pocit, jako by se mu zaryl nůž do otevřené rány. Stejně jako její tělo i její hlas říkal, že po něm touží, až se celá chvěje. On po ní toužil stejným způsobem, toužil po ní, až mu bylo, jako by někdo protahoval jeho útroby ouškem do ruda rozpálené jehly.

A nechtěl se jí zmocnit.

„Klid, synku,“ řekl Ty tím nejjemnějším hlasem, jakého byl za daných okolností schopen.

Lucifer ho ostražitě pozoroval, čímž muži sděloval, že jeho pokus působit konejšivě nebyl příliš přesvědčivý.

„Podíváme se na tu ránu,“ šeptal Ty a hladil dlaněmi teplý bok hřebce. „Klid, synku, klid. Já ti neublížím.“

Ozvěna Tyova konejšení u tůně proťala mlčení mezi ním a Jannou nejistotou. Nechtěl se na ni podívat, protože věděl, že kdyby to udělal, uviděl by v jejích očích sladký, pohlcující požár vášně. Nikdy se nedotkl žádné ženy tak jako té noci Janny, i jen vzpomínka na to mu přinášela takřka zděšenou nevíru… a sžíravý hlad poznat ji tímto způsobem znova, koupat se v ní jako v horké tůni, smývat nečistotu let, v nichž nevěděl, že se dokáže dotknout vlastní duše, pohroužíli se hluboko do Janniny štědré smyslnosti.

„Budeš mít jizvu,“ řekl Ty sevřeným hlasem, když prohlížel Luciferovi kýtu, „ale je to docela malá navštívenka od střelného zranění.“

V duchu se ptal, jakou ránu zanechá na jeho vlastním životě mnohem jemnější, mnohem trýznivější dotek křídel saténového motýla.

„Brzy bude Lucifer dost silný, aby došel do Wyomingu,“ řekla Janna a vyjádřila tak nahlas jeho nejhorší obavy.

„Ano.“ Tyův tón byl strohý. „Nebudeš si toho moci vzít mnoho kromě šatstva, ale tvé knihy by tady měly být celkem v bezpečí. Až se v teritoriu všechno uklidní, můžeš…“ Jeho hlas utichl do ztracena. „Postarám se, abys své knihy dostala. Dohlédnu na to, abys měla všechno pro život, jaký si zasloužíš.“

Janna se od něj odvrátila, skrývajíc tvář, aby nevyčetl z jejího výrazu rozhodnutí, které učinila – nepůjde do Wyomingu. Skutečně jí nezbývalo než zůstat. Instinktivně věděla, že bude snazší žít o samotě v údolí než kdekoli na světě s Tyem stále na dosah, aniž by se jí někdy dotkl.

„Janno?“ zeptal se drsně.

Po několika vteřinách řekla klidně: „Udělám, co je třeba udělat.“

Znělo to jako souhlas, a přesto…

Ty upřeně hleděl na týl Janniny hlavy a litoval, že jí nedokáže číst myšlenky tak snadno, jako ona četla ve zvířatech a mracích. A v něm.

„Čím dřív vyrazíme, tím líp,“ řekl.

Janna neřekla nic.

„Měli bychom odtud vypadnout dřív, než se armáda rozhodne vytáhnout proti Cascabelovi.“

Kývla, jako by neprobírali nic významnějšího než tvar vzdálených oblaků.

„Budeme muset postupovat pomalu, dokud neseženu koně, na kterém by se dalo jet. I kdyby mě Lucifer přijal jako jezdce – o čemž pochybuju – měl by se ještě tak týden vyvarovat veškeré námahy.“ Ty čekal. Janna mlčela. „Janno?“

Kaštanové vlasy zaplály ve slunci, když se k němu otočila. Oči měla jasné jako déšť – a zacloněné prchavými stíny.

„Ano, pro Lucifera by bylo lepší, kdyby ještě pár dní nenesl břímě jezdce.“

„Tak jsem to nemyslel, a ty to víš.“

Janna zaváhala, pak pokrčila rameny. „První dny budou pomalé a nebezpečné. Chůze je vždycky pomalejší než jízda na koni.“

„Jedeš se mnou?“ zeptal se bez okolků.

„Samozřejmě. Lucifer by bez Zebry údolí nikdy neopustil,“ odpověděla Janna, opět se odvrátila a láskyplnýma rukama hladila prašně zbarvenou srst klisny.

„A Zebra neopustí údolí bez tebe,“ řekl Ty.

„Ještě nikdy to neudělala.“

Tyovi se zježily vlasy. Veškeré instinkty mu sdělovaly, že Janna se mu vzdaluje, uniká jeho pokusům udržet si ji nablízku. Mizí mu před očima.

„Řekni to,“ požadoval.

„Řekni co?“

„Řekni, že se mnou jedeš do Wyomingu.“

Janna zavřela oči. Její ruce, skryté pod Zebřinou hřívou, se zaťaly v pěsti. „Odejdu s tebou z údolí.“

„A půjdeš se mnou do Wyomingu.“

„Nech toho.“

„Nech čeho?“

„Nenuť mě lhát.“

„Co to znamená? Nemůžeš tady zůstat věčně, a ty to víš!“

„Nemůžu zůstat ani na ranči tvého bratra ve Wyomingu –“

„Nebudeš tam muset zůstat věčně.“

„Jen tak dlouho, než chytnu do manželských osidel nějakého muže, který je tak hloupý, že nepozná rozdíl mezi pravým hedvábím a obyčejným kanafasem?“ nadhodila Janna trpce.

„Krucinál, to jsem neřekl!“

„Nemusíš to říkat. Řekla jsem to já.“ Vyhoupla se na Zebřin hřbet hbitým pohybem, který výmluvně vypovídal o divokých emocích jen taktak ovládaných. „Slíbila jsem, že ti pomůžu získat tvého hřebce. Slíbil jsi, že mě naučíš, jak potěšit muže. Ty sliby byly vyřčeny a splněny na Černé plošině. Wyoming do toho nepatřil.“

Zčistajasna vyrazila Zebra tryskem.

V tichu, kypícím napětím, Ty sledoval, jak se klisna žene k druhému konci údolí, kde indiánské trosky zvolna opět splývaly s kamennou přírodou, ze které vzešly. Janna trávila na tom prastarém místě spoustu času už od té doby, co přivedli hřebce do údolí. Ty si původně myslel, že její náhlý zájem o zříceninu je pokusem o odstranění rozptylující přítomnosti Zebry, zatímco on trávil s Luciferem spoustu času, kdy přivykal divokého hřebec na lidský hlas a dotek.

Nyní však tušil, že se Janna snažila odvykat Lucifera Zebřině společnosti, aby se hřebec nelekal odloučení, až přijde čas, aby se Ty vydal do Wyomingu – bez Janny.

„To nepůjde!“ zvolal Ty zuřivě. „Jedeš se mnou do Wyomingu, i kdybych tě měl hodit přes Zebřin hřbet jako pytel zrní!“

Jedinou odpovědí mu bylo hromové dunění rychlých, lehkých kopyt klisny.

Tyovi zvučela vlastní slova posměšně v uších. Věděl, že Janně stačí, aby odjela, až on bude spát nebo pracovat s Luciferem. Pěšky by ji nedohonil. I kdyby nejela na Zebře, nebyl by na tom o mnoho lépe. Na Černé plošině se Janna vyznala jako v otevřené knize; dokázala se skrývat mezi jejími nesčetnými roklemi tak, jako se stín dokáže skrývat mezi tisíci odstíny noci.

Nakonec by ji našel, samozřejmě. Pokud by je oba nenašel dříve Cascabel.

34

Volání hřebce rezonovalo údolím jako polnice, odráželo se od kamenných stěn a sdělovalo každému, kdo měl uši, že v maličkém, skrytém Ráji se objevil nepřítel.

Ty odložil talíř s večeří, popadl karabinu a hnal se do vrbiček. Během několika vteřin byl v jejich skrytu, ale nezpomalil. Běžel, proplétal se mezi štíhlými větvemi, přeskakoval kořeny a kameny a nedbal na hluk – řítil se ke vstupu do údolí.

Když dorazil k okraji hustého vrbového porostu, zastavil se a pozoroval lučinu. U rozsedliny, která byla jediným spojovacím bodem mezi údolím a vnějším světem, se nic nehýbalo. S karabinou u ramene se zahleděl podél kovové hlavně k travnaté pláni. V prázdnotě se nehýbalo nic, jen vítr.

Luciferovo zběsilé, zuřivé volání do zbraně zaznělo znova a Tyovi se naježily vlasy na temeni v primitivní reakci. Hřebec byl na druhé straně údolí, mimo dohled v úzkém ohybu, kde se skrývaly indiánské ruiny. Ani Zebra, ani Janna na dohled nebyly.

Ty zoufale toužil zavolat na Jannu a ujistit se, že je v bezpečí. Zůstal zticha. Nechtěl, aby prozradila své postavení nějakému slídivému odrodilci.

Ale neměl pochyb, že zuřivý pokřik hřebce spustila přítomnost cizího člověka. Během týdnů, které uplynuly od chvíle, kdy přišel do údolí, nepozoroval v samotném údolí nikdy stopy ničeho většího než králík. Ze všech živočichů v rozlehlém kraji měl jen člověk tolik zvědavosti – nebo touhy – vydat se úzkou, klikatou štěrbinou, tmou mezi kamennými stěnami do slunečního světla v kaňonu.

Zůstaň ve zříceninách, Janno, modlil se Ty v duchu. Tam budeš v bezpečí. Indiáni se vyhýbají místům duchů.

Ptáci, kteří obvykle kroužili a míhali se nad paloukem, byli zticha a ukrytí. Ty přimhouřenýma očima znovu pročesával údolí a hledal stopy vetřelce.

Znenadání vyrazil Lucifer z oblasti zříceniny na větší louku. Zebra mu běžela po boku. Když zůstal hřebec stát na místě, klisna cválala dál a zastavila se teprve několik desítek metrů od něj. Lucifer se vzepjal a znovu zaržál, kopyty tloukl do vzduchu, stavěl se mezi klisnu a hrozící nebezpečí.

Jak hřebcův krvelačný, vyzývavý výkřik utichal, vznesl se nad loukou pokřik jestřába a za ním následoval Jannin hlas, který volal – snad Tyovo jméno. Otočil se za zvukem. Přes kovovou hlaveň karabiny uviděl, jak Janna přichází od zříceniny. Za ní kráčel nějaký muž. Ty reflexivně napjal prst na spoušti, vydechl a čekal, až ti dva dorazí k ohybu stezky a on cizince uvidí.

Byl to Bláznivý Jack.

Tyův prst jemně sklouzl ze spouště, spustil karabinu z ramene. Když se vynořil mezi vrbami a klusal přes louku, Lucifer řezavě zaržál, jako by ho chtěl varovat před nebezpečím. Ty se zdržel jen tak dlouho, aby hřebce uklidnil.

„Díky za varování, ale je to jen bláznivý starý prospektor,“ sdělil hřebci konejšivě.

Lucifer zafrkal a nervózně zadupal, ale nechal se od Tye pohladit po šíji. Ani potom však hřebec nepřestal pozorovat dvě postavy, které přicházely od zříceniny. Když k němu zamířily, Lucifer se otočil, utekl a hnal před sebou i Zebru. Ty se otočil a čekal na Jannu a Bláznivého Jacka.

„Náramnou hlídku tady máš!“ řekl Bláznivý Jack a podal Tyovi ruku.

Ty ji s úsměvem přijal. Byl překvapen, jak jemné jsou kosti Bláznivého Jacka pod zjizvenou, drsnou pokožkou. Prospektorův stisk byl letmý, lehký, jako by to pro něj jinak mělo být bolestivé.

„Zase ti došla medicína na žaludek?“ zeptal se Ty, ačkoliv tušil, že medicína je to poslední, nač druhý muž myslí.

Bláznivý Jack se zasmál. Věděl, co se děje v Tyově hlavě – že přišel Jannu zkontrolovat, ne doplnit své zásoby léků.

„Napůl máš pravdu, synku. Přišel sem zkontrolovat svý děvče.“

„No, vidíš, že má jasné oči a chundelatou srst,“ řekl Ty suše.

Vybledlé oči Bláznivého Jacka hodnotily Jannu tak pronikavě, až se zarděla.

„Máš pravdu,“ řekl a vylovil z kapsy žvýkací tabák „Bodejť, březí klisny taky vypadaj prvních pár měsíců nafrněně.“

„Nechoď kolem horké kaše,“ řekla Janna napůl rozpačitě, napůl rozhořčeně. „Jen klidně řekni, co ti slina na jazyk přinese.“

„Mám to ve zvyku. Ty taky?“

„Jsem…?“

„Těhotná.“

Na Janniných lících zaplály rudé skvrny. „Jacku!“

„No, seš?“

„Ne.“

„Víš to jistě?“

„Ano,“ řekla stručně. „Stejně jistě jako že voda teče z kopce.“

Jack si promnul tvář a vzdychl. „No, to je teda safra portský. To nám všechno značně zkomplikuje.“

„Dal ses na pití?“ otázala se Janna.

„Ne.“ Odloupl velké sousto tabáku, strčil si je do úst a řekl: „Přemejšlím, což je něco úplně jinýho než chlast, Ale z vobojího bolí hlava, to máš teda pravdu.“

„Co se děje?“ zeptal se Ty.

„Bláznivý Jack přemýšlí,“ řekla Janna. „Je to vážné.“

„To teda je,“ souhlasil Jack. „Když sem naposled přemejšlel, vzal sem starýho Jimba – to byla moje mula – ze stáje, vyskočil na něj a zamířil na západ. Vod tý doby nevím nic vo svý ženě, ani vo děckách. Myšlení je pro chlapa fakt těžký.“

„Zdá se, že tvá žena to taky neměla lehké,“ podotkl Ty suše.

„Vo tom přemejšlím pořád,“ souhlasil Bláznivý Jack. „Šťourám se léta ve skalách, abych našel tu slavnou díru, co má na sobě napsaný moje jméno. No, ani už si nemyslím, že ji najdu na tyhle straně nebes, a nejspíš stejně mířím rovnou do pekla.“ Jack si odplivl, otřel si ústa a pokračoval. „Inu, stará Charity – to je moje žena – patrně už stejně nejspíš umřela na nějakej ženskej neduh, ale děcka byly zdravý jako cvrčci. Některý budou určitě naživu, nebo aspoň jejich děcka. A právě proto sem nerad, že nejseš těhotná,“ ukázal na Jannu.

Ty pohlédl úkosem na Jannu. Sledovala Bláznivého Jacka, jako by mu právě narostly rohy nebo křídla nebo obojí.

„Nerozumím,“ řekla bezvýrazně.

„Sakra, holka, dyť je to nad slunce jasnější. Potřebuju dát svejm děckám zlato, a nevodejdu vocaď, a ty vocaď to zlato sama nedostaneš, a esli nejseš těhotná, nemáš žádnýho chlapa, co by tě chránil, a mý zlato se nedostane k děckám, a ty se nedovědí, že na ně jejich tatík furt myslel.“

Janna otevřela ústa. Nic z nich nevyšlo. Polkla a zkusila to znovu, ale už bylo pozdě. Ty už mluvil.

„Aby bylo jasno, že to správně chápu,“ řekl Ty jakoby nic, chopiv se příležitosti oběma rukama. „Máš zlato, které chceš odnést svým dětem. Myslel sis, že jestliže je Janna těhotná, opustíme údolí a můžeme za tebe doručit zlato do pevnosti.“

Bláznivý Jack se zamračil. „Měl sem za lubem něco víc… přátelskýho než pevnost. Víš, já už nevím, kde sou moji příbuzní. Kdybych najal v pevnosti ňákýho chlapa, kterýho neznám vodjaktěživa, jak si mám bejt jistej, se mý zlato dostane k mejm příbuznejm a nezmizí, jen co se votočím zády?“

Ty se pokusil něco říci. Nešlo to. Bláznivý Jack přemýšlel a výsledkem této nezvyklé námahy pro něj byl jasná vidina budoucnosti.

„Nemůžu si bejt jistej,“ odpověděl si Bláznivý Jack důrazně sám na vlastní otázku. „Ale kdybych to zlato dal ňákýmu příteli, moh bych klidně spát. Chápeš mě synku? Ty teda můj přítel nejseš. Bez urážky, jen co je pravda. Tudle Janna, to je můj přítel. Kdyby mi řekla, že donese zlato mejm děckám, vím, že to udělá, i kdyby měla umřít. – A vo to de. Je šikovná, ale žádnej vobr. Ani není mazaná. Nýst zlato, to chce někoho, kdo je velkej jako hora a mazanej jako had.“

„Jako já?“ nadhodil Ty.

„Jo.“

„Jenže já nejsem tvůj přítel. Bez urážky.“

„Nic se neděje, synku. Jen co je pravda. Ale kdybys byl Jannin mužskej a vona to zlato vzala, šel bys s ní a chránil ji, pak by byla v bezpečí a zlato taky. Jenže vona nejni těhotná, takže nejseš její mužskej, a to znamená, že mý zlato nemá žádnýho chlapa, co by ho vochraňoval, jak se vocaď hne.“

„Skutečnost, že nejsem těhotná, by tě měla ujistit, že Ty je čestný člověk,“ namítla Janna hbitě. „Kdyby slíbil že tvé zlato odnese, můžeš si být jistý, že si je nenechá pro sebe.“

Bláznivý Jack vydal zvuk, který byl čímsi mezi zamumláním a odfrknutím. „Hrom a peklo, holka, esli nejseš těhotná, nejni to proto, že si říkala ne, ale protože von nechtěl. To sice může vypovídat ledacos vo jeho čestnosti, ale sakra jistě mě to vůbec neuklidňuje, co se tejče jeho mužskejch, ehm, vlastností.“

Janninu tvář zaplavila vlna šarlatu ponížení, protože si uvědomila, že Bláznivý Jack ví, jak moc toužila, aby v ní Ty viděl ženu. Když zardění zmizelo, byla Janna velice bledá. Otočit se a odejít jí bránila jen touha, kterou z Bláznivého Jacka vycítila – touha, která starce zahnala daleko i za hranice jeho navyklé neomalenosti. Hleděla do prospektorovy tváře a viděla pod ošlehanou pletí nažloutlou bledost. Ačkoliv byl vždycky hubený a šlachovitý, nyní působil takřka křehce. Vypadal… zoufale.

Myšlení bývá pro člověka těžké, zvlášť když je starý a nemocný a má jen jednu příležitost napravit křivdy z minulosti.

Janna sebrala odvahu, nedbala na vlastní rozjitřené city a konejšivě se dotkla paže Bláznivého Jacka. „Tyův smysl pro čest, jeho ‚mužské vlastnosti‘ i všechno ostatní je docela v pořádku,“ řekla s jakýmsi zuřivým klidem. „Vzal si, co jsem nabízela, a usoudil, že to není nic pro něj, to je vše.“

„Janno,“ začal Ty.

„Copak?“ přerušila ho otázkou, aniž by odvrátila pohled od starce. „Neřekla jsem to tak košatě ani tak nóbl jako Ty, ale tím se nic nemění na tom, co se stalo, ne? Chtěla jsem ho. Vzal si mě. Už mě nechce. To je starý příběh. Podle těch knih, co jsem přečetla, bych řekla, že je to nejstarší příběh na světě. Ale to nevypovídá vůbec nic proti Tyově cti, Jacku. Nelhal mi, dokonce ani ne tak, jak jsi říkal, že by lhal muž vyhladovělý po ženách. Žádná pěkná slůvka, žádné skvělé sliby, nic než Ty a já a noc.“

Bláznivý Jack byl dlouhou chvíli zticha, pak vzdychl a poplácal Jannu po ruce. „To mě mrzí, holka.“

„Nemusí. Mě to nemrzí. Až se letos v zimě vrátím a budu znova číst z té truhly plné knih, budu jim líp rozumět. Není čeho litovat. Zima mi tak snáz uběhne. Pak bude mít Zebra hříbě, se kterým se budu zaobírat, a koncem léta budu na ní jezdit a budeme lítat přes plošinu jako jestřábí stín. Potom zase přijdou podzimní blesky a hromy a dech mustangů bude jako obláčky připoutané k zemi, a sníh postříbří noc a já si budu vymýšlet příběhy o stínech, které vrhá můj oheň na kamenný útes, lidé a místa a vzpomínky ožijí…“ Jannin hlas byl tišší a tišší, až umlkl jako pouhý šepot. „Nemusí tě to mrzet.“

Ty se pokusil promluvit, ale shledal, že nenalézá hlas. Jannina slova mu uvízla v hrdle, vytlačila řeč, naplnila ho, až ho všechno bolelo. Zatínal zuby před smutkem stejně pronikavým jako neočekávaným.

„Nemůžeš zůstat,“ řekl ochraptěle.

Bylo to, jako by vůbec nepromluvil. Janna neodvrátila pohled od starého prospektora, který ji pozoroval a zvolna potřásal hlavou.

„Říká pravdu, přisámbohu,“ řekl Bláznivý Jack. „Nemůžeš tady zvostat, holka. Už ne. Vo tom sem taky přemejšlel. Strávil sem na tom spoustu času. Hodně mýho zlata patří tobě.“

„Nebuď směš…,“ začala Janna.

„Nene, mladá,“ přerušil její námitky Bláznivý Jack „Sklapni a poslechni si starýho člověka, co viděl na tomdle světě víc dobrýho i špatnýho než ty. Tvůj tatík mi dal peníze tolikrát, že by to žádnej z nás dvou nespočítal.“

„A tys nám dával zlato, kam až moje paměť sahá.“ opáčila Janna hbitě.

Bláznivý Jack zamručel. „A co tenkrát, jaks mě našla celýho polámanýho na dně rokle a napravilas mě kosti a vykurýrovalas mě, a tos byla akorát eště děcko v pánskejch kalhotách? Zachránilas mi život, nebejt tebe, tak si můj žaludek sám do sebe prokousal díru, a posloucháš mý historky, ať si je vypravuju, kolikrát chci. Polovina mýho zlata je tvá, a basta. Měl sem ti ho dát už před léty, abys mohla vypadnout a zařídit si živobytí, ale já byl rád, že v týdle bohem zapomenutý zemi je jedna duše, která by mě pro mý zlato nezabila.“

„Děkuju ti, ale mně byla tvoje společnost stejně milá jako tobě ta má,“ řekla Janna. „Všechno zlato, co máš je tvoje.“

„Ty mě neposloucháš, holka. Už to tady pro tebe nejni bezpečný.“ Bláznivý Jack se obrátil k Tyovi. „Žebrák si nemůže vybírat, synku. Mám návrh. Seš vochotnej ho vyslechnout?“

„Poslouchám.“

„Tudle ta holka je šikovná, ale šikovnost nestačí. Indiáni se hrnou do kraje jako déšť. Přicházej taky vojenský zvědi. Všichni říkaj, že armáda chce vyčistit to chřestýší hnízdo jednou provždycky. Cascabel se postí a modlí v bouři. Před pár dny měl vidění. Povede svý vodrodilce k velkýmu vítězství – ale nejdřív musí na jeho válečným voštěpu viset Jannin skalp.“

Celé Tyovo tělo se nenápadně proměnilo, jako by se ve štěrbině vstupu do údolí právě objevil Cascabel osobně. Bláznivý Jack zpozoroval tu změnu a usmál se pod své ježaté vousy. Ty sice není Jannin chlap, ale neodejde a nenechá ji samotnou proti takovým, jako je Cascabel.

„No, s tou ctí měla pravdu,“ řekl Bláznivý Jack. „A pokud de vo to vostatní, estli si dost chlap, dám na její slovo. Navrhuju todle, synku. Dostaneš ji vocaď někam do bezpečí a mý zlato spolu s ní; a čtvrtina mýho zlata je tvá.“

„Nech si své zlato, starý,“ řekl Ty zuřivě. „Dostanu Jannu odtud a do bezpečí. Máš na to mé slovo.“

Bláznivý Jack pár vteřin přežvykoval, pak se odvrátil a vyplivl do trávy hnědý proud. Otočil se nazpátek a otřel si vousy roztřepeným rukávem košile.

„Jen si posluž. Jen ji vocaď dostaň, a mý zlato s ní. Bude potřebovat svůj podíl, aby se nemusela vdát za ňákýho ničemnýho vopuchlýho vdovce z města nebo prodávat svou společnost cizím lidem, jen aby měla co do huby.“

„Neodejdu jen proto, že…,“ začala Janna dopáleně.

„Sklapni, holka,“ zaškaredil se na ni divoce Bláznivý Jack. „Nejseš blbá, tak se jako blbá nechovej. Jedinej důvod, proč tě Cascabel eště nechytil, je ten, že do teďka se do toho jaksepatří nevobul. No, a teďka to začal brát vážně. Dokavad je ten ničemnej chřestýš naživu, nejni tadle země bezpečná pro holku ani pro dítě.“

Janna zavřela oči a bojovala s ledovým chladem v břiše. „Víš jistě, že Cascabel jde po mém skalpu?“

„Sakra jistě. V některejch kaňonech se zvuk nese vopravdu dobře. Chlubil se svejma oumyslama Nedovi.“

„Majiteli saloonu?“ zeptal se Ty. „Co má společného s Cascabelem?“

„Prodává pušky, jako dycky. Ale žádný strachy, synku. Už to dělat nebude. Přehnal to. Moc často zvedal ceny. Cascabel vzal vod Neda pušky, pak mu sebral játra, světla a skalp.“

Janna se otřásla.

Bláznivý Jack se otočil stranou, odplivl si, napřímil se a probodl Tye mazaným pohledem. „Už si zkrotil toho hřebce?“

„Ne.“

„Tak se do toho hned pusť, synku. Vopěšalej člověk, co nese zlato, tady může akorát umřít.“

35

Bože můj.“ Ty klečel v hlíně a kamenitém prachu zříceniny a dlouze vzhlédl k Janně. Rukama, které se trochu třásly, znovu zapínal staré sedlové brašny. „Je to zlato. Samé zlato. Sladký Ježíši. Když Bláznivý Jack mluvil o zlatě, myslel jsem, že jde o pár valounů, ne o dvě velké sedlové brašny napěchované k prasknutí.“ Ty se díval na své ruce, jako by stěží dokázal uvěřit tomu, jaké bohatství v nich prve držel. „Ryzí. Zlato.“

Zvedl brašny a stoupl si, přičemž funěl námahou. Janna ho pozorovala rozšířenýma šedýma očima. Jeho slova jí mnoho neříkala. Ani když zlato prve viděla, nepřipadalo jí skutečné, avšak pohled na to, jak se Tyovy svalnaté paže napínají a chvějí pod tíhou zlata, byl až příliš reálný. Vyzkoušela tu chlapskou sílu, viděla Tyovu energii, vytrvalost a odhodlání, a věděla, že to nebude stačit. Vopěšalej člověk, co nese zlato, tady může akorát umřít. „Všechno to neuneseš,“ řekla Janna. „Neváží o moc víc než ty,“ řekl Ty, „ale mrtvá váha se nese nejhůř.“ S přetrvávající nevírou zavrtěl hlavou. „Až se vrátím do tábora a ten bláznivý dědek se mi dostane do rukou, zeptám se ho, jak, sakra, dostal ty sedlové brašny do údolí.“

„Možná to sem nosil po malých váčcích.“ Ty zamručel. „Pokud ano, nenechal odtud k rozsedlině víc stop než vítr. Každopádně je to jedno. Já si nevezmu čtvrtinu jeho zlata a on tady nezůstane, aby ho Cascabel napíchl na rožeň a upekl. Ať se to staříkovi líbí nebo ne, půjde s námi.“

Janna se nehádala, ani nezdůrazňovala, jak by bylo obtížné brát s sebou třetí osobu, když mají jen jednoho koně, na kterém se dá jet. Stejně jako Tyovi se jí nezamlouvalo, že by tu měli Bláznivého Jacka nechat.

Konečně pochopila, že zůstat v údolí se rovná rozsudku smrti. Bláznivý Jack měl pravdu: jediný důvod, proč se jí během posledních let nic nestalo, byl ten, že Cascabelovi nestála za to, aby ji stopoval. To už nebyla pravda. Cascabel je nyní přesvědčen, že ona je vším, co stojí mezi ním a dobytím Utažského teritoria.

Janna nešťastně následovala Tye, když opouštěl rozpadlé trosky na krátké straně údolí. Jakmile se znovu ocitli na lučině, šlo se jim snáz. Lucifer a Zebra čekali venku na trávě. Hřebec byl neklidný. Stále pozoroval vrbičky lemující údolí, jako by čekal, že odtud vyskočí nějaká šelma. Zebra se klidně popásala, zdaleka ji přítomnost Bláznivého Jacka nerozčilovala tolik jako Lucifera.

„Mohli bychom pro Zebru vyrobit nějaký postroj,“ řekla Janna, když klisnu zpozorovala. „Pak by mohla nést sedlové brašny a tvůj batoh, zatímco my půjdeme pěšky.“

Ty na ni úkosem vrhl pohled, který byl sotva víc než zelený záblesk.

„Zebra neunese nás oba a ještě zlato,“ vysvětlovala.

„Unese tebe a zlato, když na to přijde. Stačí jen, abys ji navykla na ohlávku a postroj.“

„Ale co s tebou?“

„To je můj problém.“

Bílé zuby se zaryly do Jannina dolního rtu, když polykala ostrou odpověď. Zavřela oči a v duchu žádala Lucifera o odpuštění. Skutečně však nebyla jiná možnost. Jestli se dá zkrotit tak, aby se na něm dalo jezdit, pak se to musí provést.

„Buď na Lucifera co možná hodný,“ řekla tlumeným hlasem, „ale neubliž si při tom, Ty. Slib mi, že budeš opatrný. Je tuze silný a tuze rychlý.“ Hleděla na hřebce stojícího na louce. Mohutné tělo se mu zachvívalo silou, uši měl vztyčené, hlavu vzhůru, větřil. „A je tuze divoký. Mnohem divočejší než Zebra.“

„S tebou ne. Přijde k tobě a položí ti hlavu do dlaní jako velký pes.“

„Co kdybys tedy nechal mně, abych ho zkrotila?“ Jannin hlas byl sevřený strachem a rozhořčením. Ona a Ty se o tuhle věc hádali od chvíle, kdy Bláznivý Jack prohlásil, že opěšalý člověk nemá valnou šanci na přežití.

„Bože, chraň mě před tvrdohlavými ženskými,“ mumlal Ty polohlasně. „Už půl hodiny ti to vysvětluju. Ten hřebec je tak velký, že když vyhodí, poletíš kdovíkam, a ty to víš. Já to sakra jistě vím! Jsi jaksepatří hbitá a odhodlaná, ale čirou sílu tím nenahradíš, jestliže se Lucifer zblázní, až poprvé ucítí tíhu jezdce.“

Ty netrpělivě posunul kluzkou kůži, spojující sedlové brašny. Když byly brašny na jeho rameni lépe vyvážené, pokračoval v argumentaci. „Kromě toho budeš mít plné ruce práce s tím, abys přemluvila Zebru, aby přijala ohlávku a postroj. Podbřišník se jí nebude zamlouvat ani za mák. Taky ti udělám třmeny. Ty se jí taky nebudou zamlouvat, ale je to jediná možnost, jak máte ty a ten stařík šanci udržet se jí na hřbetě, kdybychom museli utíkat. Jeden z vás bude muset sedět tak pevně, aby se měl druhý čeho držet.“

Janna užuž otevírala ústa, aby něco namítla, ale neudělala to. V téhle diskusi taky prohrála, a věděla to. Netoužila Zebru nějak poutat, ale rozum měl pramálo na vybranou. Máli jejich život záviset na koních, pak musí mít jezdci se svými oři víc než jen myšlenkovou komunikaci. Obzvlášť pojedouli ona a Bláznivý Jack ve dvou.

„Jakmile se dostaneme do Wyomingu, můžeš si zase jezdit na Zebře, jak chceš,“ řekl Ty. „Sakra, můžeš ji klidně nechat zase zdivočet, pro mě za mě. Ale dříve ne, Janno. Ne dokud nebudeš v bezpečí.“

Zavřela oči a poraženě kývla. „Já vím.“

Ty obdařil Jannu překvapeným pohledem. Očekával zuřivý boj o nezbytnost skutečně Zebru ovládat. Dívčin nešťastný výraz mu sděloval, kolik ji ta kapitulace stála. Aniž by přemýšlel o svém slibu, že už se jí nedotkne, vzal ji za ruku a něžně ji stiskl.

„To nic, zlatíčko. Ani s ohlávkou a postrojem nenutíš Zebru násilím, aby tě poslouchala. Nejsi dost silná, abys silou zvládla zvíře jejích rozměrů. Kdykoli tě Zebra pustí na svůj hřbet, je to proto, že tě tam chce. Ohlávka jen zajistí, aby Zebra věděla, kam chceš, aby šla. Potom už je to na ní. Vždycky je to takhle, aťsi má kůň postroj, jaký chce. Spolupráce, ne podrobení.“

Tyova dlaň se při chůzi dotýkala její a bylo to jako zásah něžného blesku. Janně v celém těle mravenčilo pro stou rozkoší z jeho doteku.

„Děkuju ti,“ řekla a mžikáním potlačovala náhlé slzy.

„Za co?“

„Že už mi tolik nevadí nasadit Zebře ohlávku. A…“ Janna na oplátku stiskla jeho ruku, „… že mi rozumíš. Je to hrůza, muset opustit jediný domov, jaký jsem kdy poznala.“

Ty věděl, že by neměl, ale nedokázal tomu zabránit – zvedl Janninu ruku ke své tváři. Během dlouhých týdnů, kdy se neholil, změkl jeho plnovous na strukturu hrubého hedvábí. Otřel si tvář o její dlaň, vdechl její vůni a v duchu se nazýval dvanáctinásobným hlupákem, že se jí za uplynulé čtyři týdny ani nedotkl – a padesátinásobným hlupákem, že se jí dotýká teď.

Není kurva ani náhodná známost. Je to žena, která ho láká víc a víc každým okamžikem, který stráví v její společnosti. Její smyslnost je jako pohyblivý písek, vtahuje ho hloub a hloub, až je uvězněn v pasti bez naděje na útěk. Jenže ona nechce být pastí o nic víc, než on chce být do pasti lapen. Tím si je jist. Právě tím je pro něj její ženské kouzlo ještě neodolatelnější.

S bolestnou něhou políbil Jannu do dlaně, než se přinutil pustit její ruku. Ztráta jejího doteku mu působila přímo fyzickou bolest. To zjištění ho vyděsilo.

Bože na nebesích, jsem pitomý jako ten zatracený jednorožec, co se nechal vtáhnout do zajetí a nedokázal couvnout, aby si zachránil život, natožpak svobodu.

Ty si prudce přesunul těžký náklad zlata na druhé rameno, takže sedlové brašny tvořily bariéru mezi ním a Jannou. Sotva si toho všimla. Stále ještě vězela v okamžiku, kdy prudce odtáhl ruku. Bylo to, jako by ji zradil smysl pro rovnováhu na strmé stezce a nechal ji zmítat v prostoru. Tázavě na Tye pohlédla, ale viděla jen nevlídný výraz, který nesliboval nic pěkného tomu, kdo by snad kladl otázky osobní povahy, obzvlášť otázky jako: Proč ses mě nedotýkal? Proč ses mě dotkl zrovna teď? Proč jsi přestal, jako bys už nedokázal snášet můj dotek?

„Vezmeš zlato na Lucifera?“ zeptala se Janna po chvilce mlčení. Násilím se donutila k téměř normálnímu tónu, ačkoliv na dlani dosud cítila jeho laskání, jako by byl Tyův plnovous černý plamen, který se jí propálil skrz kůži až do kosti.

„Je dost silný, aby unesl zlato i mě a ještě přitom předhonil všechny ostatní koně.“

„Pak ho budeš muset taky přivyknout na podbřišník, ať už kvůli třmenům nebo kvůli sedlovým brašnám nebo kvůli obojímu.“

„To mě taky napadlo,“ řekl Ty suše. „Až poprvé ucítí na těle podbřišník, bude to vážně zajímavé.“

Ty si znovu posunul zlato na rameni a už nic neříkal. Mlčky pokračovali směrem k tábořišti pod červeným kamenným převisem. Janna necítila potřebu mluvit z toho prostého důvodu, že už sotva bylo co dodat. Buď Lucifer jezdce přijme, nebo nepřijme. Pokud ne, pak je šance na přežití proti Cascabelovi tak malá, že se nedá nazvat ani vzdálenou.

„Musíme přemluvit Bláznivého Jacka, aby tady to zlato nechal,“ řekla Janna nakonec.

Ty uvažoval o tomtéž. Také si říkal, jak by se asi cítil v kůži Bláznivého Jacka – starý, nemocný, užíraný pocitem viny za chyby z minulosti, prahnoucí po jediné možnosti všechno to napravit a zemřít s čistým svědomím.

„Je to jeho vstupenka na nebesa,“ podotkl Ty. „Je to naše vstupenka do pekel.“

„Zkus ho přesvědčit.“

„Právě to hodlám udělat.“

Janna zvedla bradu a zrychlila krok, Tye nechala za sebou. Když ale vkročila do tábora, zbyl tam po Bláznivém Jackovi jen kus papíru, zatěžkaný kamenem. Na papír pracně napsal název městečka, nejbližšího od farmy, kterou před mnoha lety opustil. Pod ním byla jména jeho pěti dětí.

„Jacku!“ zvolala Janna. „Počkej! Vrať se!“

Žádný hlas jí neodpovídal. Otočila se a utíkala směrem k lučině.

„Co se děje?“ otázal se Ty.

„Je pryč!“

„Ten mazaný starý prevít.“ Ty zaklel a s žuchnutím shodil na zem těžké sedlové brašny. „Věděl, co se stane, až zjistíme, kolik zlata se odtud musí odnést. Přijal náš slib, že doneseme zlato jeho dětem, a pak utekl, jako by ho všichni čerti honili.“

Janna zvedla ruce k ústům. Nad lučinu se vznesl křik divokého jestřába. Zebra zvedla hlavu a dala se do klusu směrem k nim.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Ty.

„Najít ho. Je moc starý, než aby se za tak krátkou dobu dostal někam daleko.“

Ty jen vyhodil Jannu na Zebřin hřbet. Okamžik nato už klisna cválala po diagonále, která končila v úzkém vstupu do údolí.

Než dorazily ke štěrbině, začínala se už Zebra potit rychlým tempem i naléhavostí, kterou vycítila ze své jezdkyně. Janna seskočila a běžela k soumračnému stínu skalní rozsedliny.

Nedbajíc na obtížný terén, vrhla se kupředu. Nezavolala však Bláznivého Jacka jménem, nechtěla vyvolal ozvěnu, kterou by mohli zaslechnout odrodilci v okolí.

Po necelých patnácti metrech cesty skalní štěrbinou vycítila, že je něco špatně. Ztuhla na místě a v duchu se ptala, co se jí instinkt pokouší sdělit.

Žádný nečekaný zvuk. Žádný nečekaný pach. Žádné pohyblivé stíny. Žádné známky toho, že není sama.

„To je to, co je špatně,“ zašeptala Janna. „Nejsou tu vůbec žádné stopy!“

Spustila se na všechny čtyři, ale aťsi zkoumala terén sebepečlivěji, jediné stopy toho, že vyschlým korytem potoka někdo prošel, byly ty, které tu právě sama zanechala.

Zebra prudce zvedla hlavu překvapením, když se Janna vyhrnula ze štěrbiny zpátky do údolí.

„Klid, holka. Klid,“ říkala Janna zadýchaně.

Vyhoupla se na klisnu. Během několika vteřin znělo zpod Zebřiných kopyt opět rytmické dunění. Když procválala kolem Lucifera, zvedl na okamžik hlavu, pak se vrátil k ukusování vydatných soust trávy, nijak nerozrušen dvojicí, která se přehnala kolem něj. V uplynulých létech Zebra s Jannou často cválala kolem, když se pásl.

„No?“ otázal se Ty, když klisna přicválala k tábořišti.

„Je pořád v údolí. Ty si vezmi levou stranu a já pravou.“

Ty se rozhlédl po louce. „Ztráta času. Není tu.“

„To není možné. V té malé rozsedlině není jediná stopa, kterou bych tam nenechala já sama. Pořád ještě tady je.“

„Pak je mezi námi a Luciferem.“

Janna se podívala k místu, vzdálenému necelých třicet metrů, kde se hřebec pásl. Nebylo tam nic, kde by se schoval králík, natožpak člověk.

„Proč to říkáš?“ zeptala se.

„Vítr jde odtamtud. Lucifer přestal větřit a začal se pást asi před deseti minutami.“

Jannu opustila všechna naléhavost a vystřídala ji skleslost. Pokud hřebec Bláznivého Jacka necítí, pak je to proto, že tu Bláznivý Jack není.

Zasmušile pohlédla na těžké sedlové brašny, starcův odkaz životu, který před léty opustil. Bylo to příliš těžké břímě – ale museli je nést. Jedinou útěchou jí bylo, že Ty si za svůj podíl, přičteli k němu i její, určitě bude moci koupit svůj sen. Nevěděla, kolik stojí na volném trhu hedvábné dámy, ale třicet kilo zlata bude dozajista stačit.

Výraz, který měl Ty ve tváři, když hleděl na sedlové brašny, byl do puntíku stejně chmurný jako Jannin. Útěchou mu však bylo něco jiného. Usoudil, že Janniných patnáct kilo zlata bude spolu s jeho patnácti víc než stačit k tomu, aby už nikdy nemusela propůjčit žádnému muži své něžné tělo, jen aby přežila.

* 36

Lucifer přitiskl uši k hlavě a hlasitě zaržál nelibostí, přičemž kolem sebe tloukl předníma nohama. Ty se nijak nepokoušel mustanga zadržet. Jen uhnul a utíkal se skrýt. Hřebec explodoval a začal zuřivě vyhazovat, jak se snažil shodit podbřišník, který Ty odřízl z bizoní kůže v Jannině truhle. Když vyhazování nepomáhalo, zkusil hřebec před řemenem a volně se houpajícími třmeny z provazů utéci.

Než Lucifer pochopil, že nemůže utéci tomu, co se mu drží na zádech – a že to, co má na sobě, není útočník – měl už šíji i plece bílé pěnou a ztěžka dýchal. Jannu nepřekvapovaly tyto stopy námahy, které na sobě kůň měl. Lucifer uháněl kolem údolí skoro půl hodiny.

„Panebože, to je ale silný kůň,“ řekla.

Ty zamručel. Netěšil se na příští část hřebcovy výchovy, na tu část, kdy poprvé ucítí na hřbetě tíhu člověka. Nyní se blížil ke statnému mustangovi zvolna a mluvil přitom tlumeným hlasem.

„Jo, já vím, je to pekelný svět, když nemůžeš utéct všem pastem a spletitostem života. Ale není to tak zlé, jak ti to zrovna teď připadá,“ ševelil Ty a přitom hřebce hladil. „Zeptej se Zebry. Ta přijala podbřišník a třmeny jako dobrosrdečná dáma, kterou taky opravdu je.“

Lucifer zafrkal a vrazil do Tye hlavou, jako by chtěl upoutat pozornost člověka k podráždění, způsobenému nežádoucími řemeny.

„Promiň, synku. Všechno ti to rozmasíruju, ale ten podbřišník nesundám. Dalo mi dost práce vůbec na tebe tu zatracenou věc dostat.“

Janna měla co dělat, aby neřekla procítěné „amen“. Pohled na Tye, jak riskuje život pod Luciferovými kopyty při upevňování podbřišníku, byl to nejtěžší, co kdy prožila. Současně obdivovala Tyovu vlídnou vytrvalost a litovala, že ho vůbec kdy požádala, aby silného hřebce nesvazoval.

Ty Lucifera dál hladil a mluvil na něj, až se kůň uklidnil. Tyovo hlazení se postupně měnilo. Opíral se silně rukama, když jimi po koni přejížděl, a soustředil se hlavně na část Luciferova hřbetu hned za kohoutkem, kde bude sedět jezdec. Zprvu hřebec před tlakem uhýbal. Ty ho sledoval, trpělivě mluvil, opíral se jemně a pak větší silou, snažil se přivyknout mustanga na svou váhu.

Janna znovu sledovala celý proces s úzkostí a obdivem současně. Většina mužů, které znala, by přivázala Lucifera nosem těsně k nějakému sloupku, jednou rukou mu zkroutila ucho a pak kvapně nasedla. Jakmile by se jezdec ocitl v sedle, kůň by se pustil a citlivou kůži by začaly rozdírat ostruhy. Nevyhnutelně by pak následovalo vyhazování. Stejně tak skutečnost, že některým koním, kteří byli tímto způsobem zkroceni, se nedá věřit. Obvykle čekali, až se jezdec uklidní, a pak ho shodili několika zlomyslnými záškuby těla.

Přesto musel Ty svěřit Luciferovi svůj život. A slíbil Janně, že bude s hřebcem zacházet co nejvlídněji a i tak dosáhne svého.

Janna se prudce nadechla a pak jí vzduch uvízl v hrdle, když sledovala, jak Ty přenáší váhu, až už se špičkami holínek nedotýká země. Lucifer se nervózně pohyboval, několikrát se rychle otočil v kruhu, pak se smířil se skutečností, že Tyův chlácholivý hlas přichází z jiné strany. Po několika minutách se hřebec začal dost podrážděně pást, nedbaje na skutečnost, že mu Ty visí břichem dolů přes hřbet.

Než uplynuly další dvě hodiny, dostal Ty Lucifera až k bodu, kdy sebou neškubal, ba ani zvlášť nebral na vědomí, pokud se Tyova váha přesunula od země na koňský hřbet. Janna viděla, jak se Ty sune do správné pozice tak pomalu, až mu byl vidět každičký sval, když vyrovnával zemskou tíži a obezřelé, titěrné krůčky mustanga. Když se Ty konečně přesunul z lehu na břiše do normálního jezdeckého posazu, měla Janna sto chutí nahlas zajásat. Zabránila jí v tom jen ještě větší touha nepolekat mustanga.

Pokud šlo o hřebce, pak Lucifer jen zastříhal ušima a pásl se dál, když se Ty posadil vzpřímeně. Celý postoj koně hlásal, že bizarní počínání jeho lidského společníka už ho nerozčiluje.

Ty cítil, jak se v něm rozlévá nadšení, když vnímal klidnou sílu hřebce pod sebou. Víc než kdy dřív si byl teď jist, že Lucifer je urozeného původu, vychován lidmi, a pak uprchl svým majitelům na svobodu dřív, než na jeho lesklou černou srst dolehlo značkovací železo majitele.

„Jsi krasavec,“ šeptal Ty a chválil hřebce hlasem i rukama. „Vzpomínáš si aspoň trochu, žes byl zrozen a vychován k tomu, abys byl přítelem člověka?“

Lucifer jakoby nic uždiboval trávu, každých pár minut toho nechal a zavětřil. Ty se nepokoušel vést hřebce ohlávkou. Prostě jen seděl a nechal mustanga, ať se normálně pase. Když se Lucifer při pastvě pohnul, kráčel zprvu trochu nemotorně, protože nebyl zvyklý na tíhu, usazenou těsně za kohoutkem. Než se ale slunce ocitlo v poslední části sestupného oblouku na západě, pohyboval se už Lucifer se svou dřívější sebejistotou, protože se automaticky přizpůsoboval přítomnosti jezdce. Občas se otočil a přičichl k Tyově holínce, jako by říkal: „Cože, ty tady ještě pořád jsi? No, to nevadí. Nepřekážíš.“

Tyova odpověď byla vždy stejná, chvála a pohlazení dlaní po pružné, svalnaté koňské šíji. Když Lucifer reagoval na pevný, klidný tah ohlávky tak, že se otočil daným směrem, chvála a hlazení se zdvojnásobily. Když tah ohlávky doprovodilo jemné šťouchnutí Tyových paží, Lucifer se naučil pohnout kupředu. Když ohlávka táhla rovnoměrně dozadu, naučil se hřebec zastavit.

„To prozatím stačí, synku,“ řekl Ty a sklouzl opatrně z Luciferova hřbetu. „Pro zbytek dne máš volno.“

Hřebec zafrkal a ukročil stranou, zbaven tlaku na hřbetě, ale to bylo vše. Když Ty zvedl ruce a zajistil vodicí provaz ohlávky kolem černé šíje, Lucifer ani neucukl.

„Jsi zářící div,“ šeptal Ty.

Lucifer promptně přitiskl hlavu k Tyově hrudi a důkladně se o ni podrbal ve snaze shodit ohlávku. S tichým smíchem začal Ty konejšit svrbění, které způsoboval kožený postroj na horké, zpocené srsti.

„Promiň, synku. Tohle všechno nechám, kde to je. Neublíží ti to a mně to zítra ušetří sakra moc nesnází, až budeme pokračovat ve výuce. Ale teď sis zasloužil dobrou pastvu a já jsem si zasloužil nějakou chvíli v Kádi. Běž, synku. Jdi a vyhubuj Zebře za ty šílené lidi, co ti pověsila na krk.“

Několik minut nato Janna vzhlédla od bylin, které třídila, a spatřila, že Lucifer je bez jezdce. Na okamžik se jí srdce zastavilo leknutím. Pak si uvědomila, že Ty patrně sesedl z vlastní vůle, aby si on i Lucifer odpočinuli. Vrátila se ke svým bylinám, zkoušela, zda jsou listy suché. Vůně pronikavé i jemné stoupaly ze šelestících bylin, když některé vybírala, aby je z údolí odnesla, a jiné určovala k výrobě tinktur, mazání či mastí. Věděla, že nebude mít čas zpracovat víc než zlomek bylin a semen, které nasbírala, ale to jí nebránilo pokračovat. Práce s nimi ji alespoň zaměstnávala něčím jiným než vzpomínkami na to, jaké to bylo, dotýkat se Tye, a myšlenkami na odchod z údolí… a pak také na loučení s Tyem.

Přestaň na to myslet, říkala si Janna důrazně. A nemysli na to, že Bláznivý Jack je patrně nemocný, nebo že Cascabel patrně čeká, až mě bude moci zabít. Nemysli na nic než na tyhle byliny. Nemůžu ovlivnit Bláznivého Jacka ani Tye ani toho krutého odrodilce. Ale můžu vyrábět lektvary. Můžu vyrobit porci žaludeční medicíny a čaje a nechat to tady. Totéž můžu udělat s ostatními léky. Můžu si dělat, co chci, dokud tady jsem. Jenom nemůžu svést Tye.

Byliny a semena se smíchaly a spadly na zem, když sebou Janniny ruce škubly při myšlence na svádění Tye. Spolkla neblahá slova a sbírala nepořádek. Když si podruhé vzpomněla na milování s Tyem, stalo se jí totéž. Prsty se jí prostě příliš třásly, než aby dokázaly zacházet s něčím tak piplavým, jako je příprava léků.

„No, aspoň můžu nabrat trochu té sirnaté vody z horkého pramene,“ řekla si polohlasem. „To by rozhodně nemělo být pro moje nemotorné ruce příliš těžké.“

Popadla malý plechový hrnek a vydala se ke Kádi. V uplynulých týdnech se pěšina docela pěkně ušlapala. Ona i Ty se rádi vznášeli v teplé vodě a pozorovali, jak oblaka nad jejich hlavami mění tvar. Koupali se každý sám, ale při myšlence na to, co se událo tehdy jedinkrát, když byli v Kádi společně, Janna málem upustila plecháč. Byla by dala kdeco za to, aby se znovu směla dotýkat Tye tak něžně, tak důvěrně, tak zběsile. Jen jednou jedinkrát.

Jen jednou, než odejdou z údolí a pak už se nikdy neuvidí.

Když vstoupila do nejužší části údolí, ticho a pára stoupající z horkého pramene jí přinesly nával vzpomínek. Bujný porost měkce olistěných rostlin, jiskřivá sraženina vody na černé skále, neurčitý sirnatý odér spojený s vůní země a slunce a zeleně, to vše dohromady vytvářelo v její mysli závratnou směsici vzpomínek a touhy.

A pak uviděla, jak Ty vystupuje z nejbližší tůně a stojí nahý na písečném břehu. Stříbrné chuchvalce mlhy stoupaly z jeho horké pokožky a pohybovaly se spolu s ním, jejich křehký půvab ostře kontrastoval s mohutností a vlněním jeho mocných svalů. Janna se nemohla pohnout, prostě na Tye jen zírala, fascinována jeho pohanskou krásou, a zapisovala si do paměti každičkou krůpěj vody klikatě se prodírající mezi tmavými chlupy na jeho hrudi a trupu a stehnech.

Ani se nemusela podívat Tyovi do tváře, aby věděla, že ji viděl. Viditelný důkaz jeho mužnosti ožil a rostl rychle, naléhavě, stoupal z tmavého hnízda ochlupení stejně nezvratně, jako Ty prve vystupoval z páry nad tůní.

Hrnec, který Janna nesla, s ostrým zvukem dopadl na skálu. Ani ten hluk neslyšela. Nevnímala nic než muže, který stál před ní nahý. Aniž by si toho byla vědoma, vykročila k němu.

Výraz v Jannině tváři byl tím nejsilnějším afrodiziakem, jaké kdy Ty poznal. Divoká, živelná touha jím projela, černý blesk mu sevřel tělo, až byl takřka neschopen slova; a s bleskem přišlo ještě černější zoufalství. Tolik bojoval, aby se Janny nedotýkal, aby se jí nezmocnil, aby se necítila jako náhodná známost, která má hodnotu jen v okamžiku vášně. Noc co noc lehával a bděl mezi vrbami, tělo jako v ohni, mysl odhodlanou nepodlehnout pokušení, o němž věděl, že na něj čeká v jejím štědrém, smyslném těle. Věděl však také, že ať trpí sebehoršími pekelnými mukami strádání, bude to stát za to, pokud už nikdy nebude muset poslouchat, jak Janna sama sebe označuje za kurvu.

A přesto tu teď byla pár kroků od něj a její šedé oči planuly odrazy touhy, která v něm hořela.

„Janno,“ řekl Ty chraplavě. „Ne.“

37

Janniny štíhlé prsty zakryly Tyovi rty a zabránily mu v dalších slovech. „To nic,“ zašeptala. „Jen chci…“ Ať se Janna pokoušela říci cokoli, nedořekla to, protože sklonila hlavu a políbila tvrdou vyvýšeninu Tyova bicepsu. „Ano,“ vydechla, chvějíc se úžasnou rozkoší z doteku svých rtů na jeho obnažené paži. „Dovol mi…“

Když špička Jannina jazyka sledovala linii stínu mezi Tyovou paží a napjatými svaly hrudníku, vydal zvuk, jako by trpěl bolestmi, přesto však věděla, že je to touha, ne bolest, co mu ten zvuk vyrvalo z těla. Jeho výkřik proťal Jannu pronikavými jehličkami rozkoše, až se rozechvěla intenzitou své reakce. Otočila hlavu, nalezla jazykem tmavý, plochý kotouč Tyovy bradavky a lehce přejela ztopořený hrbolek zuby.

Tyovy ruce náhle sevřely Jannina nadloktí, jako by ji chtěl odstrčit, ale ani se o to nepokusil. Jeho ruce odmítly přijímat rozkazy od mysli. Prostě se nedokázal donutit, aby ji odstrčil. Toužil po ní příliš mnoho a příliš dlouho. Přitiskl ji k sobě a otřásl se, jako by každé klouzavé polaskání jejího jazyka bylo spíš krutý úder než to nejněžnější hlazení.

„Ano,“ šeptala Janna a cítila, jak mužem, kterého milovala, projíždějí bleskové zásahy touhy. „Ano, tohle potřebuješ. Potřebuješ…“ Zachvěla se a její zuby, zarývající se do tvrdých svalů jeho trupu, už nebyly tak něžné.

„Potřebuješ… ochutnat. A já tě potřebuji ochutnat. Prosím, Ty. Dovol mi to. Prosím.“

Janna nečekala na odpověď, než splynula dolů po jeho těle. Kůže pod jejími laskajícími ústy byla horká, zamžená potem, který chutnal solí a vášní a nedefinovatelnou vůní mužství. Dotýkat se Tye jí působilo rozkoš tak velikou, až to byla skoro bolest. Ze rtů jí splynul rozechvělý, zjitřený zvuk, neboť už dlouho snila o tom, že znovu obdrží dar jeho těla.

Tyovy napjaté stehenní svaly sotva povolily pod tlakem Janniných zubů. Když cítila intenzivní přívaly touhy, které jím otřásaly při každém jejím vlhkém polaskání, silně ji to vzrušovalo, ale byla příliš pohroužena do svých smyslných výpadů, než aby si uvědomovala, že její tělo je stejně rozpálené jako jeho. Věděla jen, že v ní vybuchují poryvy rozkoše, když se tře ňadry o jeho tvrdá stehna a přejíždí líčky po ztuhlém důkazu jeho touhy.

„Janno,“ řekl Ty přerývaně. Když otočila hlavu a přejela po něm něžně rty, málem ho to zničilo. „Dobrotivý bože, ty mě zabíjíš. Lásko, to ne, nikdy jsem… ty mě…“

Intimní dotek Jannina jazyka byl jako tekutý oheň, který sežehl jeho slova, sežehl jeho myšlenky, spálil všechno až na ten nevýslovný okamžik, kdy ho poprvé ochutnala.

Řeč se proměnila ve výkřik, který se vydral z hloubi Tyova hrdla. Ten drsný zvuk Jannu zastavil. Vzhlédla. Zachvěla se pod zeleným plápoláním v jeho očích.

„Neublížila jsem ti?“

„Ne.“

„Ale… vykřikl jsi,“ řekla zdráhavě.

„Ty taky, když jsem se tě takhle dotýkal.“

Janniny oči se napůl zastřely smyslnými vzpomínkami, které v ní vybuchly a zaplavily ji žárem. Hleděla na Tye a vzpomínala, jaké to bylo, cítit milostný dotek jeho úst, která ji uchvacovala a hltala v horké důvěrnosti. Znovu pohlédla na mohutné mužství, které ještě pře okamžikem připadalo jejímu jazyku tak tvrdé a hladké a poutavé.

„Nedělej to,“ řekl Ty chraplavě a spolkl přitom syrový zvuk touhy. „Přestanu se ovládat.“

„Ale vždyť se tě ani nedotýkám,“ zašeptala.

„Dotýkáš se mě ve svých představách. A v mých taky. Saténový motýlek, horký a vláčný a dokonalý. Když jsi mě přijala do svého těla, bylo to, jako bych se ocitl v ohnivém ráji. Propálila ses mi do duše. Ještě pořád mi hoříš v duši, hoříš mi v těle, všechno hoří. Ty nevíš, co se mnou děláš.“

Když spatřil Janninu chvějivou reakci na svá slova, měl dojem, že ztratí to nevelké sebeovládání, kterého je ještě schopen.

„Ty ses do mě taky tak propálil,“ řekla a dotkla se ho špičkou jazyka. „Ještě hořím.“

Janna neklidně přejížděla dlaněmi po napjatých svalech Tyových nohou, snažíc se mu sdělit něco, pro co nenalézala slova, hledajíc něco, co nedokázala pojmenovat. Jedna její ruka ho hladila po vnitřní straně stehna, až už výš nemohla. Cítila, jak se otřásl, slyšela, jak prudce nabral dech, a věděla, že našla další způsob, jak se ho dotknout ohnivým rájem. Fascinována hmatatelným rozdílem mezi jeho a svým vlastním tělem, laskala tu zcela odlišnou část těla, zavěšenou tak těsně mezi jeho stehny.

Ty pozoroval Jannu očima, které byly jen jako zelené štěrbinky zasazené ve strohém napětí jeho tváře. Myslel původně, že už po ní nemůže víc toužit, aniž by ztratil sebekontrolu. Mýlil se. Teď po ní toužil víc než kdy dřív, a přesto se nepohnul, aby se jí zmocnil, neboť se každým okamžikem dozvídal víc o sobě a o ní – s každým pohlazením, s každým sladkým sklouznutím jejího jazyka, jak objevovala měnící se struktury jeho mužství.

Pohled na to, jak se s ním Janna miluje, jak působí potěšení jemu i sobě současně, nebyl podobný ničemu, co kdy Ty poznal. Nohy mu zvolna vypovídaly službu, neschopny už déle nést tíhu jeho vášně. Klesl na kolena, pak na trávu; a ona se pohybovala spolu s ním, milovala se s ním mlčky a dávala svou lásku najevo každým pohlazením.

Když ho obkroužila ústy, přijímajíc ho a hýčkajíc s drtivou důvěrností, vydral se z něj další výkřik. Tentokrát se nepřestala milovat s jeho rozpáleným tělem, neboť věděla, že jen vyjádřil divokou, nepřekonatelnou rozkoš, která ho celého rozechvívala.

„Janno…“

Její odpovědí byla němá změna tlaku úst, která mu z hrdla vyrvala chraplavý zvuk extáze. Snažil se jí sdělit, co s ním dělá, že ho pohlcuje a znovu oživuje každičkým ulpívavým pohybem svých rtů a jazyka. Navzdory veškeré snaze z něj však nevycházela žádná slova, neboť neznal žádná, jimiž by popsal otřesnou krásu milování bez zábran, bez pout, bez očekávání, kdy ho jen hýčká parný žár jejích úst.

„Janno,“ řekl chraplavě. „Ne. Já budu…“ Slova se proměnila ve sten extáze, který se z něj vydral, zatímco se jeho boky pohybovaly v bezmocné touze. „Pro lásku boží… dost.“

„Ubližuju ti?“ zeptala se Janna, ačkoliv odpověď znala, ale stejně ji chtěla slyšet.

Trhaně se zasmál, pak vydal tlumený zvuk, když po něm její ruce a ústa znovu klouzaly, laskaly ho, propalovaly se skrz jeho sebeovládání a spalovaly ho zaživa.

„Lásko… nech toho. Víc už nevydržím, přestanu se ovládat.“

Ucítil chvění, které se zmocnilo Janny okamžik předtím, než ho pohladila a zašeptala: „Ano, to bych ráda.“

Zaťal se před pulzováním extáze, která projížděla jeho tělem, protože nevěděl, jak se tím živelným způsobem odevzdat.

„Prosím,“ zašeptala Janna. Dotkla se špičkou jazyka té neomalené mužnosti, která už pro ni nebyla záhadou. „Chutnáš jako život sám.“

Při pohledu na ni vydal Ty úzkostný zvuk, jak bojoval s příbojem extáze, který se skrze něj valil. Hluboko v duši si byl vědom, že nikdy nezapomene na to, jak vypadala, když se s ním milovala s velkorysostí, jež byla sama o sobě svého druhu extází, dávání a braní, jež se stalo obrovským sdílením, jaké nikdy nepovažoval za možné. Přijímala ho a hýčkala bez zábran, a on si při tom neuvědomoval, že nevěděl nic o opravdové důvěrnosti, dokud nepoznal Jannu.

Teď cítil, že ho sebekontrola začíná opouštět každičkým milostným okamžikem, s každým sladkým a divokým polaskáním. Rozkoš ho svírala, rozechvívala jeho tělo i duši každým primitivně uchváceným úderem srdce; a slovo, které vykřikl v tříštivém okamžiku extáze, bylo Jannino jméno. Ten výkřik jí pronikl až do duše, až jí vyhrkly slzy, horké a sladké zároveň, překypění její radosti v jistotě, že poskytla muži, kterého miluje, tak intenzivní rozkoš.

Když dokázal znovu ovládat své tělo, uchopil Jannu oběma rukama a přitáhl si ji do náručí, potřeboval ji cítit těsně u sebe. Zavřela oči a objímala ho stejně silně jako on ji, vychutnávala blízkost a zvuk svého jména, které milenec opakoval zas a znova, zatímco jeho mocným tělem otřásala doznívající extáze. Když konečně naklonil její tvář vzhůru ke své, usmála se a přitiskla ústa k jeho mužným rtům, které byly pružné a měkké a… naléhavé.

„Ty?“

Její chraplavý hlas byl pro něj pohlazení po rozpálené kůži.

„Potřebuju být součástí tebe,“ řekl prostě. Jeho ruka sklouzla z Janniny líce, sklouzla jí po předku košile pod pás, hledala a nalézala měkký pahorek v rozsoše jejích stehen. Vydal hluboký zvuk objevu a uspokojení, když ucítil její vlhký žár. „A ty mě taky potřebuješ. Cítím to i přes všechno to oblečení, s jehož pomocí ukrýváš svou krásu. Můj saténový motýlek se chce osvobodit z kukly.“

Tlak Tyovy silné dlaně, která ji tak pečlivě uchopila, způsobil Janně tetelivé napětí v břiše.

„Potřebuješ mě, motýlku,“ říkal Ty, napínaje ruku, a cítil, jak ho Jannin neodolatelný žár volá k sobě. Sklonil se, aby se zmocnil jejích rtů, pak se zarazil těsně předtím, než svého cíle dosáhl. „Potřebuješ mě, ale chceš mě také?“

Janna se pokusila odpovědět. Vyšel z ní jen zadýchaný zvuk, když se Tyův jazyk dotkl jejích rtů a ona si uvědomila, jak hladoví po jeho polibku. Mlhavě cítila přesouvání tlaku v pase, ale stěží to vnímala, neboť Tyovy zuby zachytily její dolní ret a držely ho v zajetí, aby jeho jazyk mohl zvolna sondovat. Její měkký ret pouštěl po maličkých kousíčcích.

„Chceš mě?“ zeptal se chraplavě, zatímco jeho ruka rozepínala knoflíky a rozhrnovala sukno, zasouvala se pod látku a hledala její ženské jádro. „Dovolíš, abych tě odstrojil, dotýkal se tě, dráždil, až budeš rozpálená a rozdivočelá a nebudeš moci dýchat, aniž bys volala mé jméno?“

Janna nemohla odpovědět, neboť jeho ruka se jí zmocnila a slepé pátrání špičky jeho prstu ji rozechvívalo očekáváním extáze, kterou opět pozná v rukou svého milence.

„Janno,“ řekl Ty tlumeně. „Pověz mi, co chceš.“

„Dotýkej se mě,“ odpověděla přerývaně. „Už se tě dotýkám.“

Zachvěla se a podvědomě pohnula nohama, němě mu sdělujíc, co chce.

„Řekni to,“ šeptal. „Chci to slyšet. Potřebuju vědět, že ti dávám něco stejně sladkého a mocného, jako jsi ty dala mně.“

„Já… já…“

Obrátila tvář k jeho hrudi s gestem důvěry a ostychu, které ho přimělo k úsměvu navzdory tomu, že touha se v něm zběsile zatínala. Byla tak nespoutaná ještě před několika minutami, když ho sváděla, až zapomněl, že hra smyslů je pro ni něčím novým.

„Povím ti tedy, co potěší mě,“ řekl Ty a při řeči se špičkou prstu lehounce dotýkal kaštanového trojúhelníku, který vymezoval i skrýval Janninu měkkost. „Hrozně rád tě takhle vidím, s rozhaleným oděvem a nahými ňadry a s mou rukou mezi tvými krásnými stehny. Hrozně rád se dívám, jak se ti vztyčují a tuhnou bradavky, i když se jich nedotýkám ničím než slovy. Hrozně rád se dívám, jak se ti krátí dech a nohy se neklidně pohybují, dokud je přede mnou nerozevřeš a nežádáš, abych se dotýkal toho, čeho se žádný jiný muž nedotkl.“

S neskrývaně smyslným úsměvem Ty pozoroval účinky svých slov na Jannu. Povzbuzoval její pohyby dráždivým váháním a drobnými doteky ňader, pupku, těžkého kaštanového hedvábí v úhlu jejích stehen. A ona se pod jeho dotykem pohybovala, reakce a prosba zároveň.

„Ano, takhle. Přesně takhle,“ ozval se Ty a hlas se mu prohluboval. Jeho ruce nezahálely, jedním pohybem laskaly i odhalovaly. „Hrozně rád rozvírám tvoje něžné pysky a vklouznu do tebe. Takové teplo…“

Z Janny se vydral trhaný výkřik, když cítila, jak se v ní divoce šíří bublina pocitů a pak praská, jak se v ní rozlévá žár z milencových slov, jeho doteku, z jeho čistého potěšení nad jejím tělem.

„Ano, to taky miluju,“ řekl Ty.

Pronikl do ní dotekem hlouběji, pak ustoupil, dráždil ji a působil jí rozkoš stále stejnými pohyby, cítil, jak s každým pohlazením stoupá její žár i měkkost. Jeho hlas se měnil, jak v něm prudce proudila krev, stával se temným, hlubokým, živelným jako nekonečný hlad, který pociťoval vůči ženě, jejíž tělo si dotekem přivlastňoval.

„Při tom, jak na mě reaguješ, si připadám jako bůh. Horký saténový motýlku…“ Tyovi se zlomil hlas, když ucítil náhlý stah v Janniných saténových hlubinách, uslyšel, jak její dech zaváhal a pak z ní vyšel v tlumeném stenu. „Lásko,“ zašeptal, skláněje se k ní, „pověz mi, co potřebuješ, abych ti dal, všechno, a já pak začnu znova od začátku, budu se tě dotýkat, potěším tě zas a znova, až žádný z nás nebude mít sílu promluvit… pokud to chceš. Pověz mi, co chceš.“

Tyovo jméno vyšlo z Janniných rtů v čeření drobných výkřiků, naznačujících, jak se kruhy rozkoše šíří a sladce vybuchují uvnitř jejího těla. Slepě pohybovala rukama po jeho horké pokožce, až našla tu část, s níž se tak důvěrně obeznámila. Byl pod jejím dotekem tvrdý a hladký, napjatý, jako by neuplynuly minuty, ale týdny od chvíle, kdy prožil uvolnění. Získat takto hmatatelný důkaz své schopnosti na Tye zapůsobit, to pro ni bylo jako další pohlazení, hluboké a horké a nesnesitelně sladké.

„Chci tě,“ řekla Janna a hlas se jí lámal nečekaným, divokým poryvem rozkoše, že ho cítí v dlaních tak silného a těžkého. „Chci se s tebou spojit tak těsně, abych cítila každý úder srdce, každý tep života…“

Její slova se roztříštila v nejasných zvucích, drobných výkřicích, vycházejících přímo z jejího středu, když jí Ty stáhl volné kalhoty z těla a jediným mocným pohybem spojil jejich těla, přičemž jí poskytoval vše, co žádala, a ještě víc, neboť toužil po spojení stejně prudce jako ona.

To rychlé naplnění bylo jako blesk, který sežehl Jannino tělo a vytvořil nevýslovnou spleť ohně, která se jí propalovala až do duše. Nevěděla, že volá Tyovo jméno, když ji uhranula extáze, ale on to věděl. Slyšel své jméno, cítil saténové stahy v hloubi jejího těla a usmíval se směsicí vítězoslávy a vášnivé zdrženlivosti, když se skláněl, aby pil z jejích rtů chuť extáze.

Teprve když poslední z Janniných výkřiků odumřel a poslední ozvěny vášnivého uvolnění v jejím těle se utišily, zahájil Ty pomalý tanec lásky, pronikání a ustupování, vklouzával hluboko, vzdaloval se, znovu se do ní zasouval, ustupoval, zasouval.

Jannino tělo nevydalo žádné varování; znenadání byla ve spárech něčeho neznámého, cosi horkého a životodárného se v ní neklidně smršťovalo s každým pohybem víc a víc, napětí jí bralo dech z plic a sílu z údů.

„Ty.“

Jeho odpovědí bylo ještě úplnější zasunutí, po němž následoval chraptivý smích, když ucítil, jak se Jannina záda prohnula v bezmocném reflexu na jeho přítomnost v hloubi jejího těla. Její výkřiky se proměnily ve sten, když se spojila s Tyem ve vlnivém tanci lásky, její tělo hnané tlakem, který se v ní smršťoval. Povzbuzoval ji temnými slůvky, šeptanými do ucha, a silou svých paží, ovinutých pod jejími boky, tiskl jejich těla k sobě, pevně a neprodyšně. Cítil, jak napětí vibruje v jejích saténových hlubinách, cítil to stejně jistě jako ona. Zjištění, že Janna balancuje na pokraji zběsilého uchvácení, jím projelo a téměř ho připravilo o sebekontrolu.

Bránil se vlastnímu vyvrcholení, vlekl se zpět od okraje. Ještě netoužil po uvolnění. Teprve až vypije víno Janniny vášně do poslední nádherné krůpěje.

Když ucítil její nehty na hýždích, bylo to, jako by ho spaloval smyslný oheň. Zasténal a dal jí, co požadovala, co potřebovala, živelné spojení těl, bez zábran, bez vypočítavosti, nic než žár a sladké tření a prudký rytmus života.

Jannina sevřenost se zvyšovala, až se jí chtělo křičet, ale hlas měla jako ochromený. Její tělo se svíjelo a nohy se ovíjely kolem Tyových štíhlých boků, jak usilovala o něco, k čemu se oba vzpínali a co potřebovali, k něčemu tak silnému, že ji to snad zničí, ale kdyby to neměla, zničilo by ji to určitě. Začala s každým vydechnutím volat Tyovo jméno, trhané zvuky, které drásalo napětí, jež nemělo konce ani uvolnění, nic než touhu, která ji neúnavně hnala výš a výš.

A pak se napětí násobilo a umocňovalo s každým úderem srdce. Vykřikla jeho jméno a roztříštila se na tisíc planoucích kusů, z nichž každý byl samostatná extáze, která ji pohlcovala až na dno duše.

Ty objímal Jannu i sebe, pil její vášeň, vnímal její vyvrcholení až do morku kostí a ještě dál, líbal ji s něhou a dychtivostí. Zůstával nehybný navzdory napětí, které dosud bušilo v jeho těle s každým nadechnutím, s každým úderem srdce. A nepohnul se, protože chtěl, aby to trvalo věčně.

Nikdy nepoznal ženu, jako byla Janna. Na podvečerní louce na Černé plošině poznal Jannino vzácné nadání k extázi. Nyní ho to hnalo poznat hranice tohoto daru. Začal se znovu pohybovat, laskal a sondoval a znovu ji naplňoval, každým pohybem rozněcoval tělo dosud se chvějící z výšin smyslné stimulace a divokého uvolnění.

„Ty?“ zeptala se a otevřela omámené oči.

„Ano,“ řekl, skláněje se k Janniným ústům. „Až do poslední kapky vášně. Dokud budeme dýchat. Dokud neumřeme.“

38

Janna hleděla na kamenný převis, který byl jediným domovem, jaký kdy měla. Jen rozházený popel zůstal z táborového ohně, kdysi pečlivě opatrovaného. Hrnce a pánve byly umyté, obrácené dnem vzhůru a uložené. Truhla byla naplněna bylinami, které odradí hmyz nebo myši, aby se v ní zabydlely. Nechala si jen malý ranec, obsahující svinutou pokrývku, váček s bylinami a polní láhev… a kresbu maminky, hedvábné dámy, která nepřežila útrapy života na hranici.

„Knihy přivezeme, hned jak se armáda vypořádá s Cascabelem,“ řekl Ty a objal Jannu kolem ramen.

Na okamžik se Janna o něj opřela, vychutnávajíc jeho sílu a vědomí, že protentokrát nemusí stát sama. Pak se napřímila, usmála se na něj, ale neřekla nic o návratu do tajného údolí. Jestliže si ponechá svůj podíl ze zlata Bláznivého Jacka, může si vybudovat domov, kdekoli bude chtít, až na jedno místo – kde bude Ty. To by nešlo. Má dost velké štěstí, že se jí umožní splnění snu o domově. Skutečnost, že nyní touží, aby s ní tento sen sdílel Ty, je sice smůla, ale je to její smůla, ne jeho. Využila jeho přirozené touhy po ženě, dráždila ho, až byl bez sebe dychtivostí. Neuvědomovala si sílu zbraně, kterou proti němu obrátila. Snažil se odolat, ale nebyl toho schopen, ne docela. To je její vina, ne jeho.

Zvlášť včera, když se na něj vrhla s úplnou nespoutaností a dotýkala se ho tak, že nemohl odmítnout. Ještě teď se při vzpomínkách chvěla dozvuky toho, co spolu sdíleli.

Pro Jannu však její chlípnost nebyla důvodem, aby se Ty vzdal vlastního snu. Požadovat po něm, aby upustil od své nejhlubší touhy jen proto, že byl prvním mužem, který jí ukázal extázi – to by byl čin nenávisti, ne lásky… a ona ho milovala, až jí připadalo, jako by ji drásaly spáry ledu a ohně a noci.

Hedvábná dámo, ať jsi kde jsi, ať jsi kdo jsi, buď vlídná k muži, kterého miluji. Dej mu ten sen, po kterém tolik let touží.

„Janno?“ zeptal se Ty, hrdlo rozbolavělé smutkem, který z ní cítil, pustým stínem noci těsně pod jejím slunným úsměvem. „Vrátíme se. Slibu…“

Položila mu prsty na rty, zpečetila ten nechtěný slib dřív, než mohl být vysloven. „To nic,“ řekla. „Věděla jsem, že jednoho krásného dne budu muset odejít. A ten den… je dneska.“

Ty zvedl Janninu ruku a vtiskl jí polibek do dlaně. „Ve Wyomingu je taky krásně. Jestli se ti tam nebude líbit, můžeme jít kamkoliv.“

Janně vhrkly do očí slzy, které nedokázala skrýt. Tyova slova pro ni byla bolestná, neboť to nebyla slova, která tolik toužila slyšet, slova, která jí říkal jen ve snu, slova, která z jeho rtů jednoho dne uslyší jeho hedvábná dáma.

Miluji tě.

Jenže Ty Jannu nemiluje. Baví ho, má ji rád a uchvacuje ho její smyslnost, aniž by si uvědomoval, že ta studnice vášně tryská z její hluboké lásky k němu. Mluví o jejich společné budoucnosti, ale je to budoucnost určená jeho nezlomným smyslem pro čest a povinnost, ne touhou učinit Jannu svou družkou, celoživotní společnicí, matkou svých dětí.

Čest a povinnost nejsou láska. Ani laskavost ne. Janna by raději prožila zbytek života v divočině, než aby se dívala, jak v Tyovi roste zatrpklost a jak ho užírá lítost nad svobodou a snem, které ztratil.

A raději by umřela, než aby se dožila dne, kdy bude Ty stát jako mustang v zajetí, hlavu sklopenou a oči mrtvé jako kámen.

„Jen si poplač,“ řekl Ty, vzal Jannu do náručí a houpal ji. „To nic, zlatíčko. To nic. Budeš mít domov, o kterém jsi snila, i kdybych už nic jiného nikdy neudělal. To je to nejmenší, co ti dlužím.“

Zavřela oči, aby skryla vlnu bolesti, kterou jí jeho slova způsobila. Velmi něžně se dotkla rty předku jeho košile, vychutnávajíc naposled jeho žár, jeho vůni, jeho sílu, mužnou vitalitu, která z něj vyzařovala.

„Nedlužíš mi vůbec nic.“

Tyův smích byl drsný a neveselý. „Houby nedlužím. Zachránilas mi život, a od té doby jsem od tebe jen bral. Když si pomyslím, jak ses vrhla Luciferovi pod kopyta, jen abys mi ho chytila, tak…“

Jeho slova odumřela v chraplavém zvuku. Silné paže se sevřely kolem Janny takřka bolestivě, jako by se snažil přesvědčit sám sebe, že jí nic nechybí navzdory všem nebezpečím, která kvůli němu překonala.

„Nechytila jsem Lucifera, aby sis mi připadal zavázán,“ řekla Janna tiše. „Udělala jsem to proto, aby Lucifera nezabil nějaký chamtivý lovec mustangů nebo aby ho nechytil člověk tak krutý, že by z něj udělal zabijáka. Tys byl ten, kdo Lucifera ochočil. To tys ho naučil důvěřovat člověku. Bez toho by to, co jsem udělala, bylo horší než nic. Za Lucifera děkuj sobě, ne mně.“

Ty vzal Jannu za bradu, zvedl ji a zadíval se do jejích průzračných šedých očí. „Ty tomu vážně věříš, viď?“

„Já to vím. Nic mi nedlužíš. Ani za svůj život, ani za Lucifera a ani za tu rozkoš, kterou jsme spolu prožili. Vůbec za nic, sakra. Jakmile se dostaneme do pevnosti, jsme si kvit. Jsi volný, jako kdysi býval Lucifer. A já taky.“

Tye zamrazilo, až se mu v primitivním reflexu stáhla pokožka. Jannin hlas byl klidný a zřetelný, prostý emocí, pustý jako tma skrytá pod jejím úsměvem. Systematicky se od něj odtahovala, přetínala pouta, která mezi nimi němě a mocně vznikla během doby, kterou strávili ve skrytém údolí. „Ne.“

Neřekl nic víc než to jediné slovo, popírající to, co prve řekla Janna. Než stihla něco namítnout, odvrátil se a řezavě zahvízdal.

Pár vteřin nato přiklusal Lucifer a začal pysky zkoumat Tyovu košili. Hledal špetku soli, kterou míval Ty často schovanou v kousku papíru. Dneska žádná sůl nebyla, jenom hlas a ruce, které si Lucifer zamiloval.

Ty hřebce pár minut laskal, než zvedl těžké sedlové brašny, které po sobě zanechal Bláznivý Jack. V kůži, která sedlové brašny spojovala, Ty vyřízl otvory. Skrz průřezy protáhl podbřišník. Jakmile byl řemen utažen, zůstanou sedlové brašny pevně na hřebcově hřbetě.

Lucifer nebyl z podbřišníku kolem trupu nijak nadšený, ale zvykl si na něj. Všehovšudy jen krátce přitiskl uši k hlavě, když se mu řemen utahoval těsně za předníma nohama. Ty hřebce pochválil, navlékl si vlastní batoh a vyhoupl se na mustangův hřbet. Lucifer nesl těžký náklad, ale Ty si s tím nedělal starosti. Lucifer byl nezvykle silný kůň. I kdyby Ty přidal k nákladu sedlo, hřebec by nebyl přetížen pro normální cestování.

„Prozkoumám prostor před rozsedlinou,“ řekl Ty. „Zaveď tam Zebru a čekej, až dám znamení.“

„Ty, nenechám tě…“

„Nenecháš? Nenecháš!“ přerušil ji zuřivě. „Čert vem ‚nechávání‘! Poslouchej mě, a poslouchej dobře. Možná jsi těhotná. Jestli si myslíš, že nechám osiřelou holku, která možná nosí pod srdcem mé dítě, odkázanou samu na sebe v indiánském kraji, pak sakra vůbec nemá smysl s tebou mluvit! Zkusím ti vtlouct to, co mám na srdci, do té tvé tvrdé hlavy, až se dostaneme do pevnosti. Do té doby možná vychladnu nebo ty dospěješ. Do té doby drž pusu a přestaň mě rozčilovat, jinak se ani jeden z nás nedožije zítřka.“

Lucifer vyrazil cvalem, ještě než Janna stihla něco říci, i kdyby ji bylo něco napadalo.

Než hřebec dorazil k výstupu do údolí, zvládl Ty svůj hněv. Zakázal si přemýšlet o Janně a bezprostřední minulosti, dovolený byl jen Cascabel a bezprostřední budoucnost.

Sesedl a podíval se na prostor přímo před rozsedlinou. Na louce nebyly žádné nové stopy. Neurčitá, výmluvná stezka byla v trávě vyšlapána navzdory jeho a Janninu úsilí nevstupovat nikdy do úžlabiny dvakrát stejnou cestou.

Už je to jedno. Než se vrátíme, tráva znovu naroste. A až se vrátíme, nebudeme se muset snažit žít tak nenápadně, abychom ani nevrhali stíny.

Za přízračnými pěšinkami nebylo známek toho, že by někdy něco prošlo úžlabinou do vnějšího světa. Ty se vydal přes úzký potok a stinnou štěrbinou mezi kamennými stěnami. Nad hlavou mu svítilo odpolední slunce, sdělující, že obloha je téměř bez mráčku. Dokud nezapadne slunce, budou viditelní, neboť nepřijde déšť, který by skryl jejich přítomnost, až budou křižovat divočinu.

A přesto jim nezbývalo než vyrazit za denního světla. Existovalo prostě příliš velké riziko, že se některý z koní poraní, kdyby zdolávali zrádný potok v úžlabině za tmy. Kromě toho, i kdyby bezpečně prošli úžlabinou v noci a pak putovali až do úsvitu, ještě pořád by byli hluboko v Cascabelově území, až slunce opět vyjde, a mohli by být odhaleni.

Nejlepší šanci mají, když se vyplíží z úžlabiny a dlouhým obloukem zamíří k pevnosti v naději, že Cascabel bude zahnán k jižním okrajům svého teritoria, zatímco oni dva budou traverzovat šikmo přes severní část. Pevnost sama byla vzdálena necelé tři dny jízdy a teprve za jejími palisádami naleznou útočiště.

Ty stál pěkný kus od sluncem osvětleného vstupu do úžlabiny, když vytáhl dalekohled a prozkoumal co největší úsek terénu, jaký mohl zpoza kamenných stěn vidět. Letmý pohled nic neodhalil. Dlouhé zkoumání neodhalilo o nic víc. Ani při postupném, podrobném pozorování se neukázaly žádné stopy odrodilců.

Kéž bych neměl to svrbění na páteři.

Jenže je měl, a Ty nehodlal nedbat na své instinkty. Tam venku číhá nebezpečí. Jeho úkolem je zjistit, kde a jak velké. Podvědomě se dotkl rukojeti velkého nože, který vždy nosil u opasku. Počkal patnáct minut, pak zvedl dalekohled a znovu pozoroval terén. Opět nespatřil nic, co by ho znepokojilo. Sundal batoh, zkontroloval nabitou karabinu, uchopil krabici nábojů a vydal se důkladněji zkoumat terén.

Nebyl víc než deset metrů od úžlabiny, když narazil na stopu tří neokovaných poníků. Otisky kopyt se držely u sebe a udržovaly cílevědomý kurz, což Tyovi sdělovalo, že na koních seděli jezdci; nepásli se nazdařbůh jako divocí koně. Ti koně vyšli z Cascabelova obvyklého teritoria.

Když Ty sledoval stopy, doufal, že se armádě podařilo odrodilce odehnat. Naděje ho opustila, když spatřil další stopy, spojující se s těmi, které sledoval. Dvě řady stop se spojily, pak znovu rozdělily a mířily všemi směry, jako by si jezdci vyměnili informace a pak se rozešli a vydali se něco hledat.

Měl strašlivé podezření, že to, co odrodilci hledají, je bruja jménem Janna Waylandová.

Snažil se co možná krýt, plazil se, kde musel, šel, kde se dalo. Sledoval stopy, které křižovaly nížinu před úžlabinou. Všechno, co viděl, vedlo k témuž závěru: odrodilci budou pročesávat křoviny a rokle, dokud kořist s kaštanovými vlasy nevyběhne z úkrytu. Pak ji uštvou a přivedou Cascabelovi. Budou se konat obřadní zpěvy a tance, oslavy minulých vítězství a budoucích úspěchů. A pak Cascabel povede své odrodilce do války s oštěpem, na němž budou jako prapor vlát Janniny dlouhé vlasy a dokazovat světu, že jeho duch je největší, co se kdy pohyboval po divoké tváři této země.

Chvíli zvažoval, nemáli se prostě odplížit zpátky do úžlabiny a počkat, až Cascabela přestane bavit pátrání po prchavé kořisti. Tak to dělala Janna v minulosti – skrývala se. Jenže v minulosti nebyl Cascabel tak odhodlán ji chytit. Kdyby se Ty a Janna uchýlili do údolí a byli nalezeni, ocitli by se v pasti, v kamenné láhvi, bez šance na útěk. Lépe riskovat ve volném terénu.

Nehlučně ustupoval zpátky k úžlabině, ale cestou si ještě krátce zašel na vrchol vyvýšeniny. Doufal, že odtud bude mít lepší výhled na členitý terén, který musí překonat. Těsně předtím, než dorazil k okraji pahorku, sundal klobouk a lehl si na břicho, aby pokud možno nikdo nezpozoroval lidskou siluetu.

Okamžik nato už byl rád, že si dal práci a byl tak opatrný. Na druhé straně kopečku seděli na patách čtyři válečníci, diskutovali a prudce gestikulovali, jak si dělili oblast k pátrání po Stínu ohně, čarodějnici, která krade Cascabelovi ducha. Hned za válečníky se na dosah páslo sedm koní.

Čtyři odrodilci. Sedm koní. A páteř mám jako v ohni.

Jediné varování, jehož se Tyovi dostalo, byl slabý šelestivý zvuk za jeho zády. Převalil se naznak a vymrštil nohy v holínkách, právě když odrodilec zaútočil.

39

Tyův kop vyrazil Indiánovi dech a zabránil mu výkřikem upozornit ostatní. I tak se Tyova ruka ocitla na rukojeti nože, teprve když už byl odrodilec na kolenou a snažil se zacílit pušku. Ty se vrhl kupředu a srazil Indiána k zemi silou předloktí, přitisknutého napříč k hrdlu. Nůž se zablýskl a krev tiše vytryskla do slunečního svitu. Odrodilec sebou škubl, jednou, dvakrát, a pak zůstal nehybně ležet.

Několik vteřin dokázal Ty jen dýchat, navzdory tomu, že všechny instinkty na něj řvaly, že nebezpečí sotva začalo, neskončilo, a že by neměl napůl omráčeně ležet, nýbrž utíkat. Skulil se z mrtvého odrodilce a začal se vzpamatovávat, spoléhaje na reflexy přežití, jimž se naučil ve válce. Očistil čepel nože a zasunul ji zpět do pochvy. Zvedl karabinu, zkontroloval, neníli poškozena hlínou nebo mechanicky, nic takového neshledal a ujistil se, že je zbraň připravena k okamžitému užití.

Teprve pak se nehlasně vzdálil; zdržel se jen na tak dlouho, aby zatlačil mrtvému válečníkovi oči.

Popel k popelu, prach k prachu… A kéž je Bůh milostiv duším nás obou.

Sto metrů odtud Janna zvolna klesla na kolena s pocitem, že se jí srdce rozskočí. Hlaveň pistole, kterou držela, tiše cinkla o kámen. Zhluboka se nadechla, pak znovu, snažila se ztišit chvění svého těla a sledovala, jak Ty klouže od keře k balvanu a ustupuje do nejistého úkrytu úžlabiny.

Janna měla nervy napjaté k prasknutí, když musela zůstat v úzkém stínu rozsedliny, přestože podle Tyova počínání věděla, že určitě narazil na stezku odrodilců. Pozorovala ho už půl hodiny, zatímco byl na výzvědách. Oči už měla rozbolavělé, jak je upírala před sebe a snažila se uhádnout, co Ty čte z různých stop, křižujících zemí.

Pak z té země vyvstal Indián a vrhl se na Tye, dávaje přednost větší slávě osobního souboje před jistou smrtí, kterou by Tyovi způsobil výstřelem z pušky. I když byl tak daleko, že Janna nemohla pistolí zamířit opravdu přesně, sáhla po zbrani. Boj skončil dřív, než stihla zvednout pistoli k pasu, aby zacílila. Nikdy neviděla muže tak hbitého jako Ty, ani tak smrtícího ve své rychlosti. V tom okamžiku si uvědomila, jak moc držel svou sílu na uzdě, když byl s ní.

A navzdory vší své síle a rychlosti mohl zemřít, jeho krev by jako karmínová skvrna vytryskla z těla, aby ji vpila žíznivá země. Vše, čím Ty byl, vášeň a smích, hněv a smyslné dráždění, mlčení a hedvábný sen, všechno by zmizelo mezi dvěma nadechnutími.

Janna sledovala dychtivě každý Tyův pohyb, potřebovala ujištění, že je naživu. Pozorovala také terén za ním, a to přes hlaveň pistole, protože chtěla mít možnost vystřelit rychle po všem, co uvidí.

Navzdory své pozornosti uviděla druhého odrodilce, teprve když se slunce odrazilo od hlavně pušky, jak válečník zaujal pozici, aby na Tye vystřelil. Janna se ani nenamáhala mířit, vystřelila směrem na Indiána.

Při zvuku výstřelu se Ty vrhl do úkrytu v mělkém příkopu, který zůstal po rozvodněném potoce, proudícím z úzkého ústí rozsedliny. Několik vteřin nato už měl klobouk dole a hlaveň jeho karabiny spočívala na okraji příkopu, když pátral po zdroji útoku. Nemusel pátrat dlouho. Indián znovu zamířil a přitom se znovu odrazilo slunce od hlavně jeho pušky; to přilákalo další výstřel z úžlabiny.

Jannina druhá kulka mířila mnohem blíž než první. Výstřel, jímž odrodilec odpověděl, odštípl úlomky skály metr od ní.

Navzdory těžkému batohu, který Ty nesl, byl na nohou a sprintem překonal vzdálenost k dalšímu úkrytu dřív, než odrodilec znovu nabil. Napůl očekával, že vyvolá další střelbu od ostatních Indiánů, ale žádná se nedostavila. Padl do hlíny vteřinu předtím, než Janna vypálila na hlaveň pušky, která opět vykoukla za nízkou hromadou kamení a keřů. Ostré prásk výstřelu z pušky zaznělo zlomek vteřiny poté, co Janna stiskla spoušť pistole.

Ty se zvedl a znovu se dal do běhu, odpočítávaje vteřiny, které mu zbývají, než se bude muset opět vrhnout k zemi. Soustředěně jako jestřáb pozorovala Janna úkryt odrodilce. Podepřela těžkou pistoli oběma rukama a čekala, až odrodilec znovu nabije a opět vystrčí hlaveň pušky, aby měla terč.

Náhle upoutal Jannin pohled zákmit lidského pohybu po straně. Křikla na Tye, aby se kryl, a současně se otočila doleva a vypálila. Zazněly dva výstřely z pušky, které se zaryly do země těsně před Tyem. Padl do dalšího mělkého vymletého příkopu, zatímco Janna opět vypálila na původního útočníka.

Pět, počítal Ty v duchu. A je to. Musí znovu nabít.

Pistole v Jannině ruce dvakrát hlasitě cvakla, než si uvědomila, že jí došla munice.

„Nabij!“ zařval Ty, aniž by se přestal dívat doprava, kde se skrýval nový útočník. No tak, no tak, vybízel v duchu druhého odrodilce. Ukaž se.

Nabíjení bylo něco, co se Janně daleko snáz řeklo, než udělalo. Se zsinalými rty pracně vyhodila prázdné nábojnice, vyštrachala z kapsy náboje a jeden po druhém je strkala do šesti čekajících komor. Tentokrát nenechala jednu komoru prázdnou pro případ náhodného stisknutí spouště, potřebovala všech šest výstřelů, a potřebovala je hned.

Nejdřív ale musela dostat náboje do komor.

Sto dvacet metrů od ní a vpravo od Tye se od tvrdé země hlasitě odrazil hozený oblázek. I když věděl, že je to lest, vystřelil Ty tímto směrem, pak se rychle obrátil k postavení prvního útočníka.

Pojď si pro to, naléhal v duchu.

Jak Ty doufal, první odrodilec usoudil, že čelí nepříteli vyzbrojenému jednorannou puškou. Indián vyrazil z úkrytu, vztyčil se a snažil se o čistý výstřel, než jeho kořist stihne znovu nabít nebo si najde lepší úkryt. Z Tyovy karabiny se zvedl obláček kouře a odrodilec zemřel dřív, než pochopil, co se stalo. Ty měl pušku znovu připravenou k výstřelu, už když se otočil čelem k druhému odrodilci, který stihl znovu nabít a teď zaměřoval.

Ty se vrhl ke straně, čímž pokazil výstřel sobě i odrodilci. Druhý a třetí Tyův výstřel zasáhl. Překulil se do nové pozice v úkrytu a čekal. Neozvaly se už žádné výstřely. Buď neměli ostatní odrodilci ještě čas zaujmout pozici, nebo je rychlost, s níž Ty stihl „nabíjet“ a pálit ze své karabiny, přiměla k opatrnosti.

„Janno,“ zavolal. „Jsi v pořádku?“

„Ano.“ Její hlas byl podivně zesláblý, ale stále ještě dost silný.

„Řekni mi, až budeš mít nabito.“

Janna se otřesně potila, když plnila neznámý úkol – zasouvání studených, kluzkých nábojů do horkého zásobníku. Upustila dva náboje, než se jí podařilo naplnit všech šest komor. Natáhla kohoutek a znovu se zadívala do kraje.

„Hotovo,“ zavolala.

„Jdu k tobě zprava.“

„Teď!“

Okamžik nato už byl Ty na nohou a běžel k úžlabině, uskakoval a obracel se každých pár vteřin, dělal všechno, aby střelec nemohl zacílit. Janniny šedé oči přejížděly krajinu nalevo od úžlabiny, pozorně sledovaly každou známku pohybu. Na okraji zorného pole sledovala, jak Tyovy nohy dlouhými kroky zdolávají vzdálenost, která ho dělila od bezpečí.

Už jen dvacet metrů. Pak deset, pak…

Nebyl čas Tye varovat, nebyl čas mířit, nebyl čas udělat cokoli než vypálit takřka naslepo, když se z úkrytu těsně vedle úžlabiny vymrštil odrodilec a vrhl se na Jannu s nožem. První výstřel minul. Druhý výstřel zasáhl odrodilce do ramene, srazil ho naznak. Třetí a čtvrtý výstřel vypálil Ty. Víc jich nebylo třeba.

„Zpátky,“ řekl Ty drsně a vlekl Jannu dál do úžlabiny. „Jsou tam ještě tři a bůh ví, kolik jich přijde, až uslyší výstřely.“

Ty zadýchaně shazoval batoh a zaujal pozici hned za okrajem rozsedliny. Začal rychlými, jistými pohyby nabíjet karabinu. Při práci každých pár vteřin vzhlédl a přejížděl očima krajinu. To, co viděl, ho přimělo nehlasně zaklít. Byl tam vzdálený oblak prachu, což byl patrně jezdec, uhánějící pro posily. Jeden ze zbývajících renegátů zaujímal pozici, která bude krýt ústí úžlabiny.

Druhý Indián nebyl na dohled, ale byl na dostřel, jak prokázala hvízdající kulka. Úlomky skály explodovaly a zasypaly Tye prachem a bodavými střepinami.

„Běž dál dozadu,“ zařval, zamžikal očima a zamířil.

Několikrát vystřelil na nejpravděpodobnější úkryty, odkud mohl odrodilec střílet. Pak spustil karabinu a čekal. Pár vteřin nato zasvištěl kolem další výstřel. Tentokrát viděl, odkud to bylo. Odpověděl okamžitě výstřely v těsném sledu, kulky pročesaly úkryt. Ozval se polekaný skřek, pak ticho. Ty metodicky strkal náboje do zásobníku karabiny, nahrazoval jimi ty, které vystřelil.

Neozvaly se už žádné další výstřely.

„Janno?“

„Jsem tady vzadu,“ řekla.

Podivná akustika kaňonu způsobovala, že to znělo, jako by byla v těsné blízkosti, ačkoliv byla deset metrů od něj.

„Budeme muset vypadnout pěšky a zkusit ukrást Indiánům koně,“ řekl Ty.

Janna dospěla k témuž závěru. Dostat odtud Lucifera a Zebru, aniž by je Indiáni zpozorovali, bylo nemožné.

„Dneska v noci nesvítí měsíc,“ pokračoval Ty, aniž by odvrátil pohled od místa, kam se prve ukryl Indián. „Vyjdeme hodinu po setmění. Zkus se mezitím trochu vyspat.“

„A co ty?“

„Já budu hlídat vstup.“

„Ale odražené střely…“

„Jestli uhnu z dosahu odražených střel,“ přerušil ji netrpělivě, „neuvidím ústí rozsedliny, abych je mohl hlídat.“ Jeho výraz na okamžik zněžněl, když na Jannu pohlédl. „Netvař se tak ustaraně, zlatíčko. Odtud, kde je, nemá moc dobrý úhel. Nic se mi nestane.“

Pak se obrátil zpátky ke štěrbině a šestkrát rychle po sobě vypálil, přičemž kulky mířily z obou stran na místo, kde se odrodilec prve ukryl, takže přiměly každého, kdo by ještě mohl být v dostřelu, padnout k zemi a zůstat ležet. Janna zaváhala, pak rychle přistoupila k Tyovi. Objala ho a divoce stiskla. Opětoval objetí se silou a touhou, při nichž Janně vhrkly slzy pod víčka. Hlasem tak tichým, že ho nemohl slyšet, mu zašeptala vyznání lásky do šíje, než se odvrátila a ustupovala směrem k lučině.

Ty však Jannina slova slyšel. Na okamžik zavřel oči a cítil úchvatnou bolest z toho, že dostává dar, který si nezaslouží.

Automatickými pohyby opřel svůj batoh o kámen, sedl si na paty a znovu dobil karabinu. Uhel stínů na stěnách kaňonu mu sděloval, že musí čekat ještě několik hodin, než zapadne slunce, natožpak než nastane úplná tma.

Opřen o stěnu, karabinu v pohotovosti, snažil se přesvědčit sám sebe, že až se rozední, budou on i Janna stále naživu.

40

Slunce na palouku působilo takřka oslnivě po průchodu chladnou, šerou rozsedlinou do tajného údolí. Janna zůstala stát na okraji a do nehybného vzduchu vyslala divoký jestřábí pokřik. Druhé zavolání přivedlo klusem Zebru s hlavou zdviženou, ušima nastraženýma. Lucifer následoval hned za klisnou, neboť oba koně se během týdnů, kdy se hřebec uzdravoval, stali nerozlučnými.

Janna rychle nasedla na Zebru a obrátila klisnu k prastaré zřícenině, kam Bláznivý Jack ukryl své zlato. Nikdy dřív nepátrala po tajemstvích starého prospektora – jenomže taky ještě nikdy nevězela v pasti kamenné láhve.

„Jack musel nějak chodit do údolí a z údolí, aniž by procházel úžlabinou,“ řekla Janna nahlas Zebře, „protože jsem na dně toho průchodu nikdy neviděla ani stopu. Kdyby přicházel a odcházel ze stejného konce údolí jako já, slyšela bych ho buď já, nebo ty, nebo Lucifer.“ Zebra zastříhala ušima, těšil ji zvuk Jannina hlasu. „Jenže ty jsi Jacka neslyšela, a ten staroch byl moc slabý, než aby nosil víc než pár kil zlata najednou, což znamená, že se sem nachodil hodně, než ty sedlové brašny naplnil. Musel po sobě někde nechat nějakou stopu. Prostě musel.“

A Janna měla čas na její nalezení až do tmy. Pobídla Zebru do ostrého klusu, pozorovala skalní stěny a lávová pole, sondovala ve světle i stínu, zda nenalezne nějaké stopy nenápadné stezky. Údolí se na jižním konci, kde byly trosky, zužovalo. Za vyvýšeninou tam pramenil na úpatí skal čirý pramen, který byl těsně před troskami. Tuto část údolí Janna nikdy důkladně neprozkoumala. Daleko milejší jí byl čistý úsek kamenného převisu na protější straně údolí než stísněné a rozbité místnosti dávno mrtvých lidí.

Nyní však nehledala tábořiště, ba ani dočasné přístřeší. Hledala prastaré stezky, které po sobě museli zanechat zmizelí Indiáni, pokud přicházeli do svého domova a opouštěli ho jinou trasou než temnou úžlabinou. Bylo možné, že Indiáni si postavili svou pevnost ve slepém údolí, odkud byl jen jeden východ, ale Janna o tom pochybovala. Kmen, který si dal tolik práce s tím, aby svůj domov ukryl, to byl opatrný národ, a opatrní lidé vědí, že jediným rozdílem mezi pevností a pastí je úniková cesta.

V kraji před údolím zahlédla v minulosti pradávné pěšiny prostě tak, že si stoupla na pahorek a mírně rozostřila pohled. Když ztratila nejjemnější nuance vizuální přesnosti, ukázaly se jiné vzorce, neurčité linie a zvláštní stíny. Nejčastěji to byly prostě jen nahodilé čáry v divočině, ale někdy to byly přízračné stezky, člověkem už nepoužívané.

Janna křižovala okolí zříceniny a pátrala po jakékoli stezce, nové nebo staré. Na zemi nenalézala nic než trávu, keře, kameny, sluneční svit a vlastní stopy. Pobídla Zebru dál do zřícenin. Úhel slunečních paprsků vyháněl stíny z drolících se kamenných místností, jako by tma prolomila kamenné hráze a valila se do údolí, aby je nakonec zaplnila.

Zamrazilo ji nejistotou. Vždycky se zřícenině vyhýbala navečer, kdy si klesající slunce podivně pohrávalo se světlem a stíny a kamenem. Nyní ji do zřícenin hnala jen skutečnost, že nic, co se dá čekat od indiánských strašidel, nemůže být horší než to, co čeká před rozsedlinou v podobě odrodilců z masa a krve.

Aťsi nyní zaostřovala zrak jakkoli, ať nakláněla hlavu nebo ji držela zpříma, mhouřila oči nebo je valila, až ji bolely, neviděla na zemi nic, co by se podobalo prastaré, zapomenuté stezce. Z místnosti, kde Bláznivý Jack prve skladoval své zlato, prozkoumávala volný prostor. Nenalezla nic, co by mohla s jistotou označit za stopu Bláznivého Jacka, spíše viděla jen vlastní stopy či nahodile vykopnuté oblázky.

Čím hlouběji postupovala do zřícenin, tím víc se kaňon zužoval. Země byla pokrytá kamennou sutí. Zprvu se domnívala, že skalnaté úlomky jsou důsledkem padajících kamenů z okolních útesů, ale čím dál vstupovala do úzkého hrdla kaňonu, tím víc ji zaráželo něco podivného – na některých místech suť vypadala, jako by kdysi byla rovná, jako by kdysi hrdlem údolí stoupaly široké stupně nebo úzké terasy.

S rostoucím vzrušením se Janna ubírala po omšelých zbytcích toho, co kdysi mohla být pěkně zbudovaná pěšina, klikatící se po rozbitých kamenných stěnách, jež obklopovaly skryté údolí. Za Zebrou se skutálel kamínek pod Luciferovýma nohama. Klisna zafrkala a polekala se toho zvuku, dala průchod své nervozitě nad tím, že se po ní chce, aby se ubírala po pěšině, která podle všeho bude čím dál tím užší, přičemž vůbec nikam nevede.

„Klid, holka,“ řekla Janna chlácholivě a pohladila klisnu. „Kolem není nic než ty, já, Lucifer a spousta skal. Ty stíny jen vypadají strašidelně, to je všechno. Není v nich nic než vzduch.“

Na dívčino naléhání Zebra stoupala po pěšině čím dál strmější. Čím dál postupovala, tím víc Jannu opouštěla naděje. Co původně vypadalo jako široká pěšina, to se rychle měnilo v pouhou změť kamení, která se ze všeho nejvíc podobala suti, nahromaděné vždycky na úpatí kamenných útesů.

Zcela ji opustila naděje, když Zebra prošla ostrou zátočinou a narazila na kamennou stěnu. Nic, co by jakkoli připomínalo pěšinu, nenarušovalo hladký, strmý kámen. Janna se zřejmě ubírala náhodnou úžlabinou, vydlážděnou spadanými kameny, a ne zapomenutou pěšinou, zanechanou tu prastarým národem.

Dlouho jen seděla a civěla na konec své pečlivě vykonstruované a zcela falešné logiky naděje. Ať přicházel Bláznivý Jack do údolí jakkoli, tudy to nebylo; a tohle byla nejnadějnější sázka na nalezení jeho stezky. Ostatní možnosti – náhodné rokle a úzká koryta, vymletá vodou, a škvíry, které se rozevíraly na nejužším konci údolí, kde Janna byla – působily daleko méně pravděpodobně, pokud šlo o přístup na vrchol plošiny, než terén, kterým právě prošla.

Avšak nezbývalo jí než vyzkoušet i ostatní možnosti. Aťsi byly sebenepravděpodobnější, pořád to bylo lepší než riskovat plížení kolem Cascabela a jeho odrodilců, až budou tábořit před jediným východem z údolí jako tlupa hladových koček, čekajících u myší díry.

Sotva tu bylo dost místa, aby se Zebra mohla otočit a zamířit zpátky, odkud přišla. Lucifer viděl, že se Zebra obrací, a následoval jejího příkladu. Vedl ústup členitým terénem hbitým klusem, ulevilo se mu, že se zbaví úzkého průchodu mezi rozbitými kamennými stěnami. Zebře se ulevilo neméně. Dychtivě hřebce následovala.

Nevrátili se o víc než sto metrů, když si Janna všimla malé rokle, kterou předtím neviděla, neboť se napojovala v nenápadném úhlu k hlavnímu průchodu a byla oddělena kamenným sedimentem. Okamžitě stočila Zebru k postranní rokli. Klisna pohodila hlavou, nechtělo se jí opustit Lucifera a vstoupit do úzké strže.

„No tak, holka. Na téhle pěšině není nic než kámen a stíny, a možná taky cesta ven.“

Zebra se ani nehnula.

Janna přestala navádět klisnu tlakem ruky. Místo toho zatáhla za zauzlené otěže ohlávky, které se na Tyovo naléhání Zebra učila nosit. Klisna se neochotně odvrátila od Lucifera a vstoupila do strže. Jakmile se ocitli za skalnatým výběžkem, který střežil úzké ústí rokle, průchod se znovu rozšířil, byl širší než štěrbina, kde čekal Ty na odrodilce, který by byl tak statečný nebo hloupý, že by se ukázal.

Nevěděla, zda je to toužebné přání nebo pravda, ale připadalo jí, že nová pěšina byla kdysi upravena řadou širokých stupňů, vytvořených z kamenné suti, které mířily po strmém svahu rokle dál a dál do trupu plošiny. Stupně nebo rampy se mezitím převážně rozdrolily a smyly je bouřlivé deště, ale zůstalo z nich dost, aby tudy mohli mustangové přiměřeně projít.

K Janninu překvapení ji Lucifer následoval, jako by byl odhodlán nepustit Zebru z očí uprostřed kamenných roklí, kde to zvučelo ozvěnou. Pěšina se klikatila výš a výš, někdy překonávala kamenné pahorky a měnila směr vzhůru po rozbitých stěnách, které tvořily západní stranu údolí.

Byla tam místa, kde si Janna byla jista, že někdo otesal skálu, aby umožnil průchod. Na jiných místech si byla stejně jista, že se pěšiny nedotklo nic než vítr a voda, slunce a bouře. Pak uviděla vrypy v kameni a v duchu se ptala, zda jsou to stopy inteligentních bytostí nebo dávných sesuvů půdy.

Pěšina dospěla k dalšímu zúžení, odkud se větvila síť vymletých koryt, která pokrývala zvětralé úbočí západních skalních hradeb údolí. Bez pobízení Zebra překonala malou vyvýšeninu, neboť na posledním kilometru takto změnili směr už mnohokrát.

Na vyvýšeninu svítilo slunce, jelikož už vystoupili dost daleko, aby překonali dosah prodlužujících se stínů. Janna si zaclonila oči a zahleděla se před sebe, s jistotou očekávala, že se jí sama nabídne cesta, kudy pokračovat. Neviděla však nic než příčnou prasklinu v kamenném útesu, byla to však prasklina příliš malá, než aby se dala nazvat průchodem. Pomalu se obrátila a rozhlédla se po cestě, kudy přišla. Dech se jí prudce zastavil. Byla skoro u vrcholku kamenných hradeb, které obklopovaly skryté údolí.

„Musí být cesta, jak se odtud dostat,“ řekla nahlas a nepřítomně Zebru pohladila.

Několik minut pak hleděla na pochybnou příčnou štěrbinu, která mířila nahoru a napříč zbývajícím úsekem útesu. Úzká římsa, kterou viděla, mohla a nemusela vést na vrchol plošiny. Pokud by římsa končila těsně pod vrcholkem, uvízla by; nebylo tam místo, kde by se kůň otočil. Kdyby mustangové vstoupili do štěrbiny, museli by jít jen nahoru, ne dolů.

Janna sklouzla ze Zebřina hřbetu, pak stiskla klisně nos na znamení, že má zůstat. S ušima nastraženýma a chřípím vzedmutým pozorovala Zebra svou paní, jak se ubírá po úzké stezce. Ta se ohlédla jen jednou, aby se ujistila, že se Zebra nezatoulá.

Když Janna ušla pět metrů, byla si jista, že jde správným směrem. Prasklina se měnila ve velmi úzkou římsu, příliš úzkou, než aby tudy bezpečně prošel kůň. V kameni byly znát stopy, které mohlo zanechat dláto nebo kladivo. Pradávný kmen zjevně rozšířil a vyrovnal přirozenou puklinu ve skalním úbočí, až se z ní stala římsa právě tak široká, aby se sem vešel opěšalý člověk. S převislou skálou na levé straně, pěšinou ne víc než půl metru širokou pod nohama – a někdy i méně, kde se skála oddrolila – a prudkým srázem ke dnu údolí po pravici se škrábala prasklinou.

Když dívka zmizela za skalním sloupem na druhém konci římsy, Zebra zařehtala, jako by k sobě zpátky povolávala hříbě. Když to nezabralo, zaržála hlasitěji. Lucifer přidal zvučný, panovačný povel, který se nesl z jednoho konce skrytého údolí na druhý.

Janna se znovu objevila, klouzala a hrnula se po římse dolů v zoufalé snaze uklidnit hřebce dřív, než způsobí poplach v polovině Utažského teritoria. Navzdory tomu, že musela spěchat, nyní zpomalila do velmi opatrné chůze, když zdolávala nebezpečnou římsu. Zebra tiše zařehtala, buď povzbudivě, nebo varovně, pak se o Jannu otřela tlamou, když byla opět na dosah. Jakmile dosáhl svého a přivolal nazpátek zatoulaného člena své tlupy, nevydal už Lucifer ani hlásku.

„Panebože, ty máš ale trumpetu,“ řekla Janna Luciferovi, který nedbal na její podrážděnost. Ohlédla se zpátky na římsu a potřásla hlavou. „Já vím, je to strašidelná pěšina i pro lidi. Umím si představit, jak to asi připadá vám. Ale nedali jste mi možnost zjistit, jestli zbytek pěšiny – pokud to opravdu je pěšina – vede až nahoru.“

Po několikaminutovém uklidňování koní se dívka znovu vydala na římsu. Neušla víc než dva kroky, když uslyšela kanonádu střelby z pušek.

Ztuhla, soustředěně naslouchala a snažila se určit, odkud výstřely přicházejí. Lehčí, rytmický štěkot Tyovy winchesterovky ji nenechal na pochybách. Zvuky přicházely od úžlabiny, kde zůstal Ty na stráži. Indiáni se asi rozhodli vzít vstup do rozsedliny ztečí, anebo to byla možná jenom lest.

Ať tak nebo tak, Jannu to neuklidnilo. Počet výstřelů, které byly vypáleny, jí sděloval, že odrodilcům určitě dorazily posily. Kdyby si pečlivě načasovali útok, mohli by se navzájem krýt, zatímco si budou nabíjet pušky. Jenže Ty byl ve skalní rozsedlině sám a neměl nikoho, kdo by ho během nabíjení kryl.

41

Zpáteční cesta prastarou stezkou zabrala mnohem méně času než prve cesta nahoru, ale Janně to stejně připadalo jako celá věčnost. V okamžiku, kdy bylo bezpečné požadovat od Zebry rychlost, pobídla klisnu do rychlého cvalu, který skončil až ve stinném vchodu do úžlabiny. S bušícím srdcem seskočila ze Zebřina hřbetu a vběhla do temného otvoru, právě když se spustila nová kanonáda střelby z pušek. Průrva deformovala zvuky, takže se zdálo, jako by přicházely z těsné blízkosti i z dálky současně. Pořád doufala, že uslyší lehčí zvuk karabiny, ale slyšela jen vlastní dech a zmatené štěkání pušek odrodilců.

Právě když zdolala poslední ohyb před koncem, ozvala se znovu Tyova karabina rytmickou, rychlou střelbou. Mírně zpomalila, málem se jí zatočila hlava úlevou. Ty uslyšel její kroky a ohlédl se. „Měla jsi spát.“

„To nejde, když děláš takový kravál,“ řekla zadýchaně.

Jeho úsměv byl spíš úšklebkem, když znovu soustředil pozornost na území před úžlabinou. Rychle třikrát vypálil a odpověděla mu změť výstřelů.

„Nejsem na ten rámus sám, jak vidíš.“

„Kolik jich je?“ zeptala se Janna.

„Viděl jsem prachu jako od celé armády, ale myslím, že momentálně tam není víc než deset pušek, a všechny jen na jeden výstřel.“

„Za tahle malá požehnání, Pane, jsme ti vděčni,“ řekla Janna polohlasem.

Tyův úsměv byl sotva víc než tvrdá bílá čára pod černým knírem. Nebyl si jist, zda se něco mění tím, z jakých pušek odrodilci střílejí. Šance, že s Jannou proklouznou kolem Indiánů – natožpak že by kolem nich propašovali pár koní – klesla do bodu, kdy by šlo spíš o jednoznačnou sebevraždu než o sebevražedný pokus uprchnout úžlabinou.

Jiná cesta ven však neexistovala.

„Myslím, že jsem našla cestu ven,“ řekla Janna.

Její slova byla tak přesnou ozvěnou jeho myšlenek, až si Ty na okamžik nebyl jist, zdaje opravdu vyřkla. Prudce otočil hlavu.

„Co jsi říkala?“

„Myslím, že jsem přišla na to, jak Bláznivý Jack dostal své zlato do rozvalin, aniž bychom ho viděli.“

Pohyb za úžlabinou si vyžádal Tyovu pozornost. Otočil se, vypálil dva rychlé výstřely a pocítil uspokojení, když zjistil, že nejméně jedním z nich trefil. Odpověděla mu sprška výstřelů, pak ticho. Zatímco pozoroval území za průrvou, začal metodicky nabíjet.

„Jak to dělal?“ zeptal se Ty.

„Víš, jak se údolí za rozvalinami zužuje?“

„Ano.“

„Šla jsem tudy,“ řekla Janna.

„Já taky, asi před dvěma týdny. Končí to kamenným útesem.“

„Před ním odbočuje rokle.“

„Před ním je nejméně deset roklí, a ty rokle se větví do dalších, a ty se větví zase dál. A všechny končí kamenným útesem,“ uzavíral Ty klidně.

„I ta s římsou?“ zeptala se Janna, snažíc se nedat znát v hlase zklamání.

„S jakou římsou?“

„S tou, co vede podle západního okraje údolí skoro až k okraji.“

„Víš to jistě?“

„Byla jsem na ní, zrovna když jsem uslyšela střelbu.“

Ty zvolna spustil karabinu a otočil se k Janně. „Říkala jsi skoro až k okraji. Jak moc ‚skoro‘?“

„Nevím. Zebra začala řehtat, když jsem zmizela z dohledu, a pak spustil Lucifer takový virvál, že jsem se ho vrátila uklidnit. Potom jsem uslyšela střelbu a bála jsem se, že na tebe vyrazili ztečí a že nemáš nikoho, kdo by tě kryl, když nabíjíš.“ Na okamžik zavřela oči. „Vrátila jsem se, jak nejrychleji to šlo.“

„Jak blízko je skoro?“ opakoval Ty klidně.

„Sto stop. Možná sto yardů. Možná čtvrt míle. Neviděla jsem.“

„Vsadila bys svůj život na to, že se po té pěšině dá projít?“

„Máme na vybranou?“

„Patrně ne. Jestli tam venku ještě není Cascabel, bude tam, jen co se to k němu donese. Prozatím je tady nejméně osm bojeschopných válečníků a dva ranění odrodilci v úkrytu, kteří jen čekají, až se v úžlabině něco ukáže.“

„Co kdybychom počkali do tmy?“

„Můžeme to zkusit.“

„Ale?“ pobídla ho Janna.

„Naše šance, že se z téhle rozsedliny dostaneme živí, je tak nepatrná, že se ani nepočítá,“ řekl Ty bez velkých okolků. „Tma, která by kryla naše pohyby, bude krýt i je. Už teď se renegáti přesouvají blíž, hledají si úkryty, kryjí se navzájem, blíží se k úžlabině. Do tmy bude láhev jaksepatří zazátkovaná. Potom už je jen otázkou času, kdy mi dojde munice a vezmou mě útokem.“

Nic víc už neřekl. Nemusel. Janna dokázala dokončit jeho chmurné myšlenky stejně dobře jako on.

„Ještě něco musíme uvážit,“ dodal. „Jestliže jsi dokázala najít tu pěšinu z téhle strany ty, pak jako že bůh stvořil zelená jablíčka, dokáže ji najít i nějaký odrodilec z druhé strany, pokud má dost dobrý důvod hledat – a tvůj skalp je dost dobrý důvod díky Cascabelově vidění.“

Janna nešťastně přikývla. Totéž napadlo už i ji. „Většinu cesty můžeme jet na koních.“

„Ale ne celou?“

„Římsa byla vytvořena pro lidi, ne pro koně.“

Nic jiného Ty neočekával. Sklonil se, protáhl paže řemeny těžkého batohu a navlékl si ho. „Jdeme. Zbývá nám jen pár hodin světla.“

Janna se otočila k odchodu, pak ji něco napadlo. „Co se stane, jestli Indiáni vrazí do rokle, až budeme ještě v údolí?“

„Zařídil jsem to, aby si dávali opravdu pozor, než se ukážou. Ale pokud ano…“ Ty pokrčil rameny, „… můžu je držet na uzdě ze zřícenin skoro stejně dobře jako z úžlabiny. Budeš mít habaděj času, aby ses vydala po té pěšině.“

„Jestli myslíš, že tě nechám…“

„Jestli ti řeknu, abys šla po té pěšině,“ přerušil ji klidně, „pak po té pěšině, sakra práce, půjdeš.“

Beze slova se otočila a rychle se vydala zpátky úžlabinou. Ty jí byl v patách. Když vyšli do údolíčka, Zebra a Lucifer stáli opodál a pozorně sledovali otvor. Janna nasedla a počkala, až Ty vytáhne z úkrytu sedlové brašny plné zlata a připevní je na Luciferův svalnatý hřbet. Jakmile Ty nasedl, Janna pobídla Zebru do cvalu.

Mustangové rychle překonali vzdálenost ke zřícenině. Janna nezpomalila tempo, dokud se údolí nezúžilo a suť pod nohama si nevynutila, aby jeli nanejvýš klusem. Zvuky kamenů, uvolněných kopyty koní, se odrážely mezi zužujícími se stěnami údolí. Krokem, klusem, vždy jak nejrychleji bylo možné, stoupala Zebra vzhůru čím dál strmějšími odbočkami. Janna ji pobízela k cestě klikatou spletí přírodních i umělých průchodů. Lucifer s ní snadno držel krok, přestože nesl dvojnásobnou zátěž – Tye a zlato. Hřebec byl silný, čilý, škrábnutí střelou z Troonovy pušky už se mu úplně zahojilo.

Nejednou si Ty říkal, že Janna ztratila cestu, ale pokaždé našla pěšinu v drolivém čele rokle nebo přes místo, kde se ze skalních hradeb údolí odlomily obrovské plochy a rozbily se na kusy o kamenné výběžky níž na útesu. Když Zebra překonala kamenný pahorek a zastavila se, Ty se v duchu ptal, zda Janna konečně nezabloudila. Doufal, že ne. Začínal věřit, že opravdu existuje cesta ze skrytého údolí, které bylo zprvu útočištěm a nyní smrtonosnou pastí.

Janna se otočila a ohlédla se na Tye. „Dál už se koně nedostanou.“

Než stihl Ty odpovědět, sklouzla ze Zebřina hřbetu, upravila si malý tlumok, který nesla, a vydala se traverzem po úzké římse. Ty sesedl, vyšplhal se poslední kousek po pěšině a uviděl římsu – a strmý sráz dolů do údolí.

„Sladký Ježíši,“ zašeptal.

Bojoval s nutkáním zavolat na Jannu, aby se vrátila. Uspěl jen díky strachu, aby na náročné stezce nerozptýlil její pozornost.

Zvuk výstřelu z pušky k nim dolehl směrem od úžlabiny a sdělil Tyovi, že renegáti se opět dali do pohybu. Otočil se a pohlédl směrem k východu. Neviděl místo, kde úžlabina ústila na palouk. Věděl však, že jakmile se odrodilci rozběhnou údolím a začnou hledat svou kořist, bude jen otázkou času, než se nějaký válečník podívá nahoru a uvidí Jannu nalepenou jako moucha na stěně západních skalních hradeb údolí.

Zebra se nervózně ozvala, když Janna zmizela za kamennou vybouleninou. Zvučné zaržání hřebce proťalo vzduch a rozvibrovalo skalní stěny. Ty se vrátil k Luciferovi a přitiskl mu dlaň na nozdry. Hřebec zatřepal hlavou, ale Ty ho přidržel pevněji, tiše na mustanga mluvil, chlácholil ho a doufal, že jeho zaržání nebylo přes střelbu slyšet.

„Klid, hochu, klid. Ty a Zebra budete za chviličku zase odkázaní sami na sebe. Prozatím drž tlamu a nehýbej se a já ti sundám ten podbřišník.“

Lucifer frkal a couval, pohazoval hlavou a vzdouval nozdry. Ty se zavěsil na hřebcovu hlavu a jen taktak se mu podařilo zastavit Luciferovi přívod vzduchu, než stihl znovu zaržát.

„Co je to s tebou?“ ptal se koně konejšivě. „Takhle nervózní jsi nikdy nebyl. Teď buď zticha a já ti sundám ten řemen.“

Lucifer bez varování vyrazil kupředu a hrubě Tye odstrčil stranou. „Co sakra…?“

Ty znovu nabyl rovnováhy a sledoval Lucifera nahoru po posledních několika metrech stezky. Ty byl rychlý, ale ne dost. Luciferova velitelská trubka zazněla. Ty se reflexivně vrhl po hřebcově nose. Kůň ho znovu odstrčil. Ty zaklel, vyhrabal se na nohy a uvažoval, co to do Lucifera vjelo.

„Krucinál, koni, kam se, sakra, hrneš?“

Hřebec pořád šel.

Pak se Ty přes něj podíval a pochopil, co se stalo. „Bože na nebesích,“ zašeptal.

Zebra následovala Jannu na římsu – a hřebec šel přímo za ní, odhodlán nezůstat pozadu.

42

Ty se bál i jen dýchat. Sledoval Zebru a Lucifera, jak se ubírají po úzké římse lehce jako kočky, kráčející po okapu střechy. Nejhorší část stezky byla v polovině římsy, kde se skála oddrolila, takže z už tak úzké pěšiny zbylo ještě méně. Průchod byl možný jen díky tomu, že útes v těchto místech nebyl převislý jako nad většinou římsy, nýbrž vertikální.

Když Zebra dorazila k zúženému místu, kde se skála oddrolila, zastavila se. Za pár vteřin neklidně přešlápla kopyty. Odpadly malé kousky skály, valily se a poskakovaly, až už nebyl žádný kámen, jen vzduch. Klisna ztuhla, neušla víc než pár centimetrů kupředu.

„Dělej,“ řekl Ty polohlasem. „Nemůžeš se otočit a couvat neumíš a nemůžeš tam stát věčně. Existuje jen jedna cesta, jak z toho ven, a to je nezastavovat se.“

Zebra zafrkala. Uši nastražené, pozorovala římsu před sebou. Kůže se jí nervózně zacukala. Zpotila se, až jí potemněla světlá srst kolem lopatek a plecí. Třásla se a dál stála na úzké římse.

A pak se pokusila couvnout.

Ze skal se ozval divoký výkřik jestřába. Zvuk zazněl jednou, dvakrát, třikrát, lákal a přikazoval zároveň; Janna se vrátila k druhému konci římsy, aby zjistila, co trvá Tyovi tak dlouho. Jediný pohled jí sdělil, v čem je problém a jak dalece hrozí katastrofální řešení. Začala na Zebru mluvit tlumeným hlasem, klidnila ji, chválila ji, slibovala jí všechny lahůdky, které člověk či mustang zná, jen když udělá ještě pár kroků, které ji od Janny dělí.

Klisna se zvolna znovu pohnula vpřed. Janna s nataženýma rukama couvala, volala na ni, mluvila na ni, pobízela ji kupředu. Zebra ji zvolna následovala, kladouc každé kopyto přesně – a po její pravé straně přesahovala část každého kopyta do vzduchu.

Postupně se římsa opět rozšířila, takže se Zebra mohla pohybovat rychleji. Dorazila na druhý konec stezky v potlačovaném chvatu, stěží dala Janně příležitost uhnout z cesty.

Ty ani nestihl pocítit úlevu, že je Zebra v bezpečí, neboť nyní byl na řadě u drolivého úseku kamene Lucifer. Hřebci se to zamlouvalo ještě méně než klisně, neboť byl větší a sedlové brašny se silně otíraly o převis v prvním úseku římsy, takže odstrkovaly koně směrem k prudkému srázu na dno údolí. Na rozdíl od Zebry se Lucifer v úzkém úseku pěšiny nezastavil. Jen sklopil uši a kladl každé kopyto s pečlivou opatrností, přičemž se nervózně potil, až se mu černá srst leskla jako leštěný gagát.

Právě když dorazil na druhý konec římsy, odlomil se pod jeho ohromnou vahou kus kamene. Pravé zadní kopyto úplně ztratilo oporu, což ho vyvedlo z rovnováhy.

Janna potlačila výkřik, když sledovala, jak Lucifer horečně zápasí, aby si uchoval rovnováhu a setrvačnost, která ho hnala kupředu. Dlouhé vteřiny visel hřebec na hraně pádu. Aniž by pomyslela na hrozící nebezpečí, mihla se Janna kolem Zebry, popadla Lucifera za ohlávku a táhla ze všech sil kupředu, doufajíc, že ho vyváží.

„Janno.“

Zděšený šepot sotva splynul z Tyových rtů, když Lucifer zdolal poslední kousek římsy a vrhl se na širší stezku, přičemž srazil Jannu stranou k zemi, jak spěchal na bezpečnou pevnou půdu. Hřebec se namáčkl na Zebru, oždiboval jí kýty a požadoval tak, aby pokračovala po stezce dál.

Ty stěží vnímal, jak je římsa úzká, nevšímal si tření levého ramene o převis. Zdolal kamennou stezku zbrklým tempem, jen aby už byl u Janny. Strach mu vězel v hrdle jako pěst, když poklekl vedle ní a dotkl se její líce.

„Janno?“

Pokusila se promluvit, nemohla popadnout dech.

„Jen klid, zlatíčko,“ řekl Ty. „Ten pitomý hřebec ti vyrazil dech.“

Po několika dalších vteřinách dívka s námahou opět vydechla. Dýchala nejprve trhaně, pak rovnoměrněji.

„Bolí tě něco?“ zeptal se Ty.

Zavrtěla hlavou.

„Už máš dost vzduchu?“

Kývla.

„To je dobře.“

Ty se sklonil a přitáhl si Jannu do náručí, pevně ji objal, pak se zmocnil jejích úst polibkem, který byl divoký a něžný zároveň. Po dlouhé chvíli zvedl hlavu.

„Už nikdy nic takového nedělej,“ řekl drsně. „Nic nemá cenu tvého života. Ani hřebec. Ani zlato. Vůbec nic. Slyšíš mě, Janno Waylandová?“

Kývla, zadýchaná z Tyova pátravého, dychtivého a něžného polibku víc než ze střetu s Luciferem.

Ty hleděl Janně do očí. Byly jasné a vlahé jako letní déšť, zářily pohnutím, a on cítil, jak mu srdce puká v hrudi. Sám zavřel oči, neschopen snášet pocity, které ho drásaly a rozdíraly.

Půl metru od Tyovy levé nohy explodovaly úlomky kamene a oba je zasypaly. Zezdola z údolí zazněl zvuk výstřelu z pušky.

Ty vlekl Jannu po stezce nahoru a za skalní výběžek, až nebyli z údolí vidět. Zepředu bylo slyšet kameny, valící se a odskakující pod kopyty mustangů, kteří se hrnuli pěšinou dál do kopce.

„Až se dostaneš nahoru, počkej deset minut,“ řekl Ty. „Jestli nepřijdu, nasedni na Zebru a jeď do pevnosti, jako bys měla v patách celé peklo. Nevracej se, Janno. Slib mi to. Nevracej se. Tady nemůžeš udělat nic, leda se dát zabít.“

„Dovol mi zůstat,“ prosila.

„Ne.“ řekl. Pak dodal tlumeným hlasem: „Prosím, Janno. Dopřej mi pocit, že jsem ti něco dal. Jen jednou. Jen jednou za to všechno, cos dala ty mně. Prosím.“

Dotkla se Tyovy líce prsty, které se chvěly. Otočil hlavu a velmi něžně jí políbil špičky prstů.

„Už jdi,“ řekl tiše.

Janna se otočila, rychle odcházela a snažila se neplakat. Neušla víc než třicet metrů, když uslyšela drsné, rovnoměrné zvuky Tyovy karabiny, pálící dolů do údolí.

Zbytek cesty na vrchol plošiny byl spíš klopýtání než chůze, neboť v rokli, kterou stezka vedla, bylo plno kamenné sutě a několik málo otužilých jehličnanů. Mustangové po sobě zanechávali stop habaděj – zlámané větvičky a převrácené kameny a mělké vrypy v bytelné skále.

Několik strmých stoupání bylo chválabohu krátkých. Za čtvrt hodiny už Janna stála na vrcholu plošiny. Neslyšela už deset minut v průběhu stoupání žádný zvuk střelby. Říkala si, že je to dobře, že to znamená, že Ty už se vydal po stezce nahoru. Také si namlouvala, že se mu nic nestalo, ale slzy jí pořád zastíraly zorné pole a strachem se jí svíralo celé tělo.

Z místa, kde na plošině stanula, neviděla ani náznak toho, že by nablízku končila nějaká stezka, ba ani že by ta dlouhá, mělká úžlabina, odkud právě vylezla, byla něčím odlišná od stovek podobných úžlabin, lemujících strmější okraje plošiny.

Koně se pásli opodál, ostražitě vnímali veškeré zvuky a stíny. Nasednout na Zebru donutila Jannu jen vzpomínka na Tyovy oči, které ji prosily, aby unikla do bezpečí, a něžné polibky, které ji dosud pálily na špičkách prstů a které ten slib zpečetily. Drásána strachem a žalem, vzdorem a láskou, nasedla teď na Zebru, čekala a odpočítávala minuty.

Uplynuly tři minuty. Pak pět. Osm. Devět. Deset.

Tady jsem celkem v bezpečí. Neuškodí počkat ještě chviličku. Mustangové mi řeknou, kdyby byl nablízku ještě někdo.

Dvanáct minut. Patnáct. Sedmnáct.

Janna už se dostala k osmnácti, když mustangové zvedli hlavu, otočili se a sledovali ústí rokle s nastraženýma ušima a zcela bez nervozity. Pár minut nato se z úžlabiny vydrápal Ty.

„Říkal jsem ti – deset minut,“ oddechoval ztěžka.

„Neumím počítat,“ řekla Janna, snažíc se mžikáním potlačit slzy a smích současně.

Pak se vyhoupl na Lucifera, zavedl hřebce vedle Zebry a vtiskl Janně divoký polibek.

„Sladká lhářko.“

Ty rázně pleskl Zebru po zadku, až se klisna dala polekaně do běhu. Lucifer vyrazil skokem za ní. Oba mustangové přešli do rychlého cvalu. Zvlněný povrch plošiny jim ubíhal pod kopyty.

Dvakrát uslyšeli střelbu. Pokaždé se stočili víc na východ, neboť zvuky přicházely od severu a západu. Zhruba každých deset minut Janna zpomalila do klusu, aby se koně vydýchali. Navzdory všemu svému svrbění si Ty na zpomalení tempa nikdy nepostěžoval. Věděl, že mustangové budou možná každou chvíli muset utíkat před Indiány a neměli by šanci, kdyby už byli zadýchaní po kilometrech intenzivního běhu.

Během třetího odpočinku k nim zanesl vítr zvuk vzdálené střelby z pušek. Tentokrát přicházela od východu.

„Neměli bychom…“ začala Janna.

Přerušilo ji Tyovo strohé gesto. Zastavil Lucifera, zůstal nehybně sedět a naslouchal.

„Slyšíš to?“ zeptal se nakonec.

„Pušky?“

„Trubku.“

Soustředěně se zaposlouchala. Užuž se obracela, aby Tyovi sdělila, že neslyší nic, když se znovu zvedl vítr a uslyšela z dálky slabý zvuk, stoupající a klesající.

„Slyším ji. Určitě to přichází z nížiny.“

„Kde je nejbližší místo, odkud dobře uvidíme přes okraj?“ zeptal se Ty.

„Konec východní stezky je jen pár mil odtud.“

Janna otočila Zebru, znovu pobídla klisnu do cvalu a nezastavovala se, dokud nedorazila k drolivému okraji plošiny, kde stezka začínala. Lucifer se natlačil vedle Zebry a rozhlížel se po krajině, přičemž dýchal zhluboka a volně, vypadal, jako by za sebou neměl vůbec žádnou námahu.

Ty zkoumal okolí dalekohledem, zvolna přejížděl krajinu, pátral po stopách člověka. Náhle ztuhl a předklonil se. Deset kilometrů severovýchodně od jeho současné pozice se hnala krajem malá kolona kavaleristů, mířila na jih a hnala před sebou hrstku odrodilců. Kus za první kolonou vojáků postupovala mnohem volnějším tempem druhá, větší.

Otočil dalekohled k jihu, blíž k okraji plošiny.

„Kriste všemohoucí,“ zaklel. „Cascabel nastražil léčku, číhá v záloze tam, kde stezka prochází roklí. Ta první skupina odrodilců je návnada. Má tam ukryto dost válečníků, aby zmasakrovali první skupinu kavaleristů dřív, než jim zadní voj dorazí na pomoc.“

„Stihneme to dolů včas, abychom je varovali?“

Ty chmurně pohlédl na pěšinu vedoucí dolů po východním úbočí plošiny. Byla ještě nebezpečnější, než si pamatoval. Také to byla jejich jediná naděje, jak se dostat k vojákům dřív než Cascabel.

„Bylo by k něčemu dobré, kdybych ti řekl, abys zůstala tady?“ zeptal se.

„Ne.“

„Jsi blázen, Janno Waylandová.“

Ty si narazil klobouk do čela, opřel se do provazových třmenů, vydal výkřik, při kterém stydla krev v žilách, a současně zaryl paty do Luciferových žeber.

Hřebec se vrhl přes okraj a ocitl se na strmé stezce dřív, než stihl něco namítat. Přední nohy strnulé, takřka vsedě na zadku ujížděl Lucifer první půlkilometr po stezce jako velká černá kočka. Aby pomohl hřebci udržet rovnováhu, zapřel Ty nohy do provazových třmenů a zaklonil se tak, až se kloboukem dotýkal koňského zadku.

Když Lucifer klopýtl, Ty mu zvedl hlavu zpátky nahoru mocným škubnutím za otěže ohlávky, čímž vrátil hřebci rovnováhu. Obklopen létající kamennou drtí a valícími se, poskakujícími oblázky, řítili se kůň i jezdec dolů z nebezpečného svahu.

Zebra a Janna je následovaly dřív, než se prach stihl usadit. Stejně jako hřebec i Zebra zdolávala nejstrmější partie klouzáním vsedě, přičemž hlína a drobné kameny létaly všemi směry. Janniny copy, už rozcuchané větrem, se úplně rozpletly. Vlasy se jí vlnily a vlály s každým pohybem mustanga, zvedaly se za ní jako saténový praporec.

Když měl Lucifer na dolní části stezky zase pevnou půdu pod nohama, odvážil se Ty jednou ohlédnout. Viděl Zebru po spěnky hluboko v oblaku hlíny a oblázků a za ní vlály Janniny vlasy. Mustang ostře uskočil stranou, jen taktak se vyhnul kamennému výběžku. Jannino tělo se pohybovalo spolu s klisnou, jako by bylo její součástí stejně jako hříva, ohon nebo kopyta.

Lucifer cválal dál dolů po svažité stezce a zdolával i ty nejobtížnější části s jistotou koně, zvyklého pohybovat se v nesnadném terénu. Ty se nijak nesnažil zpomalit hřebcovo tempo, neboť každá vteřina zdržení znamenala o vteřinu bližší smrt pro nic netušící vojáky v prvním voji. Jakmile se stezka vyrovnala, nasměroval Lucifera zhruba k postupující koloně, přenesl váhu dopředu na mocná koňská ramena a pobídl ho do rychlejšího trysku.

Když Zebra zdolala poslední úsek východní stezky, byla víc než sto metrů za Luciferem. Janna však znala krajinu daleko lépe než Ty. Vedla Zebru směrem, který se vyhýbal nejhlubším korytům a skalnatým vyvýšeninám. Klisna zvolna začala Lucifera dohánět, až nakonec běželi bok po boku, nosy natažené dopředu, ocasy vlající ve větru. Jezdci se nakláněli nízko nad jejich šíje a pobízeli mustangy kupředu.

Střelba z pušky zazněla jako staccatový doprovod rytmického dunění cválajících kopyt. Kolem Tyovy hlavy zasvištěla kulka z ručnice. Letmo se ohlédl doprava a uviděl, že Indiáni zjevně upustili od myšlenky zavést vojáky do pasti. Místo toho odrodilci odbočili stranou, aby dohnali velikého černého hřebce a ženského ducha, který má vlasy jako stín ohně. K honbě se přidal dokonce i Cascabel. Prach se zvedal z místa, kde byla připravena léčka, jak válečníci hnali své oře do cvalu a vyrazili, aby odřízli Janně a Tyovi cestu k vojákům.

Ty nedbal na vítr, který ho bodal do očí, otočil se opět dopředu, upřel pohled mezi Luciferovy černé uši a snažil se odhadnout svou vzdálenost od kolony vojáků. Kavaleristé reagovali mnohem pomaleji než odrodilci, teprve nyní začínali měnit směr a pronásledovat svou odrodileckou kořist v novém kurzu.

Trvalo mu jen pár vteřin, než pochopil, že vojáci se pohybují příliš pomalu a jsou příliš vzdáleni, než aby pomohli Janně a jemu – jejich sestup z plošiny byl tak rychlý, že se ocitli mnohem blíž ke Cascabelovi než k vojákům, které chtěli varovat před hrozící léčkou. Bylo to tím horší, že odrodilci, kteří číhali v záloze, jeli na čerstvých koních, kdežto Zebra a Lucifer už uběhli mnoho kilometrů ještě před tím děsivě bleskurychlým sestupem po východní stezce. Nyní mustangové běželi členitým terénem, přeskakovali příkopy a malá koryta potoků, prodírali se porostem, poháněni svými jezdci a svištěním kulek.

Ty věděl, že ani Luciferova ohromná srdnatost a síla nedokážou převážit misky vah. Vojáci byli prostě příliš daleko, odrodilci příliš blízko, a ani koňští duchové nedokážou předběhnout kulky. A přesto stačily jen dvě minuty, snad dokonce i jen jedna. S minutovým náskokem by možná Jannin rychlý mustang dokázal dorazit pod ochranu vojáků.

Jen jedna minuta.

Shodil z ramene pušku a vypálil pár výstřelů, i když věděl, že je to marné. Lucifer běžel příliš rychle a terén byl příliš hrbolatý, než aby mohl mířit přesně. Zavěsil se na ohlávku, pokusil se zpomalit hřebcovo střemhlavé tempo, aby se ocitl mezi odrodilci a Jannou. Zebra se postupně začala vzdalovat, ale ne dost rychle, aby to Tyovi vyhovovalo. Zkusil ještě párkrát vystřelit, ale pokaždé, když se otočil, aby vypálil, musel pustit zauzlenou otěž ohlávky, což znamenalo, že Lucifer okamžitě opět vyrazil plnou rychlostí.

Krucinál, koni, nechci tě strhnout, aby ses zastavil. V téhle rychlosti by sis patrně zlomil vaz a já bych sakra jistě nedopadl o moc líp. Ale jestli nás dostanou odrodilci, tak je dozajista po nás.

A ať mě vezme čert, jestli dopustím, aby dostali Jannu.

Ty nahrbil ramena, jak se připravoval silně trhnout za jednu stranu ohlávky, aby stáhl Luciferovu hlavu ke straně, což by ho vyvedlo z rovnováhy a přimělo spadnout.

Ještě než však stihl trhnout otěží, uslyšel zepředu výstřel z pušky. Podíval se přes Luciferovy uši a uviděl, že z kolony vojáků se oddělila skupina čtyř jezdců. Muži pálili vytrvale a s pozoruhodnou přesností, neboť měli oporu v podobě skutečných třmenů a jejich koně byli vycvičení pro válku. Opakovací pušky, které čtveřice mužů používala, vydaly za čtyřicet odrodilců ozbrojených pouze zbraněmi na jeden výstřel. Koně těch čtyř mužů byli velcí, tmaví a běželi jako peklo puštěné ze řetězu, ponechávajíce kavalerii za sebou, jako by oři vojáků byli přibiti k zemi.

Podruhé za ten den se Tyův mrazivý bojový pokřik zvedl nad burácení pušek a kopyt. Tentokrát to však nebyl pokřik vzdoru, nýbrž vítězoslávy. Ti koně patřili MacKenzieům a jeli na nich MacKenzieovi muži a Modrý vlk.

Janna mžikáním zaháněla slzy, které jí ve větru vyhrkly z očí, a uviděla čtyři koně, ubíhající směrem k ní, uviděla kouř z pušek a pochopila, co způsobilo Tyův vítězoslavný pokřik: rychlost těch čtyř koní převážila rovnováhu. Dorazí k Tyovi a Janně dřív než Cascabel.

„Dokážeme to, Zebro. Dokážeme to!“

Jannin výkřik radosti se proměnil v zaječení, když Zebra padla k zemi a udělala divoký přemet, při němž shodila svou jezdkyni na zem.

43

Ještě než Janna dopadla na zem, Ty už táhl otěže dozadu a doprava, čímž donutil Lucifera k prudkému obratu. Navzdory rychlosti Tyových reflexů se hřebec hnal tak rychlým tryskem, že už jen samotná setrvačnost je přenesla přes místo, kde prve Janna spadla. Dávno předtím, než hřebec dokončil obrat, Zebra se klopýtavě zvedla a zůstala stát sama a třesoucí se, odlehčujíc levou přední nohu. Kolem ní třaskala palba z pušek. Vrhla se stranou, do úkrytu mezi nedaleké borovice.

Ty viděl, jak se klisna pohybuje na třech nohách, a věděl, že Janně nebude k ničemu dobrá. Pár metrů od mustanga se Janna pracně zvedala na všechny čtyři, očividně omámená a dezorientovaná silou pádu. Necelý kilometr za ní se blížili Cascabel a jeho odrodilci v oblaku prachu a vítězoslavného jekotu, s jistotou, že mají kořist konečně na dosah.

Odhadl vzdálenosti a hbitě si uvědomil, že Lucifer neběží dost rychle, aby donesl Jannu do bezpečí dřív, než se Indiáni ocitnou na dostřel. Hřebec se namáhal, využíval k běhu každičkou unci síly, kterou ve svém mohutném těle měl, ale nesl na hřbetě víc než sto padesát kilogramů.

Tyův nůž se zableskl, přeťal kožený pás, který držel na Luciferově zpěněném těle sedlové brašny plné zlata. Těžké vaky spadly právě ve chvíli, kdy mustang přeskakoval mělké koryto potoka. Zlato zmizelo beze stopy ve zvrásněné zemi. Zbaven mrtvé váhy, zrychlil Lucifer cval.

„Janno!“ křikl Ty. „Janno! Tady!“

Stěží při vědomí, obrátila se Janna za hlasem muže, jehož milovala. Shrnula si vlasy z očí, přiměla se postavit a spatřila, jak se k ní Lucifer žene jako o život. Ty se skláněl nízko nad koňskou šíji, pomáhal hřebci, jak jen jezdec může, a současně hnal Lucifera ze všech sil.

Nad hlavou svištěly Janně kulky a zatínaly se do hlíny kolem ní. Vnímala je jen vzdáleně, jako by se dívala opačným koncem dalekohledu, neboť se soustředila na divokého hřebce, řítícího se na ni s jezdcem, který se držel na jeho černém hřbetě jako kočka.

Sto metrů za Tyem se hnali terénem čtyři muži na koních jako jezdci z Apokalypsy, rozsévající zkázu a smrt mezi všemi odrodilci, kteří se dostali na dostřel jejich opakovaček. Kanonáda útočící Indiány zpomalila, neboť nebyli zvyklí setkávat se s rychlopalnými puškami.

V posledním možném okamžiku Ty pevně zaklesl pravou ruku do Luciferovy vlající černé hřívy a druhou vztáhl k Janně. Věděl, že ji musí popadnout a nepustit – setrvačnost uhánějícího hřebce ji rychle zvedne od země a umožní Tyovi vytáhnout ji na koňský hřbet.

„Připrav se!“ křikl a doufal, že ho Janna slyší.

Jeho hlas zapadl mezi válečný pokřik Indiánů za Jannou, zmatené burácení výstřelů a bubnování cválajících kopyt. Soustředila se a čekala, zatímco Lucifer se na ni řítil jako odbrzděný vlak. Navzdory nebezpečí, že bude udupána, neucukla ani neuhnula, neboť věděla, že její jediná naděje na život leží v rukou muže, který už se skláněl nízko nad tělem uhánějícího hřebce a vztahoval k ní ruku.

Během okamžení byla škubnutím zvednuta od země a vržena na Luciferův hřbet těsně za Tye. Automaticky vyrovnala pozici, popadla ho kolem pasu a držela se vší silou, zatímco Ty hnal mustanga rychlým, plavným obloukem, tak aby se vzdálili od odrodilců. Když mustang znovu vyrovnal kurz, Ty vydal další mrazivý bojový pokřik. Lucifer přitiskl uši k hlavě a jeho kopyta vyrážela velké kusy země, jak odevzdával svým jezdcům poslední zbytky síly ve svém mohutném těle a běžel zběsilým tempem navzdory váze, kterou nesl navíc.

Tyův bojový pokřik se mu vrátil znásoben a umocněn čtyřmi jezdci, kteří se k němu blížili. Rovnoměrně se rozestoupili kolem zpěněného, uhánějícího hřebce. Každý z mužů vytrvale pálil a plně využíval taktické nadřazenosti, kterou jim poskytovaly jejich opakovací pušky. Už byli dost blízko, aby mohli mířit přesně dokonce i ze hřbetu běžícího koně. Nepřetržitý déšť kulek rozbil první řady útočících odrodilců, což zpomalilo ty, kteří byli hned za nimi, a zmátlo ty, kteří byli po stranách.

Výkřik největšího MacKenzieho přiměl všechny čtyři koně prudce zatočit. Záhy už cválali ze všech sil v patách za Luciferem, kam za nimi jen tu a tam zalétla kulka z pušky dezorganizované změti odrodilců.

Zbylo už jen několik málo pronásledujících válečníků, neboť Cascabel zahlédl větší voj vojáků, kteří se hnali cvalem ze všech sil, aby pochytali menší skupinu od chvíle, kdy se poprvé ozvala střelba. Cascabel byl příliš mazaný, než aby bojoval s armádou za podmínek, které si sama určila. Léčka a útok ze zálohy byla jedna věc, vypjatá bitva byla něco docela jiného. Vůdce odrodilců otočil koně a začal křičet rozkazy. Zakrátko odrodilci změnili směr a ustupovali jako o překot, přičemž si šetřili zbraně a munici na lepší bojiště.

První skupina vojáků se přehnala kolem Tye a pak kolem bratrů MacKenzieových. Žádná skupina nezvolnila tempo. Teprve když byli bratři na dohled od větší armádní kolony, dohnali Lucifera.

Protože věděl, že jsou konečně v bezpečí, Ty zpomalil hřebce do kroku, hladil mustanga po zpěněné šíji a zas a znovu ho chválil. Největší z bratrů MacKenzieových přitáhl otěže a zastavil vedle něj.

„To je hromský kůň, na kterém jedeš. Mám se domnívat, že je to proslulý Lucifer?“

Jako odpověď mu postačil Tyův zářivý úsměv.

„Pak tedy za tebou musí sedět tvá slavná hedvábná dáma,“ opáčil muž suše.

Janna sebou škubla a odvrátila pohled od zvláštních, zlatozelených očí vysokého jezdce. Okamžitě pochopila, že tenhle muž je určitě Tyův bratr, neboť dva muži si dozajista nemohli být tak podobni, aniž by byli příbuzní. Vysoký, silný, tmavovlasý – na první pohled mohl být Tyovým dvojčetem. Druhý pohled prozradil rozdíly: tvrdost rysů tváře, sardonicky zvlněná ústa, oči, které s neúnavným pragmatismem sumarizovaly vše, co spatřily.

„Janno Waylandová, seznam se s Loganem MacKenziem, mým starším bratrem,“ řekl Ty.

Dívka sevřela paže kolem Tyova pasu. Nepromluvila ani neodvrátila tvář z úkrytu těsně pod jeho lopatkami.

„Zlatíčko? Není ti nic, že ne?“

„Není,“ řekla ztlumeným hlasem. „Můžeme se vrátit pro Zebru?“

Loganovo černé obočí se zvedlo, když uslyšel chraplavý dráždivý ženský hlas, vycházející z tak neupraveného a rozcuchaného stvoření.

„Ne. Cascabel nebude utíkat věčně. Rozdělí své síly a vrátí se, aby vyzvedl zvědy, zatoulance a všechno ostatní, co zahlédne, než slunce zapadne.“

„Ale…“

„Ne,“ přerušil ji drsně Ty. Pak vlídněji: „Je mi líto, zlatíčko. Je to pro tebe prostě moc nebezpečné. Zebře se nic nestane. Mustangové jsou tvrdí. Musí být. Odkulhala do úkrytu, ještě než ses zvedla na všechny čtyři.“

„Zebra?“ zeptal se Logan mírně. „Vy jste si tady drželi zoo?“

Když Janna mlčela, odpověděl Ty: „Zebra je mustang. Janna do ní mluvila, až se s námi spřátelila.“

Logan pohlédl na Tye úkosem svýma zelenýma očima. „Mluvila do ní?“

„Přesně tak, starší bratře. Mluvila. Žádné provazy. Žádné sedlo. Ba ani uzda nebo třmeny. Jen ty uklidňující ruce a ten sladký, ochraptělý hlas, co slibuje všechno možné… a pak to do puntíku splní.“

Logan přimhouřil oči nad kypící směsicí citů, kterou slyšel z Tyova hlasu – náklonnost, hněv, zmatek, vášeň.

„Vypadá to, že na to nenachytala jen toho zebřího mustanga,“ zamumlal.

Pokud Ty jeho konstatování slyšel, nedbal na ně.

Za nimi se znovu ozvala střelba. Druhá kolona vojáků se právě ocitla na dostřel od prchajících odrodilců. Divoká píseň trubky přehlušila zvuk výstřelů.

„Doufejme, že kdo ty vojáky vede, vyzná se ve své práci,“ podotkl Ty. „Cascabel připravil léčku, která by byla ten první voj zlikvidovala dřív, než by stihly dorazit posily.“

„Tak proto jste se vy dva hnali dolů, jako by vám za patami hořelo. Case něco slyšel a zamířil dalekohled na útes. Hned poznal, že jsi to ty.“

„To se divím, že mě Modrý neuviděl jako první. Má oči, že by zahanbil i orla.“

„Modrý mluvil tou dobou s poručíkem, snažil se toho zatraceného pitomce přesvědčit, že se možná ženeme do léčky.“

„A?“

„Modrý se dočkal odpovědi, že kdyby poručík stál o radu domorodce, řekl by si o ni.“

Ty s němým znechucením potřásl hlavou. „No, aspoň zaměstná Cascabela na tak dlouho, než se odtud Janna dostane. Cascabel učinil několik slavnostních slibů stran jejího skalpu.“

Logan se podíval z bratra na kaštanovou dívku, která po prvním krátkém pohledu odmítala MacKenzieům čelit. Rozpomněl se na záblesk bolesti, který prve spatřil v Jannině tváři, než se odvrátila. Mírně přitáhl koni otěže, naklonil se k ní a vsunul jí ruku pod bradu. Jemně, pevně ji obrátil čelem k sobě.

„Klid, maličká,“ řekl chlácholivě. „Nikdo ti neublíží. Jen chci mít jistotu, že ti nic není. To byl pekelný pád, co jsi předvedla.“

Janna se neochotně obrátila k Tyovu staršímu bratrovi. Dlouhé, překvapivě jemné prsty se dotýkaly pohmožděného místa na líci a oděrky na bradě. „Máš závrať?“ zeptal se.

„Nic mi není. Nevidím dvojitě. Žádná nausea. Nepřistála jsem tak tvrdě, abych měla otřes mozku.“

„Ví, o čem mluví,“ řekl Ty. „Její taťka byl lékař.“

Černé obočí se znovu zvedlo, pak se Logan usmál a jeho drsná tvář zněžněla. „Zvládneš to, Janno Waylandová. Bude to dobré.“ Obrátil se k ostatním třem jezdcům. „Poslouchejte, hoši. Tahle dáma je Janna Waylandová. Janno, ten velký je Modrý vlk.“

„Velký?“ zeptala se Janna, rozhlížejíc se po mužích, kteří ji obklopovali. „Naznačuješ, že někdo z vás je malý?“

Jeden z jezdců zaklonil hlavu a rozesmál se, čímž jí připomněl Tye.

„Ta hyena chechtavá je Duncan,“ řekl Logan. „Ten tmavooký na ryzákovi, co vypadá tak zlověstně, je Modrý vlk.“

„Těší mě, Janno Waylandová,“ ozval se Modrý vlk tónem vzdělance a jeho úsměv popíral samotnou představu „zlověstnosti“. Smekl klobouk a znovu se věnoval pozorování krajiny, nehrozíli odněkud nebezpečí.

„Ten tichý je Case. To je náš benjamínek.“

Case se Janně lehce uklonil. Jediný pohled do jeho bledě zelených očí Jannu ujistil, že Case je sice možná nejmladší věkem, ale ne drsnými zkušenostmi. Byla v něm temnota, která se nedala vyjádřit slovy. Vlna nepřekonatelného smutku a soucitu se v Janně zvedla při pohledu na Tyova nejmladšího bratra.

„Nazdar, Case,“ řekla tiše, jako by mluvila k nezkrocenému mustangovi.

Ty uslyšel pohnutí v Janniných slovech, dost zasmušile se sám pro sebe usmál a řekl hlasem tak tichým, že ke Caseovi nedolehl: „Šetři si milá slůvka pro někoho, kdo je ocení, zlatíčko. K lidem kromě nejbližších členů rodiny má Case asi tolik citu jako kamenný útes.“

„Proč?“

„Válka.“

„Tys byl taky ve válce.“

Logan pohlédl na Jannu. „Všichni MacKenzieovi muži bojovali,“ řekl. „Case je jediný, kdo o tom nechce mluvit. Ani slovem. Nikdy. Ani s Duncanem, který většinu času bojoval po jeho boku. Duncan taky moc nemluví, ale je to nějak jiné. Ještě pořád se směje. Case ne.“ Logan potřásl hlavou. „Je to zatracená škoda. Case míval tuze báječný smích. Lidi ho slyšeli a zastavovali se a civěli a pak se usmívali, a za chvilku už se taky smáli. Caseovi nikdo nedokázal odolat. Měl úsměv jako padlý anděl.“

Zřejmá lítost v Loganově tváři znovu změnila názor, který na něj Janna měla. Navzdory tvrdému zevnějšku byl Logan mužem, který chová hlubokou náklonnost ke své rodině. Dost teskně se Janna v duchu ptala, jaké by to bylo, vyrůstat v takovém přívětivém prostředí. Otec ji miloval, ale dost nepřítomně, nikdy se vlastně nenamáhal zjišťovat touhy a stesky své dcery, stále se hnal jen za vlastními sny a na její se nikdy neptal.

„To je ale smutný úsměv,“ podotkl Logan. „Máš tam rodinu?“

„Kde?“

„Na Cascabelově území.“

„Ledaže by se Bláznivý Jack dal nazvat rodinou,“ řekla Janna. „Kromě toho spíš utekl, než aby se tu potloukal a nechal se odvléct do pevnosti. Ví, jak budeme naštvaní kvůli tomu zlatu.“

„Zlatu?“ Logan pohlédl na Tye.

„Je ho přes sto kilo.“

Logan hvízdl. „Co se stalo?“

„Polovinu nám dal a my slíbili, že polovinu odneseme jeho dětem.“

„Kde jste je nechali?“

„Nenechali,“ řekla Janna. „Je v těch sedlových brašnách před Tyem.“

Ty a Logan si vyměnili pohled. „Lucifer by to neunesl,“ řekl Ty. „Odřízl jsem to.“

Janna ztuhla. „Ale měl sis za to koupit svou hedvábnou dá…“

„Ještě jedno slovo, Janno Waylandová,“ přerušil ji Ty divoce, „a osobně tě předám těm odrodilcům ke skalpování!“ Zhluboka se nadechl a pracně se snažil udržet svůj zrádný temperament na uzdě. „Každopádně to zlato není ztraceno. Hned jak budu mít jistotu, že si Lucifer při tom běhu neublížil, vrátím se pro sedlové brašny.“

Jannu nepřekvapovalo, že by Ty riskoval život při opětovném hledání zlata, ale ráda by mu to byla rozmluvila. S nadějí pohlédla na Logana. Jeho úsměv ji neuklidňoval – splňoval sardonický příslib, kterého si prve všimla v linii jeho úst.

„Takže Janna přece jen není tvá hedvábná dáma?“ zeptal se Logan Tye. „To je od tebe sakra ušlechtilé, žes jí i tak zachránil kůži za cenu všeho toho zlata.“

Chladné, bodavé ostří Loganova tónu Tyovi neuniklo. Stejně jako káravý pohled bratrových očí, neboť pochopil, že Ty je Janniným milencem, hned když ji Ty oslovil jako „zlatíčko“ něžným, starostlivým hlasem.

„Nech toho,“ řekl Ty bezvýrazně.

Loganův úsměv se nedefinovatelně změnil, stal se takřka soucitným, když pochopil Tyovo dilema. Po léta pronásledovalo Tye to nejlepší, co jižanská i seveřanská společnost mohla nabídnout; odmítal všechny ženy ve své honbě za snem o ideální hedvábné dámě. A teď se beznadějně zapletl s divokou, šedookou žínkou, jejíž hlas by dokázal zapálit i kámen.

Logan se naklonil a plácl Tye po rameni s drsnou náklonností. „Zapomeň na zlato, bratříčku. Vypustím na tu tvou nezkrocenou dámu od mustangů Silver. Za pár týdnů vůbec nepoznáš, že se narodila a vyrůstala v ohradě mezi plnokrevníky.“

Janna odvrátila tvář a snažila se skrýt rudý příliv, který jí stoupal do obličeje při pomyšlení na nepřeklenutelnou propast mezi hedvábím a vepřovicí. Se zavřenýma očima se držela Tye a v duchu se s ním loučila, neboť s hořkosladkou jistotou věděla, že půjde po tom zlatě… a ona od MacKenzieů odejde a ani se neohlédne, dá Tyovi svobodu, aby mohl jít za svým snem.

„Máš v plánu vzít ji do Wyomingu?“ zeptal se Case. Stejně jako jeho oči byl i jeho hlas chladný, bez vášně. Pozoroval Jannu pronikavě inteligentním pohledem.

Ty se otočil a zamračil se na něj. „Ano. Máš nějaké námitky?“

„Ani jedinou.“

Ty čekal.

„Ona nechce,“ řekl Case věcně. „Stejně půjde.“

„Nosí pod srdcem MacKenzieovu krev?“

Kdyby tu otázku položil někdo jiný, Ty by ho srazil k zemi. Jenže Case nebyl někdo jiný. Protože Case v sobě zničil nebo zazdil všechny city, nepředpokládal jejich přítomnost u někoho jiného.

„Možná čeká mé dítě,“ řekl Ty upjatě.

„Pak bude ve Wyomingu, až tam dorazíme my.“

Bez varování se Case naklonil, strhl Jannu z Luciferova hřbetu a přehodil si ji přes sedlo.

„Ty!“

„To nic. Case se o tebe dobře postará.“ Ty se prapodivně usmál. „Neutíkej mu, zlatíčko. Je to nejlepší lovec z nás ze všech.“

44

Ve Wyomingu určitě mají kouzelná zrcadla,“ řekla Janna, pohlížejíc nevěřícně na vlastní odraz. „Tohle nemůžu být já.“

Silver MacKenzieová se usmála, dotkla se poprašku růže na Janniných lících a poodstoupila, aby si prohlédla výsledek. „Je to úžasné, co dokážou s tělem udělat tři týdny pravidelné stravy a spánku, že ano?“

„Spíš čtyři,“ podotkla Janna.

Ledově modré oči Silver se na okamžik zavřely, jak se snažila ovládnout; při myšlence na ztrátu Logana ji mrazilo u srdce.

„Mužům se určitě nic nestalo,“ řekla Silver pevně. „Najít zlato asi bylo těžší, než si mysleli, to je všechno. Možná si Ty přesně nezapamatoval, kde ty sedlové brašny odřízl. Odjížděli jste dost ve spěchu, podle toho, co říkal Case.“

Janna se chabě usmála. „Dalo by se říct. Aspoň Ty měl naspěch, aby se dostal pryč.“

„Když je řeč o tom odjezdu…“ Silver dychtivě měnila téma.

Do Janniných lící se nahrnula krev, když se rozpomněla na večer poté, co dorazila do Wyomingu. Case ji dost neomaleně shodil na zápraží, řekl Silver, že Janna přijela, aby ji vyhřebelcovala a vyškolila jako stájového koně pro Tye, a že možná čeká Tyovo dítě. Silver měla pochopení, Cassie byla přímo andělská a Janna utekla oknem z prvního patra při první příležitosti, kdy se všichni otočili zády.

Nazítří ráno Case s velmi upjatým výrazem přivezl Jannu zpátky, postavil ji na zápraží a sdělil jí, že buď může dát své slovo na to, že neuteče, dokud se Ty nevrátí, nebo na něj může čekat se svázanýma rukama a nohama jako slepice, kterou nesou na trh.

„… teď už víš, proč muži rádi oblékají své ženy do metrů hedvábí,“ končila Silver. Odfoukla si ze rtů pramínek vlasů, bledých jako měsíc, když se skláněla a upravovala širokou sukni Janniny plesové toalety ze smetanového hedvábí.

„Cože?“ zeptala se Janna, pohroužená do vzpomínek.

„Ve všech těch krinolínách a volánech se nedá utéct, proto. Zmůžeme se nanejvýš na vážnou tvář a důstojný, velmi pomalý odchod.“

Dívka se usmála, právě když se Silver napřímila. Starší žena zůstala zírat, upoutána podívanou, kterou Janna představovala. Tmavě kaštanové vlasy měla vyčesané do výše v klamně jednoduchých pletencích, protkaných šňůrami perel. Perly obkroužily i šíji v podobě jemného obojku, uprostřed kterého byl rubín, jenž byl v majetku rodiny Silver už tři sta let. Z uší visely Janně perlové náušnice se slzami rubínů. Plesová toaleta, odhalující ramena, měla vpředu živůtek vybíhající cudně do špičky. Náznak stínu mezi Janninými ňadry byl stejně svůdný, jako byly linie plesové toalety jednoduché. Na úpatí jemného výstřihu byla přišpendlena brož z rubínů a perel. S každým nadechnutím, s každým pohybem se oheň rubínu zatetelil jako ozvěna tajného ohně v Janniných vlasech.

„Stín ohně,“ zašeptala Silver. „Odrodilci tě viděli velmi jasně, viď? Opravdu jsi přímo omračující. Ty šaty na tobě vypadají daleko lépe, než kdy vypadaly na mně, stejně jako ty rubíny.“

„To jsi moc hodná, že to říkáš.“

„Pravda bývá málokdy hodná,“ opáčila Silver chmurně.

Janna pozorovala stíny obav ve tváři té ženy a věděla, že si dělá starosti o manžela.

„Loganovi se určitě nic nestalo,“ uklidňovala ji. „Je chytrý a tvrdý chlap.“

„Všichni MacKenzieové jsou chytří a tvrdí. Dokonce i ženy. Krásně mezi ně zapadneš.“

Nastalo ticho, pak Janna řekla chraplavě: „Ty chtěl od své ženy něco jiného.“

„Aha, ano, Tyova slavná hedvábná dáma.“ Silver viděla, jak sebou Janna škubla. „Neboj se, jen se na tebe podívá a uvidí ženu svých snů. Je to sice tvrdohlavý MacKenzie, ale není slepý jako krtek.“

Jannu pálily v očích slzy, když slyšela svůj tajný sen vyslovený nahlas. Naděje na to, že se k ní Ty obrátí a spatří svou hedvábnou dámu, byla tak nepřekonatelná, až byla vůči ní bezmocná. To ji drželo ve Wyomingu neméně než Caseova hrozba.

Ruka Silver spočinula lehce na Jannině líci. „Ví, jak moc ho miluješ?“

Dívka zvolna kývla a zašeptala: „To nestačilo. Jeho sen…“

„To ta válka, Janno. Každý z MacKenzieů na ni reagoval jinak. Logan toužil po pomstě.“ Silver stočila koutky úst k bradě ve smutné vzpomínce. „Dosáhl jí, ale nebyla taková, jak si představoval. Myslím, že Ty zjistí, že to hedvábí taky není takové, jak si představoval.“

Z přední části domu se ozvalo volání. Obě ženy ztuhly v divoké naději, než si uvědomily, že je to Case, který vítá hosty, a ne Case ohlašující návrat Modrého vlka a bratrů MacKenzieových. Janna však potřebovala jistotu. Rozběhla se k oknu a vyhlédla ven. První hosté vskutku přijížděli.

„Pořád ještě je mi zatěžko uvěřit, že po Wyomingu volně pobíhají urození pánové a dámy.“

Silver se sarkasticky usmála. „Naneštěstí je to pravda. A co hůř, s většinou z nich jsem spřízněna buď krví, nebo sňatkem.“ Vyhlédla z okna. „Tyhle exempláře jsou hosté bratránka Henryho. Oni vlastně nežijí ve Wyomingu. Přijeli sem jen lovit.“ Vzdychla a roztřásla záhyby své sukně, aby splývaly jaksepatří. „Radši je půjdu uvítat. Case má dokonalé způsoby, ale velmi rychle se té hry nabaží. Nechci, aby ho Melissa zahnala dřív, než vůbec začne ples. Je skvělý tanečník. Skoro tak dobrý jako Ty.“

„Neumím si představit ženu, která by Case zahnala kamkoliv.“

„Vlastně je to moje vina,“ řekla Silver, když spěchala ze dveří ložnice a plesová toaleta se kolem ní půvabně vzdouvala. „Přiměla jsem ho slíbit, že Melissu neurazí. Case bere sliby velmi vážně. Přijď dolů, hned jak budeš hotová, ale ať ti to netrvá moc dlouho. Všichni umírají touhou tě poznat. Ženy jsou v našich končinách tuze vzácné. Zvlášť mladé a hezké ženy.“

Janna ještě okamžik hleděla do zrcadla. Dívala se odtud na ni cizinka, žena ne nepodobná elegantním zjevem své matce, ale stejně cizinka. V duchu se ptala, zda si někdy zvykne na šaty a šelestivé záhyby látky. Ještě i skoro po měsíci stále vnímala tlumivé metry látek, které jí splývaly po nohou, a kontrastující těsnost živůtku a pasu. I kdyby jí látka dovolila běžet, sevřený pás by znemožnil zhluboka se nadechnout. Nejtěžší však bylo vydržet ve střevících. Škrtily.

Zadívala se ke skříni, kde viselo šatstvo po otci. Vyprala a vyspravila je velmi pečlivě, neboť to bylo vše, co jí patřilo. Mokasíny měla také pozáplatované; použila jelenici, kterou vyměnila za něco ze svých léčivých bylin. Její polní láhev, váček s léky a rozdrbaná svinutá pokrývka byly také uloženy a čekaly, aby je mohla na poslední chvíli popadnout a odnést.

Možná je nebudu potřebovat. Možná se na mě Ty podívá a uvidí ženu, kterou by dokázal milovat. Možná…

Rukama, jejichž sametová měkkost dosud Jannu čas od času překvapovala, sáhla do váčku a vytáhla matčinu kresbu. Zádumčivě hleděla na svůj odraz v zrcadle, pak na kresbu a znovu do zrcadla.

Potěší ho to, co uvidí? Přikloní se ke mně z lásky místo z povinnosti?

Po několika minutách odložila kresbu stranou a sešla dolů budovou obrovského ranče, která byla obnovena poté, co ji takřka strávil požár. Procházela místnostmi, kam byl nábytek dovezen z Anglie a Francie, vystlanými koberci, jež pocházely z Číny. Sotva si všímala elegantního zařízení. Její pohled neupoutaly ani jiskry z křišťálu, odrážejícího plameny svíček. Myšlenkami byla opět v tajném údolí, kde jí Ty otvíral svou náruč s úsměvem na tváři a s láskou v očích.

Janna absolvovala rituál představování a zdvořilých slůvek, pohybovala se s přirozeným půvabem, který zdůrazňoval šelest hedvábí kolem jejího těla. Přitahovala muže jak svou zdrženlivou krásou, tak přirozenou žízní mužů v drsném kraji po všem, co je něžné a křehké. Byla jako rubín mezi jejími ňadry – jasná, a přesto záhadná, jiskřivá, a přesto uzavřená, ohnivě zbarvená, a přesto chladná na dotek. Když zahrály housle, tančila s muži ze sousedních rančů, s titulovanými i obyčejnými, s muži, kteří sdíleli společný zájem – Jannu – a společné trápení – její nezájem o ně.

„Smím prosit o tento tanec?“

Janna potlačila leknutí a zaostřila pohled na muže, který stál mezi ní a září svíček od bufetového stolu. Na kratičký okamžik, v němž se jí zastavilo srdce, měla dojem, že se Ty vrátil. Pak si uvědomila, že ta známá, ramenatá silueta patří Caseovi.

„Ano, samozřejmě,“ řekla a vztáhla k němu ruku.

Pár minut nato už vířila a otáčela se při majestátních tónech valčíku, který hrála Silver na fortepiano. Hudba byla sytá a civilizovaná, jako brokátová výšivka zvuku na noci v divočině. Case tančil s ležérní dokonalostí kočky stopující kořist.

„Pozoruju tě,“ řekl.

Janna vzhlédla do jeho bledě zelených očí. „To není třeba. Dala jsem své slovo. To slovo dodržím.“

Kývl. „To mi starost nedělalo. Bál jsem se, abys neuvěřila všem těm zdvořilým nesmyslům, co ti lijou do hlavy bratránci Silver a hosté.“

S úsměvem, který měl co dělat, aby se nezměnil v úšklebek, zavrtěla Janna hlavou. „Vím, co jsem a co nejsem,“ řekla chraplavě. „Nejsem ta nejkrásnější květinka, co kdy vykvetla na půdě Západu, mimo jiné. Ani nejsem hloupá. Vím, co chtějí muži získat od ženy lichotkami.“ Setkala se s Caseovým pohledem a dodala klidně: „Tvůj bratr mi nelhal v ničem, ani v tomhle ne. Vždycky zcela jasně konstatoval, že moje ženské půvaby jsou… skrovné.“

Case pohlédl na hrdé, nešťastné našpulení Janniných úst. „To se Tyovi nepodobá. Vždycky uměl mluvit tak květnatě, až mu to záviděli všichni chlapi kolem.“

„Květnatost se hodí k hedvábí.“

„A ty jsi nebyla hedvábná, takže šetřil květy a šel rovnou k věci, je to tak?“

Dívčina víčka zamžikala. To byla jediná známka její bolesti, ale Case si jí všiml. Jak ji Ty upozornil, Case byl nejlepší lovec ze všech MacKenzieů. Nic neuniklo jeho chladným, lhostejným očím.

„Ne, nebyla jsem hedvábná,“ souhlasila Janna chraplavě.

„Ale teď už jsi.“

Smutně se usmála a mlčela.

Jeden z hostů bratránka Henryho je přerušil. Janna se snažila rozpomenout na jeho jméno, ale nenapadalo ji nic než vzpomínka na mladíkovy soustředěné, hladové oči, pozorující, jak se rubínová brož blýská a tetelí s každým jejím nadechnutím. Modlila se, aby už valčík skončil a ona byla volná.

„Jsou všechny ženy na Západě tak kouzelně tiché?“

Janna užuž otevírala ústa k odpovědi. Nevyšlo z nich nic než tichý, polekaný zvuk, když valčík skončil nenadálou změtí tónů. Pohlédla ke klavíru právě včas, aby viděla, jak Logan zvedá Silver v náručí k polibku, který neměl nic společného s hedvábím nebo rituální zdvořilostí.

„Vrátili se!“ zvolala Janna.

V panice se rozhlížela, ale viděla jen jednoho vysokého, hrubě oblečeného muže, jak se mísí mezi hosty –

Modrý vlk, ne Ty. Pak ucítila mravenčení až ve špičkách prstů. Otočila se a spatřila, že Ty stojí ve dveřích. Opíral se o zárubeň, paže zkřížené na hrudi a oči přimhouřené. Zvolna se napřímil a vykročil směrem k ní. Když se ocitl těsně u ní, nebyl v jeho vousaté tváři žádný úsměv na uvítanou. Jenom hněv.

„Willie,“ řekl Ty chladně, „hledá tě chůva.“

Mladý aristokrat, držící Jannu v náruči, okamžik uvažoval, nemáli vzít tu urážku osobně. Pak pokrčil rameny a předal dívku Tyovi.

„Tenhle tanec zřejmě patří hrubému hraničáři?“

Když Janna nic nenamítala, muž se s úklonou vzdálil. Ty si ho vůbec nevšímal, měl oči jen pro bruju, která stála před ním oděna hedvábím a tetelivou září drahokamů.

Valčík začal nanovo, tentokrát čtyřručně. Ty vzal Jannu do náruče a přitiskl ji k sobě těsněji, než se patřilo. Pohyboval se elegantními, složitými, plavnými pohyby zkušeného tanečníka. Stejně zkušená partnerka by ho dokázala následovat, ale pro Jannu byly plesové róby a kroužení a úkroky něčím novým. Nevyhnutelně klopýtla. Zachytil ji, zvedl a zatočil se s ní, až pocítila závrať a musela se přivinout do jeho náruče, aby neupadla.

„Ty, nech toho, prosím.“

„Proč? Bojíš se, že ti nóbl Angličané uvidí, jak se mě držíš?“ Tyovy přimhouřené zelené oči se na Jannu chladně třpytily mezi černými řasami. Jeho hlas byl stejně ledový. „Žádný z těch titulovaných floutků by se tě ani nedotkl, kdyby znal tvou minulost. Až prokouknou to hedvábí, budou zuřit, jaký žert sis z nich ztropila.“

„Muži nikdy neprokouknou hedvábí.“

„Já je prokoukl, Janno Waylandová. Vím, co je pod vší tvou nádherou – a sakra jistě to není křehká hedvábná dáma.“

Ta slova se do Janny zaryla jako nože zabíjející poslední zbytky její pošetilé naděje. Pocit prázdnoty ji naplnil, když si uvědomila, že ať se nastrojí jakkoli, nikdy nebude Tyovým snem, neboť on vždycky při pohledu na ni uvidí otrhanou žínku, oděnou v mužských šatech.

Hedvábí a vepřovice. Jedno se nikdy nepromění v druhé.

Snažila se od Tye odvrátit, ale jeho zuřivý stisk neochaboval. Byla by s ním bojovala navzdory všem těm lidem okolo, ale i kdyby se osvobodila, stejně by uvízla v pasti vrstev hedvábí. Silver měla pravdu: muži dávají přednost hedvábí, protože brání ženám utéct.

Janna byla v hedvábném vězení. Nebylo úniku, neměla se kam skrýt, leda hluboko do svého nitra. A přesto by i pak její úkryt prozradily slzy.

Case poklepal Tyovi na rameno. „Tenhle tanec je můj.“

Ty se obrátil k mladšímu bratrovi s kočičí hbitostí. „Nepleť se do toho.“

„Tentokrát ne,“ řekl Case věcně. „Přivezl jsem ji sem, donutil ji zůstat tady, dokud se nevrátíš, a ty teď kazíš ples na Den díkůvzdání, na který se Cassie těšila celý rok. To si snad tvoje rodina nezaslouží, nemyslíš?“

Ty se podíval přes Case a viděl, jak Modrý vlk míří davem k němu. Věděl, že Modrý vlk se ke Cassii staví ještě ochranitelštěji než Case. Pak zahlédl, jak se k němu blíží Duncan a Logan s chmurnými výrazy ve tvářích.

Silver začala znovu hrát valčík. Jeho pomalá, omamná melodie připomínala okrasné letní zahrady a elegantní tanečníky, třpytící se drahokamy. Case klidně vyprostil Jannu z Tyovy náruče. A když pak Case s Jannou kroužil pryč, řekl přes rameno: „Jdi se vykoupat. Tvoje společnost se hodí leda pro koně.“

Ty se beze slova otočil a odkráčel z tanečního parketu, přičemž odstrčil své bratry.

Za jeho zády Case a Janna tančili zvolna a elegantně, neboť Case přizpůsobil své nároky partnerčiným schopnostem. Když poslední tóny valčíku utichly mezi plameny svíček a duhami uvězněnými v lomech křišťálu, Case a Janna zůstali stát ve dveřích. Držel ji za ruku a dlouze na ni hleděl.

„Cassie mi říkala, že nejsi těhotná,“ řekl Case nakonec. „To mě mrzí. Dítě s tvou kuráží a půvabem, a s Tyovou sílou a výřečností… no, to by stálo za pohled.“

Pokusila se usmát, ale nepodařilo se jí to, a tak řekla prostě: „Děkuju ti.“

„V ohradě je jedna fešná zebří hnědka. Ten můj blázen bratr tři týdny vláčel přes sto kilo zlata po celém Utažském teritoriu a hledal tu zebří klisnu. Šedesát kilo toho zlata teď na tebe čeká v bance, můžeš z něj čerpat. MacKenzieovi splní Tyův slib a postarají se, aby se polovina patřící Bláznivému Jackovi dostala k jeho dětem.“

„Polovina mého zlata patří Tyovi.“

Case zavrtěl hlavou. „Ne.“

Janna chtěla užuž zase něco namítnout. Case ji pozoroval s trpělivostí žulového útesu. Mohla si namítat, co chtěla, nic se tím nezmění.

Když Case viděl, že dívka pochopila, uklonil se jí hlouběji, než vyžadovaly zvyklosti, a pustil její ruku.

„Jsi volná, Janno. Všechny sliby platí.“

45

Petrolejové lampy v Jannině pokoji proměnily její slzy ve zlato, ale to byl jediný vnější projev jejího smutku. Krémové kožené střevíčky stály úhledně vedle skříně. Světlé hedvábné kalhotky byly úpravně složeny na židli. Obruče krinolíny a spodničky visely opodál. Náušnice, náhrdelník a brož spočívaly v otevřené krabičce vystlané sametem. Mezi Jannou a volností už stálo jen to šílené zapínání na její plesové toaletě. Šaty byly určeny pro dámy, které mají komornou, ne pro lovkyni mustangů, která má všeho všudy jen své necvičené prsty a žhavou touhu už nikdy nevidět žádné hedvábí, nedotknout se ho a neslyšet o něm. „S dovolením.“

Otočila se ke dveřím tak rychle, až plameny svíček poskočily a zachvěly se.

Ty stál ve dveřích a pozoroval ji, ale byl to někdo jiný. Zmizel drsný hraničář. Ty byl čistě oholený, až na černý knír. Voněl mýdlem a měl na sobě naleštěné černé holínky, černé kalhoty a bílou plátěnou košili, jejíž tkanina byla tak jemná, až se leskla jako hedvábí. Vzhled přesně odpovídal tomu, jaký byl: mohutný, nezvykle pohledný muž, který byl narozen a vychován v bohatství a jemných způsobech, muž, který má veškeré právo požadovat, aby matka jeho dětí byla stejně zjemnělá.

Odvrátila se a řekla důrazně: „Já si poradím, děkuji. Prosím, zavři dveře, až půjdeš pryč.“

Nastalo ticho, pak zvuk dveří, zavíraných za Janninými zády. Kousla se do rtu, aby překonala bolest, která jí projela celým tělem.

„Gentleman nikdy neopustí dámu v tísni.“

Ztuhla s rukama za zády, stále ještě sahajíc po prchavém zapínání, které ji věznilo v hedvábných poutech.

„Ale já nejsem dáma, takže plýtváš dvorností. Ani nejsem těhotná, takže se nemusíš cítit nijak zavázaný.“

Ty přimhouřil oči před chmurami v Jannině hlase. Stoupl si za ni tak blízko, až cítil její teplo.

„Case mi to pověděl,“ řekl.

Chřípí se mu vzedmulo nad vůní drcených růží, která vyzařovala z její pokožky a vlasů. V očích mu na okamžik vzplály vzpomínky. Jemně odsunul její ruce od zapínání na zádech.

„Jsi saténový motýlek,“ zašeptal a zvolna rozepínal šaty, přičemž cítil touhu dotýkat se jí, touhu hlubší a složitější než dychtění a hlad, které mu svíraly tělo pokaždé, když další maličký háček nehlučně povolil a odhalil o kousíček víc Janniny kůže. „A já tě vypustím z kukly.“

Jeho dlouhý ukazováček sledoval půvabnou linii Janniny páteře. Vydala tlumený zvuk, když šaty spadly a ona zůstala nahá. Ty nikdy neviděl nic tak krásného jako její elegantní, ženské křivky. Znovu jí přejel prstem po páteři a pokračoval až do stinné rýhy jejích boků.

„Za války si Case zachoval zdravý rozum tím, že potlačil své emoce,“ řekl. „Já si udržel zdravý rozum jinak. Přísahal jsem, že už nikdy neuvidím nic tak ohavného. Jestli přežiju, přísahal jsem si, že se obklopím krásnými a křehkými věcmi, které nikdy nepoznaly ani stín násilí a smrti. Pokaždé když šrapnel roztrhal živé tělo, pokaždé když jsem viděl malé děti s prázdnýma očima, pokaždé když někdo z mých mužů zemřel…, obnovil jsem ten slib.“

Oči zavřené, tělo rozechvělé, vnímala Janna zdlouhavé laskání Tyova prstu, sledující její páteř; byla to však bolest v jeho hlase, co jí drásalo srdce a zbavovalo ji sebeovládání. Milovala ho zbrkle, bez ohledu na to, co za to v budoucnu zaplatí. Teď si budoucnost přišla vybrat daň.

„To nic, Ty,“ ozvala se chraplavě. „Já to chápu. Zasloužil sis svou hedvábnou dámu. Já nechci…“

Hlas se jí roztříštil, když jí jeho ruce přejely něžně po zádech a pak po trupu, až držel v dlaních její ňadra.

„Nechceš utéct?“ dokončil větu za ni. Při doteku jejích bradavek, tvrdnoucích při nejlehčím doteku, se mu krev v těle rozproudila jako rozvodněná řeka. „To je dobře, protože při tvém doteku tak zatraceně slábnu, že se sotva udržím na nohou, natožpak abych tě honil.“ S bolestnou něhou laskal ňadra, jejichž struktura a citlivost ho nikdy nepřestávaly vzrušovat. „Tak jemná, tak teplá. Ne, nehýbej se, lásko. To nic. Vezmeme se, hned jak najdu sílu opustit tuhle místnost a sehnat kazatele.“

„Ty…“ Janně se sevřelo hrdlo všemi slzami, které neprolila, všemi sny, které se nemohou uskutečnit. „Musíš mě nechat jít.“

„Proč?“ Jeho dlouhé prsty ji formovaly, laskaly, rozechvívaly zběsilou touhou. „Chceš mě stejně jako já tebe. Už jsem ti řekl, jak moc se mi to líbí? Žádné hry, žádné upejpání, jen sladká reakce tvého těla na můj dotek.“

Spolkla výmluvný sten a zeptala se zoufale: „Milovali se tvoji rodiče?“

Tyovy ruce překvapeně znehybněly. „Ano. Proč?“

„Představ si, jak by ti bylo, kdyby se nemilovali. Představ si, jak by bylo dítěti, které vyrůstá a ví, že jeho otec cítí vůči matce směs touhy a povinnosti a zklamání. Tvé děti si zaslouží něco lepšího. Ty taky. A,“ dodala tiše, „já taky. Vidět tě, mít tvé tělo, ale ne tvé srdce, Ty, to by mě zlomilo. Chceš to snad?“

Něžně ji otočil tváří k sobě. Neuhnula očima, přestože do nich zvolna, bezmocně stoupaly slzy.

„Janno,“ řekl tiše, shýbaje se k ní. „Já…“

Odvrátila hlavu a rychle promluvila, přerušila ho, slova se z ní hrnula v zoufalém úsilí dojít sluchu. „Ne. Prosím, poslouchej mě. Prosím. Nejsem sice krásná ani křehká, ale i dámy od mustangů se mohou zlomit.

Jednou jsi řekl, že mi dlužíš za víc, než kdy můžeš splatit. Teď máš příležitost. Nech mě jít, Ty. Nech mě jít, než se zlomím.“

Oči zavřené, ruce zaťaté v pěsti podél boků, aby nesáhla po muži, kterého tak milovala, že ho nedokázala zavřít do klece, čekala, až Ty odejde. Slyšela, jak vydal chraptivý zvuk, který mohl vyjadřovat hněv nebo bolest, cítila proudění vzduchu, jak se pohnul, a chvěla se prudkostí svých citů.

Slzy se dotkly citlivé pokožky mezi jejími ňadry a ji vyděsilo zjištění, že jsou to její vlastní slzy. Pak ucítila na těle Tyovu tvář, viděla ho, jak jí klečí u nohou, cítila, jak se jí jeho paže pevně svírají kolem pasu, a uvědomila si, že ty palčivé slzy nebyly její.

Nevýslovně dojatá, přejela třesoucíma se rukama po Tyových vlasech a bylo jí, jako by ji něco rvalo na kusy. Myslela původně, že ho dokáže opustit, ale každý okamžik, který prožila s ním, jí říkal, jak mizerný bude život bez něj.

„Nenechám tě odejít,“ řekl Ty nakonec. „Nežádej to po mně. Nepros mě o to. Nedokážu to, Janno. Moc tě potřebuju.“

„Ty, ne,“ zašeptala bolestně, snažíc se ztišit chvění svého těla, ale nešlo to. „Tolik chci, abys měl svůj sen.“

„Snil jsem o tobě každičkou minutu, co jsem byl pryč. Můj sen jsi ty, Janno. Vrátil jsem se, abych ti přinesl to zlato, ne kvůli sobě. Nedokázal jsem zavřít oči, abych tě neviděl, nemohl jsem si olíznout rty, aniž bych cítil tvou chuť, nemohl jsem spát, jak jsem po tobě toužil. Pak jsem vstoupil do tanečního sálu a uviděl dokonalou hedvábnou dámu ze svých snů tančit s dokonalým hedvábným pánem. A ten muž jsem nebyl já. Prostě jsem – zešílel. Moc se mi chtělo toho náfuku s modrou krví zabít už jen za to, že se na tebe vůbec podíval.“

„Ale řekl jsi – řekl jsi, že vidíš skrz oblečení, že nejsem křehká hedvábná dáma.“

„Ano, viděl jsem skrz oblečení a děkuji za to bohu.“

Ty zvolna obracel hlavu a líbal hladká ňadra, která voněla po růžích.

„Poslouchej mě, Janno. Být dámou, to je mnohem víc než jen hedvábí a rodokmen. Opravdová dáma se stará víc o potřeby lidí kolem sebe než o stav své garderoby. Opravdová dáma věnuje útěchu nemocným, smích osamělým, odpočinek unaveným. A jednomu velmi, velmi šťastnému muži dá opravdová dáma sebe… a na oplátku nežádá nic, než aby směla věnovat dar své lásky.“

Ty se otřel lící o Jannina ňadra, vstřebávaje krásu jejího životního tepla. „Takový dar je tak vzácný, až muže zaskočí.“

Políbil sametové hroty Janniných ňader, usmál se, když uslyšel, jak se jí zadrhl dech, a zachvěl se spolu s jejím tělem. Jeho ústa laskala hladkou pleť bříška a kaštanový oblak v souběhu jejích stehen.

„Můj sladký, saténový motýlku,“ říkal tlumeným hlasem. „Dovol mi, abych se s tebou zase miloval.“ Jeho ruka jí vklouzla mezi nohy a on zasténal, když znovu ucítil její žár. „Janno… prosím, dovol mi to.“

Při prvním klouzavém průniku jeho laskání se jí podlomila kolena. Tyovy paže se sevřely, držely ji nehybně po jeden palčivý okamžik, kdy byl ještě uvnitř jejího tepla. Začala znova dýchat, jak ji zvolna pouštěl, v těle jí mravenčilo a neměla sílu stát.

S temným, a přesto podivně něžným úsměvem Ty Jannu zachytil, vstal a znovu vzal její vlahou tíži do náručí. Ušel těch několik kroků k posteli, položil ji na kožešinový přehoz a něžně ji políbil na rty, pak odstoupil a beze spěchu odkládal vlastní oděv, přičemž ji celou dobu pozoroval žhoucíma zelenýma očima.

Když byl stejně nahý jako ona, ulehl na lůžko vedle ní, přitiskl ji k sobě a líbal ji tak něžně, jako by byla vyplašená panna. Jeho laskání bylo stejně zdrženlivé, takřka cudné, ale jeho slova byla jako živelný oheň.

„Tvé tělo je samý satén, silný a horký a vláčný. Jsi dokonalá pro muže, který je spíš z nevydělané kůže než z hedvábí. Pro mě, Janno. Jen pro mě. Jsi… dokonalá.“

Zadrhl se jí dech, pak povolil, když jí Tyova ruka sjela po těle. Neodpírala mu intimní teplo, které tak něžně vyhledal. Nedokázala ho odmítnout o nic víc, než by dokázala přikázat svému srdci, aby přestalo bít. Nedokázala ani zadržet tetelivý pulz své rozkoše, žár, který se vzdouval a překypoval pod jeho dotekem, a vykřikovala jeho jméno s každým úderem srdce.

Důkaz Janniny touhy po něm byl nádherný sloup rozkoše tak silné, až byla i bolestí. Ty zasténal a znovu vyhledal její tajnou horkost, a znovu mu ji neodepřela. S očima zavřenýma se sklonil a líbal ji na rty, na prsa, na napjatou křivku bříška, snažil se jí povědět vše, pro co neexistovala slova. A pak se mu její prsty láskyplně propletly do vlasů a vybavila se mu vzpomínka.

„Jednou,“ zašeptal, „jsem viděl, jak k tobě přišel Lucifer a položil ti hlavu do dlaní s takovou důvěrou, až mi to připomnělo legendu o jednorožci a panně. Tenkrát mě to… znepokojilo, mátlo, rozhněvalo. Litoval jsem jednorožce, který padl do pasti kvůli své zbrklé lásce. – A pak ta panna rozevřela dlaně a jednorožce propustila, protože ho příliš milovala, než aby ho zadržela proti jeho vůli.“

Janniny prsty znehybněly, dokud se Tyova hlava neposunula vstříc jejím dlaním, jako by žádala o další hlazení, jako by žádala, aby ji její dotek zadržel tak, jako byl kdysi zadržen jednorožec.

„Jednorožec utekl a blahopřál si ke svému chytrému úniku, a pak…“ Ty se zvolna obracel a zakrýval Jannino tělo vlastním. Jen jednou se dotkl jejího horkého středu, zvolna, až se z ní vydral dlouhý, trhaný sten. „A pak,“ pokračoval šeptem a pozoroval Janniny oči, „ten jednorožec pochopil, jaký byl hlupák. V celém lese nebylo nic tak vzrušujícího jako dotek té panny, žádná krása se nevyrovnala její společnosti, žádná rozkoš nebyla tak hluboká jako klid, který dala jeho duši. A tak utíkal zpátky a prosil, aby ten panenský dar dostal znovu.“

Když Ty domluvil a nepohnul se, aby dosáhl spojení jejich těl, Jannino srdce zaváhalo, pak se rozbušilo dvojnásobnou silou.

„Co řekla ta panna?“ zašeptala.

„Nevím. Pověz mi to, Janno. Co řekla ta panna jednorožci?“

Janniny oči se zvětšily slzami. „Miluji tě,“ řekla chraplavě. „Vždycky tě budu milovat.“

Cítila emoce, které otřásly Tyovým silným tělem, když se skláněl, aby jí slíbal slzy.

„Ano,“ řekl Ty, nespouštěje zrak z jejích očí. „Chci, abys byla má manželka, má družka, má žena, matka mých dětí, majitelka mého srdce, světlo mé duše. Miluji tě, Janno. Miluji tě.“

Janna vztáhla k Tyovi ruce, právě když do ní vstupoval. Jejich těla splynula, něžnost a síla spojené rovným dílem, určující a objevující se navzájem v jednom živelném okamžiku. Extáze vzplála, když se ztratili a pak zase našli, muž a žena navěky spojení v nepokojné, žhavé jednotě, které se říká láska.