Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

MacKenzieBlackthorn 2 Ohen a déšť

* 1

Co tu, sakra, dělám?

Luke se díval do zrcadla, otíral si z brady poslední stopu kolomazi a na svou němou otázku nenalézal pohotovou odpověď. Po pravdě řečeno nenalézal vůbec žádnou odpověď na to, proč zůstává v bytě Cashe McQueena, i když ví, že na večeři přijde Carla McQueenová.

Nebylo nic mimořádného, když se Luke vydal na dlouhou cestu z ranče v kraji Four Corners do města Boulder, aby navštívil svého přítele Cashe. Nebylo nic mimořádného, když se ti dva pustili do jakýchsi oprav Cashova jankovitého džípu. Nebylo nic mimořádného, když si potom dali pizzu a karton piv a vyměnili si mezi sebou nejnovější zprávy.

Bylo však zatraceně mimořádné, že se Carla vyskytne ve stejné místnosti s Lukem MacKenziem.

Proto se Cash vyhnul mé otázce, s kým Carla chodí? ptal se Luke svého odrazu v zrcadle. Konečně se na mě vykašlala a řekla ano nějakému hodnému klukovi z města? A co je mi vůbec do toho?

I když se snažil namlouvat si, že je pouze přirozené, máli bratrskou starost o mladší sestru svého nejlepšího přítele, Luke věděl, že je to pravda jen zčásti. Zbytek té pravdy se jako ocelová ostruha zarýval do jeho sebevědomí: před třemi lety toužil po Carle tak silně, že ji hnal z Rocking M jako o závod.

Aby byla od něj co nejdál.

Luke s námahou zapudil vidinu Carliných velkých modrozelených očí a chvějících se rtů a něžného žáru jejího těla. Tahle vidina vstupovala do jeho snů příliš často, ve spánku i v bdělém stavu. Jenže to nebylo to, co od ní chtěl. Sakra jistě by to od ní nepřijal. Chtěl, a nic jiného by nepřijal, návrat do dnů, kdy mezi nimi panovala taková družnost, o jaké Luke ani netušil, že je s nějakou ženskou možná.

Už jsou to tři roky. Carla na celou tu věc určitě už dávno zapomněla. Určitě můžeme být ona a já a Cash zase skoro jako rodina, tak jako jsme bývali.

Panebože, chyběl mi její smích a to, jak její úsměv dokázal rozjasnit celý dům.

„Hele, Lukeu, ty tam zapouštíš kořeny?“

„Ještě pořád se pokouším dostat zpod nehtů tvůj džíp,“ odsekl Luke Cashovi. „Měl bys tu zatracenou věc vyměnit za psa a toho psa pak zastřelit.“

Dveře koupelny se otevřely. Cashovo mohutné tělo vyplnilo prostor mezi zárubněmi téměř beze zbytku.

„Dej mi svou košili,“ řekl Cash.

„Proč?“

„Džíp ti poslintal záda.“

Luke vydal znechucený zvuk, který Cash nebral vážně. Luke ovšem taky ne.

„Co všechno já pro tebe dělám,“ bručel Luke.

Rychlými, obratnými pohyby si opláchl ruce, stáhl černou košili a hodil ji Cashovi na hlavu. Stejnou rychlostí přiletěla jiná. Luke šiji s pousmáním navlékl; košile mu padla, jako by byla jeho vlastní. Cash byl jediný muž z okruhu Lukeových známých, jehož šatstvo mohl nosit, aniž by si připadal jako ve svěrací kazajce.

„O moc lepší,“ řekl Cash. „Nemůžeš přece vypadat jako něco, co kočka přitáhla domů a pak nesežrala. Co by si Carla pomyslela?“

„Už mě viděla v horším stavu.“

„O svých jedenadvacátých narozeninách ne. Honem. Neumím ozdobit dort.“

„Co tě vede k myšlence, že já to umím?“

„Zoufalství.“

Luke si se širokým úsměvem zastrčil košili do kalhot a následoval Cashe do kuchyně, kde se cítil jako doma.

V mnohém ohledu byli Carla a Cash tou nejbližší rodinou, jakou kdy Luke měl. Jeho matka, stejně jako před ní babička a prababička, Rocking M nenáviděla. A co hůř, matka se bála půdy a větru, jako by byly živé a šly jí po krku. Nakonec se nervově zhroutila. Její rodiče se přihnali z východního pobřeží, posbírali zbytky své dcery a odvezli je z Rocking M. Vzali s sebou také Lukeovu sedmiletou sestru, kterou miloval, jak se od té doby už nikdy neodvážil nikoho milovat. Ani matka, ani sestra se od té doby nikdy neozvaly.

Třináctiletý Luke zůstal o samotě s mlčenlivým otcem, který hodně pil, a rančem, jehož nároky byly stejně nekonečné, jako byla tamní půda překrásná.

V devatenácti letech ranč Rocking M zdědil. Ve dvaceti najal Cashe, aby provedl na ranči geologický průzkum. Šest měsíců nato přijel Cash na léto se svou nevlastní sestrou, posmutnělým sirotkem, jehož pokusy o úsměv rvaly Lukeovi srdce. Možná to byla vzpomínka na vlastní sestřičku, možná Carliny uhrančivé oči, možná jen jeho vlastní potřeba chránit a mít rád něco něžnějšího, než byl sám. Ať byl důvod jakýkoli, Carla proklouzla za hradby, o nichž Luke ani nevěděl, že je má.

Jednoho dne, když projížděl odlehlým koutem ranče, našel v September Canyon střep starověké anasazijské keramiky. Dal ten kousek minulosti Carle; chtěl jí tím sdělit, že nic není navždy ztraceno, že každý je součástí toho, co bylo a co bude. Nějak pochopila všechno, pro co nedokázal nalézt slova, a rozplakala se poprvé od té doby, co jí zemřeli rodiče. Objímal ji a cítil její důvěru, když se poddávala jeho síle a plakala, dokud nedokázala zvednout hlavu. A jak ji objímal, měl pocit, jako by on sám plakal pro všechno, co ztratil, když byl zhruba v Carlině věku.

„Haló, Lukeu,“ luskl mu Cash prsty před očima, které měly barvu whiskey. „Je někdo doma?“

Luke zamručel. „Kde je ten dort?“

„Tamhle.“

„Toho jsem se bál.“ Luke se s povzdechem zadíval na šišatou čokoládovou hromadu, která byla ze stran připálená a uprostřed lepkavá. „Doufám, že jsi udělal kýbl polevy.“

„Je ve dřezu.“

Luke pohlédl na dřez. Skutečně v něm byla nějaká bílá hmota. Ne v míse. Prostě ve dřezu.

„Já ti něco řeknu,“ zaševelil Luke. „Co kdybych sem ten dort přinesl, trošičku ho omatlal a pak hodil do odpadků?“

„Mám svíčky,“ řekl Cash dotčeně.

„Zapíchni je do zmrzliny.“

„Ale jdi, hombre. Kam se poděl tvůj smysl pro dobrodružství? Když vezmeme na tu polevu naběračku, možná tolik nenabryndáme na podlahu.“

Luke právě nakládal na dort první porci polevy, když uslyšel od domovních dveří Carlin hlas.

„Otevři, starší bratře! Mám plné ruce.“

„Všechno nejlepší, ségra,“ řekl Cash a otevřel dveře. „Koukej, kdo je tady. Zrovna náhodou – bacha!“

Luke zahlédl šokované modrozelené oči, pak už Carla zběsile chňapala po zplihlé krabici s pizzou, kterou právě předávala Cashovi, když“zpozorovala Lukea.

„Pěkný postřeh, mrňousi,“ zaševelil Luke a sledoval přitom Carlu s mužskou dychtivostí, kterou by si nikdy nepřiznal, protože neexistovalo, ab^/ si jí dovolil podlehnout.

Jenom se na ni dívat. To si dopřával, očima si vyráběl seznam všech jejích rysů. Kaštanové vlasy s pramínky vybledlými sluncem, oči jako kousky moře, tělo, jehož křivkami se nikdy nehonosila – ale stejně tu byly, příslib žáru, který ho bolel, už když jí bylo šestnáct. Jak měl už dávno nacvičeno, odsunul Luke tyto myšlenky stranou a soustředil se na to, aby viděl v Carle to, čím byla: malou sestru svého nejlepšího přítele.

„Pizza chutná lip, když ji nemusíš vybírat zubama z koberce,“ podotkl Luke.

„Když to říkáš,“ opáčila Carla, jako by uplynul den, a ne skoro rok od té doby, co se naposled ocitla v Lukeově blízkosti. „Já osobně si potrpím na talíře a stoly.“

„Bývalas větší dobrodruh.“

Luke viděl, jak ta slova proklouzla pod Carlin klidný, pevně ovládaný povrch, a pochopil stejně jasně, jako kdyby to na něj vykřičela, že vzpomíná na to, co se událo před třemi roky, na ten večer, kdy maturovala na střední škole, stoupla si před něj a vyznala mu lásku.

Skoro každý jiný večer by byl Luke asi schopen usmát se a Carlu odmítnout, přičemž by cítil nanejvýš trochu rozpaků nad jejím sladkým vyznáním. Jenže tehdy to nebyl jen tak nějaký večer. Byla to jedna z těch nocí, kdy živelný hlad po Cashově sestřičce dohnal Lukea k dočasné úlevě v podobě neředěné skotské. Místo aby se od ní odvrátil, vstal, popadl ji a políbil s veškerou divokou dychtivostí, kterou v sobě měl. Když se ho pokoušela zbrzdit, promluvit na něj, vybuchl.

Co sis myslela, že mužský chce od ženy, která ho miluje, mrňousi? A máme tu problém, co? Jsi holka, mluvíš jako dospělá ženská, a já jsem muž a hořím. Uteč, mrňousi. Utíkej jako o život a už se nevracej.

Carla vzala Lukea za slovo. Utekla a už se nevrátila. A on se zamkl ve stodole se svým nářadím, aby přenášel své touhy do krásných tvarů dřeva – židle a prádelníku, čela postele, krásného nábytku do snu, který se nemůže uskutečnit.

„No, člověk se pořád učí,“ řekla Carla.

„Co ses naučila, sluníčko?“ zeptal se Luke.

Uviděl v jejích jasných očích vlnu pohnutí, když ji oslovil tou starou přezdívkou. Cit však pominul a už ho zase pozorovala s tou směsicí odtažitosti a chladu, kterou vůči němu nasadila pokaždé, když se mu nemohla vyhnout.

„Naučila jsem se, že dobrodruh je jen jiný název pro blázna,“ řekla.

Luke viděl, jak sebou maličko škubla, a poznal, že jí ublížil. To skutečně neměl v úmyslu. Jen chtěl vidět v jejích krásných očích něco jiného než povýšený odstup.

„Ty nemáš páru, co to je, být blázen,“ řekl Luke klidně. „Připadá mi, že poslední dobou pořád jen honím tvrdohlavé krávy a jím mizernou stravu.“ Zívl a napjal paže nad hlavou, přičemž se opřel dlaněmi o strop, aby si mohl pořádně protáhnout celé tělo.

„Sežeň si kuchařku,“ řekla Carla a prošla kolem Lukea do kuchyně.

Když spustil paže, náhodou přejel špičkami prstů po její paži a lesklých vlasech, dosahujících k ramenům. Blůza s krátkými rukávy, kterou měla na sobě, nemohla zakrýt, jak jí náhle naskočila husí kůže – bezmocná reakce na jeho dotek.

„Za posledních dvacet měsíců jsem vystřídal šest kuchařek,“ opáčil Luke. „Žádná z nich ti nesahala ani po kotníky. Stýskalo se mi po všech těch večeřích, kdy jsme ty a Cash a já seděli a mluvili o všem a o ničem a pak jsme se Cash a já pohádali o to, kdo dostane nej– větší kus moučníku, co jsi ten den udělala. To byly pěkné časy, sluníčko.“

Carliny ruce sevřely krabici s pizzou až příliš pevně. Pleskla krabici na kuchyňskou linku a začala přenášet porce na plech.

„Vsadím se, že po mytí nádobí se ti nestýská,“ řekla.

„Ta konverzacé za to stála,“ prohlásil Luke prostě.

„Ale nech toho,“ řekl Cash.

„Čeho mám nechat?“ zeptal se Luke.

„Nezačínej tady fňukat, aby sis z Carly udělal na léto kuchařku a mě tady nechal s otvírákem na konzervy.“

Luke se pousmál. „To je sakra nápad, Cashi. Sluníčko, nechtěla bys…“

„Kdepak,“ přerušila ho hbitě Carla.

„Proč ne?“

Carla ho ignorovala. Sklonila se, aby otevřela troubu, a vkládala do ní zplihlou pizzu, jako by usazovala kolečko do švýcarských hodinek.

„Proč ne?“ naléhal Luke.

„Cash by umřel hlady, proto,“ zamumlala.

„Drbno! Umím vařit jako každý druhý chlap,“ řekl Cash.

„Jasně,“ odsekla, „pokud ten druhý chlap bude Luke MacKenzie.“

Než některý z nich stihl promluvit, zpozorovala Carla hnědobílou změť na konci kuchyňské linky. Opatrně namočila prst do tenké bílé kalužinky, která se vytvořila na dlaždici vedle zuboženého dortu. Luke sledoval očima špičku jejího jazyka, když ochutnávala lepivou hmotu z prstu.

„Na omáčku nebo barvu je to moc sladké,“ řekla po chvilce, přičemž vrhla na Cashe úkosem škádlivý pohled. Zamíchala loužičku prstem a všimla si, že bílá kaše drží na všem kromě hnědé hromádky, přes kterou byla přelitá, a usmála se. „Mám dojem, že můj bratr vynalezl pohádkově chutnou formu lepidla na papír.“

Luke se uchechtl.

„Drbno,“ řekl Cash a snažil se neusmívat. „Proto jsi odmítla mou laskavou nabídku, že uvařím, a trvalas na tom, že radši přineseš pizzu?“

„Bingo,“ opáčila Carla.

„Což mi připomíná, kolik ti za tu pizzu dlužím?“

„Sto dolarů.“

Carlin hlas byl tak ledabylý, že trvalo několik vteřin, než mu ta částka došla.

Cash opožděně zareagoval a zeptal se: „Co na té pizze je – ruský kaviár?“

„Feferonky a žampiony. Započítala jsem dárek k narozeninám, o kterém vím, žes mi ho nestihl koupit, protože jsi měl moc práce s honbou za kameny.“

„Aha. Co jsem ti koupil?“

„Dalších pár týdnů s Fredem.“

„S Fredem?“ zeptal se Luke dřív, než se stihl zarazit. „Kdo je, sakra, Fred?“

* 2

„Fred není kdo, ale co,“ řekla Carla.

„He?“

„Už ti to začíná docházet,“ zaševelila.

Luke přimhouřil oči.

„Fred je její dítě,“ dodal Cash, čímž situaci nijak nevylepšil.

„Povídej,“ odsekl Luke. „A honem, prosím.“

Carla potlačovala úsměv, jenž jí cukal na rtech, ale nedokázala se mu ubránit o nic víc než bezmocné touze, která jí projela, když Luke její úsměv pochvalně opětoval. Nezměnil se. Pořád byl vysoký, silný, výrazný. Od velmi tmavě hnědých vlasů se odrážely jantarové oči, takže v určitém světle vypadaly zlatě. Stín strniska pod vysokými lícními kostmi se dokonale hodil k jeho slovanské tváři s pevnou bradou.

Okamžik jí bylo, jako by se čas vrátil zpět do těch let, než si spletla Lukeovu láskyplnou toleranci s docela odlišným druhem lásky. Zaplavil ji stesk, marná lítost, že před třemi roky nebyla jiná, nebo že se od té doby nezměnila; ale nezměnila se a on taky ne, a vzpomínky ji stále ještě rozechvívaly. Viděla Lukea stejně jako tenkrát v noci, obrovskou, mohutnou postavu, oči jako zlatý plamen odraženého světla ohně. Šíře jeho ramenou ji uzavřela před světem, když se sklonil a sevřel ji v objetí.

První okamžiky byly tehdy čiré blaho, vyvrcholení mnoha a mnoha let snění; a pak se jeho náruč svírala a svírala a svírala, až nemohla dýchat. Jeho ústa začala být drsná a žádostivá, nutila ji rozevřít rty, jejich polibek byl stejně tvrdý a dospělý jako mužské tělo, intimně se tisknoucí k jejímu. Byla tehdy zmatená, úplně v úzkých, a nakonec i trochu vyděšená. Takhle si Lukeovu reakci na své vyznání lásky nepředstavovala – kam se poděla něha, radost, sladký pocit z toho, že miluješ a na oplátku jsi také milována?

Carla s námahou zaplašila trýznivé vzpomínky a odpověděla na Lukeovu otázku. „Fred je můj náklaďák.“

„Řekni mu pravdu,“ radil Cash. „Fred je otlučená, bláznivá, trpasličí čtyřkolka, co se ze všech sil snaží stačit velkým klukům. Nemůžu ti říct, kolikrát už se mi volalo, abych jel vytáhnout Carlu z nějaké zatracené bahnité díry. Příště mám sto chutí poslat pro ni tebe, Lukeu. Koneckonců, je to jen tvá vina, že věčně rejdí po Four Corners a honí se za starodávnými stíny.“

Lukeovy výrazné, zlaté oči se upřely na Cashe. „Vážně?“

„Sakra jo. Kdybys jí nedal ten střep anasazijské keramiky, cos našel někde v September Canyon, nikdy by se nezačala zajímat o archeologii. Kdyby se nezajímala o archeologii, nehonila by se každé léto a skoro o každých prázdninách se svými profesory za starými kostmi.“

„Já myslel, že se holky honí za klukama.“ Luke se zahleděl záhadnýma zlatýma očima na Carlu.

„Honit se za klukama jsem přestala hned po maturitě,“ řekla Carla lhostejně. „A nesnaž se změnit téma,“ pokračovala, obrátila se ke Cashovi a sama změnila téma. „Dlužíš mi čtrnáct babek za tu pizzu.“

„A osmdesát šest babek za opravy náklaďáku?“

Mírně se usmála a zavrtěla hlavou. „Ne, ale pusu neodmítnu.“

Cash popadl Carlu do náruče. Ačkoliv měřila sto šedesát osm centimetrů, temenem hlavy sahala Cashovi sotva k bradě. Zvedl ji a roztočil. Když ji zase postavil, málem šlápla Lukeovi na nohu. Dech se jí zatajil. Luke byl stejně vysoký jako její bratr, sto osmdesát osm, a vážil zhruba stejně jako Cash, kolem devadesáti kilo. To byl patrně jeden z důvodů, proč spolu oba muži tak dobře vycházeli – že byli zkonstruováni podle stejného měřítka. Zvětšeného.

Lukeovy dlouhé prsty bez varování zvedly Carle bradu, až se mu musela podívat do očí.

„Už jsi vážně úplně dospělá, sluníčko?“

Stará přezdívka a pátravá soustředěnost Lukeových očí braly Carle dech, takže ani nemohla promluvit.

„Hele, to mi připomíná,“ řekl Cash. „Už kolik měsíců jsem si nezahrál poker.“

„To mě nepřekvapuje,“ odsekl Luke a pustil Carlu jako horký brambor. „Už kolik měsíců jsi nenašel přespolního troubu, který neví, proč se Alexanderu McQueenovi říká ‚Cash‘.“

„Štěstí ve hře, neštěstí v lásce.“

Luke zafuněl. „Já budu míchat. Carla může rozdávat. Ty otevři to šampaňské, co jsem přinesl.“

„Šampaňské?“ užasla Carla.

Vzhlédla do Lukeových očí. Pořád stál těsně u ní, tak blízko, že cítila teplo jeho mohutného těla. Už léta nevnímala tak intenzivně něčí přítomnost.

Přesněji řečeno tři léta.

Lukeův úsměv, s nímž na Carlu shlédl, hluboko v ní cosi probudil, až se to zatetelilo životem. „Šampaňské,“ potvrdil hlubokým hlasem. „Jedenadvacet je ti jen jednou. Mělo by to byt něco mimořádného.“

Než se karty zamíchaly, sejmuly a rozdaly, usrkávala už Carla ze sklenky zlatého šampaňského, které šumělo a mírně ji lechtalo na rtech a na jazyku. Alkohol sotva vnímala, neboť krev jí už jiskřila vzpomínkou na dotek Lukeových prstů.

Už jsi vážně úplně dospělá?

Dosah této otázky rozptýlil Carlinu pozornost, takže prohrávala v kartách rychleji než obvykle. Než jí Luke nalil druhou sklenku šampaňského, prohrála už svou původní sázku – šest dolarů. Bez reptání odevzdala poslední nikláky, neboť lví podíl banku nezískal Luke, nýbrž Cash. Už kdysi dávno Carla usoudila, že Cash musel určitě uzavřít smlouvu s ďáblem výměnou za štěstí v kartách.

Když Luke naléval Carle třetí sklenku šampaňského, z pizzy už zbyly jen mastné skvrny na papírových talířích a všem bylo jasné, že Cashovi přeje štěstí jako vždycky. Lukeovi zbývaly z původních šesti dolarů jen tři a Carla odprodala sedm dní domácí stravy po padesáti centech, které promptně do haléře prohrála.

Za normálních okolností by Carla přestala pít už v polovině druhé sklenky šampaňského, ale na jejích jedenadvacátých narozeninách nebylo nic normálního – obzvlášť ne přítomnost Lukea MacKenzieho. Šampaňské bylo jako tančící rozkoš, voňavá stejně jako chléb, který tak ráda pekla. Cash a Luke byli ve skvělé formě, vyměňovali si urážky a nemálo se smáli. Když Luke naléval Carle potřetí, dlužila už Cashovi vaření na celé léto a Lukeovi zbývalo pětasedmdesát centů.

Carla nestydatě přihrávala Cashovi, upřímně se bavila, že vidí Lukea pro změnu v něčem prohrávat. Luke přijímal „karetní lekci“ dobromyslně a s humorem ždímal ze své scvrkávající se hromádky drobných, co se dalo.

A pak zvolna, skoro nepostřehnutelně, začal Luke vyhrávat. Agresivně využíval nečekaného štěstí, opakovaně vsadil všechno, co měl, a bral z banku dvojnásobek. Než se rozlily do sklenic poslední kapky z velké lahve šampaňského – Carla je nalila do Lukeovy sklenice s neskrývanou snahou zastřít mu mozek – Cashovi už zbýval poslední niklák. Stoicky ho hodil do banku, aby dorovnal Lukeovo poslední přihození.

Luke rozprostřel karty a ukázal dvojici sedmiček a devítku. Cash vydal znechucený zvuk a odhodil karty, aniž by je ukázal.

„Cože?“ řekla Carla nevěřícně. Sáhla po Cashových odložených kartách, ale bratr ji lehce plácl přes prsty.

„Fuj, ošklivý pejsek!“ škádlil ji. „Znáš pravidla. Vidět ty karty stojí pěkné peníze, a ty jsi na mizině.“

Carla odtáhla prsty a zabručela: „Stejně nevěřím, že bys nepřelezl všivé dvě sedmičky.“

„Zapomnělas na tu devítku,“ podotkl Luke.

„Na něco tak malého se zapomene snadno,“ odsekla Carla. Vzdychla. „No, nejspíš jsi prostě neměl svůj večer, brácho. Vyhrál jsi jen něco, co bys stejně dostal – večeře na celé léto, co ti uvaří tvá v lásce oddaná.“

„Mně to připadá jako sakra dobrý kšeft,“ řekl Luke.

Okamžik bylo ticho, pak ještě chvilku. Mlčení se protahovalo. Luke vyklenul tmavé obočí na Cashe s němou otázkou. Cash se usmál.

„Budeš muset zvýšit sázku,“ řekl Cash.

„Tolik, kolik jsem platil poslední hospodyni. Ale bude se muset starat taky o dům. Na to vsadím všechno. Jedno rozdání. Vítěz bere všechno.“

„Co říkáš, ségra?“ obrátil se Cash ke Carle.

„Co?“

„Luke slíbil, že vsadí všechno, co je v banku, proti tvému slibu, že budeš dělat na Rocking M kuchařku a hospodyni.“

„Přes léto nemáš školu, ne?“ zeptal se Luke.

Kývla, příliš vyvedena z míry, než aby mu sdělovala, že je ze školy venku a tečka. Zvládla čtyřleté studium po maturitě na střední škole za tři roky. Byla to ideální záminka, aby netrávila léta na Rocking M, jak tomu bývalo od jejích čtrnácti let.

„Začneš příští týden a potrvá to do konce srpna. Sto dní, plus minus,“ řekl Luke jakoby nic, ale v očích měl dravčí soustředění. „Byt, strava a mzda, stejně jako u námezdní síly.“

Carla se zadívala na Cashe. Povzbudivě se usmíval. Snažila se vymyslet všechny důvody, proč by měla být takový nepříčetný idiot a tu sázku přijmout.

Krev se jí mírně pěnila, šampaňským a ještě něčím.

„Držíš si palce?“ zeptala se Carla bratra.

„Jo.“

Zhluboka se nadechla. „Jdi do toho.“

Cash se obrátil k Lukeovi. „Pět karet, žádná výměna, žádné lízání, žádná divoká karta. Lepší karta vyhrává.“

„Rozdávej,“ řekl Luke.

Náhle bylo takové ticho, že zvuk míchaných karet zněl jako tlumené hromobití. Pleskání karet o stůl bylo zřetelné, rytmické. Došlo k rituální výměně slov, diskrétnímu rozprostírání a prohlížení pěti karet. Lukeův výraz byl nevyzpytatelný, když kladl karty lícem navrch na stůl a říkal neutrálně: „Eso nejvyšší… a už nic. Sakra vůbec nic.“

Cash zaklel a hbitě shrnul všechny karty na hromádku. „Dneska ti přeje štěstí, Lukeu. Já měl jen kluka.“

Okamžik panovalo ticho. Pak se Luke dal do smíchu. Když se otočil a uviděl Carlin užaslý obličej, jeho výraz se změnil.

„Až na tebe dolehne samota,“ řekl Luke opatrně, „nechám tě zrušit sázku. Bez výčitek a bez lítosti.“

„Cože?“

„Ženské Rocking M nenávidí,“ řekl Luke prostě. „Pochybuju, že vydržíš tři týdny, natožpak tři měsíce. Na vejšce se z tebe stala městská holka. Dva víkendy bez světel velkoměsta, a už budeš kňourat a tesknit jako všechny ostatní hospodyně a kuchařky. O tom by se dala napsat kniha.“

Kňourat a tesknit.

Ta slova zněla Carle v mysli a zanechávala po sobě jasný, iracionální hněv.

„No jasně, kovboji,“ řekla lhostejně. „A co víc, tahle slova ti dám pěkně sežrat. Zasyrova.“

„To pochybuju.“

„Já ne. Osobně ti je nacpu do chřtánu.“

Lukeův úsměv zdvojnásobil Carle tep a rozžhavil nervová zakončení. Zasmál se tiše a drsně a dal jí tak jediné varování, kterého se jí mělo dostat.

„Něco bys měla mít na paměti, než mě začneš krmit, malá.“

„Copak to?“

„Koušu.“

3

Co tady, proboha, dělám? Copak jsem úplně zešílela?

„Tady“ znamenalo na prašné cestě, která se klikatila a zatáčela a stoupala do kopce k Rocking M. Všude kolem Carly se rozkládaly neobydlené míle kraje Four Corners v nespoutané nádheře. Nepřítomnost lidí nebyla tím, co nutilo Carlu pochybovat o vlastním zdravém rozumu; milovala tu drsnou divočinu. Byla to naopak něčí přítomnost, co jí způsobovalo vyplašené tetelení kolem žaludku. Přesněji řečeno, byla to přítomnost jednoho konkrétního člověka – Lukea MacKenzieho, majitele pěkného kusu okolní země.

A sám byl taky pěkný kus.

V koutku duše Carla pořád slyšela bratrovu radu. Hlavu vzhůru, Carlo. V létě si můžeš dělat, co chceš. Kromě toho – slyšela jsi Lukea. Nebude k tobě o nic tvrdší než ke všem ostatním dělníkům na ranči.

„Díky, brácho,“ mumlala $i Carla se vzpomínkou na to, jak ji dnes ráno Cash usměvavě vyprovázel. „Sakra pěkně děkuju.“

Ne že by se na Cashe zlobila za to, že se baví její situací. Dělal jen to, co dělají starší bratři odjakživa, jak zacházejí se svými mladšími sestrami se směsicí uličnictví, shovívavosti a lásky. Nebyla to ani Cashova chyba, že teď Carla ujížděla po hrbolaté silnici k letní brigádě u muže, který jí strašil ve snech už celých sedm let, od čtrnácti. Cashova vina to nebyla, protože to nebyl on, kdo navrhl sázku, kterou nakonec prohrál.

Nicméně se zapomněl zmínit, že se Luke zúčastní oslavy jejích narozenin. Když Carla vstoupila do domovních dveří a uviděla ho, málem upustila pizzu, kterou nesla. Luke na ni takhle působil odjakživa. Když byl nablízku, obvyklé sebeovládání ji opouštělo. Dělala ze sebe před ním blázna už sedm let.

No, ne celých sedm let, říkala si Carla v duchu povzbudivě. Bylo mi osmnáct, když jsem se vyléčila. Nebo spíš když mě Luke vyléčil.

Potom si přestala hledat záminky, aby mohla zajet na Rocking M a pozorovat muže, kterého milovala. Ale nepřestala dost brzy. Nepřestala dřív, než Lukeovi sdělila, že ho miluje, a zaprosila, aby v ní viděl ženu, ne holčičku.

Vzpomínka na ten katastrofální večer ještě pořád dokázala způsobit, že Carla rudla, bledla a zase rudla prchavou směsicí emocí, které nijak netoužila třídit ani popisovat. Ze všech těch pocitů dokázala bez problémů pojmenovat pouze ponížení. Byla tehdy zdrcená až do morku kostí. Naučila se však té noci něčemu užitečnému. Naučila se, že z rozpaků se nedá umřít.

Jenom se chce.

A tak se otočila a utekla z dějiště svého osobního Waterloo. Při útěku z ranče řídila zbrkle, plakala, snažila se co nejvíc vzdálit od muže, který byl pro ni příliš zkušený. Celou cestu domů si říkala, že Lukea nenávidí. Nevěřila tomu, ale chtěla.

Od té doby se Carla snažila pustit Lukea MacKenzieho z hlavy. Nedařilo se. Pokaždé když šla na rande, stýskalo se jí po Lukeovi jen tím víc. Nebylo tudíž nic překvapivého, že moc nerandila. Čím usilovněji se snažila vnímat přitažlivost jiných mužů, tím jasněji jí v paměti žhnul Lukeův obraz.

Žádný mužský nemůže být tak výjimečný, říkala si Carla zuřivě. Moje paměť není spolehlivá. Když teď budu v Lukeově blízkosti jako žena, nebude mě zdaleka tak přitahovat. Čím víc se lidé znají, tím míň se snášejí. Právě proto jsem to všechno dopustila. Chtěla jsem ho poznat natolik, abych cítila opovržení.

To bylo kromě jednoznačné nepříčetnosti jediné vysvětlení toho, co se událo večer o jejích jedenadvacátých narozeninách, při oslavě dne, kdy se podle zákona stala dost starou na to, aby měla rozum.

Dívejme se na to z té světlejší stránky. Léto na Rocking M je lepší než léto kancelářské myši na katedře archeologie. Kdybych musela zkontrolovat ještě jeden jediný odkaz nebo jednu jedinou poznámku pod čarou, tak bych se snad osypala.

Zvykni si na to. Práce archeologa o ničem jiném není.

I když studium zaniklých kultur a národů Carlu fascinovalo, nebyla si jistá, jestli touží po práci archeoložky. S určitostí věděla, že to chce zjistit; na podzim zahájí magisterské studium. Nejdřív ale musí přežít léto. A Lukea.

Carle stále ještě kypěly v mysli nevyřčené otázky, když dojela na dvůr ranče Rocking M, zvolna vystoupila a protáhla se. Byla jen necelé tři a půl hodiny cesty vzdálená od jasných světel Cortezu, pokud vydrží pěkné a jasné počasí. Za špatného počasí byla civilizace vzdálena šest až šedesát hodin jízdy.

Izolace jí nevadila. Po pravdě řečeno, bylo to přímo lákadlo; odjakživa ji přitahovala širá a rozlehlá divočina. Od svých sedmnácti let vedla jediné opravdové hádky s bratrem kvůli své tendenci o.dejít z tábora s polní lahví, kompasem a batůžkem a zanechat jen lístek a šipku z kamínků, označující směr své výpravy. Skutečnost, že Cash dělal přesně totéž, jeho hněv na Carlu nijak nezmenšovala; podle Cashova názoru to, co bylo dovoleno pánovi, nebylo dovoleno kmánovi, to jest mladší sestře. Když Carla hledala pochopení u Lukea, klidně jí sdělil, že nechce, aby na ranči chodila sama kamkoli, včetně pastviny vzdálené přes silnici od hlavní budovy.

Carle se mírně svěsily koutky, když si na to vzpomněla. Zuřila, když se proti ní oba muži spojili. Když začala namítat, že Luke nemá rozum, prohlásil, že dokud bude na Rocking M, bude poslouchat jeho rozkazy. Puntík. Konec debaty.

Nehádala se. Když příště jela do West Fork pro zásoby, začala si hledat práci. Hned to odpoledne dostala místo kuchařky a hospodyně v OK Corral, což byl malý motel s jídelnou na okraji West Fork. Práce byla s ubytováním a stravou. Vrátila se na Rocking M, vyložila zásoby a začala si balit šatstvo. Když byla připravená k odjezdu, vydala se hledat Tena, Lukeova předáka. Ten vyslechl její požadavek, zjistil, kde bude pracovat, a odešel vyhledat Lukea. Luke jí lhostejně odmítl půjčit jakékoli vozidlo z ranče k jakémukoliv účelu, čímž ji de facto uvěznil na Rocking M, dokud se Cash nevrátil z průzkumu.

Při vzpomínce na hádku, která následovala, opustil Carlu úsměv.

„To je ale protáhlý obličej.“

Carla sebou trhla, když uslyšela Lukeův hlas, neboť původně myslela, že je sama. Ohlédla se k dlouhému zápraží budovy ranče. Luke seděl ve stínu a pozoroval ji. Nemohla si pomoci, musela sledovat, jak vstává, sestupuje z verandy a vstupuje do zářivého slunečního svitu. Uplynul teprve jeden den od karetní hry, v níž ztratila letní svobodu, ale na Lukea se dívala, jako by ho neviděla aspoň rok.

Nic se na něm nezměnilo. Luke s pevnou postavou, dlouhými kostmi a svalnatou elegancí, která ji odjakživa fascinovala, zastiňoval všechny ostatní muže, co kdy poznala. Uhranul ji, znemožnil jí najít si přítele. Dokázala si užívat společnost ostatních studentů, kamarádit se s nimi, chodit do kina nebo na fotbal, jenže prostě nedokázala brát ty kluky vážně. Když chtěli přejít od přátelství k něčemu intenzivnějšímu, pokaždé se jemně, ale neodvratně stáhla do ulity.

Carla sledovala, jak k ní Luke kráčí, a modlila se, aby její napůl zformovaný plán fungoval, aby dokázala vypudit Lukea ze svého organismu, vyléčit se z marné touhy po muži, který o ni nestojí.

Teprve když se Luke zastavil tak blízko, že viděla, jak mu slunce mění oči v čiré, syté zlato, uvědomila si opravdový dosah své sázky – a rizika. Co jestli to nevyjde? Co jestli Lukeova blízkost ještě zvětší její touhu? Co když se nakonec ukáže, že je to stejně velká chyba jako její zaměstnání ve West Fork?

„Už jsi nešťastná, že jsi na pár měsíců uvízla v pustině?“ pokračoval Luke a bedlivě Carlu pozoroval.

„Ne. Myslela jsem na to léto, kdy jsem si našla práci v OK Corral.“

Luke přimhouřil oči a ústa se mu sevřela do tenké čáry. Carla sebou škubla.

„Prošlo ti to lehce,“ řekl lhostejně. „Kdybys byla má sestra, přitloukl bych tě za takovou lumpárnu zadkem ke stodole.“

„Na to je Cash moc chytrý.“

„Nebo hloupý.“

„Možná usoudil, že je lepší naučit mě žít v divočině, než abych se odstěhovala.“

„Ne jen tak někam odstěhovala, mrňousi. Šlo o pokoutní motel.“

„O cože?“

„OK Corral je největší hodinový hotel na téhle straně Cortezu.“

„Hodinový?“ zeptala se. Náhle jí svitlo. „Snad nemyslíš…?“

„To tedy, sakra, myslím.“

„Ach… můj… Bože.“

Carliny modrozelené oči se rozšířily pochopením. Pobavena vlastní naivitou,‘ potřásla hlavou, až se jí slunce odrazilo v kaštanových vlasech s pramínky vybledlými od slunce. Už to déle nevydržela, vybuchla smíchem. Konečně pochopila, proč ji Luke držel doslova jako vězně na ranči, dokud se Cash o tři dny později nevrátil z geologického průzkumu.

Jak Luke pozoroval Carlu, ústa mu zněžněla úsměvem. Šířilo se v něm cosi, co bylo současně bolestné i příjemné. Bývalo to moc hezké v těch letech, kdy se s Cashem dělili o zářivou svěžest v podobě Carly. Dokázala rozjasnit všechno, čeho se dotkla. Lukeovi se nechtělo pouštět Carlu do světa o nic víc než Cashovi. Svět bývá k něžné mladé dívce surový.

Tak jsme šiji nechali a surovost světa jsem jí nakonec ukázal já.

Při tom pomyšlení Lukeův výraz ztvrdl. Vzpomínka na Carlinu vyděšenou, uslzenou tvář, přerývané zvuky, které vydávala, když před třemi roky prchala do noci – to všechno ho nepřestávalo strašit.

„Panebože, sluníčko,“ pronesl Luke hlubším hlasem. „Byla jsi strašné neviňátko. Není divu, že chtěl Cash kolem tebe postavit plot, aby za něj nemohli vlci.“

Carlin smích utichl, když pohlédla na Lukea a pochopila, že myslel na tu noc, kdy se mu vydala napospas. Cítila, jak bledne a pak rudne pod stoupajícím přílivem rozpaků. Nenáviděla tu usvědčující barvu, ale věděla, že jí nijak nemůže předejít ani ji skrýt. A tak ji ignorovala, stejně jako se snažila ignorovat Lukeovu poznámku o její nevinnosti. Jeho slova byla jako sůl v otevřené ráně jejích vzpomínek.

A přesto pokud má přežít tohle léto – Lukea – musí hodit minulost za hlavu. Už je žena, ne hloupá holka zaslepená naivními sny o tom, jak ji bude milovat muž, který má proti ní letité zkušenosti.

„Naštěstí se nevinnost dá léčit,“ řekla Carla. „Čas dělá zázraky. Kam si mám dát věci?“

Na okamžik zatajila dech a v duchu sugerovala Lukeovi, aby přistoupil na změnu tématu. Vážně nebyla schopna znovu prožívat od začátku nejzoufalejší okamžik svého života, ne před Lukem, jehož soustředěný pohled poměřoval každičký odstín jejího ponížení.

„Sluníčko, když jsi tenkrát večer přišla a…“

„Jmenuju se Carla,“ přerušila ho upjatě, odvrátila se a zamířila k maličké ložné ploše pickupu. „Mám zaparkovat u starého domu?“

„Ne. Budeš bydlet v hlavní budově.“

„Ale…“

„Ale nic. Nebudu trpět, aby takové neviňátko jako ty někde pobíhalo potmě. Jeden můj zaměstnanec je prevít na ženské a za žádného z ostatních bych ruku do ohně nedal. Až tu bude Cash, můžeš s ním tábořit ve starém domě, jestli chceš. Jinak budeš v hlavní budově se mnou. Na tak odlehlém místě jako Rocking M se těžko shánějí chlapi na práci. Moc nerad bych vezl někoho ze svých zaměstnanců do nemocnice jen proto, že něco vypil, uviděl světlo ve starém domě a napadlo ho vyzkoušet štěstí.“

„Žádný z tvých chlapů by…“

„Copak ses před třemi lety nepoučila?“ přerušil ji Luke. „Chlapi pijou, aby zapomněli, a jedna z prvních věcí, na které zapomenou, je to, že na takovou nevinnou holku se nesahá.“

„Já nejsem nevin…“

„Dej ten kufr zpátky,“ přerušil Luke Carlu znovu, tentokrát chladným hlasem.

„Cože?“ zeptala se a zarazila se s kufrem, který sundávala z malé, otevřené korby nákladáčku, v ruce.

„Nebudu se celé léto hádat s nájemní silou. Jestli nedokážeš přijímat jednoduché rozkazy, můžeš to svoje autíčko rovnou otočit a táhnout z Rocking M do horoucích pekel.“

Carla na Lukea nevěřícně zírala. Svářila se v ní ublížená bolest s hněvem.

„Zacházel bys se mnou takhle, kdyby tu byl Cash?“

„Kdyby tu byl Cash, nemusel bych si dělat starosti, abych tě ochránil před vlastní hloupostí. On by se o to postaral za mě.“

„Je mi jedenadvacet, jsem právně zletilá.“

„Mrňousi, pokud jde o chlapy a takovýhle odlehlý ranč, tak jsi předškolák. Vybjer si – hlavní budova, nebo silnice do města.“

Carla se otočila a začala znovu štrachat na korbě nákladáčku. Doufala, že Luke nevidí, jak se jí třesou ruce při pomyšlení, že s ním bude žít v jednom domě, že ho bude vídat ve dne v noci, připravovat mu jídlo, stlát postel, prát oblečení, skládat je, starat se o něj. Tisíc nenápadných důvěrností před jeho zlatohnědýma očima, není kam se stáhnout, není kde se skrýt.

No, kvůli tomu jsem přece přijela, ne, abych ho poznala a začala jím opovrhovat? A jestli mi při pomyšlení na takovou blízkost měknou kolena, tak je to prostě těžké. Dostanu se z toho. Musím.

S veškerým klidem, který v sobě Carla dokázala najít, se otočila zpátky k Lukeovi. Řekl polohlasem něco hrubého, když uviděl její bledou tvář a vytřeštěné, uhranuté oči.

„Neboj se. Nechci po tobě vyjíždět,“ řekl zuřivě. „Sakra, ani před těmi třemi lety bych se tě nedotkl, kdybych nebyl opilý a kdyby ses nenabízela. Koukni se na sebe, jsi celá bledá a třeseš se pokaždé, když na to přijde řeč. Jeden by řekl, že jsem tě znásilnil, proboha.“

„Ne,“ řekla chraplavě. „Ne.“

„Krucinál, nechci, abys sebou škubala a schovávala se pokaždé, když se k tobě na metr přiblížím. Tu noc se nic nestalo!“

Když označil její vyznání lásky za „nic“, přestala Carle rázem měknout kolena. Zvedla hlavu a zeptala se tlumeným hlasem: „Chceš na léto kuchařku a hospodyni?“

„Ano, ale…“

Nedala se přerušit. „Pak je to, co se stalo tenkrát v létě po mé maturitě, zakázané téma hovoru. Byl to nejtrýznivější, nejtrapnější okamžik mého života. Když na to myslím, je mi – nanic.“ Carla zčistajasna umlkla a potřásla hlavou, až se jí hedvábné vlasy roztlétly. „Takže pokud se mě nepokoušíš z ranče zahnat, přestaneš mi ten večer předhazovat.“

Sdělení, že je jí při vzpomínce na jeho dotek špatně, nijak Lukeovi nezlepšilo náladu. Zadíval se na Carlinu sevřenou, bledou tvář a polohlasem zaklel.

„Už je pozdě rušit sázku,“ podotkl chladně. „Najal jsem tě na léto. Jestli se ti nelíbí, o čem mluvím, vlez zpátky do náklaďáku a odjed. Věděla jsi, jaký jsem, když jsi tu sázku uzavírala, tak si nehledej záminky, abys ji zrušila. A ty ji zrušíš, mrňousi. Po třech pořádných týdnech na Rocking M už si budeš kousat nehty netrpělivostí, kdy zase uvidíš světla velkoměsta, jako všechny ostatní ženské, co sem přišly.“

„Ve West Fork nejsou žádná světla, co by stála za řeč.“

„Měla sis důkladněji omrknout OK Corral,“ řekl Luke sardonicky.

Carlu zmáhal vztek. Vadilo jí připomínání, kolikrát ze sebe před Lukem udělala blázna.

„Napadlo tě někdy, že to mohli být MacKenzieovi chlapi spíš než odlehlost Rocking M, co vyhnalo jejich ženské do města?“ zeptala se Carla medovým hláskem.

„Na to nevsázej. Na žádného z MacKenzieových chlapů nebyly nikdy v posteli žádné stížnosti. Ženským to tu lezlo na mozek jen ve dne.“

Carla zaťala zuby, až ji zabolely. Při představě Lukea v posteli se jí doslova tajil dech. Napůl to byl panenský strach z neznámého – ale především velmi ženská zvědavost, jaké by to bylo, být Lukeovou milenkou, cítit, jak se jeho mohutné tělo pohybuje proti jejímu, slyšet, jak se mu při jejím doteku zrychluje dech, a znovu ochutnat jeho teplo.

„Tak co to bude?“ otázal se. „Hlavní budova, nebo silnice?“

„Dům.“

Sotva ta slova vypustila z úst, už se Carla v duchu ptala, jestli se historie neopakuje a ona nedělá velkou chybu, protože Lukeova přítomnost ji vždycky připravovala o to málo rozumu, co měla.

Než stihla Carla vzít svá slova nazpátek, Luke se prodral kolem ní a začal vyndávat věci z náklaďáku.

„Přivezla sis toho dost na celé léto,“ řekl překvapeně.

„To je ale šok,“ zaševelila Carla. „Sázka byla o celé léto, ne?“ >

Luke na ni úkosem pohlédl. „Řekl jsem ti, že můžeš kdykoli vycouvat. Když dám slovo, tak ho dodržím.“

Zhluboka se nadechla a spálila svůj poslední most do bezpečí. „A já ti řekla, že necouvnu, pokud se se mnou bude zacházet jako se všemi ostatními zaměstnanci. Moje slovo pro mě znamená zrovna tolik jako tvoje pro tebe.“

Dlouze pátral pohledem v jejích očích, než kývl. „Tak dobře, mrňousi. Ukážu ti tvůj pokoj.“

* 4

Luke postavil poslední Carlino zavazadlo těsně za dveře malého apartmá v patře, které jí mělo přes léto náležet. Carla si stoupla na špičky, aby viděla přes jeho rameno, nahlédla do pokoje a vydala slabý užaslý zvuk.

„To je neuvěřitelný nábytek! Kde jsi vzal ta čela? A prádelník,“ dodala, odvracejíc pohled od širokého lůžka. Bez přemýšlení Lukea odstrčila, aby se mohla dotknout saténového povrchu dřeva. „Ten design je perfektní, samé křivky, jako tekoucí voda nebo žula ohlazená deštěm. Kde jsi, pro všechno na světě sehnal…“

„Zatím si tu ty věci nech,“ řekl Luke, málem vystrčil Carlu z pokoje a zavřel za sebou dveře. To poslední, oč stál, bylo mluvit o nábytku, který vyrobil před třemi lety ve snaze vymýtit ze sebe nebo aspoň zmírnit tesknou touhu po životě a dívce, které nemohl mít. „Ukážu ti kuchyň, pak musím zkontrolovat jednu naši klisnu.“

Carla užuž chtěla namítat, že kuchyň zná, ale pak sklapla. Požadovala prve, aby se s ní zacházelo jako se všemi ostatními zaměstnanci, a právě to teď Luke dělá. Neuvědomovala si však, že s ní také bude zacházet jako s cizím člověkem a odmítne zodpovědět i tak relativně neosobní otázky, jako kde sehnal ten krásný nábytek do ložnice.

Beze slova následovala Lukea po schodech dolů. Svalnatá lehkost jeho chůze ji fascinovala. Neodtrhovala pohled od jeho širokých ramen pod modrou pracovní košilí a pružných linií zad, zužujících se k odřenému širokému koženému opasku kolem útlého pasu. Džíny měl vybledlé sluncem a potem, ne komerčními bělidly. Holínky měl odřené od třmenů, ostruh a křoví.

Schody končily v hale, jejíž podlaha byla pokryta nelazovanými mexickými dlaždicemi v barvě země. Carla v duchu usoudila, že spousta té zemité barvy asi pustí ve styku s mopem a kbelíkem mydlin. Stejné neglazované dlaždice byly na podlaze v kuchyni.

Takže několik kbelíků mydlin.

S neslyšným povzdechem zaznamenala hojné stopy mnoha měsíců zanedbaného úklidu. Na oknech byly stopy deště tam, kde náhodou nebyly šmouhy. Pracovní desky, skříňky, zásuvky a elektrospotřebiče v kuchyni a sousední prádelně byly spíš matně lesklé mastnotou, než aby se jemně třpytily čistotou.

Luke sledoval Carlin pohled do protějšího rohu kuchyně, kde na podlahové liště dosud lpěly kusy jarního bláta, i když jaro už dávno pominulo. Rajská omáčka nebo šťáva z masa – nebo obojí – vytvořily nerovnoměrný dekor na zásuvkách vpravo od dřezu. Na podlaze bylo zřetelně vidět vyšlapané pěšinky od zadních dveří ke dřezu, ke sporáku a do velké jídelny.

„Poslední čtyři kuchařky si na údržbu domácnosti moc nepotrpěly,“ zamumlal Luke.

„Vážně? Já myslel, že je to jen taková tapeta.“

Luke pohlédl na steny a udělal obličej. Stěny na tom byly ještě hůř než podlaha. Snažil se vzpomenout si, kdy se stěny naposled drhly. Nevybavilo se mu to.

„Pošlu někoho z chlapů, aby je umyl.“

„Nenamáhej se, ledaže bys měl v plánu z nich i nadále jíst.“

Luke se mimoděk usmál. „Vypadá to tak trochu, jako bychom servírovali jídlo ze zdí místo ze stolu, viď?“

„Hmm,“ bylo to nejtaktnější, co mu na to Carla dokázala odpovědět. „Chceš večeřet pozdě, nebo brzy?“

„V šest a v šest.“

„Cože?“

„Snídaně v šest a večeře v šest. Chlapi, co potřebujou zabalit studený oběd, ti to řeknou den předem u večeře. Jinak jen dohlédni, aby měli v kuchyňce na ubytovně pořád zásobu studeného jídla a materiálu na sendviče.“

Luke lehce přejel prstem po obrovském plynovém sporáku se šesti hořáky a vysloužil si tím umaštěnou špičku ukazováčku. Něco zamumlal a otřel si ruku o džíny.

„Cože?“ zeptala se Carla.

„Měl jsem tolik práce na ranči, že jsem si ani nevšiml, jak jde dům do háje.“

„Nic, co by nespravilo trochu mýdla a vody,“ řekla Carla s odhodlaným veselím.

Nebo dynamit, dodala v duchu, když se rozhlédla. Znovu zvedla oči a všimla si, že ji Luke pozoruje.

„Kdyby tě někdo ze zaměstnanců obtěžoval, dej mi vědět,“ řekl.

„Klidně si můžou chodit a žádat, abych jim upekla sušenky,“ odpověděla Carla se vzpomínkou na dřívější léta. „Ale bez hroznýšů ve špajzu bych se obešla.“

Lukeovi zacukaly rty, když se rozpomněl na příhodu se ctižádostivým hroznýšem, který se vydal do špižírny za myší. Had se zabydlel mezi pytli rýže a mouky. Aspoň to jeden každý ze zaměstnanců Lukeovi s vážnou tváří odpřisáhl, když Luke uslyšel Carlin jekot a přiběhl tam. Chytil hada a odnesl ho do stodoly, kde bylo jeho úsilí při lovu myší užitečnější. Pak začal velmi důkladně vyslýchat zaměstnance.

Stín úsměvu z Lukeových rtů vymizel. „Takovýhle had mi starosti nedělá. Mám na mysli ty dvounohé. Kdybys měla z někoho z mých chlapů nepříjemné pocity, dej mi vědět.“

Carla se zatvářila užasle. „Ještě nikdy jsem s honáky žádný problém neměla.“

„Když jsi tady naposled trávila léto, vypadala jsi spíš jako kluk než jako holka,“ řekl Luke neomaleně. Sjel pohledem od Carliných zlatě žíhaných kaštanových vlasů až ke štíhlým nohám a zase zpátky, přičemž v duchu zaznamenával každou bujnou křivku. „Tentokrát takové štěstí nemáš. Moji chlapi nejsou slepí. Takže kdyby se na tebe někdo tlačil, nesnaž se to řešit sama. Přiběhneš za mnou nebo za Tenem, a to rychle. Je to jasný?“

„Neoblékám se tak, aby si mě chlapi všímali,“ řekla Carla věcně a ukázala na svou letní uniformu, pozůstávající z džínů a staré košile po bratrovi, s vyhrnutými rukávy a cípy svázanými po straně. „Neměly by být žádné problémy.“

Lukeovo levé obočí vyšplhalo vzhůru, když sledoval Carlino gesto. „Možná. Ale jestli mi štípneš další košili, tak ji z tebe servu.“

„Tohle je bratrova košile,“ zvedla dopáleně černý podolek.

Luke zavrtěl hlavou. „Ušpinil jsem si ji od oleje při práci na tom Cashově jankovitém džípu, tak mi půjčil na tvou narozeninovou oslavu čistou.“

„Aha,“ zaševelila. „Je tak pohodlná, až jsem byla v pokušení nosit ji místo noční košile. V nylonu je moc zima nebo moc horko. Tvoje košile byla měkoučká a perfektní.“

Zčistajasna vyschlo Carle v ústech. Pomyšlení, že kus oděvu, splývající tak důvěrně po jejím těle, kdysi stejně důvěrně halil Lukea, jí projelo tělem od hrudní kosti až do břicha jako šíp. Polkla a odvrátila pohled od jeho jasných, pronikavých očí.

„Žádné strachy,“ řekla chraplavě. „Vrátím ti ji, hned jak bude vypraná.“

„Nemusíš spěchat. Pořád ještě mám tu Cashovu košili.“

Ticho se protahovalo a protahovalo, Carla si připadala zadýchaně, nejisté. Ohlédla se zpátky k Lukeovi a shledala, že ji pozoruje znepokojivě upřeným pohledem, jako by přesně poměřoval, kde jí řečená košile padne jinak než jemu.

„Jak si chceš zařídit volný čas?“ zeptal se.

„Cože?“

Luke zvolna zvedl oči ke Carlině tváři. „Volno. Chceš pracovat šest dní a pak mít jeden den volno, nebo si to chceš odpracovat v jednom kuse, nebo si chceš našetřit pár dní a udělat si krátkou dovolenou?“

„Budu šije šetřit,“ odtušila Carla okamžitě.

„To říkají zkraje všechny ženské, ale za pár týdnů už se nemůžou dočkat, až budou ve West Fork.“

„Cash přijede začátkem srpna. Počkám.“

Lukeův úsměv Carle sdělil, že tomu nevěří. Obrátil se k zadním dveřím. „Kdybys něco potřebovala, zahulákej. Budu ve stodole.“

Carla se za Lukem dívala se směsicí úlevy a zklamání. Úlevu chápala, zklamání ignorovala. Rozhlédla se po kuchyni a zauvažovala, kde začít. Všude, kam se podívala, číhal nějaký naléhavý úkol. Naštěstí měla schopnost zorganizovat si čas. Nevyužívala tuto schopnost vždycky, ale stejně ji měla.

„Úklid bude muset počkat,“ zamumlala s pohledem na hodiny. „Za dvě hodiny nastoupí dvanáct hladových honáků. S Lukem třináct. Řekněme čtrnáct. Luke vydá za dva. Pak jsem tu já. Večeře pro patnáct lidí, a máme to.“

Počet těch, které musí nakrmit, jako by zněl v tiché kuchyni ozvěnou. Patnáct. Můj ty bože. Není divu, že jsou tady samé velikánské hrnce a pánve.

Představa nakrmení tolika lidí byla tísnivá. Carla nikdy nevařila pro víc lidí než pro sebe, bratra a – když byla na ranči – pro Lukea. Oni tři jedli ve staré budově, jejíž malé místnosti byly vyhlášené výskytem myší, průvanu a prachu, a to stejnou měrou.

Carla se rozhlédla, ohrnula si oba černé rukávy ještě o jeden záhyb výš, aby se ujistila, že jí látka nebude překážet. Pak šla k ledničce a začala provádět rychlou inventuru všeho, co má k dispozici.

V ledničce bylo pivo, jablečný džus, křen, kečup, kus másla, čtyři vejce, kus nenakrájené slaniny a otevřený balíček šunkového salámu, který se v tichosti zkroutil a umřel. Velký mrazák naproti sporáku na tom byl lip.

Obsahoval tolik masa, většinou hovězího, že by se tím dala nakrmit půlka státu Colorado. Pokud vydrží propanbutan, hlady neumřou. Stačí jen rozmrazit pár roštěnek v mikrovlnce.

„Jejda,“ rozhlédla se. „Mikrovlnka nikde. Ani není čas zmražené maso uvařit.“

Šla do špižírny a doufala, že tam na ni čeká inspirace. „Guláš v konzervě, chili v konzervě, kuřata v konzervě… fujtajbl. Není divu, že je Luke popudlivý. Jídlo z konzerv by zkazilo náladu i svatému.“ Na druhé straně špižírny to nevypadalo o nic lip. Stály tam proti ní pevné zdi z plechovek velkých jako kbelíky – rajčata, hrášek, zelené fazolky, kukuřice, vypeckované třešně a káva. Také tu byly poloprázdné pětadvacetikilové pytle mouky, cukru, rýže, kukuřičné mouky a sušených jablek. V plechovce na chléb byly čtyři scvrklé kůrky.

„Tak to bychom měli hamburgery,“ řekla nešťastně, „a pochybuju, že by někdo až sem rozvážel pizzu.“

Bachratý jutový pytel byl plný brambor. Vedle stál pytel s cibulí. Ze třetího pytle přetékaly fazole. Popadla ho oběma rukama a zvedla. Vážil nejméně pět kilo. To by stačilo na opravdové chili nebo fríjoles refritos nebo plno dalších jídel. Mohla by jimi nakrmit regiment – ale ne během příštích dvou hodin.

Za pytlem fazolí zahlédla kartonovou krabici, kterou tam někdo zastrčil a zapomněl. Uvnitř krabice byla řada balíčků špaget. Každý z nich obsahoval kilo štíhlých, sušených těstovin. Křehké hůlky byly polámané, ale jinak dokonale jedlé.

„Tuším na obzoru špagetovou večeři,“ řekla Carla.

Popadla dva balíčky, zaváhala a pak vzala ještě dva. Když vařila pro Cashe a sebe, najedli se z půl kila oba a ještě jí zbylo na několik obědů. Jenomže ke špagetám vždycky servírovala čerstvý salát, česnekový chléb a moučník. Chléb a salát nepřipadaly v úvahu, takže se chopila dalšího balíčku špaget, čímž zaokrouhlila množství na pět kilo.

„Bože můj, to bude jídla jako pro celou armádu. Budu celé týdny dělat studené špagetové sendviče a honáci se vzbouří a Luke ze mě stáhne kůži.“

Carla se zamračila na poslední balíček těstovin, pak usoudila, že vždycky může odnést zbytky do ubytovny honákům, kteří zatouží po půlnočním pamlsku. S náručí plnou balíčků špaget se vrátila do kuchyně. Tam složila těstoviny na pracovní desku a vrátila se k mrazáku. Mleté maso bylo v baleních po dvou a půl kilech, zmrzlé na kost.

Vybalila jednu cihlu mletého masa a vložila ji do litinové pánve, tak velké a těžké, že ji musela zvedat na sporák oběma rukama. Na kamnech ležela krabička zápalek. Zapálila hořák pod zmrzlým masem, zakryla pánev a dala se do práce na omáčce. Několik výprav do špižírny přineslo výsledek v podobě plechovky rajčatové omáčky o velikosti koupelnového umývadla, stejně strašidelné plechovky loupaných rajčat vcelku a deseti vypasených cibulí.

Po chvíli štrachání ve skříňkách vedle sporáku našla kotlík o rozměrech pořádného škopku. Připravila si ho na vaření těstovin a na omáčku nalezla jeho o trochu menšího příbuzného. Málem musela obrátit kuchyni naruby, aby našla ruční otvírák na konzervy, který fungoval. Při zápase s nešikovnými plechovkami a vylévání proudu rajské omáčky do velkého hrnce – příliš rychlém – pochopila, jak přišly stěny kuchyně k cákanému vzoru. Otřela je, kam až dosáhla, zapálila hořák pod omáčkou a pustila se do loupání a sekání cibulí. Mezi záchvaty pláče šťouchala do mletého masa a kousky z něj odlamovala, jak zmrzlý špalek zvolna povoloval.

Než maso roztálo a začalo hnědnout spolu s cibulemi v obrovské pánvi, uplynula skoro hodina. Ani při houževnatém pátrání neobjevila v kuchyni oregano ani česnek vcelku. Byla tu k máni prastará krabička granulovaného česneku, ale musela plastovou nádobkou chvíli bušit o pult, než z ní vyklepala trochu obsahu.

„Čím je tady ty kuchařky pro všechno na světě krmily?“ zeptala se Carla rozhořčeně. „Žádné bylinky, ani koření, ani…“ Spočinula pohledem na hodinách. „A jé, měla bych se pustit do moučníku, nebo to nestihnu.“

Vyběhla nahoru do své ložnice a prohrabala čtyři krabice, než našla své kuchařské knihy, a řítila se s nimi zase dolů. Recept na třešňovou bublaninu byl údajně rozpočítaný na osm osob. Zdvojnásobila množství, rozetřela těsto do největšího pekáče, který našla – velký asi jako polovina karetního stolu – a zjistila, že je příliš velký.

„No, chlapi mají vždycky rádi moučníky. Přidám jim to k těm studeným špagetovým sendvičům k obědu.“

Namíchala další dvě porce bublaniny, nalila je do pekáče k první polovině a zapálila troubu. I po přípravě bublaniny z šestinásobku běžné dávky jí pořád ještě zbývalo půl obrovské plechovky třešní. Odložila ji stranou, všimla si, jak čas letí, a vrátila se k omáčce na špagety.

Maso a cibule už byly osmahnuté a hrnec rajské omáčky a sekaných rajčat se konečně začínal vařit. Velikost a váha pánve dělaly ze slévání tuku z masa a cibule nemotornou činnost – zvlášť když měla místo chňapky kuchyňskou utěrku – ale nakonec to zvládla. Teď musela vyklopit maso s cibulí do hrnce omáčky. Přitom objevila další způsob, jak zdobit stěny. S mumláním je otírala a říkala si, že se bude muset naučit zápasit s těžkým hrncem a několika litry omáčky, aniž by nadělala nepořádek.

„Když je řeč o litrech, měla bych dát vařit špagety,“ ševelila si pro sebe, shrnujíc si vlasy z čela loktem, protože prsty měla jen o trochu méně zaneřáděné než stěny.

Než Carla naplnila obrovský hrnec vodou a dovlekla ho ke sporáku, začínala konečně chápat, proč se povolání šéfkuchaře věnují častěji muži než ženy; člověk musí být vzpěrač, aby zvládl kuchyňské náčiní. Pustila plamen naplno a vytřela podlahu tam, kde cestou ke sporáku vybryndala vodu. Zůstala po ní relativně čistá místa, v porovnání s nimi působil zbytek podlahy ještě mnohem hůř.

Na chvilku byla Carla v pokušení nabryndat trochu rajské omáčky na jakžtakž čistá místa, aby se to vyrovnalo, a tím získala o trochu víc času na rozhodování, kdy má umýt podlahu. Hrozně ráda vařila, ale nenáviděla domácí práce. Znala svou slabost tak dobře, že při úklidu pracovala dvojnásob usilovně, aby svou nelásku k této práci nějak vynahradila.

Ale s pár lžícemi rajské omáčky by to vypadalo fakt pěkně. Nikdo si toho ani nevšimne.

Carle se podařilo odolat pokušení jen proto, že se rozpomněla na zelené fazolky, které měly být už deset minut na sporáku. Z další cesty do špižírny se vrátila s čtyřlitrovou plechovkou zelených fazolek. Zatímco se ohřívaly, nakrájela slaninu, osmažila ji a v tuku osmahla plátky několika dalších cibulí. Čas od času zkontrolovala vodu na špagety.

„Vím, že voda nikdy nezačne vřít, když se na ni kouká, ale tohle je absurdní,“ řekla polohlasem, zvedla poklici a vyzkoušela vodu špičkou prstu.

Byla úplně studená.

Ze stodoly, ohrady a ubytovny se ozývaly zvuky vydávané muži, kteří končili s prací a připravovali se k večeři. K domu se ze dvou opačných stran sjely dva pickupy, oba za sebou táhly přívěsy pro koně. Vystoupili z nich čtyři chlapi a protahovali se, unavení a hladoví po dlouhém dni při kontrole dobytka na pozemcích pronajatých od federální vlády. Koně, které vyváděli z přívěsů, ržáli na koně, kteří už se hřebelcovali a začínali škubat z jeslí v ohradě ohromná sousta sena.

Chlapi budou mít úplně stejný hlad.

Carla úzkostlivě naslouchala opakovanému prásknutí dveří od ubytovny, které jí sdělovalo, že se chlapi jdou umýt před večeří. Smích a pískání uvítaly kovboje, na jehož džínách byly jasné stopy toho, že přistál zadkem v blátě. Nezůstal ostatním nic dlužen; připomínal jim, jak někdo z nich ukouzl po čerstvém kravinci a jiného shodil kůň do koryta v ohradě.

Carla se nemohla ubránit úsměvu, jak k ní otevřeným oknem zalétaly úryvky hovoru. Poprvé si uvědomila, že neslyšela lidský hlas od chvíle, kdy Luke zmizel ve stodole. Myšlenka jí jen rychle prolétla hlavou, zaplašila ji skutečnost, že voda na špagety byla sotva vlažná. Tímhle tempem bude mít nejméně půl hodiny zpoždění a Luke si bude myslet, že vsadil na špatnou kartu.

Kvapně ochutnala rajskou omáčku, přidala ještě česnek a znovu zkontrolovala vodu na špagety. Nedalo se nic dělat. Dveře zvenčí do jídelny se s vrznutím otevřely a zase zavřely. Místnost, sousedící s kuchyní, byla spíš jako vojenská kantýna než běžná jídelna. Byly tam dva dlouhé stoly, každý pohodlně pro deset lidí, ale vešlo by se i čtrnáct, dvacet židlí, stěna plná skříněk od podlahy až ke stropu a jinak už skoro nic.

Carlu napadlo, že na stolech nejsou talíře, šálky, příbory ani ubrousky, nemluvě o slánce, pepřence, kečupu, dochucovací omáčce na steaky, cukřence a všech ostatních doplňcích, které honáci milovali. Zaúpěla nad svou zapomnětlivostí, nasypala napůl opečenou slaninu s cibulí do hrnce fazolek a zběsile začala otevírat skříňky a hledat talíře. Měla tak napilno, že ani neslyšela, jak se dveře mezi kuchyní a jídelnou otevírají.

„Tady to voní. Co je k večeři?“

„Špagety,“ řekla Carla, aniž by se otočila za mužským hlasem.

„Voní to spíš jako třešňový koláč.“

„Můj ty bože, moučník!“

Přehnala se kolem muže, který prve vstoupil do kuchyně. Rychlým pohledem do trouby se ujistila, že bublanina její zapomnětlivost přežila. Stačilo jen vymanévrovat velký pekáč z trouby, aby koláč vychladl. Utěrka jí to nijak neusnadnila.

„Chňapky,“ mumlala, když se narovnávala od trouby.

„Odtud to vypadá jako bublanina.“

Hlas zazněl asi čtvrt metru od Carlina ucha. Prudce otočila hlavu a poprvé se na muže podívala.

Tennessee Blackthorn, dlouhý, hubený a působící klamně lenivým dojmem, pozoroval Carlu s prapodivným úsměvem ve tváři.

„Tene! Jsi to vážně ty?“ zeptala se Carla potěšené. „Naposled jsem o tobě slyšela, že ti někdo volal uprostřed noci, pak jsi odjel do Cortezu a už ses nikdy nevrátil.“

„‚Nikdy‘ je dlouhá doba.“ Kouřové oči uznale přejely Carlu od lící, zardělých horkem z trouby, až ke kotníkům a zase zpátky. „Nejspíš už ti nemůžeme říkat niňa. Konečnější dorostla do těch dlouhých nohou a postelových očí.“

Zasmála se. „Miluju hladové chlapy. Jsou schopní kuchařce nestydatě lichotit, aby dostali dřív večeři. Ale máš smůlu. Když se voda hlídá, nikdy se nezačne vařit.“

„Má smůlu, tečka,“ ozval se od zadních dveří Lukeův chladný hlas.

* 5

Carla si neuvědomovala, jak moc se její výraz změnil, když se obrátila k Lukeovi, ale Tenovým očím toho mnoho neuniklo. Zaznamenal složitou směsici touhy a odtažitosti, naděje a dychtivosti v jejím výrazu a pochopil, že se nic nezměnilo.

„Pořád se honíš za měsíčním světlem nad černou vodou, viď?“ zeptal se tiše.

Pokud ho Carla nebo Luke slyšeli, žádný z nich neodpověděl. Dívali se na sebe, jako by od jejich posledního setkání neuplynuly hodiny, ale léta.

„Chňapky jsou tamhle,“ řekl Luke přidušeným hlasem a ukázal k zásuvce u sporáku, aniž by odtrhl pohled od Carliných živých modrozelených očí.

„Chňapky,“ opakovala Carla, uchvácena klenutou linií Lukeova obočí, čistými křivkami úst, stínem vousů pod opálenou pletí.

„Chňapky,“ opakoval Luke.

„Mně to pořád ještě připadá jako bublanina,“ řekl Ten jen tak nazdařbůh.

„Nemáš nic na práci?“ zeptal se Luke důrazně a konečně odtrhl pohled od Carly.

„Nemám. Ale jestli mi dáš hrnek kafe, něco si najdu.“

Luke pozoroval muže, který byl jeho přítelem a současně předákem na Rocking M. Ten jeho pohled opětoval… a usmál se. Luke stěží ovládal svůj hněv. Věděl, že nemá důvod se na Tena zlobit; ze všech honáků bylo nejméně pravděpodobné, že by se předák snažil dostat Carlu do postele. Ale když slyšel Tena mluvit o Carliných dlouhých nohách a postelových očích, probudil se v Lukeovi divoký vztek. Skutečnost, že jeho hněv je iracionální a on to ví, ho rozzlobila jen tím víc.

„Kafe?“ zeptala se Carla a ucítila, jak jí srdce klesá. „Já zapomněla udělat kávu!“

„Jak, sakra, můžeš zapomenout na kafe?“ vyjel Luke na Carlu, rád, že našel nějaký racionální ventil pro svůj hněv. „Každá kuchařka z ranče, která stojí za fajfku tabáku, ví, že první, co ráno uděláš, je kafe, a to poslední, co večer uklidíš, je kávová konvice!“

„No,“ protáhl Ten, „tím se to nejspíš určitě vysvětluje. Carla není kuchařka z ranče a my umřeme hlady při otevírání plechovek kapesními noži. Víš jistě, že si to nechceš rozmyslet, šéfe? Abys nevyšel ven v polospánku a nestřelil se do nohy.“

Luke řekl polohlasem něco, při čem sebou Carla škubla. Odvrátila se a začala prohledávat skříňky, přičemž se jí třásly ruce. Našla jen arašídovou pomazánku, džem a sklenici naložených papriček jalapeňo. Popadla sklenici a strčila ji Lukeovi do ruky.

„Na. Tohle cucej, ať vychladneš.“

Kuchyní se rozlehl Tenův smích. Luke práskl sklenicí zpátky na polici a pohlédl na Carlu přimhouřenýma očima.

„Poslyš, mrňousi. Tohle je opravdový svět, kde chlapi dřou a dostanou hlad. Řekl jsem, že večeře je v šest, a myslel jsem to vážně. Jestli jsi na tu práci moc nezralá, najdu si ženskou, která na to stačí.“

Luke se otočil a opustil kuchyni dřív, než Carla stihla odpovědět. Ne že by měla co říct; naposled slyšela Lukea mluvit tak chladně a řezavě toho večera před třemi lety, kdy jí sděloval, že není dost ženou, aby mohla milovat muže.

„Hele,“ řekl Ten vlídně, „neber šéfa vážně. Je jen rozčilený kvůli té své černé klisně. Jde to s ní rychle z kopce a veterinář nemůže přijít na to proč.“

Carla vydala neutrální zvuk a dál prohledávala skříňky. Nic užitečného nenašla. Problém byl zčásti v tom, že se bránila slzám. Zbytek problému tvořila její touha házet věcmi.

„Už se voda v tom velkém hrnci vaří?“ zeptala se upjatě.

Ten zvedl poklici. „Kdepak.“

„Skoro?“

„Kdepak. Řeknu chlapům, aby nepospíchali s mytím.“

„Díky.“

Konečně našla chňapky, vyndala bublaninu a dala ji vychladnout. Při hledání chňapek našla také kávovou konvici. Jako všechno ostatní v kuchyni byla i konvice obrovitá. Naplnila ji vodou, přidala dvakrát víc kávy, než by si člověk se zdravým rozumem přál, a bouchla konvicí o sporák.

Než zapálila hořák pod kávou, voda na špagety začala jevit neurčité známky života. S procítěnou modlitbou přiklopila poklici zpátky a znovu začala hledat ve skříňkách talíře.

„Co hledáš?“ zeptal se Ten ode dveří.

„Talíře,“ řekla Carla zoufale a zavřela dveře další skříňky větší silou, než bylo nutné.

„Jsou v jídelně, a taky nože, vidličky, lžíce a všechno ostatní.“

Blýskla po něm vděčným úsměvem. „Díky.“

Ten potřásl hlavou, když se Carla div ne tryskem přehnala kolem něj. „Zpomal, niňa. Chlapi neumřou hlady, když budou muset na dlabanec chviličku čekat.“

„To povídej Lukeovi.“

„No dobrá.“

Carla popadla Tena za rameno, když mířil přes kuchyň k Lukeově kanceláři na druhém konci domu.

„Dělala jsem si legraci,“ řekla rychle.

„Já ne.“ Ten shlédl do Carliny nešťastné tváře a potřásl hlavou. „Ještě tu nejsi ani dvě hodiny a vypadáš, jako by tě někdo přejel a zahodil. Zkoušela jsi říct Lukeovi, jak na tom jsi?“

„První den v novém zaměstnání je vždycky těžký.“

Ten vydal nedůtklivý zvuk. „Takhle jsem to nemyslel. Řekla jsi Lukeovi, že jsi do něj zamilovaná?“

Okamžik měla Carla pocit, jako by se jí podlaha propadala pod nohama. Pokusila se promluvit. Nevyšlo z ní ani slovo. Obličej jí zalila červeň.

Ten vzdychl. „Sakra, Carlo. Tady není ani jeden chlap, který by to nevěděl, možná kromě Lukea. Nemyslíš, že je na čase, abys mu to pověděla?“

Rty se jí chvěly při myšlence na ten večer před třemi roky. Olízla si suché rty a řekla opatrně: „On to ví.“

Ten řekl polohlasem něco hrubého, sundal si klobouk a prohrábl prsty černé vlasy. Po chvilce vzdychl a řekl: „Mně do toho nic není, ale, krucinál, hrozně mi vadí, když vidím, jak se křivdí někomu tak milému, jako jsi ty. Hnát se za něčím, co se nechce nechat chytit, bývá fakt kruté.“

„To není…“ Carle selhal hlas. „Proto tady nejsem. Přišla jsem se vyléčit z lásky… z dětinského pobláznění…“ Dvakrát polkla a zkusila to znovu, s námahou zachovávala klidný hlas. „Luke asi uhádl, proč jsem tady, takže dělá, co může, aby tomu procesu napomohl.“

Teď byla řada na Tenovi, aby zůstal neschopen slova. Potřásl hlavou, odvrátil se a tiše zaklel. Jako by ho to napadlo až dodatečně, řekl: „Prostřu stůl.“

„Děkuju ti, Tene. Zítra už se dám dohromady, slibuju.“ A v duchu dodala, Musím. Nemůžu celé léto tajit dech a mít pocit, že mi srdce buší jako divoký pták v síti, poslouchat, poslouchat, poslouchat, jestli se neozvou Lukeovy kroky, jeho hlas, jeho smích.

Rachocení poklice na hrnci s vodou na špagety vytrhlo Carlu z neradostného zadumání. Voda se energicky vařila. Přidala sůl a olej a začala trhat balíčky těstovin. Než se obsah posledního balení ocitl uvnitř, voda už zase ležela nehybně v hrnci. Úzkostlivě pohlédla na velké kuchyňské hodiny. Šest dvacet.

Aspoň že zeleninová část večeře je hotová. Jsou to jen zelené fazolky z konzervy, ale slanina a cibule přidají zplihlým luskům trochu vůně. Carla by se cítila lip, kdyby mohla dát na stůl taky pár bochníků česnekového chleba, ale s tím se nedalo nic dělat. Těstoviny, masová omáčka, zelené fazolky a bublanina, nic víc k máni není. A ani to ještě nemá. Zatím.

Ze všeho nejhorší bylo, že voda na kávu byla stěží teplá.

Carla potlačila sten, vyřítila se do jídelny a začala pomáhat Tenovi rozdělovat příbory na stoly, které byly přistrčené k sobě, takže tvořily jediný velký obdélník. Samotná deska stolu ji naplnila nevolí, nebyla totiž o nic čistší než kuchyňská linka nebo stěny. Ten, kdo otíral stůl v minulosti, mastnotu spíš přemísťoval než odstraňoval.

„Počkej,“ řekla Carla Tenovi. „Ten stůl se musí umýt.“

„Když teď začneš mýt, nebudeme jíst před půlnocí.“

Kousla se do rtu. Ten měl pravdu.

„Kde má Luke ubrusy?“ zeptala se.

„Cože kde má?“

Zasténala, pak se jí zmocnila inspirace. „Noviny. Kde má Luke staré noviny?“

„V té dřevěné bedně v obýváku.“

Pár minut nato přiběhla Carla zpátky do jídelny s deseticentimetrovým stohem novin. Zanedlouho byl velký stůl pokrytý starými zprávami a inzeráty na krmivo pro dobytek a služby plemenného hřebce. Než spolu s Tenem rozložili příbory, honáci už se začínali s nadějí hemžit na dvoře před jídelnou. Jeden z nejstatečnějších – starý honák jménem Cosy – strčil hlavu do zadních dveří. Než stihl otevřít ústa, spustil Ten.

„Říkal jsem, že zavolám, až bude dlabanec na stole.“ Předák si změřil Cosyho chladnýma šedýma očima. „Vypovídá ti sluch, nebo jsi jen senilní?“

„Ne prosím,“ couval Cosy kvapně. „Nic mi není. A rád bych, aby to tak zůstalo.“

Ten zavrčel. Cosy zmizel. Dveře se za ním zabouchly.

„Musí být strašně hladoví,“ řekla Carla a vypadala přitom stejně provinile, jak se i cítila.

„Kdepak. Ještě si pamatujou ty sušenky, co jsi pekla. Když Luke řekl chlapům, že budeš pár dní vařit, začali slintat.“

„Řekni jim, ať se uklidní. Budu tady celé léto, ne jenom pár dní.“

Ten pokrčil rameny. „Poslední ženská, co tady zůstala víc než tři týdny, byla šeredná jako shnilý pařez a navrch chlastala, ale definitivněji odrovnalo to, že neuměla uvařit ani prd.“

Carla se bránila úsměvu. Nezdařilo se.

Levý koutek Tenových úst se stočil vzhůru. „Nakonec jsme uspořádali sbírku a koupili jí lístek na autobus do Nome.“

„Na Aljašku?“ zeptala se Carla.

„Jo. Dostala tam práci, odhánět medvědy od sítí na lososy.“

Jídelnou zazněl ženský smích. Zanedlouho už se smál i Ten. Žádný z nich si nevšiml mohutného muže, který vstoupil do kuchyně přes obývací pokoj a teď se opíral o roh kuchyňské linky, palce zaháknuté za opasek a koutky úst chmurně svěšené. Pohlédl na hodiny. Šest čtyřicet. Pohlédl na sporák. Všechno se zdálo být horké a připravené. Oči barvy whiskey přejely zpět k rozesmátému páru v jídelně.

Právě když Luke otevíral ústa, aby řekl něco zuřivého na téma kuchařek, co nedokážou udělat večeři včas, popadla Carla Tena za zápěstí a podívala se mu na hodinky.

„Těstoviny už by měly být hotové, pokud honákům nevadí, že budou al dente.“

„Cože?“

„Tuhé,“ řekla srozumitelně.

„Sakra, po dni na ranči sníme, co dostaneme a jak to dostaneme, klidně i syrové.“

Carla udělala obličej. „Fuj. To se pak těstoviny lepí na zuby.“

Ten se smíchem potřásl hlavou, naklonil se a jemně zatahal Carlu za pramínek lesklých vlasů. „Jsem rád, že jsi zpátky. Přinesla jsi s sebou sluníčko.“

Carla řekla téměř stydlivě: „Díky, Tene. Jsem ráda, že jsem zpátky. Miluju to tady.“

„Místo, nebo majitele?“

Otázka byla tak tichá, že Carla mohla předstírat, že ji vůbec neslyšela. Usmála se tedy na Tena a bez odpovědi zamířila do kuchyně, aniž věděla, do jaké míry její smutný úsměv prozrazuje myšlenky, které se jí honí hlavou. Jakmile prošla dveřmi, spatřila Lukea opřeného o kuchyňskou linku, netrpělivost a hněv vepsané ve všech tvrdých liniích svého těla.

„Už jsem si říkal, kdy si vzpomeneš, že jsem tě najal jako kuchařku, ne abys flirtovala s mým předákem.“

„Já jsem ne…“

„Houby neflirtovala,“ přerušil ji Luke stroze. „Bacha, mrňousi. Ten se usmívá a je hezký jako hřích, ale ten tichoučký prevít už zlomil dvanáctkrát víc srdcí než všichni chlapi, co znám. Není to typ na ženění, ale člověk je to ažaž. Jestli se mu budeš dost vnucovat, možná jen sáhne po tom, co se mu nabízí, a popadne to. A oba víme, jak dobře se umíš nabízet.“

Carla zbledla a odvrátila se.

Luke hrubě zaklel pod vousy, vzteklý na ni a na Tena a na sebe a na všechno ostatní, co mu přišlo na mysl. Sledoval přimhouřenýma, lesklýma očima, jak Carla bere dvě chňapky a přistupuje ke sporáku. Než si uvědomil, že sahá po zběsile vroucím kotli vody se špagetami, už bylo pozdě. Zápasila už s obrovským kotlem, celé tělo se jí napínalo, jak zvedala nataženýma rukama tíhu dvaceti litrů vody a pěti kilogramů těstovin.

Právě když si Carla uvědomila, že kotel nezvládne – a neměla sílu ho položit, aniž by se polila vařící vodou – vystřelily podél jejího těla Lukeovy paže. Zakryl její ruce svými a zvedal, odebíral tíhu kotle z jejích chvějících se paží. Spojenými silami opatrně postavili těžký hrnec zpátky na zadní hořák. Několik vteřin se ani jeden z nich nepohnul, oba byli otřeseni zjištěním, jak málo chybělo, aby Carlu postihla bolestivá nehoda.

Luke sklonil hlavu a otřel se tváří o Carliny vlasy tak lehounce, že to nemohla cítit. Když se nadechl, ucítil vůni květin. Byla to omamná vůně, neboť s sebou přinášela příslib ženského tepla, příslib, který se opakoval v křivce Carliných boků, přitisknutých k jeho tělu. Třásla se, dýchala tiše a trhaně.

Touha se zaryla do Lukeových útrob jako tasený nůž, ztvrdl šokující rychlostí. Zvedl ruce a ucouvl, jako by se popálil. A také že ano, ale něčím, co bylo horké víc než vařící voda.

„Bože můj, mrňousi!“ vybuchl Luke. „Copak nemáš rozum, že se pokoušíš zvedat ze sporáku dvacet litrů vařící vody?“

Carla zavrtěla hlavou a mlčela. Ani se neotočila.

„Není ti nic?“ otázal se Luke.

Zvolna zavrtěla hlavou.

Linie její šíje a ramen se dotkla Lukeových emocí, připomínala mu, jak je zranitelná, jak málo chybělo, aby si ublížila. Představa vařící vody, spalující její jemnou pokožku, v něm budila stejné pocity, jako by se opařil sám.

„Sluníčko?“ ozval se Luke tiše. „Určitě ses nepopálila?“

Nečekaná něha vehnala Carle do očí slzy. Zběsile mrkala, nechtěla plakat před Lukem, který ji už tak považuje za dítě. Mrňousi.

„Nic mi není,“ řekla ochraptělým hlasem.

Nadechla se, aby se uklidnila, a ucítila Lukeovu vůni, směs kůže a mužného žáru a čisté vůně mýdla. Toužila otočit se a obejmout ho, ucítit jeho náruč, objímat a nechat se objímat a nikdy nepustit.

Jenže kvůli tomu na Rocking M nepřijela. Přijela zbavit se něčeho, co nikdy neměla.

„Děkuju, žes zachránil večeři,“ řekla Carla, zavřela oči a snažila se nedýchat, neboť s každým nádechem vnímala Lukeovo teplo a mužnou vůni.

„Večeři?“ zeptal se.

„Špagety.“

Luke Carlu něžně otočil a zvedl jí bradu, aby jí viděl do očí. Prudce se nadechl a ucítil příslib květin a tepla.

„Mohla jsi klidně vyklopit ty špagety na podlahu a mně by to bylo fuk, pokud by ses nepopálila.“

Soustředěně zkoumal pohledem její tvář, pak jí rozevřel prsty a prohlédl je. Jemně přejel po hřbetech jejích rukou a předloktí, až narazil na bariéru vyhrnutých černých rukávů. Jeho rukávů, jeho košile, její velké modrozelené oči, upřené na něj. Ještě jednou přejel po její hladké, jemně zrnité pokožce a ucítil, jak se jím touha valí jako bouře úzkým kaňonem, síla, která by rozechvěla i kámen. Pustil její ruce a prudce se odvrátil.

„Ani stopa. Měla jsi štěstí, mrňousi. Příště mysli, než popadneš něco, co je na tebe moc velké. Nemusel bych u toho být, abych tě zachránil.“

Lukeův přechod od něhy k ráznosti Carlu mátl. Než se stihla zarazit, řekla: „Nejsem žádný mrňous.“

„Jsi, ještě chodíš do školy. Co mám dělat s tím zatraceným kotlem?“

Naskytovalo se několik lákavých možností, ale Carla se omezila na tu nejpraktičtější.

„Slej vodu do dřezu.“

Luke zvládal těžký, nemotorný kotel s lehkostí, která v Carle budila jednoznačnou závist.

„Už vím, proč jeskynní ženy snášely jeskynní muže,“ zamumlala si pro sebe v domnění, že to Luke neslyší.

Ale slyšel. Ohlédl se přes rameno, spatřil v Carliných očích směs obdivu a touhy a nevěděl, jestli se má usmívat nebo klít nad tím, jak se v něm znovu vzbouřila krev. Když vyléval litry horké vody do dřezu, nemohl se rozhodnout, jestli to, že tu bude mít Carlu na celé léto, byl ten nejhorší nápad, jaký kdy měl – nebo nejlepší.

Než Carla naložila špagety na mísu, honáci už seděli kolem stolu v němém očekávání. Když přinášela voňavou hromadu těstovin, z níž stoupala pára, do jídelny, připadala si jako krotitelka lvů, přinášející jedinou jehněčí kotletu do klece plné velkých hladových kočkovitých šelem.

„Začněte tímhle,“ řekla. „Za minutku jsem zpátky s omáčkou.“

Hrnec s omáčkou nebyl tak nemotorný jako prve kotel vařící vody, ale Luke se ho ujal tak jako tak. Omáčka už byla v polévkové míse. Ze sytě rudé omáčky trčela půlmetrová naběračka.

„Děkuju,“ řekla Carla a krátce se na Lukea usmála, když brala polévkovou mísu. „Jdi si sednout a jez. Zbytek už zvládnu.“

Luke beze slova vzal velkou polévkovou mísu z Carliných rukou a odkráčel do jídelny. Našla velkou kameninovou mísu a naplnila ji zelenými fazolkami. Spěchala k mužům.

„Tumáte. Už jen musím najít nějakou lžíci.“

Uvítalo ji tiché rozmanité mumlání. Neslyšela. Zůstala stát jako solný sloup a hleděla zděšeně i fascinovaně na mísu s teplými špagetami, kolující kolem stolu. Každý z mužů si navršil na talíř vysokou a širokou hromadu těstovin, kolik se na něj vešlo, a ještě trochu navrch. Než se všichni obsloužili, nezbyla v obrovské míse ani nudlička.

Cosy, který přišel na řadu poslední, vzal od Carly zelené fazolky a místo nich jí vrátil prázdnou mísu od těstovin.

„Jestli honem přineseš další, možná si taky stihneš trošku zakousnout, než se pustíme do nášupu,“ řekl Cosy se širokým úsměvem.

Honáci, kteří už zalili své těstoviny omáčkou a pustili se do jídla, přestali jen na tak dlouho, aby se sborem přidali ke Cosyho poznámce. Nechyběla ani spousta pochval stran její kuchyně.

Carla se usmívala a snažila se děkovat za tu chválu, ale nešlo to od srdce. Zoufale uvažovala o těch mnoha litrech vařící vody, které právě odtekly do kuchyňského odpadu. Nebude možné uvařit další špagety tak, aby je stihla dát na stůl na přidání. A i kdyby to možné bylo, při tom tempu, jakým mizí omáčka, nebude na těstoviny co dát, leda snad sůl, pepř a trochu kečupu.

Možná mě Cosy jen škádlí. Žádný chlap přece nemůže sníst tak obrovskou porci a ještě si přidat.

Pohlédla na Tena, který se obsloužil jako první. Byl už víc než v polovině porce a nezdálo se, že by zpomaloval.

Můj bože. Tolik nejí ani Cash, leda když táboříme a on se trmácí za vzorky hornin.

Došlo jí to. Celodenní práce na ranči se rozhodně vyrovnala Cashovým geologickým průzkumům. Honáci si nášup určitě dají.

Mísa zelených fazolek žuchla na stůl. Carla se otočila a zamířila zpátky do kuchyně.

„Ty nebudeš jíst?“ zeptal se Luke a sáhl po rychle mizející omáčce.

„Já nemám hlad.“

Carla odspěchala do kuchyně a začala otevírat konzervy chili.

* 6

Vzpomínka na ten první večer kuchařky na Rocking M byla i po měsíci pořád ještě dost silná, aby vehnala Carle do tváří ruměnec. Honáci si ji dobírali nemilosrdně, ale ne nevlídně. Luke tehdy mumlal něco o tom, že vaří pro chlapy, a ne pro školáky. A Ten dostal co proto, když namítal, že jídlo je čtyřikrát lepší než všechno, co jedli poslední léta, tak proč si stěžovat na nízké příděly?

Ve skutečnosti dostával Ten co proto pravidelně od chvíle, kdy Carla přišla na ranč. Podle toho, jak se Luke momentálně tvářil, čekala Tena další porce šéfova vzteku. Carla se kvapně snažila vzít Tenovi z ruky kartáč.

„Díky za pomoc, ale Luke má pravdu. Nenajal tě, abys umýval stěny.“

„Co jsi sem přišla, máš delší pracovní dobu než všichni honáci,“ řekl Ten klidně a kartáč nepustil. „Dneska mám volno, a když chci drhnout zdi v kuchyni, tak si, sakra, budu klidně drhnout zdi v kuchyni.“

Luke pohlédl na Carlinu dost ztrhanou, nešťastnou tvář a ucítil, jak v něm vztek stoupá ještě víc. Ten měl pravdu. Carla pracovala dvanáct hodin denně od chvíle, kdy přišla na ranč. Všechny podlahy v budově byly tak čisté, že by se z nich dalo jíst. Kuchyňská linka a skříňky zářily čistotou, stejně tak omšelé dřevěné stoly v jídelně. Díky Carliným podrobným nákupním seznamům byly špižírna a skříňky napěchované rozmanitými potravinami, lednička praskala množstvím čerstvého ovoce a zeleniny a v jídelně visel jídelní lístek, aby chlapi věděli, na čem si v nadcházejícím týdnu pochutnají.

I ve chvíli, kdy Luke stál a mračil se na Tena a Carlu, voněly v kuchyni sušenky s kousky čokolády, které se pekly v obrovské troubě sporáku. Jablečné, třešňové a borůvkové koláče se staly nedílnou součástí každé večeře. Domácí pečivo a chléb pomáhaly vyplnit mezery. U snídaně se běžně podávaly vafle a lívance. V balíčcích s obědem se s příjemnou pravidelností objevovaly čerstvé brownies.

A Carla vypadala, jako by z té hojnosti nesnědla nikdy ani sousto. Luke měl podezření, že od té doby, kdy přišla na ranč, shodila na váze. Byl si jist, že kam jeho paměť sahá, nikdy se tak málo neusmívala. Také si byl jist, že příčinou její nespokojenosti je on. Pokaždé když si říkal, že už neztratí nervy, uviděl ji, jak vzhlíží k Tenovi s rozšířenýma očima a smíchem na rtech: A pak ucítil, jak se mu krev vzdouvá hněvem a žene mu do těla touhu, která se v posledních dnech stala jeho nedílnou součástí do té míry, že už to sotva vnímal.

Snažil se namlouvat si, že je rád, když už ho Carla nesleduje na každém kroku jako ztracené štěně, ale nevěřil tomu. Zvolna, bolestně dospíval ke zjištění, že chtěl mít Carlu na ranči celé léto právě kvůli průhledným citům, které k němu chovala – ne navzdory jim.

Uplynulé čtyři týdny často vzpomínal na jiná léta, kdy býval sluncem na její obloze… a ona byla jeho sluníčkem. V jakési hluboké, skryté rovině mysli toužil znovu prožívat ten pocit, že je pro někoho jedinečný. Byl to opojný pocit, jaký ještě nikdy nepoznal, neboť otec míval příliš mnoho práce na ranči, než aby synovi věnoval příliš pozornosti, a matce už nezbývaly síly při boji s vlastními vnitřními ďábly.

Do horoucích pekel, soptil Luke v duchu. Proč musela Carla dospět a všechno zkazit?

Na Lukeovu hněvivou otázku neexistovala odpověď, pokud svého druhu odpovědí nebylo naléhavé pulzování jeho krve. Možná Carla nakonec nic nezkazila. Možná dospěla natolik, že by ve strachu neutekla, kdyby ji přitiskl ke svému ztuhlému, dychtivému tělu a ještě jednou ochutnal med z jejích úst.

Ani náhodou. Je to ještě mrňous.

Je jí jedenadvacet. V tom věku už má spousta ženských děti – a nepřijdou k nim tak, že by utíkaly před mužským polibkem.

Luke věděl, že jeho úvahy jsou do jisté míry pravdivé. Ale byla tu i další pravda, která byla mnohem blíž realitě, pravda, která se skrývala pod Lukeovu popudlivostí.

Jsou dva muži, které nazývám svými přáteli. Ona je mladší sestřička jednoho z nich.

Jo. A o toho druhého si zlomí srdce, jestli tomu nezabráním.

To je Tenův problém. A Cashův.

Ale nebyl, a Luke to věděl. Toužil po Carle. Toužil ji svléknout a dívat se na ni, dotýkat se jí, ochutnávat ji, pohroužit se do ní, až nezbyde nic než její vášnivý žár, který ho zaplaví, a extáze, která v nich obou vybuchne. Toužil po tom, až se probouzel zpocený, roztřesený, zdivočelý.

Je to Cashova sestra, proboha! Zapomněl jsi?

Ne. Právě proto jsem čekal, až jí bude jedenadvacet a bude dost stará, aby si dělala, co se jí, sakra, zlíbí.

Němé otázky, němé odpovědi, otázky, odseknutí, otázky; a na poslední otázku neexistovala jiná odpověď než mlčení a vztek.

Chceš ji požádat o ruku?

Byla to nemožná situace. Luke se už dávno zapřísáhl, že nikdy nepožádá žádnou ženu, aby se stala jeho manželkou, pokud se nenarodila a nevyrůstala na ranči a nebude schopná smířit se s těžkou prací a odloučeností, které byly nedílnými součástmi pestrého života na Rocking M.

Jenže Luke nenašel žádnou dívku z ranče, která by dokázala proniknout přes jeho drsnou vnější slupku až k duši. Nenašel žádnou dívku z ranče, u které by se mu tělo vymrštilo do pozoru pouhým pohledem, úsměvem, čistou vůní pokožky. To dokázala Carla. Při pohledu na ni mu projížděl žilami syrový blesk touhy, podobný tekutému ohni.

Postupně si Luke uvědomoval, že ho Carla pozoruje zamženýma, nešťastnýma očima. A Ten všechno sledoval s nesnesitelným úsměvem v hezké tváři.

„Počítáš do sta, šéfíčku?“ zeptal se Ten s předstíraným soucitem. „Víš, nikdy jsi neměl trpělivost světce nebo mučedníka, ale poslední dobou by se od tebe i sám satan mohl ledacos přiučit.“

Tenovo ševelení bylo stejně posměšné jako jeho úsměv. Luke cítil, jak ztrácí nervy. To jediné, co ho nutilo udržet si sebeovládání, byla jistota, že ho Ten chce vyprovokovat.

„Ještě přitlač, Tene. Však ono to půjde.“

„Beru to jako slib.“

„Carlo, co kdyby ses šla podívat na ta koťata do stodoly,“ řekl Luke, aniž by odtrhl pohled od Tenovy klidné, hezké tváře. „Ať se žádné neztratí.“

„Sušenky…“

„Já se o ně postarám,“ přerušil ji Luke tiše. Až příliš tiše.

Carla se podívala z jednoho muže na druhého rozšířenýma, ustaranýma očima. Užuž chtěla něco říci, ale vyschlo jí v ústech, když na ni Luke pohlédl. Beze slova se otočila k odchodu. Napjaté ticho přerušoval jen lehký zvuk Carliných vzdalujících se kroků. Zadní síťové dveře se s vrznutím otevřely a pak zabouchly.

Luke v duchu počítal do patnácti, než promluvil.

„Tak dobře, Tene. Ať je po tvém.“

„Ty tedy umíš člověka pokoušet,“ zamumlal Ten, upíraje na Lukea přimhouřené šedé oči.

„Ty taky. Proč se chceš se mnou pořád hádat?“

Ten se to nesnažil popírat. „Jen mě tak napadlo, že ti předhodím něco stejně protivného, jako jsi ty, aby sis měl na čem vylít vztek.“

„Co tím chceš říct?“

„Vozíš se po Carle od chvíle, kdy sem přišla. Ať dělá, co dělá, pokaždé ji sjedeš.“

„Možná. A možná si myslím, že moje kuchařka má lepší věci na práci než mi balit předáka.“

„Jo, tak nějak mě napadlo, že to asi bude ten bodlák, co máš pod sedlem.“ Tenův výsměšný úsměv zmizel. „Nemáš pro Carlu dobré slovo, a přitom když je má někdo jiný, skáčeš jako čertík z krabičky. Nikdy jsi nebyl žádná holubička, ale podle toho, jak se poslední dobou chováš, by člověk myslel, že když nemůžeš mít Carlu ty, nechceš, aby ji měl někdo jiný.“

„Je moc mladá, než aby se mluvilo o tom, kdo ji může mít.“

„Houby, šéfe. Je to ženská od hlavy až k patě.“ Ten postřehl změnu v Lukeově výrazu, záblesk dychtivosti a hněvu. Předák spokojeně kývl. „Je zletilá. Jestli chce chlapa, má na to právo.“

„Nech ji být, Tene.“

„Proč? Dal jsi fakt jasně najevo, že ji nechceš. Sakra, vždyť už to není dítě. Chlapi v Boulderu nejsou slepí. Někdo už ji patrně poučil, proč jsou ženské měkké a chlapi tvrdí.“

„Nech toho.“

Ten vzdychl, zvedl klobouk a prohrábl si prsty černé vlasy. „Jsi zatracený pitomec,“ řekl klidně. „Jak já to vidím, Carla tě léta milovala a tys ji léta odstrkoval. Nakonec ti to vyšlo. Odešla na vysokou a našla chlapy, co ji neodstrkovali. Dospěla. Pak se vrátila, aby se podívala, jak obstojíš proti jejím vzpomínkám a novým zkušenostem s mužskými.“

„Carla není ten typ, co se s kdekým vyspí,“ řekl Luke upjatě.

„Kdo tady mluvil o spaní?“ odsekl Ten. „Já mluvil o mladé holce, kterou odtud vyhnali s hrdostí na cucky. Připadá mi, že by se jí dalo odpustit, když si najde pár milých kluků, co jí chtějí zlíbat všechny rány a postarat se, aby se cítila jako žena, a nějako ‚mrňous‘.“

Luke neřekl ani slovo, ale představa toho, jak se Carly dotýká jiný muž, jím otřásla. Představa, že by se jí někdo zmocnil, rozproudila v Lukeových žilách zabijácký vztek. Býval si přece tak jistý, tak nevýslovně jistý, že by nikdy nedopustila, aby se jí dotkl někdo jiný než on!

Ten pozoroval stěží skrývaný vztek v Lukeově výrazu a pokrčil rameny. „Jen si posluž, šéfíku. Ale jednu věc bys měl vědět. Carla mi řekla, že sem letos v létě přijela, aby se z tebe vyléčila. Jestli ji nepřestaneš urážet, tak odtud na konci léta odkráčí bez ohlédnutí. A co ti zbyde? Možná nebudeš její první, ale co má být? Tys dostal první možnost a odmítl jsi ji. Tvoje chyba, ne její. Nikdy nenajdeš žádnou ženskou, která by ti mohla nabídnout polovinu toho, co ona, a dobře to víš.“

Nastalo dlouhé, napjaté ticho, v němž si Luke měřil Tena chladnýma žlutýma očima pumy zahnané do kouta.

„Já nejsem stavěný na život ve městě,“ řekl Luke posléze.

„Žádala to po tobě?“

„Ne, ale dřív nebo později by to přišlo. Rocking M je pro ženské peklo. Radši se vůbec neožením než mít ženskou, co vyjíždí na manžela i na děti, nebo se chytne flašky, nebo se na ranči zblázní a udělá všem ze života peklo.“

„Carla by nikdy…“

„Houby nikdy,“ namítl Luke zuřivě. „Myslíš, že moje matka nebo tety chtěly zradit své děti a manžely? Myslíš, že si otec nebo strýcové naschvál vybírali za manželky slabošky? Myslíš, že se chci dívat, jak Carla hubne a nasupeně truchlí po způsobu života, který jako má žena nemůže mít? Anebo si snad myslíš, že bych měl být jako nějaký student a prostě si vzít, co mi nabízí, a s manželstvím si nedělat starosti, je to tak?“

Ten zaklel pod vousy, slova zněla ještě prudčeji, vyřčená jeho tichým a jemným hlasem.

„Už to začínáš chápat,“ řekl Luke. „Drž se od ní, Tene. Tohle je jediné varování, které dostaneš.“

„Co jestli uvažuju o manželství?“

Luke na okamžik zavřel oči. Když se otevřely, nebyly v nich žádné emoce ani hněv, ani strach, ani touha, nic než ledová prázdnota.

„Ty uvažuješ o manželství?“ zeptal se tiše.

„Je to ženská, která v člověku budí představu ohně v krbu a dlouhých zimních večerů a mimina, co si brousí zoubky o tvoje prsty,“ řekl Ten. Pak vzdychl, znovu si prohrábl vlasy a dodal: „Ale tím to pro takového kovboje končí. Představy. Sny. Byl bych manžel na houby a nikdo to neví lip než já.“ Narazil si klobouk a pohlédl Lukeovi do očí. „Mírni se, Lukeu. Carla je na tebe fakt citlivá.“

„A co jestli se mírnit nebudu?“ zeptal se Luke spíš ze zvědavosti než v hněvu.

„Začnu se cítit ochranitelsky a ty to přeženeš a pekelně se porveme. Ty pak přijdeš o předáka a ranč přijde o šéfa.“ Ten se usmál. „Jsi větší než já, ale ze začátku se budeš rvát férově. Já ne. To bude parádní rvačka.“

Luke mimoděk úsměv opětoval, pak se rozesmál. Po chvilce se jeho tvář znovu zachmuřila.

„Je to, sakra, na pytel, co?“ řekl Luke tiše.

„To je,“ souhlasil Ten. „Proč jsi, proboha, nechal Carlu přijet na léto na ranč, když jsi věděl, jak tě to bude štvát?“

„Já…“ Luke zavřel oči a zavrtěl hlavou. „Tenkrát mi to připadalo jako dobrý nápad. Neměla na léto žádnou práci. Rocking M neměl kuchařku. Chlapi by se vzbouřili, kdyby museli jíst dál pomyje, do jakých by se nepustila ani čuňata. Carla je skvělá kuchařka. Ve starém domě vařívala mně a Cashovi nejlepší jídla, co jsem kdy měl.“ Luke si promnul zátylek a udělal grimasu. „Jak říkám. Tenkrát mi to připadalo jako dobrý nápad. Kromě toho jsem čekal, že touhle dobou už bude pryč.“

„Carla?“

„Už je tady čtyři týdny. Určitě umírá touhou po kině nebo po kadeřnici nebo co tak dělají ženské ve městě. Slíbil jsem jí, ještě než sem přišla, že stačí jen říct a sázka se ruší, nic ve zlém a žádné smutky.“

„Ty ji moc neznáš, co?“

Bylo to konstatování, ne otázka, ale Luke stejně odpověděl.

„Jak to myslíš?“

„Carla nikdy před nikým necouvla ani o píď, ani před tím svým tvrdohlavým bratrem. Uzavřela s tebou dohodu. Buď ji dodrží, nebo umře.“ Tenovi to došlo. „Proto se po ní tak vozíš – ty si myslíš, že ji dokážeš přimět, aby dala výpověď.“

Luke se zatvářil znepokojeně, ale nic neřekl.

„To ani náhodou, kámo,“ řekl Ten výstižně. „Carla je sice pěkná a má úsměv jako růžové poupátko, ale je to odhodlaná holka. Vzpomeň si na to, než se do ní příště pustíš. Mlátíš přivázaného poníka. Nemůže utéct.“

Luke chraplavě nasál vzduch. Takhle o Carle neuvažoval – jako o člověku, který má nějakou hrdost a odhodlání. Viděl v ní buď děvče, které je pro něj příliš mladé, nebo ženu, kterou by zdrtila osamělost a nároky ranče Rocking M. Syčivě vydechl třaskavou kletbu.

Ten se soucitně usmál. „Fakt v tom pěkně lítáš. Je to hodně těžké, když chlap nemůže ani dovnitř, ani ven.“

„Prokaž nám oběma laskavost, Tene,“ upřel Luke na druhého muže tvrdý pohled.

„Jasně.“

„Přestaň se o Carlu starat. Pokaždé když nad ní stojíš jako kvočna, začnu myslet na to, jaká dobrota je pečené kuřátko.“

Okamžik bylo ticho, pak Ten zaklonil hlavu a rozesmál se. Smál se ještě, když Luke odcházel do stodoly hněvivými, dlouhými kroky.

* 7

Už jsi našel toho koňského ducha?“ zeptal se Ten Lukea.

Předákův hlas byl neutrální, ale v kouřově šedých očích mu svítila směsice soucitu a smíchu. Ten věděl, že Luke trávil dlouhé hodiny venku, aby se vyhnul Carlině blízkosti, ne aby nalezl téměř mýtického černého hřebce, který obýval úzké rudé kaňony a členité úseky nejjihovýchodnější části ranče Rocking M.

„Ne, ale párkrát jsem viděl jeho stopy,“ odsekl Luke a navršil si na talíř obrovskou porci rostbífu, opečených brambor a omáčky.

Vzhlédl, když Carla postavila vedle jeho talíře mísu svěžích, čerstvých zelených fazolek. S námahou se donutil sledovat místo Carly svou večeři. Pokaždé když se na Carlu podíval, byla krásnější. Představa, že ji vehnal do náruče nějakého studenta, Lukea trýznila. Nakládal si čím dál víc práce, ale i když byl polomrtvý z přepracování, stačilo mu jen se na Carlu podívat, aby ucítil, jak se do něj zarývají horké spáry touhy.

Nakonec Lukea jeho myšlenky přinutily vůbec se do budovy ranče nevracet. Pět dní se potuloval po území Rocking M, spal pod širým nebem a probouzel se s celým tělem rozpáleným, zaťatým, hořícím vášní. Ve dne pronásledoval své myšlenky, jako by to byly stíny mraků, přelétající nad zemskou plochou.

Po těch pěti dnech Luke pořád ještě nevěděl, co je horší – jestli pomyšlení, že Carla měla jiného, nebo zjištění, že její panenství už nebude bariéra, která je odděluje. Touží po sobě. Oba jsou zletilí. Mohou se sblížit, vypudit z organismu vášeň a pak by mohli dál žít jediným způsobem, který vůbec dává smysl.

Odloučeně.

Přišla sem, aby se ze mě vyléčila. Proč se, sakra, mám držet zpátky? Proč nevzít to, co oba chceme tolik, že se na sebe nemůžeme ani podívat, abychom se nerozklepali?

„Díky,“ řekl Luke Carle hlasem drsnějším, než měl v úmyslu.

Carlin úsměv byl něžný a zdráhavý, neboť Luke se tvářil odmítavě. Posledních pět dní strávil na pozemcích ranče; i předtím už byl odtažitý. Od té doby, co se před téměř čtyřmi týdny pohádal s Tenem. Pokud se vůbec pohádali. Ten o tom odmítal mluvit. Každopádně teď mezi oběma muži zřejmě nepanoval žádný hněv.

Několik nestřežených vteřin Carliny zářivé, modrozelené oči pozorovaly Lukea s průhlednou dychtivostí, hledaly změny, k nimž za těch pět dní došlo. Strnisko vousů se proměnilo v tmavou houštinu od lící k bradě, takže se jeho vzácné úsměvy v kontrastu s ní blýskaly výrazněji. Vypadal unaveně, ztrhaně, jako by spal stejně špatně jako ona.

Carla se přinutila neotálet u stolu s Lukem a vrátila se do kuchyně. Nádobí od večeře už umyla a právě míchala čtyřnásobnou porci těsta na sušenky. Bez ohledu na to, kolik sušenek udělala, zmizely během několika hodin. Někdy si říkala, že snad jimi chlapi krmí krávy.

„Máš ještě trochu toho kafe?“ zavolal Luke z jídelny.

„Asi pět litrů. Jak to vypadá s omáčkou?“

„Taky jí můžeš kyblík přinést.“

Carla se pro sebe usmívala, když plnila další omáčník, popadla dvě chňapky a ovinula je kolem drátěné rukojeti kávové konvice. Když vstoupila do jídelny, byl Ten pryč.

„Kde je Ten?“

Luke udělal grimasu. „V ubytovně, řekl bych. Proč? Potřebuješ něco?“

„Ne. Jen jsem chtěla vědět, co dělá Cosyho ruka.“

Luke od ní vzal omáčník a začal si polévat brambory. „Co zas Cosy dělal?“

„Řízl se a nechtěl jít k doktorovi. Zašila jsem mu to, jak se dalo, ale nejsem chirurg.“

Omáčka vyšplouchla z omáčníku a vylila se na čistý stůl, jak Luke prudce otočil hlavu ke Carle.

„Cože jsi?“ zeptal se.

„Zašila jsem to Cosymu zakřivenou jehlou a hedvábím, co mám v tábornickém balíčku. Cash mě to naučil už před léty. Každou chvíli si na průzkumu pořeže ruce. Většinou stačí zalepit to náplastěmi, ale Cosy o takové frajeřině nechtěl ani slyšet. Říkal, že mu stačí jen obyčejná stará jehla s nití. Když jsem skončila, všechno si to polil genciánovou violetí, kterou jsem mazala to tele, co se pořezalo o drát.“ Úkosem pohlédla na Lukeův talíř. „Přetéká ti omáčka.“

Luke se podíval, setřel zaběhlou omáčku prstem a olízl ho. Musel tento proces několikrát opakovat, než se problém vyřešil. Současně sledoval Carlu, jak staví konvici, posunuje chňapky, aby měla chráněné obě ruce, a nalévá mu hrnek kávy. Manévrovala nemotornou konvicí s nečekanou elegancí. Téměř dva měsíce práce na ranči ji naučily zacházet s těžkým kuchyňským náčiním.

„Jde ti to fakt hladce,“ podotkl Luke.

Carla polekaně vzhlédla. „Cože?“

Luke na okamžik zapomněl, co prve říkal. Carliny oči byly nablízku, jasné, jako modrozelené říční tůně osvětlené zevnitř. Rty měla plné a růžové, jejich měkké křivky byly jako němá výzva pro hladová mužská ústa.

„Ta konvice,“ řekl hlubokým hlasem. „Zacházíš s ní, jako bys to dělala celý život.“

„Bolest je skvělý učitel,“ odtušila Carla suše. „Stačí se dvakrát třikrát popálit, a pochopíš, že ubližovat si nemá budoucnost.“

Luke přimhouřil oči do třpytivých jantarových škvírek, když se do něj její slova zařízla jako žiletky. Bolest je skvělý učitel. Ubližovat si nemá budoucnost. Uvažoval, jestli měl Ten pravdu, jestli se Carla vrátila na Ro– cking M, aby se vyléčila z bolestivé touhy po muži, který o ni nestojí.

Jenže Luke o ni stál. Toužil po ní tak, až vítal bolest jako rozptýlení od utrpení, které mu hlodalo útroby, kdykoli se na ni podíval a viděl, co by neměl mít. I kdyby nebyla nevinná, pořád ještě je to sestřička jeho nejlepšího přítele; a i kdyby byla úplně cizí osoba, pořád tu platila ta chmurná pravda o Rocking M a ženách. Nešlo to k sobě, jak ke svému žalu zjistili všichni MacKenzieové až na jednoho.

A přesto tu Carla stála a pozorovala Lukea hladovýma, uhrančivýma, hypnotickýma očima, až mu celé tělo ztuhlo jediným zběsilým poryvem a přinutilo ho spolknout kletbu a sten.

Přestaň se na mě dívat, vyzýval Carlu v duchu. Přestaň mě chtít. Copak necítíš, co mi děláš? Je to pomsta za to, co jsem ti udělal před třemi lety?

Slova neopustila Lukeovu mysl, neboť právě zjistil, že ochranná vrstva hněvu, kterou se halil od té doby, kdy Carla přijela, zmizela, vyčerpala se téměř osmi týdny používání. Ve chvíli nouze neměl nic než únavu skrz naskrz a zjištění, že Ten měl napůl pravdu – Luke mlátil přivázaného poníka..

Jenže ten poník byl on sám, ne Carla.

Luke si unaveně přejel pravou rukou tvář, snažil se uvolnit svaly. Nebyly to rjekonečné dny v sedle a za volantem, co ho svíralo; bylo to tím, že musel utíkat a utíkat a utíkat – a pak se rozhlédl a zjistil, že je zase tam, kde začal, v zrcadle očí Cashovy malé sestřičky.

„Zastihla tě ta velká bouře na špatné straně Picture Wash?“

Carlina tichá otázka zvolna pronikala do víru Lukeových myšlenek. A s ní také vše, co nebylo vyřčeno – její zdráhání vůbec na něj promluvit, její starost, že se ocitl pod širým nebem, když se z vrcholků hor valila bouře a země se otřásala, a její touha prostě jen slyšet jeho hlas, jak jí odpovídá.

Luke přesně věděl, jak bolestná ta touha je, neboť trpěl přesně stejně. Slýchal Carlin hlas ve větru, ve tmě, ve stříbrných žilkách deště klouzajících po letitých útesech. Nejednou se v noci probudil s jistotou, že stačí jen natáhnout ruku, aby ucítil měkkost a teplo jejího těla těsně vedle svého, ale jeho pátrající ruce našly jen tmu a chladnou, rezavě zbarvenou zemi odlehlého kaňonu, kde tábořil.

„Ne,“ řekl Luke tiše. „Byl jsem v jednom z těch postranních kaňonů, kde útesy tvoří převis, kam déšť nemůže.“

„Jako September Canyon?“

„Ano. Povídal ti o něm Cash?“

„Ne. Povídals mi o něm ty, když mi bylo čtrnáct a tys mi dal úlomek anasazijské keramiky, co jsi našel u September Creek. Ještě pořád ten střep mám. Je to můj… nejspíš talisman. Připomíná mi všechno to, co kdysi bylo, a všechno, co by ještě mohlo být.“

Carla se skrz Lukea a stěny ranče zahleděla do kaňonu, jehož existence ji pronásledovala skoro stejně jako Luke. Kaňon i muž byli povznesení, vzdálení, lákaví. Oba ji fascinovali.

Lukeovi se zadrhl dech, neboť v Carlině hlase a tváři byla taková touha, až se mu stáhlo hrdlo.

„Cash slíbil, že mě vezme do September Canyonu, až v srpnu přijede,“ pokračovala. „Ochutnám dešťový vítr a uslyším, jak se voda žene po kameni, a uvidím v každém stínu kulturu, která byla stará ještě předtím, než Kolumbus vyplul do Indie a našel Nový svět.“

„Nikdy jsem žádné zříceniny nenašel,“ řekl Luke posléze. „Vím, že tam jsou, nejspíš někde proti proudu September Creek nebo Picture Wash nebo možná i Black Springs…“ Do očí se mu vetřel nepřítomný pohled, pak se otřepal a vrátil se k jídlu. „Ranč mi bere moc času, než aby mi ještě nějaký zbýval na honbu za legendami.“

„Překvapuje mě, že žádné indiánské ruiny nenašel Cash. Určitě prolezl území Rocking M až do poslední pídě.“

Luke zavrtěl hlavou. „Ani náhodou. Na pozemcích ranče jsou místa, kam nikdy nikdo nevstoupil, běloch ani indián. Kromě toho se Cash vrtá ve skalách. Hledá žulu a křemen. Většina zřícenin se vyskytuje podle potoků nebo řek, co se klikatí mezi pískovcovými stěnami. Tam se zlato nenajde. Ale je to krásný kraj. Divoký jako orel a taky se s ním skoro stejně špatně vychází.“

„Anasaziové a jejich přírodní pevnosti…“ Carla upřela na Lukea své modrozelené oči a byla ráda, že našla neutrální téma, které oba zajímá. „Napadlo tě někdy, co Anasazie tolik vyděsilo, že se stáhli do těch odlehlých kaňonů?“

„Jiní lidé, co jiného? Kvůli míň nebezpečnému tvorovi, než je člověk, si nedáš takovou práci se stavbou měst v polovině stěny strmého útesu, kde riskuješ život všech mužů, žen i dětí, když musí šplhat nahoru a dolů, aby se starali o plodiny nebo načerpali vodu.“

„Nakonec ten útěk a skrýyání Anasaziům nepomohly. Zříceniny zůstaly. Národ dávno zmizel.“

„Možná,“ řekl Luke tiše. „A možná je to jako truchlit nad skonem Keltů. Ani tak nevymřeli, jako se změnili. Myslím, že někteří Anasaziové sešli ze svých pevností a proměnili se v něco jjného. Vsadím se, že krev Anasaziů proudí v žilách kmene Ute a Apačů, Navajů a Zuniů a Hopiů. Obzvlášť Hopiů.“

Carla se na Lukea zvědavě zadívala. „Mluvíš, jako bys Anasazie studoval.“

„Sebeobrana.“ Vzhlédl k ní a zašklebil se. „Když jsem ti dal ten kousek keramiky, tolik ses vyptávala, že jsem musel dolovat odpovědi z pěkné hloubky. Cash mi musel poslat skoro celou univerzitní knihovnu.“

Zasmála se, pak potřásla hlavou. „Chudáku Lukeu. Určitě jsem tě pekelně otravovala. Měl jsi se mnou neuvěřitelnou trpělivost.“

„Otázky mi nevadily. Když bylo moc tma nebo mokro nebo zima na práci, seděl jsem, listoval v těch knihách, hledal odpovědi a nacházel dokonce víc otázek než ty.“

Lukeovy dlouhé prsty nepřítomně hladily šálek s kávou ve vzpomínkách na ty dlouhé, klidné večery. Carla sledovala jeho ruku s podvědomou touhou.

„Když kaňony zapadají sněhem,“ pokračoval, „sedím a přemýšlím o národu, který žil a vymřel a mluvil jazykem, který jsem nikdy neslyšel a nikdy neuslyším, uctíval neznámé bohy a budoval kamenné pevnosti s takovou péčí, že nebyla zapotřebí žádná malta, bloky vytesané z kamene zapadaly do sebe úplně neprodyšně. Ať už jinak Anasaziové jako národ uspěli nebo selhali, byli to řemeslníci, jaké člověk na téhle zemi potká jen zřídka. To je dobré mít na paměti.“

Luke zvedl šálek s kávou a mlčky Carle připil. „Tak vidíš, zvědavost na ten kousek keramiky, co jsem ti dal, mi otevřela úplně novou oblast dějin. Tomu říkám poctivý kšeft.“

„Víc než poctivý,“ řekla hlasem ochraptělým vzpomínkami. „Dals mi nový svět zrovna v době, kdy se mi ten můj sesul pod nohama.“

Luke se zamračil při vzpomínce na nešťastnou, křehkou čtrnáctiletou dívenku, v jejíchž očích bylo víc temnoty než světla. Nikoli poprvé proklínal osud, že připravil dívku v jediném okamžiku na ledové horské silnici o matku i otce.

„Svět ti dal Cash,“ řekl Luke tiše. „Já se jen tak svezl.“

Carla zvolna zavrtěla hlavou, ale nic neříkala. Už jednou se ztrapnila, když Lukeovi pověděla o lásce, kterou k němu chová; není třeba tu bolestivou lekci opakovat. Bylo jí teprve čtrnáct, když se zahleděla do jeho béžových očí a spatřila v nich svou budoucnost.

Trvalo sedm let, než si uvědomila, že jeho budoucnost tam neviděla.

„Posaď se a dej si kafe,“ vybídl ji Luke. „Vypadáš… unaveně.“

Carla zaváhala, pak se usmála. „Tak dobrá. To bych ráda. Dojdu si pro hrnek.“

„Můžeme se podělit o můj,“ řekl bezstarostně. „Přidám i smetanu a cukr, jestli chceš.“

„Není třeba. Naučila jsem se pít černou kávu.“

Neřekla, že se naučila mít ráda černou kávu, protože tak ji pil Luke. I po té katastrofě před třemi roky sedávala ve svém bytě na koleji, usrkávala hořkou tekutinu a představovala si, že naproti ní sedí Luke, pije kávu a mluví o Rocking M, horách a mužích, topolech podél potoků, o borových a jalovcových porostech a o štíhlém, tvrdohlavém dobytku.

Když položila ruku na opěradlo židle vzdálené o několik míst od Lukea, vstal a gestem jí nabídl židli vedle sebe. Po krátkém okamžiku váhání přistoupila a usedla na místo, které jí vybral.

„Děkuju,“ řekla tlumeným hlasem.

Za Carlinými zády se Lukeovo chřípí vzedmulo, když znovu vdechl její vůni, květiny a teplo a elementární sliby, které nemohla splnit. Ne s ním.

A přesto po ní toužil tak jako po samotném životu, a už mu nezbýval žádný hněv, kterým by ji udržel na uzdě. Měl jenom pravdu, trpčí než ta nejčernější káva. S koutky úst staženými k bradě nalil do svého hrnku další černou tekutinu a podal ji Carle.

„Uveleb se, sluníčko. Asi je na čase, aby ses seznámila s historií ranče Rocking.M.“

* 8

Tahle půda nebyla osídlená tak rychle jako texaské nížiny nebo náhorní plošiny ve Wyomingu,“ začal Luke. „Moc velká část kraje Four Corners klade velké nároky. Je to tu těžké pro chlapy, ještě těžší pro dobytek a peklo pro ženské. S indiány taky nebyla žádná řeč. Navajové byli celkem mírumilovní, ale potulné bandy indiánů z kmene Utae dávaly fakt hodně zabrat jak bělochům, tak ostatním indiánům. Teprve když po občanské válce odpravili Černého jestřába, nastěhovali se sem bílí, a většinou to nebyli zrovna vzorní občané.“

Carla se usmála přes okraj hrnku s kávou. „Nevede tudy Stezka psanců?“

„Dost blízko,“ připustil Luke. „Jeden můj praprapředek tudy prý údajně ujížděl pekelným tempem, uviděl pozemky, zalíbily se mu a vrátil se, hned jak setřásl ty lidi, co ho pronásledovali.“

„Pronásledovali? Jako ozbrojený oddíl?“

„Přijde na to, s kým mluvíš. Když ti to bude vyprávět někdo z MacKenzieovy větve rodiny, řekne ti, že Case MacKenzie se jen snažil vrátit to zlato právoplatnému majiteli. Když budeš mluvit s jinými, odpřisáhli by ti, že Case MacKenzie vybílil banku a vyrazil na stezku s třiceti kily zlata v sedlových brašnách u sedla virginského plnokrevníka a s rozzuřeným ozbrojeným oddílem v patách.“

„Komu věříš ty?“

„No, já jsem se klonil k té druhé teorii, dokud jsem neukázal tvému bratrovi MacKenzieovo zlato.“

„Ty ho pořád máš?“

„Asi hrst. Dost, aby Cash hned poznal, že to není vyrýžované zlato. Hledal ve starých novinách. Vypadá to, že banka brala do úschovy nálezy z Hard Luck, Shin Splint a Moss Creek. To jsou všechno rýžoviště. Zlato ohlazené vodou do podoby nugetů nebo rozdrcené na prach v žulových říčních korytech. Zlato, které nesl můj předek, bylo ostré, jasné, protékalo křemenem jako sluneční světlo v pramenité vodě. Tvému bratrovi stačil jediný pohled a začal hledat důl Bláznivého Jacka.“

„O tom mi Cash nikdy nevyprávěl.“

„Požádal jsem ho, aby o tom neříkal nikomu, ani tobě. To poslední, co potřebuju, je banda víkendových válečníků, co mi tady bude vrtat díry do země.“

„Ty to myslíš vážně, viď? To zlato, co máš, opravdu pochází z mýtického dolu Bláznivého Jacka?“

„Ten důl může a nemusí být mýtus,“ řekl Luke suše. „Zlato bylo opravdové a stejně tak starý Bláznivý Jack Turner.“

„Proč si Cash myslí, že to zlato pochází z tvého ranče?“

„Zlato, které se v rodině dědilo, se hodně podobá zlatu z jiných dolů v okolí – stejný podíl cínu nebo stříbra nebo olova nebo mědi nebo čeho. A pak je tu historie naší rodiny. Case měl bratra, který se oženil s holkou, co žila divoce v kraji mustangů. Kamarádila se s Bláznivým Jackem. Kraj, kde žila, byl hned kousek na jih odtud. Protože Bláznivý Jack chodil všude pěšky, dá rozum, že jeho důl je někde blízko. Aspoň tak to Cash před sedmi lety vydedukoval. Od té doby se za tím dolem honí při každé příležitosti.“

Luke se předklonil a vzal hrnek s kávou z Carliných prstů. Namlouval si, že neměl v úmyslu přejet přitom svou rukou po její, ale sám tomu nevěřil. Také si namlouval, že nemůže z tlustého okraje hrnku cítit chuť jejích rtů, a nevěřil ani tomu. Napil se, pohlédl na ni a lenivě se pousmál.

„Ty jsi mlsala čokoládové vločky z těsta na sušenky, viď?“

Carla vydala polekaný zvuk, pak se zarděla, protože si uvědomila, že nějak zanechala na hrnku chuť čokolády.

„Promiň. Donesu si vlastní šálek.“

„Ne,“ řekl Luke tiše a botou přidržel Carlinu židli na místě, čímž jí znemožnil odstrčit se od stolu a vstát. „Mám rád chuť… čokolády.“

Sledoval, jak se prudce nadechla a jak se jí zrychlil pulz na krku. Když pohlédl na její ústa, měla růžové rty mírně pootevřené – překvapení nebo výzva nebo obojí. Oči měla velké a zorničky rozšířené náhlým smyslným vědomím.

Luke se napil, přičemž ji pozoroval přes okraj, přiložil ústa tam, kde předtím byla její, a vychutnával díky tomu kávu tím víc. Když jí vrátil hrnek do prstů, otočil ho tak, aby se, až se bude chtít napít, dotkla ústy stejné části okraje jako prve on.

„Pij,“ řekl Luke tiše, „a já ještě naleju.“

Neschopna odvrátit od něj pohled, zvedla hrnek k ústům. Když se teplý okraj dotkl jejích rtů, bylo to, jako by ji Luke políbil. Náhle se jí roztřásly prsty, musela držet při pití hrnek oběma rukama. Zrádný třes neunikl béžovým očím, které ji tak soustředěně pozorovaly. Když hrnek postavila a olízla si rty, uslyšela tichý, trhaný zvuk Lukeova rychlého nadechnutí. Znovu od ní vzal hrnek, nalil kávu, usrkl a hrnek jí vrátil.

„Case MacKenzie neměl rád jen okolní půdu. Našel si dívku, jejíž tatík neuměl dost rychle střílet nebo se ohánět krumpáčem. Mariah Turnerová zdědila práva na vodu v Echo Canyon Creek, Wild Horše Springs a Ten Sentinels Seep a důlní práva na spoustu dalších území. Taky nechávala na svém prahu tábořit kdejakého psance ze širého okolí.“

Carla zavřela oči a zvolna se uklidňovala, jak poslouchala Lukeův hluboký hlas vyprávějící o lidech, kteří žili před více než sto lety, o lidech, pro něž byl kraj Four Corners územím, s nímž se důvěrně střetávali, a přesto je téměř neznali, divočinou, kde dějiny bělochů neexistovaly a dějiny indiánů byly tak staré, že většina z nich zůstala dávno zapomenuta.

„Viděl jsem obrázky Mariah,“ řekl Luke. „Vím, proč se psanci shlukovali a vyli na měsíc. Byla to ženská každým coulem. Ale neměla jen pěkné tělo a hezkou tvář. Měla kuráž, která chlapa nutí chytit měsíc a přinést jí ho v hrsti jako vodu, jen aby viděl její úsměv.“

Upil kávy a Carla ho sledovala se zatajeným dechem, v duchu cítila na jazyku chuť kávy a toužila, aby mu mohla být tak nablízku – jen jednou, než umře. Při pohledu na ni vycítil, nač myslí, vrátil jí hrnek a pokračoval ve vyprávění.

„Mariah se nedala a štvala psance proti sobě jako královna Alžběta, žádný z nich u ní neměl nikdy navrch. Dva roky bojovali psanci o její přízeň – a dbali na to, aby nepřežil nikdo, kdo by se dostal do její těsné blízkosti – a pak se splnily její nejhorší obavy. Do údolí přijel psanec, který to uměl se zbraní lip než všichni ostatní. Psanci se mu nemohli postavit čelem a on byl příliš rychlý a příliš ostražitý, než aby ho mohli přepadnout ze zálohy.“

„Co se stalo?“

„Mariah měla štěstí. Ten chlap byl Case MacKenzie.“

„Ten, co měl sedlové brašny plné zlata?“

„Ten.“ Luke se usmál. „Neměl v plánu oženit se. Neměl v plánu zamilovat se. A přece už si zanedlouho psal poznámky, kde je řeč o vlasech v barvě temného horského medu a slunce, smíchaných dohromady.“ Béžové, pronikavé oči přejely po Carliných vlasech. „Jako máš ty. Taky oči máš jako Mariah, jasné a přímé. A tvoje ústa se podobají jejím. Taková ústa, co budí v mužském touhu…“

Lukeův hlas se vytratil. Vzal hrnek a znovu upil, násilím se přiměl už nic neříct. Stopa čokolády, kterou tam Carla zanechala, byla sladší než všechny polibky, co kdy ochutnal.

„Možná máš v sobě Turnerovu krev, sluníčko. Čím víc se na tebe dívám, tím víc mi připomínáš Mariah.“ Luke vzdychl a promnul si pravou rukou šíji, přičemž proklínal tu smůlu, která ho nutí žít se ženskou, po níž touží, a nesmí se jí zmocnit. „Mariah byla žena, jakou Case potřeboval v nejednom ohledu. Snažil se najít syna Bláznivého Jacka Turnera, předat mu podíl z otcova zlata. No, pro Johnnyho Turnera už bylo pozdě, ale pro jeho dceru Mariah ne. Zlato bylo přesně to, co potřebovala, aby vylepšila plemeno hovězího dobytka na Rocking M, najala pořádné honáky a vytvořila slušný ranč místo hnízdiště psanců.“

Luke se tiše zasmál při vzpomínce, jak mu před lety tento příběh vyprávěli otec a dědeček. „A když už se do toho Mariah pustila, vylepšila taky lidské plemeno. Měla osm dětí s chlapem, kterého nikdo nedokázal zabít, s manželem, kterému říkala ‚můj milovaný psanec.‘ Jedním z těch dětí byl Matthew Case MacKenzie, otec mého dědečka. Pak přišel Lucas Tyrell MacKenzie, pak můj otec, Samuel Matthew MacKenzie, a pak já, Lucas Case MacKenzie. A ranč Rocking M spolu se jménem MacKenzie přechází vždycky na toho syna, který má dost kuráže, aby se pustil do rančerského řemesla v tomhle kraji.“

Carla hleděla na Lukeovu tvář, ožehlou sluncem a ošlehanou větrem, potemnělou, jak se celé dny neholil, poznamenanou jemnými vějířky vrásek v koutcích očí, vrásek od toho, jak se celý život díval do daleka a do slunce, netlumeného městským kouřem. Ve vybledle modré džínové košili, obnošených džínách a odřených kovbojských botách Luke vypadal, jako by právě vystoupil ze stránek dějepisu vlastní rodiny.

„Vsadím se, že se mu podobáš,“ řekla Carla tiše.

„Tatínkovi?“

„Ne. Milovanému psanci. Caseovi.“

Cosi v Carlině hlase způsobilo, že se v Lukeovi prudce vzedmula touha, ale jiná než všechny touhy, které dosud znal. Nevztahovala se jen k jejímu sladkému tělu a měkkým ústům; cítil také téměř nepřekonatelnou potřebu objímat ji a nechat se od ní objímat, slyšet její šepot, že je jejím milovaným psancem, jediným mužem, pro jehož lásku se narodila.

Mužem, kterého nesmí milovat, neboť jí nedokáže poskytnout život, jaký by si zasloužila.

„Závidím Mariah,“ pokračovala Carla zvolna. „Dala svému psanci všechno, co chce žena muži dát, a tím se stala součástí půdy do puntíku stejně jako ty pravěké kmeny nebo indiáni, kteří kreslili na Picture Cliff a pak zmizeli. Všichni pořád mluví o Západu, jako by patřil jen kovbojům a indiánům a psancům. Patřil taky ženám. Svým způsobem bojovaly o tu půdu stejně divoce jako muži. Ráda bych se toho zúčastnila.“

„Nic si nenamlouvej, mrňousi,“ řekl Luke sarkasticky. „Ať už začínaly, jak chtěly, ženy nakonec tuhle zemi nenáviděly, a měly k tomu dobré důvody. Kraj je semlel jako kukuřici, co se drtí mezi dvěma kameny.“

„Mariah Turner MacKenzieovou nesemlel.“

Luke pokrčil rameny a napil se kávy. „To byla jedna z milionu. Nikdy jsem nikomu nic nezáviděl, ale Caseovi MacKenziemu závidím lásku Mariah. Našel ženu, která měla dost síly, aby přijala tuhle surovou, krásnou zemi a nikdy neplakala po mamince, po hedvábných prostěradlech ani po společnosti jiných žen. Sakra, beru to zpátky – Mariah byla jedna z deseti milionů.“

„Na Západě žila spousta žen,“ opáčila Carla vyrovnaně. „Víc než pětinu claimú zabraly ženy, které byly samy.“

Luke zvedl obočí. „To jsem nevěděl.“

„Samozřejmě že ne. Dějiny píšou muži.“

Pousmál se, bílý záblesk mezi tmavým strniskem vousů. Pak úsměv vymizel a Luke zabodl do Carly oči. V jeho pohledu teď nebyla touha, ani oheň, nic než chladný lesk tepaného kovu.

„Caseův syn štěstí neměl. Matthew MacKenzie se oženil s dívkou z Denveru. Byla nejmladší z početné rodiny a prvních deset let manželství strávila tím, že rodila děti a mohla si oči vyplakat po mamince. Dvě z jejích dětí zůstaly naživu. Než se dostaly do puberty, byla už zpátky v Denveru.“

Luke upil kávy a zakroužil nepřítomně hrnkem po ubruse. Carla ho sledovala, bála se promluvit, cítila, že se jí snaží něco sdělit, ale neví, jak do toho.

„Rozvod tenkrát nepřipadal v úvahu. Ti dva prostě žili odděleně – on byl na ranči, ona ve městě. Chlapec, Lucas Tyrell MacKenzie, vyrostl a zdědil Rocking M,“ pokračoval Luke. „To byl můj dědeček. Oženil se s dcerou místního rančera. Měla tři děti a čekala čtvrté, když ji shodil kůň. Než ji dostal k doktorovi, byli ona i dítě mrtví. Osm let potom se dědeček znovu oženil. Babička Alice ranč nenáviděla. Jen co byl otec dost starý, aby mohl Rocking M řídit, prarodiče se odstěhovali do Boulderu.“

Carla naslouchala nehybně, slyšela v Lukeově hlase ozvěny starého hněvu a čerstvého zoufalství. A ze všeho nejhorší byla ta tichá, neměnná jednotvárnost muže, který věděl, že nemůže mít to, po čem v životě nejvíc touží.

„Táta a jeho dva bratři žili na ranči. Jeden po druhém odešli do Koreje. Jeden po druhém se vrátili domů a oženili s ženami, které poznali během vojenského výcviku.“

Luke znovu zvedl hrnek s kávou, uvědomil si, že je prázdný, a odložil ho. Nepotřeboval ho. Zbytek MacKenzieova příběhu už nebude dlouhý.

„Byla to katastrofa,“ řekl klidně. „Bylo dost těžké najít ženskou, která by snesla život na osamělém dobytčím ranči, už za časů, kdy se jezdilo s koňmi a povozem. Za časů vilových čtvrtí a květinových dětí a letů na Měsíc to bylo nemožné. Jeden z mých strýců se odstěhoval z ranče do města; jeho manželka přestala pít a začali nanovo. Druhý strýc se odmítl přestěhovat. Manželka mu udělala ze života peklo. Kolikrát jsme se sestřenkami radši spávali ve stodole, abychom nemuseli poslouchat hádky. Jednou v noci už to teta nevydržela.

Strýc jí schoval klíče od auta, tak se vydala do města pěšky. Byl únor. Nedošla tam.“

Lukeovy rty se zkřivily do tvrdého oblouku. „Každopádně se jí splnilo přání. Už nikdy neviděla zapadat slunce za Ohňové hory.“

Carle přejel mráz po zádech. Slyšela už dost o Lukeově minulosti, aby uhádla, co bude následovat. „Lukeu, nemusíš…“

„Ne,“ přerušil ji a pozoroval přitom Carlu prázdnýma žlutýma očima. „Už je skoro konec. Moje matka nenáviděla Rocking M od chvíle, kdy sem poprvé vkročila. Ale otce milovala. Snažila se to zvládnout. Prostě nebyla dost tvrdá. Nejdřív jsme neměli ani telefon, aby si mohla popovídat s příbuznými nebo přáteli. V okolí nežily žádné ženy. Nic než děti a práce, která už zlomila silnější ženy, než byla moje matka, i v té nejlepší formě. Jednou v noci začal v horách skučet vítr a ona začala ječet spolu s ním. Týden nato si pro ni přijeli rodiče. Odvezli ji, mou sestru a sestřenice zpátky na Východ. Řekli, že Rocking M není vhodné místo pro ženské. Sestru už jsem nikdy neviděl. Bylo jí sedm. Zbylo mi po ní jen pár starých fotek a panenka, kterou jsem jí opravoval. Když ji odváželi, sháněl jsem zatoulané kusy. Ani jsem se s ní neměl možnost rozloučit. Potom se táta rozhodl, že se upije. Byl to statný chlap. Trvalo mu to léta, ale nakonec to dokázal.“

„A co maminka?“ zeptala se Carla nešťastně.

„Prý se znovu vdala. Už jsem ji nikdy neviděl.“

Carla se zahleděla do Lukeových prázdných jantarových očí a cítila, jak jí srdce překypuje touhou obejmout ho, chlácholit, dopřát mu trochu tepla, které by zaplašilo ledové vzpomínky.

„Lukeu,“ zašeptala.

Bez přemýšlení se odsunula od stolu a přistoupila k Lukeovi, uchopila jeho tvář do dlaní a ucítila v nich teplo jeho lící zdrsnělých plnovousem. Seděl nehybně, ale oči mu mlčky planuly. Nevynaložil žádné úsilí, aby její dotek opětoval, ani aby se od něj odtáhl.

„Lukeu, já…“

Carlin hlas odumřel, protože nevěděla, co říct.

„Lukeu,“ vydechla, sklonila se k jeho ústům a rozechvěle se jich téměř dotkla svými.

Měla jen málo zkušeností, jimiž by se mohla řídit, jen vlastní touhu poznat žár a strukturu a chuť tohoto jediného muže. Cítila na rtech závan jeho dechu, vůni kávy, kterou nedávno vypil, vnímala teplo, které na ni konečně čekalo na dosah. Bolestně pomalu spouštěla hlavu, až se její ústa dotkla jeho. Opakovala to pohlazení, další jemný dotek, a pak zas a znova, a pokaždé prodlela déle, přitiskla se k jeho ústům o maličko víc, až nakonec ucítila za vlahým odporem jeho rtů tvrdé zuby.

Bylo to hezké, tuze moc hezké, ale nestačilo to. Carla se rozpomněla, jaká byla tehdy Lukeova chuť. Horká, zběsile vzrušující, proměnila ji během těch několika málo vteřin, než začal být polibek příliš dospělý, příliš tvrdý, než po ní začal požadovat víc, než o čem v osmnácti snila. Jenže od té doby snila ještě mnoho, mnoho snů, a těmi sny jako plameny ohně probíhala vzpomínka na to, jak chutnal, na elektrickou intimitu jeho jazyka, když laskal ten její, na tvrdý obrys jeho těla, otištěný do její měkkosti.

Při vzpomínce na to, jaké to bylo před třemi lety, Carla zvolna rozevírala ústa, až se mohla dotknout Lukeových rtů špičkou jazyka. Ucítila vlnu pocitů, která jím při tom projela, až se jeho mocné tělo rozechvělo. Z hrdla jí uniklo slabé zakňourání, jak se pokusila nadechnout a zjistila, že to nejde. Byla sevřena v kleštích smyslného okamžiku, plně soustředěna na pocity, které se jí od špičky jazyka šířily celým tělem.

Zvuk překvapení a objevu, který Carla vydala, rozechvěl Lukea další vlnou otřesu.

„Sluníčko,“ zašeptal, „ach malá, ne…“

Nedostávalo se mu dechu, aby dokončil větu, neboť ho o něj připravilo další klouzavé pohlazení jejího jazyka. Zvuk, který vydal, nebyl nepodobný jejímu, když zjistila, že nemůže dýchat. Zachvěla se a znovu pohnula ústy, instinktivně je přitiskla těsněji na jeho, dotýkala se jeho rtů jazykem, nalézala teplo a hledala ještě větší teplo, o němž věděla, že je uvnitř.

Luke se snažil nezvednout paže, snažil se nesevřít je kolem Carly, snažil se neotočit se a nevsunout nohy mezi její, snažil se nestáhnout ji dolů, až by mu její lehká váha spočinula obkročmo na klíně. Stejně se to ale stalo, chycení a objetí, otočení a stažení. Všechno se to odehrálo něžně a zpomaleně, navzdory jeho zoufalé neochotě dopustit, aby k něčemu z toho vůbec došlo. Jeho tělo jednoduše ignorovalo povely mysli, neboť ostýchavé klouzání jejího jazyka ho připravilo o schopnost vzpomenout si, co bylo včera, a předvídat, co přijde zítra.

Luke měl v sobě dost sebeovládání, aby Carlu nevyděsil jako před třemi lety, ale ne tolik, aby ji odmítl, jak věděl, že musí. Jako hora číhající na úsvit, uvízlá v okamžicích mezi tmou a světlem, nechal Luke Carlu přicházet – nejprve slabý závan tepla, pak jemný tlak slunce, sunoucího se po jeho těle, až mu spočinulo v klíně a vysílalo do něj sálavý žár. Znovu zašeptal její jméno, slovo spíš tušené než slyšené, neboť je vydechl ze svých úst do jejích.

Pronikavá něha, když ho slyšela vyslovit své jméno, byla něčím tak ohromným, že se o tom Carle nikdy ani nesnilo, až se zachvěla a vykřikla výkřikem, který nedospěl dál než do temné ylahosti Lukeových úst. Pár vteřin nato ucítil něžný žár jejích slz na svých rtech a sám podlehl emocím. Že po něm někdo tolik touží, to nikdy nepovažoval za možné, ani ve> svých nejžhavějších snech.

Carla se rozechvěle tiskla blíž a blíž k žáru a síle Lukeova těla, dotýkala se jeho jazyka svým, toužila si naplnit ústa jeho chutí jako už jednou. Ucítila náhlé, prudké sevření jeho stehen, když se mu pevněji uvelebila na klíně a přitiskla se k němu zlehka ňadry a boky a břichem. A polibek stále zůstával něžný, skoro křehký, vybalancovaný na plápolajícím okraji ohně. Toužila mu říct, že je to v pořádku, že tentokrát se nedá na útěk, jestliže bude opětovat její polibek, jestliže ji políbí prudce, jestliže ji políbí, jako by umíral žízní a ona byla čirý pramen vody. Ale neřekla nic, neboť aby promluvila, musela by ukončit polibek… a to nedokázala. Snila o tom příliš dlouho, příliš důkladně, snila až do hloubi duše.

A tak vášnivě políbila Lukea, jak chtěla být políbena sama, zhluboka nabrala jeho chuť, cítila něžné škrábání strniska na okrajích jeho rtů a pod svými dlaněmi, tiskla se těsně, hroužila se do něj, chvěla se a cítila, jak i on se chvěje. Jeho ústa se rozevřela, jak jí současně dopřával větší svobodu a na oplátku se zmocňoval jejích úst. Jeho jazyk jí vklouzl mezi zuby, ochutnával ji ve zběsilém tichu, nalézal všechnu skrytou něhu jejích úst, a pak zvolna, pomaloučku zahájil intimní rytmus vnikání a vzdalování.

Pomalé pohyby opakovaly i jeho velké dlaně, přejíždějící jí nahoru a dolů po zádech, po nohou, přisouvaly si ji blíž, jemným tlakem přesouvaly její boky, nadzvedávaly její tělo, aby bylo dokonaleji vyvážené vůči jeho. A celou tu dobu pokračoval v úplném svádění jejích úst, která si plně přisvojoval. Její jazyk se pohyboval ve stejném rytmu s jeho, cítila jeho chuť, dech se jí při tom zadrhoval a drobné zvuky vášně, které jí vyloudil z hrdla, byly esencí jeho touhy.

Lukeovy ruce se zaťaly a krátké nehty přejely se smyslnou precizností podél Carliny páteře. Cítil, jak se zajíkla, jak se její tělo divoce otřáslo, jak mu mimoděk vyklenula boky vstříc. Snažil se potlačit výkřik bolestné rozkoše, když se měkce zhoupla proti jeho vzrušenému tělu, ale unikl mu nekontrolovaný sten, a ona vpila ten vášnivý zvuk tak, jako on vpíjel její drobné výkřiky.

Teplo Lukeových rukou následovalo za pozvolným rozepínáním knoflíčků Carliny blůzy, a při každém rozepnutém knoflíčku se jí do jazyka lehce zaryly jeho zuby, které ji rozptylovaly. Byla by se od něj nechala svléknout i tak, i bez rozptylování, neboť její pokožka jen hořela a oblečení ji tísnilo a toužila být stejně nahá jako její jazyk, sladce se proplétající s jeho jazykem.

Lukeovi zbývalo právě jen tolik sebeovládání, aby věděl, že jestli rozepne Carie podprsenku, nepřestane ji svlékat, dokud nebude úplně nahá, dokud se mu její tělo nerozevře a on se neocitne nahý v jejím nitru. Rukama, které se chvěly, rozhrnul měkké záhyby bavlněné blůzy a přejel dlaněmi po jejích ňadrech – jednou, zlehka.

Stejně dobře ji mohl přetáhnout bičem ohně. Zachvěla se, strnula a bradavky jí pod jeho jemným dotykem ztuhly.

Věděl, že by neměl, ale nemohl si pomoci. Vklouzl dvěma dlouhými prsty pod ramínka podprsenky a zvolna sjížděl od prohlubně Carliny klíční kosti po vlahém úbočí ňader. Zaváhal, zasténal takřka neslyšně a posunul prsty níž, pod nahřátou krajku, hladil zvolna, vychutnával oblinu teplého, pevného těla, saténový dvorec, samet jejích bradavek. Něžně, ve stejném rytmu, jako se jeho jazyk družil s jejím, přejížděl po sevřených hrotech pod krajkou, až byly tvrdé jako mužství, které mu hladově trčelo mezi stehny.

Z Carliných rtů unikl tichý, přerývaný sten, zvuk, který Luke přijal do svých úst a hltal ho tak, jako toužil hltat ji. Dlouhé, sípavé vteřiny dráždil její sametové bradavky, až se zběsile chvěla a její boky se zmítaly v němé prosbě vstříc jeho tvrdému tělu. Uvolnil jednu ruku a nechal ji slouznout přes její břicho, sledoval zip Carliných džínů, aniž ho rozepnul, sunul se níž a níž, až ucítil její vlhký žár spočinout ve své dlani. Zvolna se pohyboval, houpal se s ní, toužil po ní, až mu připadalo, že nezmocnit se jí je totéž jako smrt.

Se zoufalým zvukem ukončil polibek, osvobodil svá ústa, aniž osvobodil Carlino tělo od svých laskajících dlaní. Divoce se chvěla, dýchala stejně přerývaně jako on, oči potemnělé první vášní, kterou kdy poznala.

„Chci tě,“ řekl Luke chraplavě a vnikl rukou do Carlina tajného tepla. Otřásl se, když zasténala. „Ale nic víc nikdy nebude,“ pokračoval skrz zaťaté zuby, protože konečně začal chápat rozměry svého osobního pekla. „Touha. Žádné prsteny a sliby, žádná mimina a barevné momentky a výstřižkové knihy, co se ukládají ke starým albům. Žádné žili šťastně až do smrti. Nebudu žádnou moderní ženskou trápit na Rocking M. Nedopustím, aby další děti vyrůstaly bez matek. MacKenzieův rod mnou končí.“

Šokovaná, roztřesená, snažící se neplakat, cítila Carla Lukeovu bolest hlouběji než vlastní.

„Ale chci, abys věděla jedno,“ pokračoval divokým hlasem a oči mu planuly vším, co nikdy nepozná, co nikdy neudělá, co nikdy nebude. „Ať si vezmeš, koho chceš, ať budeš mít milenců sebevíc, ať budeš žít sebedéle, žádný muž po tobě nikdy nebude toužit tak jako já.“

Hbitým, mocným pohybem Luke vstal, zvedl Carlu a současně ji postavil. „Drž se ode mě co nejdál, sluníčko. Jestli za mnou ještě jednou takhle přijdeš, bojím se, že nebudu mít sílu říct ne. Pak si tě vezmu a budu nenávidět tebe i sebe i ten ranč, který ke mně patří jako má duše.“

* 9

„Cosy právě odjel,“ odpověděl Luke na Carlinu otázku a upřeně ji pozoroval navzdory dění v ohradě. „Proč? Chtělas do města s ním?“

Zavrtěla hlavou, až jí sluneční svit zatančil ve vlasech. „Mám recept, který chci vyzkoušet, a potřebuju do něj jedno konkrétní koření. Než jsem si to uvědomila, bylo už pozdě přidat ho na seznam.“

Luke si netrpělivě pleskl koženými pracovními rukavicemi o stehno. „Sakra, mrňousi, tady je ranč a žádná nóbl městská restaurace. Ve West Forku jakživi neslyšeli o většině těch prevítů, co chceš dávat do jídla.“

Carla zvedla bradu stejně bojovně jako Luke. „Poslouchej, kovboji, jediná stížnost, co jsem kdy od chlapů slyšela na své vaření, je ta, že jejich koně vyhrožují stávkou, protože poslední dobou musí tahat kila navíc.“

Koutek Lukeových úst sp zvedl. „Sám jsem něco takového zaslechl. Dokonce i Ten si objednal nové džíny, a to byl starouš kost a kůže, než do sebe začal cpát tvoji stravu, jako by se neměl dožít zítřka. Než se naděješ, bude tlustý jako já.“

„Ty? Tlustý?“ Carla si prohlédla Lukea od střechy kovbojského klobouku až po špičky bot. „Utahuj si z někoho jiného. Nemáš na sobě nikde ani deko navíc. Z tebe a z Tena bych si pomalu rvala vlasy. Čím víc vás krmím, tím lip vypadáte, a Pánbůh ví, že žádný z vás nebyl ani na začátku zrovna ošklivý.“

Luke se zasmál, i když jím projela bodavá rozkoš z Carlina upřímného obdivu. Snažil se držet od ní co nejdál už od té doby, co za ním přišla v planoucím tichu jídelny a naučila ho, jak moc může muž toužit po ženě, a přesto přežít, že ji nedostane. Měl před sebou ještě třiadvacet dní pekla, dokud její role hospodyně a kuchařky neskončí.

Třiadvacet dní. V duchu se ptal, jestli to vydrží. Udržovat si od Carly odstup se ukázalo nemožné. Hněv, který vůči ní choval na začátku léta, jednoduše zmizel, shořel v daleko žhavějších ohních jeho vášně vůči ní. Byl nervózní, špatně spal, byl popudlivý – ale ne vůči Carle. Aťsi by bylo sebesnazší se na ni zlobit, jednoduše nedokázal mít vztek na dívku, která za ním přišla a nabídla mu své tělo i duši jediným tříštivým polibkem.

Jeden polibek, ale nic víc. Carla brala ohled na Lukeovu bolest, neli na jeho varování. Dál servírovala Lukeovi horké jídlo, když přišel dlouho poté, co se ostatní honáci najedli. Nalévala mu kávu, přisedla si k němu, když o to požádal, naslouchala s průhlednou radostí, když jí povídal, co ten den dělal. Uklidila všechny kouty v domě, vyprala a vyspravila mu všechno, co měl ve skříni a v zásuvkách. Žertovala se všemi muži rovným dílem, žádného nepodporovala v něčem osobnějším a všechno to dělala tak diplomaticky, až to Lukeovi připomínalo obratné zacházení Mariah Turnérové s dvorními psanci.

Celkem vzato nedělala Carla nic, čím by si vysloužila Lukeovu nelibost, a dělala všechno, aby splnila podmínky sázky. Stěží jí mohl zazlívat, jestliže se někdy nečekaně otočil a uviděl, jak ho pozoruje se směsicí touhy a zamyšlení v krásných očích. On ji sledoval stejně, byl přistižen stejným způsobem a stejným způsobem odcházel.

Sám.

Nic nebylo řečeno. Nebylo zapotřebí. Luke a Carla si navzájem nemohli rozumět lépe, ani kdyby byli napojeni na stejnou centrální nervovou soustavu.

A čas od času, pozdě v noci, když divočinou rejdily hromy a blesky, slýchal Luke, jak Carla přechází po svém pokoji a pak se po špičkách krade dolů do kuchyně. Několik minut nato uslyšel slabé škrábnutí kuchyňské židle o podlahu. A ležel a bděl, celé tělo zaťaté zuřivou touhou, a představoval si ji, jak asi v tom okamžiku vypadá, když sedí a usrkává horkou citronádu, oblečená jen v černé košili, kterou kdysi nechal u Cashe… v té košili, kterou se Carla rozhodla používat místo noční košile a pod kterou nenosila nic než svou voňavou kůži.

Někdy to byl Luke, kdo se probudil, přecházel po místnosti a pak si šel do kuchyně pro něco teplého na uklidnění. Někdy to byl Luke, kdo škrábl židlí v jídelně o linoleum a seděl do pasu nahý, džíny napůl rozepnuté a pod džínami nic než tuhý, nezdolný hlad po sestřičce svého nejlepšího přítele.

„Měla bych umýt nádobí od snídaně,“ řekla Carla.

Odvrátila se, neschopna snášet už ani okamžik upřený pohled Lukeových očí. Přesto i obrácena zády cítila, jak ji sleduje, když odcházela do domu. Představa, že zítra odjede s Cashem do September Canyonu, byla to jediné, co jí bránilo zaklonit hlavu a řvát směsicí zoufalství a… zoufalství. Původně myslela, že nemůže existovat horší trest než milovat muže, který ji nemiluje.

Mýlila se. Toužit po muži, který po ní touží, ale odmítá se jí zmocnit, bylo horší. Mnohem horší. Cítila jeho trápení stejně silně jako své vlastní.

Cítíš mou bolest, Lukeu? Proto mě sleduješ očima, každý můj krok, každé nadechnutí, každé gesto?

Nedělej to. Nepozoruj mě. Nedívej se mi na ústa a nevzpomínej, jaké to bylo, líbat mě tak zhluboka, až jsme navzájem cítili svou chuť ještě dlouho potom, co ten polibek skončil. Přestaň se mučit. Přestaň mučit mě.

Ještě třiadvacet dní. Bože, jak jen to dokážu? A jak bych to mohla nedokázat?

Carla se násilím přinutila nemyslet na to. Šla do kuchyně a svraštila čelo nad receptem, který chtěla večer chlapům uvařit. Byl to francouzský recept na hovězí guláš, který měl dlouhý, elegantní název. Jenže jí chyběla jedna z voňavých bylin, které potřebovala. Znovu si přečetla seznam ingrediencí, přistoupila ke skříňce a vzdychla. To nejpodobnější, co ji napadalo, byla šalvěj, která už v receptu byla.

„Kdyby to tak byly piniové oříšky,“ zamumlala, zalistovala a hledala jiný recept, „to by nebyl problém. Prostě bych vyšla po pěšině k MacKenzie Ridge a setřásla si pár zralých piniových šišek a pak tři dny dostávala z vlasů pryskyřici.“

Při té vzpomínce se Carla zasmála. Stálo však za to vidět výraz ve tvářích chlapů, když se ptali, co byly ty dobré křupavé věcičky v zelených fazolkách. Jen litovala, že u toho nebyl Luke, aby si tu legraci užil, stalo se to však v době, kdy celé dny tábořil na ranči a hledal něco, co nikdy nepojmenoval.

Náhle si Carla vzpomněla na jalovcovou větvičku, kterou jí Luke včera přinesl s tím, že by se jí mohlo líbit, jak jí provoní pokoj. Tmavá zeleň jehličí byla posázena malými, pudrově stříbromodrými tvrdými bobulkami. Carla rychle nalistovala rejstřík kuchařské knihy, vyhledala si jalovec, našla recept, ve kterém se používal, a zjistila, že pár bobulí dokáže ochutit jakékoli dušené maso. Zavřela knihu, vyběhla nahoru do svého pokoje a vrátila se s několika voňavými bobulkami v dlani. Tiše si pro sebe prozpěvovala, když začala shromažďovat přísady na boeufá la campagne.

Večer už se z kuchyně ranče linula taková vůně, že by to dokázalo hladového chlapa porazit. Jako obvykle, když nebyl u večeře Luke, vynořil se Ten ve dveřích o dobrých čtyřicet minut dřív. Podíval se na sporák, všiml si, že Carla zase používá ten velký hrnec, a rychle přešel kuchyni.

„Já to obstarám,“ řekl.

„Díky, ale já dokážu…“

„Chceš, abych přišel o místo?“ přerušil ji Ten a vzal těžký hrnec z Carliných rukou i s chňapkami.

„Samozřejmě že ne!“

„Tak fakt koukej, abych zvedání těžkých břemen obstaral já, když tu není Luke, nebo ze mě udělá deku pod sedlo. Velice si potrpí na to, abys nevláčela těžké vařící hrnce.“

Zjištění, že Luke řekl Tenovi, aby jí pomohl, rozechvělo v Carle neviditelné emoce.

„Děkuju,“ řekla ochraptěle. „Musím přiznat, že jsem už uvažovala o tom, že si přidělám ke sporáku kladku.“

Ten se usmál a postavil hrnec plný guláše na odřenou pracovní desku. „Voní to přímo nebesky.“

Úkosem na něj pohlédla. „Hádala bych, že se vyznáš spíš v nenebeských vůních.“

Se smíchem začal nakládat guláš do dvou velkých servírovacích mis pomocí naběračky, velké jako polévkový talíř. Carla se s úsměvem vrátila k ostatním přípravám večeře, vděčná za Tenovu tichou pomoc… a současně se nedokázala ubránit přání, aby ty těžké hrnce zvedaly Lukeovy ruce, Lukeovy paže napínající se ledabylou silou, Lukeova široká ramena, vedle nichž by se kuchyň zdála malá.

„Přijde Luke na večeři?“ zeptala se dvě vteřiny poté, co si tu otázku zakázala.

„Kdepak.“

„Zase… táboří?“

„Tentokrát ne. Nějakou pitomou krávu napadlo, že se zamotá do ostnatého drátu. Luke ji odvede do stáje, až ji trochu pozašívá.“ Ten vzhlédl k hodinám. „Ještě mu to pár hodin potrvá.“

„Nalož trochu do toho malého hrnce, ano?“ požádala Carla. „Nechám mu to v teple.“

„Ty ho nestydatě rozmazluješ.“

Pokrčila rameny. „Jen dělám svou práci.“

„Žádná z ostatních kuchařek nikdy nenechávala jídlo v teple chlapovi, co místo večeře zůstal v práci.“

„Podle toho, co jsem slyšela, žádná z nich taky nevařila nic, co by stálo za ohřívání,“ opáčila Carla suše.

Ten se naklonil nad sběračkou a vdechl. „Sakra, to ale fakt krásně voní. Co v tom je?“

„To bys nevěřil.“

„Určitě věřil.“

„Jako obyčejně, plus bourbon a jalovcové bobule.“

Ten zamžikal. Znovu zavětřil. „Jalovcové bobule?“

„Představuj si to jako pepř z Rocking M.“

„Představuj si to sama. Já jdu jíst, než mi řekneš něco, co nechci vědět.“

Ze sousední místnosti se ozval Cosyho žalostný hlas. „Hej, předáku, podělíš se o něco z toho s chlapy, co dělají opravdovou práci, nebo si to všechno necháš pro sebe?“

„Jen se nezblázni,“ odsekl Ten. „Kdybysme vás krmili podle odvedené práce, už bys dávno umřel hlady.“

Carle se jen taktak podařilo setřít úsměv z tváře, než vstoupila do jídelny s tácem biskvitů, z nichž stoupala pára, a hrncem tmavého horského medu. Ten ji následoval s velkými mísami guláše. Jídlo zmizelo krátce poté, co se ocitlo na stole.

Rychlost, s níž mizelo všechno, co uvařila, už Carlu neděsila, neboť si zvykla krmit muže, kteří běžně spálili tři až čtyři tisíce kilokalorií denně. Při shánění stád, značkování, telení a dalších sezónně náročných činnostech pracovali šestnáct hodin denně, přičemž snědli minimálně čtyři velká jídla a všechny „pamlsky“, co si mohli napěchovat do kapes, sedlových brašen nebo přihrádek v palubních deskách pickupů.

Než Carla zasedla k jídlu, odnesla mísy od guláše zpět do kuchyně a znovu je naplnila ze značně zmenšeného množství v hrnci. Když přinesla nové mísy masa a také další kávu, další dva tácy biskvitů a nový hrnec medu, sedla si a sama se navečeřela.

Netrpěla nedostatkem společnosti. Chlapi, kteří ještě nedojedli druhou porci, pracovali už na třetí. Než dojedla svou první – a jedinou – porci, byli honáci po jídle. Tuhle část večeře měla Carla nejraději, neboť sytí, spokojení muži si o sebe navzájem obvykle brousili vtip, zatímco servírovala moučník.

Někdy se terčem pošťuchování stala i sama Carla, ale i to ji bavilo. Připomínalo jí to dobromyslné přestřelky, které mívala s Cashem – a taky s Lukem, až do toho katastrofálního léta.

„Co jsem to slyšel, že zítra utečeš a necháš nás umřít hlady?“ zeptal se Cosy, když vytřel poslední zbytky chutné omáčky biskvitem.

„Je to tak,“ řekla Carla vesele. „Našetřila jsem si pár dní volna.“

„A utečeš do města a vůbec nepomyslíš na ty zklamané chlapce, co tu necháš.“

„Abych řekla pravdu,“ Carla vstala a začala sbírat špinavé talíře, „uteču do September Canyon.“

„To je stejné,“ zamumlal Cosy.

„Vážně?“

„Jasně. Stejně umřeme hlady.“

„Přežiješ z nahromaděného sádla,“ namítl Ten.

„Mluv za sebe, hochu. Já jsem hubený jako chřestýš a dvakrát tak zlý.“

„A třikrát tak šeredný,“ zavolal Jones z druhého konce stolu. Zatímco se ostatní chlapi smáli, Jones se odklonil od stolu, zapálil si cigaretu a vyslal přes stůl pramínek kouře. „Ale stejně je to necitelná ženská,“ dodal a ukázal na Carlu zapálenou sirkou. „Nechá nás hladovět a ani to s ní nehne.“

„Hrozně nerada vás zklamu, kluci,“ zastavila se Carla ve dveřích s náručí plnou talířů, „ale tenhle týden jsem všeho vařila dvojnásobek a polovinu dala zmrazit. Hlady neumřete.“

Jones potřásl hlavou, zhoupl se na židli a vyfoukl další pramínek kouře. Když se Carla vrátila a začala rozdávat moučník, Jones ji bedlivě pozoroval a navázal, jako by neuplynula ani vteřina. „To vůbec není to samý. Není nad to, když je něco čerstvý.“ Důkladně si prohlédl Carlu od hlavy k patě a znovu potáhl z cigarety. „Jasně, možná bych ti vodpustil, kdybys mi dala velkou pusu, než odejdeš.“

„Kdepak,“ opáčila Carla okamžitě, protože zaslechla zavrzání židle, jak se Ten obrátil směrem k drzému mladému honákovi.

„Víš to jistě?“ Jones znovu vyfoukl kouř a hleděl na ni s neskrývaným obdivem. „Vsadím se, že by sis to mohla rozmyslet, miláčku.“

„Ani náhodou. Nic osobního, ale líbat tě by bylo jako olíznout popelník.“

Chlapi se hlasitě rozesmáli. Po chvilce i Jones potřásl hlavou a také se rozesmál. Ten blýskl velmi krátkým úsměvem, ale v očích měl výraz, který Carle sděloval, že honák jménem Jones si od předáka něco vyslechne. A musela si v duchu přiznat, že je to asi dobře. Během posledních několika týdnů vnímala Jonese čím dál víc. Ze všech honáků byl jediný, u něhož si dávala pozor, aby nezůstali o samotě. Nešlo o to, že by něco řekl nebo udělal; prostě se jí nelíbilo, jak se na ni díval.

Ten otálel v jídelně, zatímco ostatní muži jeden po druhém dojídali moučník. Honáci si osvojili zvyk odnášet po jídle špinavé talíře do kuchyně, čímž ušetřili Carle spoustu běhání. Obvykle se při tom dobrosrdečně žertovalo a honáci si dávali poslední šálek kávy, předtím než se odebrali do ubytovny, aby si večer zahráli karty, koukali na televizi, pustili si film z videokazety nebo dali partičku kulečníku na odřeném starém stole.

Ten si vyhrnul rukávy a začal shrnovat zbytky z talířů. Přitom nespouštěl oči z chlapů, kteří procházeli kuchyní. Obzvlášť z Jonese. Honáci vycítili předákovu nelibost. Nikdo dnes neotálel. Přinesli talíře, popadli šálek kávy a zmizeli.

Carla čekala, až všichni odejdou, pak se obrátila k Tenovi a řekla neutrálně: „Když budeš takhle vrčet, nikdo z těch honáků už mi od nynějška ani nepopřeje dobrou noc.“

Ten se pousmál. „Chlapi to chápou. Vědí, kam až můžou zajít, dál ne.“

„Fajn,“ řekla Carla, podrážděna pocitem, že je ochraňována nad rozumnou míru. „Ale co by se stalo, kdybych chtěla někoho z chlapů poznat lip?“

Okamžik bylo ticho. Pak: „A chceš?“

Rozhodila rukama. „O to nejde.“

„Jasně že jde.“

„Ale…“

„Ber to takhle,“ přerušil ji Ten klidně. „Kdybys chtěla poznat někoho z honáků lip, prokázala bys mu opravdovou službu, kdybys opustila Rocking M a vzala ho s sebou. Jinak na něj bude náramně smutný pohled, až se ukáže Luke a začne s ním zatloukat sloupky k plotu. Přece nechceš mít na svědomí nějakého hodného blbeč– ka, že ne?“

„Je to taková hrůza, jen tak se s někým pobavit?“

„Zkus to s Lukem.“

„To bych moc ráda,“ odsekla Carla. Škubla sebou, když uslyšela prudký cit ve svém hlase. „To je jedno, Tene. Nejspíš jsem jen…,“ pokrčila rameny, „…nervózní. Těším se na dovolenou.“

„Jo, vsadím se, že vařit pro tuhle vlčí smečku je fakt únavné.“

Zavrtěla hlavou. „Vařit ne. Uklízet? Amen.“

Dveře zvenčí do kuchyně se zabouchly za Lukem. „Tak se drž vaření, mrňousi. Nečekáme tu v nejbližší budoucnosti nóbl ples ani inspekci v bílých rukavičkách,“ řekl a hodil klobouk na kuchyňskou linku. „Jestli mi ještě jednou navoskuješ podlahu v šatně, zlomím si vaz, až si půjdu pro košili.“ Obdařil Tena chladným pohledem. „Děláš přesčas?“

„Jen plním rozkazy.

Luke zcela znehybněl. „Kdo ji otravuje?“

„Jones,“ řekl Ten.

„Ne,“ řekla Carla rychle. „Tak to není. Nic mi neudělal.“

Luke pohlédl na Tena.

Předák zavrtěl hlavou na znamení, že s Carlou nesouhlasí.

Luke prudce kývl a oznámil Tenovi: „Připravím mu výplatu. Zítra v poledne ať je z Rocking M pryč.“

„Lukeu,“ řekla Carla naléhavě, „nemůžeš vyhodit honáka z ranče jen proto, že se mnou vtipkoval o líbání.“

„Houby nemůžu.“ Zamračil se na Carlu přimhouřenýma zlatýma očima. „Jones má špatnou pověst, pokud jde o ženské.“

„To má podle tebe Ten taky,“ namítla Carla upjatě.

„Nějako Jones. Ten si nikdy nevzal nic, co by se mu nenabízelo. Jones ano, a možná víc než jednou. Prošlo mu to, protože ta holka nebyla tak docela panna, ale tím se nic nemění na tom, co se stalo. I prostitutka má právo říct chlapovi ne.“

Carla užuž chtěla promluvit, ale byla příliš šokována.

„Najal jsem Jonese, protože na Rocking M nejsou žádné ženské a on je špičkový honák, když nepije a nesnaží se dokazovat, že je pro holky dar z nebes. Pak jsi přišla ty. Jones mi odpřisáhl, že nebude pít a že se na tebe ani nepodívá. Při dívání jsem ho nenachytal, ale tím chlastem si nejsem tak jistý.“

Luke pohlédl na Tena, který kývl.

„Připadalo mi, že to z něj včera na pastvě cítím,“ zamumlal Luke a hněvivě si třel šíji. „Do horoucích pekel. Řekni Cosymu, ať dnes večer odveze Jonese do West Fork. Řekni Jonesovi, ať se nevrací. Nikdy.“

„Bude to chtít slyšet od tebe,“ řekl Ten.

„Vážně myslíš, že je takový blbec?“ zeptal se Luke s nadějí, přičemž sledoval Tena očima horské pumy.

Předák se zvolna a divoce pousmál. „Nejspíš ne. Škoda. Mohla být rvačka. Nemohlo by to potkat lepšího chlapa, než je Jones.“

„Jo. Měl jsem toho prevíta vyhodit v tom momentě, kdy jsem se dozvěděl, že sem přijede Carla. Ženské a Rocking M. Nic než trable.“

„A dobrá kuchyně,“ dodal Ten. „Na to nezapomínej. Carla má v mrazáku ty sušenky s čokoládou, co máš nejradši. Není nad to, když chlapa rozmazluje dobrá ženská, viď?“

„Dokud to trvá, tak není. Ale když odejde – a odejdou vždycky – jsou pak jen těžké časy o to těžší.“

* 10

Kuchyňské dveře za Tenem zaklaply a Carla s Lukem zůstali sami v napjatém tichu. Mlčky sledovala, jak Luke přistupuje ke dřezu, vyhrnuje si rukávy a začíná se mýt. Opláchl si prach z obličeje, namydlil si svalnatá předloktí až po lokty a ruce vydrhl kartáčkem. To byla jedna z věcí, kterých si Carla na Lukeovi vždycky všímala. Aťsi se nadřel sebevíc nebo ať byl sebevíc unavený, vždycky usedal k jejímu stolu s čistýma rukama.

A byly to tuze hezké ruce, skoro elegantní, navzdory své velikosti. Dlouhé, štíhlé prsty a úhledně ostříhané nehty. Ruka dost obratná, aby utrhla drobnou květinku, aniž by ji pohmoždila, a dost silná, aby zvedla sama sedlo a položila je na hřbet honáckého poníka. Lukeovy ruce ji fascinovaly. Teplé, tvrdé, schopné třást se touhou, a přesto se jí i tak dotýkat zdrženlivě, dost citlivé, aby vnímaly a vychutnávaly všechny struktury jejích ňader a laskáním změnily její měkké bradavky v sametové oblázky.

„Přehlédl jsem nějakou špínu?“

Carla prudce otočila hlavu a setkala se s Lukeovým pohledem. „Cože?“

„Koukalas mi na ruce.“

„Já…“ Carlin hlas odumřel do ztracena. Zavřela oči, neschopna snášet déle muka z pohledu na Lukeovy ruce, spojeného se vzpomínkou, jaké to bylo, když se jí dotýkal, byť i jen několik málo minut. „Podívám se, jestli ti nevystydla večeře.“

„Chceš říct, že mi vlci nechali pár zbytků?“

„Stála jsem nad gulášem s brokovnicí.“

Usmál se. „Jedla jsi?“

„Trochu.“

Zaváhal, pak řekl zvolna, jakoby proti svému lepšímu úsudku: „Dělej mi společnost a já ti pomůžu dodělat nádobí.“

„Beru,“ řekla Carla okamžitě. Její modrozelené oči obdivovaly Lukeův úsměv a zaznamenaly v jeho tváři stopy celodenní práce. „Ale nemusíš dělat i mou práci. Vypadáš, že jsi tak udřený, že ani nebudeš jaksepatří spát.“

Luke přimhouřil oči. Uvažoval, jestli ho Carla slyšela, jak poslední tři noci bloumá kuchyní. Když byl vzhůru, dokázal vzpomínku na její tělo přitisknuté ke svému jakžtakž zaplašit, ale ve spánku to bylo jiné. Ve svých snech seděl polooblečený v jídelně a ona k němu přicházela, smích a slunce a smyslný žár, které ho zaplavovaly vášní, až vykřikoval. A pak se probouzel sám, zpocený, a ve tmě slyšel jen svůj přerývaný dech.

„Sedni si,“ řekla Carla. „Přinesu ti večeři. Musíš umírat hlady.“

Luke se musel držet, aby neřekl, že by měl radši Carlu než všechny večeře na světě, a raději by ji měl v jídelně, obkročmo na klíně, s hlavou zakloněnou, bradavkami napjatými a lesklými od jeho úst, zasunutý do jejího těla by dosahoval úlevy z trýznivé touhy po ní.

„Všechno, co mi kdy dáš, mi vždycky chutná,“ řekl Luke posléze a snažil se nepozorovat Carlina ústa příliš dychtivě.

Při pohledu jeho zlatých očí se jí zatajil dech. Jemné, neviditelné zachvění jí projelo od hrudní kosti do břicha.

V tom okamžiku pochopila, že by měla dát Lukeovi večeři na stůl, okamžitě se vrátit do kuchyně a dodělat nádobí a nechat ho jíst o samotě. Pak by si měla dát do videorekordéru jeden ze zdejších filmů na kazetě a podívat se na něj. Sama. Nebo by si mohla číst některou z vlastních či Lukeových četných knih o archeologii a dějinách Západu, nebo by mohla dělat další guláše a sušenky, aby měli chlapi co jíst, až bude tábořit v September Canyon, nebo… cokoliv, jen ne sedět v rozbolavělém tichu, sledovat, jak Luke jí, a závidět i tomu jídlu, že se dotýká jeho rtů.

„Jdi si sednout,“ řekla Carla chraptivě. „Přinesu ti večeři.“

Přinesla Lukeovi jídlo, sedla si k němu, sledovala ho, jak jí, a záviděla jídlu, že se dotýká jeho rtů. Ticho bylo současně elektricky nabité i podivně družné. Teprve když Luke stihl utišit největší hlad, začala se ho vyptávat, jaký měl den.

„Viděl jsi zase stopy pumy kolem ústí Wildfire Canyon?“

Kývl a usmál se. „Vypadá to, že má nejmíň jedno kotě, možná dvě.“

„Nechceš ji ulovit,“ snažila se vyčíst něco z Lukeova výrazu a nuancí jeho hlasu.

Bylo to spíš konstatování než otázka, ale Luke stejně Carle odpověděl, uvažoval nahlas, jak na to byl s ní zvyklý v klidných hodinách po vykonané denní práci.

„Kočka je hodně blízko od budov ranče,“ řekl Luke zvolna. Pak pokrčil rameny. „Patrně toho budu litovat, ale nechám ji být, dokud se nezačne živit telaty místo vysoké. Do značné míry jsem rád, že se pumy nastěhovaly zpátky do nižších kaňonů, jako to bývalo, když krajem jezdil Case MacKenzie.“

„Jako ten divoký černý hřebec?“ zeptala se Carla.

„No,“ protáhl Luke a podrbal se na tváři, „nemůžeš mi dokázat, že ten starý hřebec žije jinde než v Tenových představách. Ale pumy… pumy jsem tedy viděl.“

Luke upil kávy, pak se opřel dozadu, uvolnil se a užíval si mírumilovnou chvilku. „Myslím, že pumy jsou asi nejhezčí kočky, co Bůh stvořil. Rychlé, tiché, pohybují se hladce jako voda. Mají oči, co lidem připomínají, že nejsme jediní živočichové, kteří na světě stojí za pozornost.

Divoká zvířata tu byla o hodně dřív než města. A jestli to nezkaňháme, budou tu divoká zvířata ještě dlouho potom, co lidi dostanou rozum a srovnají města se zemí.“

Carla se na Lukea něžně usmála. „Myslíš, že Anasaziové seděli ve svých kamenných obydlích a poslouchali, jak pumy řvou?“

„Nepřekvapilo by mě to, obzvlášť v těch vyšších kaňonech. Ale Anasaziové určitě slyšeli kojoty všude, kde stavěli.“ Luke vzhlédl od kávy a přistihl Carlu, jak ho pozoruje modrozelenýma očima plnýma touhy. „Slyšelas je včera v noci, jak vyjí na měsíc?“

„Ano. Stála jsem v okně a dlouho poslouchala.“

„Já taky.“

Carla se zahleděla do Lukeových béžových očí a cítila, jak ji prochvívají jemné střípky citu. V duchu viděla Lukea, jak stojí u okna ložnice, oděný jen měsíčním světlem, a jeho oči odrážejí nekonečnou, živelnou noc. A všude kolem ho obklopovala záhadná píseň kojotů. Ve svých představách tam stála s ním, sdílela jeho teplo, zahalená také jen do měsíčního svitu… do měsíčního svitu a vzpomínky na to, jaké bylo Lukeovo laskání. Aniž by si toho byla vědoma, zachvěla se.

Lukeova ruka sevřela vidličku, až mu zbělely klouby. Stálo ho fyzické úsilí nevztáhnout ruku a nepřitáhnout si Carlu znovu na klín, znovu ji nelíbat, znovu nehladit její ňadra, ale tentokrát by jí sundal džíny a poprvé poznal její něžný žár, nic mezi jeho dychtivostí a zběsilým, sladkým táním jejího těla pod jeho dotykem.

„Tak zatraceně krásná,“ zašeptal. „A tak zatraceně nedostupná.“

Carla zamžikala a zaměřila se na přítomnost místo svých nadčasových smyslných snů. „Cože?“

Luke okamžik nereagoval. Když promluvil, řekl jen půl pravdy, neboť druhá polovina byla příliš bolestná, než aby ji vyslovil nahlas.

„Noc,“ řekl chraplavě. „Je krásná. Mohlo to být včera nebo zítra nebo před tisíci lety. Některé věci se nikdy nemění. Jako třeba hory a měsíční světlo.“

A muž a žena. Ty a já.

Slova zněla v Carlině mysli tak jasně, až se bála, že je snad vyslovila nahlas. Lukeův výraz se však nezměnil. Dál ji pozoroval očima podobnýma očím pumy – béžovýma, soustředěnýma, hlubokýma, naplněnýma věcmi, které se nedaly pojmenovat ani říct nahlas. A přesto stejně jako horský lev, číhající celou věčnost v měňavých stínech kaňonů, byl i Luke spojen s neuchopitelnou, nepopsatelnou, nezničitelnou realitou samotné země.

„A jako svahy kaňonů na slunci, porostlé šalvěji,“ pokračoval zvolna. „Jako pradávné stezky, co se klikatí po strmých skalních stěnách, divoká kukuřice zalévaná bouřkami, kamenné kaňony starší, než kam lidská paměť sahá. Věci, které trvají – všechny. Věci s trvalou energií. Země to vyžaduje. Proto většina lidí žije ve městech a hledá laciné vzrušení. Je to snazší. Nevyžaduje to sílu. Ale nikdy nepoznají, jaké to je, stát a rozhlížet se po kaňonu a cítit své kořeny hluboko v minulosti, když se ti v těle usadí sluneční světlo desítek tisíc dní a tvůj život se větví do budoucnosti jako samotná země.“

Ačkoliv už Luke víc neřekl, Carla věděla, že myslí na svou matku a tety a babičku, ženy, které země rozemlela na prach a odvál je neúnavný vítr z kaňonů. Toužila se ho dotknout, obejmout ho, povědět mu, že země žije v její duši stejně jako v jeho.

„Lukeu…“

„Ten guláš je dobrý,“ řekl v tomtéž okamžiku a přerušil ji. „Nejspíš má nějaké nóbl francouzské jméno.“

Několik vteřin se bránila změně tématu. Pak pohlédla na Lukeův prázdný talíř a osvobodila se od zlaté intenzity jeho očí. „Boeufá la campagne, „ přiznala.

„Venkovské hovězí, co? Ať se to jmenuje, jak chce, pořád je to hovězí s omáčkou.“

Carla zamžikala nad Lukeovým přesným překladem, než se rozpomněla, že vystudoval výtvarné umění na University of Colorado. Také měl plnou knihovnu knih o literatuře a dějinách, která mu poskytovala zábavu častěji než televizní programy, stažené z oblohy přes kotouč satelitní antény na střeše Rocking M. A přesto jeho zá– padnická výslovnost a ležérní používání kovbojského slangu oklamaly nejednoho zájemce o koupi hovězího natolik, že uvěřil, že je Luke inteligentní a sofistikovaný asi jako opečený biftek.

„Ty a Ten jste pěkní podvodníci, víš,“ řekla. „Kovbojové, no to mě podrž.“

„Ale jdi, jak to myslíš, špunte?“ protáhl Luke, pak to pokazil smíchem.

Uvelebil se pohodlněji na židli a uvědomil si přitom, že večery se pro něj staly nejmilejší částí dne, obzvlášť když pracoval dlouho a měl pak Carlu jenom pro sebe. Bavila ho její bystrost a nenásilná mlčení a smích, když jí vyprávěl útržky z humorného folklóru ranče Rocking M – děvčata z tančírny a členky Sesterstva střízlivosti po sobě navzájem pošilhávaly, zatímco před kostelem sedělo napůl opilé ochočené prase a čekalo, až jeho úplně opilý pán ukončí zápas s ďáblem a půjde domů.

„Boeufá la campagne, „ opakoval Luke a s úsměvem potřásl hlavou. „To je sakra jídlo pro kovboje.“ Pak se odmlčel a vzpomněl si, co se stalo ráno. „Není to ta věc, co jsi chtěla vařit, ale neměla jsi na to přísady?“

„Přistoupila jsem k malé tvůrčí záměně.“

„Jo? Co jsi použila?“

„Jalovcové bobule a bourbon.“

Luke zamžikal. „Vážně?“

„Na mou duši,“ napodobila jeho kovbojské nářečí. „Správně už bych tomu neměla říkat bouef á la campagne. Spíš guláš á la Rocking M. Lepší než vačice, u sta hromů.“

Lukeův úsměv se rozšířil a pak už se bez zábran rozesmál. Stejně tak Carla. Několik minut mu bylo, jako by se přenesl zpátky do časů, kdy s Carlou a Cashem sedávali dlouho po večeři kolem rozviklaného stolu ve starém domě, povídali si a škádlili se a prostě si navzájem užívali toho, že byli spolu. Luke si nikdy nepřipadal víc jako člen milující rodiny.

Pak to zničil, když se na Carlu vrhl jako vyhladovělá puma na králíka. Skutečnost, že se mu nabídla s očima plnýma dívčích snů, jeho počínání jen ještě zhoršovala. Měl jí jemně sdělit, že je poctěn, ale že to nejde. Měl ji odmítnout, ale neurazit její hrdost ani její sny. Jenže to neudělal. Políbil ji příliš prudce a pak ji zničil několika zuřivými slovy, když zpanikařila.

A tak se mu tři roky vyhýbala a letos v létě se k němu vrátila, jen aby se zbavila dívčích snů o minulosti. A o něm. Nezazlíval jí, že ho chce od sebe odříznout, ale až do smrti bude litovat, že s ní nezacházel jinak. Pak by si mohl aspoň dál užívat nenáročné družnosti, kterou mu přinášela, sdílení myšlenek a zážitků, jaké nikdy ani zdaleka s jinou ženou nezažil.

Sex může mít s kdekterou. Klid poznal jenom s Carlou.

Sluníčko.

Luke nevěděl, že to slovo vyřkl nahlas, dokud nespatřil, jak se Carle znenadání rozšířily zorničky v tázavém pohledu. Vstal se zvládnutou prudkostí, která naznačovala silnou bouři pod jeho lhostejným zevnějškem.

Co chceš komu nalhávat, kovboji? zeptal se Luke v duchu opovržlivě sám sebe. Nechceš od Carly jen konverzaci a dobrou kuchyni. Chceš všechno, co múze chlapovi dát, a chceš to tvrdě a horce a hluboko, jak jen to jde.

Ano. A právě proto se od ní sakra budu držet co nejdál. Vydržel jsem to,bez ní až doteď. Můžu to vydržet až do smrti. Nepřežil bych jen, kdybych se musel dívat, jak světlo v jejích očích zabíjí to jediné, co v životě miluju – tahle divoká země. >

Ona ranč miluje. Nejednou to řekla.

Jasně. Každé léto na pár týdnů. Paráda.

Je tady o hodně déle než pár týdnů. Ani jednou nezafňukala, že nemá co dělat nebo s kým si povídat nebo cokoli jiného. Sakra, vždyť ani nemá v plánu odjet na dovolenou do města. Pojede s Cashem tábořit.

Počkej do zimy. Počkej, až se zkazí počasí a z Rocking M nebude jak odjet.

Lukeův vnitřní svár skončil, jako by ho přeťal nožem. Děsivá harmonie matčiných výkřiků, stoupajících a klesajících spolu s větrem, se stále ještě ozývala v jeho zlých snech. Nikdy by nevystavil takové trýzni někoho, koho má rád.

Nikdy.

* 11

Nikdo u toho nebyl, nikdo nebyl nablízku, na celém světě nebyl nikdo než Luke, když se ke Carle skláněl a halil ji svým teplem. Jeho paže se kolem ní sevřely a ona se chvěla, i když ho sama brala do náruče. Neměla nic pod nohama, nic nad hlavou; vířila zvolna, pomaloučku, a on vířil spolu s ní, tiskl ji k sobě, pohyboval se vstříc jejímu sladkému tření a kolem nich hořel táborový oheň v pomalém rytmu spalování, zapaloval celý svět, všude jazyky ohně, všechno hořelo a vířilo a hořelo, i ona hořela – Carliny oči se otevřely a ruce sevřely přikrývky v doznívání snu, který se svíjel v jejím těle. Dech měla přerušovaný, pokožku rozpálenou, tělo rozbolavělé všude, kde se ho Luke před několika týdny dotkl, kde se ho dotýkal pouhých několik málo minut, než ji odstrčil a řekl jí, aby se mu už nikdy nenabízela.

Bojím se, že bych neměl sílu říct ne. Pak bych tě nenáviděl…

Za oknem se světlo rozbřesku rozlévalo po černých svazích MacKenzie Ridge, zaplavovalo stinnou zemi barvami života. Carla zbrkle odhodila přikrývky a vstala. Už sahala po oblečení, když se rozpomněla, že dnes jí začíná dovolená. Uhladila si Lukeovu černou košili kolem boků a vrátila se do postele.

Spát se nedalo. V noci spala málo, a pokud se dalo něco vyčíst ze zvuků, které vydával Luke, když přecházel ze své ložnice do obývacího pokoje, odtud do kuchyně a zase zpátky, pak ani on nespal o nic lip.

Snažila se nepřemýšlet. Celá roztřesená, jak jí tělem projížděly dozvuky ohnivého snu, ležela a naslouchala zvukům ranče. V horním patře bylo ticho, což znamenalo, že Luke už se osprchoval a sešel dolů. Domem se linula vůně kávy, což znamenalo, že ji někdo – patrně Luke – uvařil. Zadní dveře do kuchyně zaklaply a pak uslyšela mužské hlasy. Slovům nebylo rozumět, ale poznala, že přišel Ten a že si Lukea kvůli něčemu dobírá.

Dveře do jídelny zřetelně vrzaly. Carla je během příští hodiny uslyšela mnohokrát, zatímco se neklidně převalovala v posteli, nejprve na jeden bok a pak na druhý, zase na břicho a na bok a na záda, ale nikdy to nevydržela dlouho. Říkala si, že vůně šunky a vajec a horkých ce– reálií v ní probouzí takový hlad, že nemůže spát, ale věděla, že to tak není. Napínala uši, zda neuslyší Lukeův hlas, ptala se v duchu, zda není dnes ráno o trochu méně uzavřený než včera večer, když zčistajasna vstal a odešel od stolu.

Stále nemohla uvěřit, že by její žertík o kovbojích a jejich nářečí Lukea urazil. Smál se mu víc než ona. Pak se na ni zadíval tak upřeně, až celá zeslábla. Než ho stihla oslovit, než stihla i jen mrknout, vstal a odkráčel z místnosti.

Ach Lukeu, copak nevidíš, jak by nám spolu mohlo být dobře? Povídá se mi s tebou lip než se všemi ostatními, dokonce lip než s Cashem. Můžu se s tebou smát a poslouchat, a ty se mnou taky. Ani nemusíme být ve stejné místnosti, aby nás těšilo být spolu. Už jen sedět a číst si ve stejném domě jako ty je lepší než chodit na rande s chlapy, o které nestojím.

Neodvracej se ode mě, Lukeu. Dovol mi ukázat, že se podobám spíš Mariah MacKenzieové než tvé matce.

Slova se přemílala Carlinou hlavou jako litanie bolesti.

„Nech toho, Carlo McQueenová,“ řekla si nakonec nahlas. „Prostě toho nech. Nemůžeš někoho přimět, aby tě miloval, a jestli nejsi dost stará, abys to chápala, tak bys ale měla!“

Syčivá prudkost vlastních slov se přidala k neradostným myšlenkám, které se převalovaly v Carlině mysli. Přišla sem, aby se Lukea zbavila a mohla žít dál, chodit na rande a zamilovat se jako ostatní děvčata.

Jenže vyříznout Lukea ze srdce a myšlenek se ukázalo nemožné. Každá společná chvilička smíchu, každý úsměv, každý rozhovor, každé vlídné mlčení, každý den, který strávila v Lukeově blízkosti, jí ho zarývaly do duše ještě hlouběji. Včera večer musela vynaložit děsivé se– beovládání, aby za ním nevyběhla. Nevěděla, máli sílu ještě déle zvládat své emoce, a přesto by nesnesla, kdyby se mělo opakovat to, co se událo před třemi lety, když mu vyznala lásku a bylo jí řečeno, že není dost stará, aby uměla milovat muže.

Mrňous.

Carla si zvolna uvědomovala, že už mnoho minut neslyšela po domě žádný pohyb. Honáci asi dosnídali a odešli za prací. Obrátila se ke stolu vedle svého lůžka. Malý cestovní budík jí sdělil, že Cash je ještě několik hodin cesty od Rocking M. A co hůř, ona nemá nic na práci, aby jí čas plynul rychleji. Už tři dny má sbaleno na cestu do September Canyon. Ceká jen na bratrův příjezd.

S netrpělivostí odhodila Carla přikrývky a vstala. Bezcílně přecházela několik minut po místnosti, než se zastavila před toaletním stolkem. Něžně přejela prsty po jemně naleštěném povrchu dřeva. Po chvilce sklouzla rukou k malé vyřezávané ebenové skříňce, která s ní všude cestovala. Hladká, půvabná, elegantní ve svých zakřivených liniích – tuhle skříňku dostala od Lukea k šestnáctým narozeninám. Ačkoliv tehdy nic neřekl, vytušila, že ji pro ni vyrobil, stejně jako vyrobil Cashovi miniaturní vitrínku na zlaté nugety.

Carla si do té skříňky ukládala svůj nejcennější majetek. Nikoli šperky, nýbrž jediný střep keramiky, také dárek od Lukea. Bylo jí čtrnáct a nedávno osiřela, když jí ten zvláštní dárek přinesl. Nikdy nezapomněla na tu chvíli, ani na zlatavé hlubiny jeho očí, ani na jeho hluboký, něžný hlas, snažící se překonat její strašlivou ztrátu a poskytnout jí veškerou útěchu, která byla v jeho silách.

Našel jsem to v September Canyon a vzpomněl si na tebe. Když se na tenhle kousíček hlíny podíváš, poznáš, že kdysi dávno nějaká žena vytvarovala nádobu, ozdobila ji, nakrmila z ní rodinu, možná ji dokonce i odkázala svým dětem nebo dětem svých dětí. Jednoho dne se ta nádoba rozbila a vyrobila se jiná nádoba a krmila se Z ní jiná rodina, dokud se i ta nádoba nerozbila a nevyrobila se další. Je to cyklus starý jako život. Je to těžké, ale není to kruté. Takový prostě je život. Všechno, co vznikne, nakonec zanikne a pak vznikne znova.

Střep spočíval v Carlině dlani jako hranatý stín. Černý povrch keramiky byl zbrázděn bílými čárami. Geometrie teď působila nahodile, ale kdyby byla nádoba celá, ukázaly by se na ní vzory, které byly na střepu jen naznačené.

A to také tehdy Luke Carle pověděl. Pak ji objímal, když plakala a nakonec se smířila s tím, že její rodiče odešli a už se nikdy nevrátí.

Na okamžik zabolela ozvěna těch dávných slz Carlu v hrdle. Velmi opatrně vrátila střep do hnízda, vystlaného sametem. Zpětně už věděla, že tehdy to začalo, léta nesouvislých tužeb, která se kondenzovala do štěněčí lásky, první lásky, klopýtavé přeměny dívky v ženu. Začalo to prastarým střepem z hrnce a vyvrcholilo v podobě citu, který už patřil ke Carle jako dýchání.

Jak Carle docházela pravda, poměřovala i rozsah chyby, kterou udělala, když se vrátila na ranč Rocking M. Neexistovalo školácké pobláznění, které by mohla vymýtit letní blízkost každodenní reality Lukea MacKenzieho. Milovala Lukea nadčasovou, nespoutanou láskou ženy. Snáz by si dokázala useknout pravou ruku v zápěstí než odříznout Lukea od své duše.

Třesoucími se prsty postavila Carla malou skříňku

zpátky na toaletní stolek. Právě když se odvracela, zazvonil dole telefon. Popadla župan a vyřítila se z ložnice.

„Haló?“

„Probudil jsem tě, viď?“ zeptal se Cash.

„Kdepak. Od té doby, co jsem na Rocking M, je ze mě čestný člen Brigády úsvitu.“

Cash se zasmál. „Tak jdi zpátky do postele, sestřičko. Vyzvednu tě až pozdě odpoledne.“

„Proč?“

„Džíp stávkuje.“

„Co se stalo?“

„Kdo ví?“

„Nemusíš to říkat tak vesele.“

„Promiň, ségra. Vynasnažím se, abych tam byl do čtyř.“

„Ale to už bude na cestu do September Canyon moc pozdě a na noc předpovídají dešťové přeháňky, a jestli nebudeme na druhé straně Picture Wash, než se zaplní vodou, nedostaneme se přes něj možná kolik dní!“

„Promiň, Carlo. Hele, možná bych si mohl půjčit náklaďák a…“

„Ne,“ přerušila ho a cítila se provinile, že vyjíždí na Cashe kvůli něčemu, co není pod jeho kontrolou. „To je v pořádku. Jen jsem se těšila, že uvidím September Canyon, když jsem o něm léta jenom poslouchala.“

„Co kdyby tě tam dovezl Luke? Potřebuje si na pár dní orazit.“

Představa, že by měla Lukea jen pro sebe v tichu kaňonu, orámovaného útesy, stačila k tomu, aby se jí zrychlil tep. Přesto se vzápětí zklidnil na normální tempo i rytmus, protože věděla, že Luke by s ní jet odmítl. Několikrát ho už žádala, aby ji vzal do September Canyon, pokaždé ale řekl ne, je to moc daleko, než aby se tam jeli jen na pár hodin porozhlédnout.

„Luke má hodně práce,“ řekla Carla neutrálně. „Když nevyjde nic jiného, pojedu prostě napřed. Luke mi říkal, že není těžké kaňon najít, je jenom odlehlý. Můžeš přijet za mnou, až tomu svému ničemnému džípu napravíš hlavu.“

Nastalo ticho, z nějž Carla vycítila bratrovu neochotu souhlasit s tím, aby vyjela do September Canyon bez něj.

„Slibuješ, že se nebudeš pokoušet šplhat po skalách sama?“ zeptal se nakonec.

„Ovšemže ne. Taky nebudu spát za bouřky ve vyschlých korytech,“ dodala sarkasticky.

„A kdybys našla nějaké zříceniny, nebudeš se v nich šťourat, dokud s tebou někdo nebude?“

„Cashi…,“ začala.

„Slib mi to, Carlo. Podle toho, co jsem slyšel, jsou některé podlahy v těch zříceninách safraportsky nebezpečné.“

Vzdychla. „Cashi, je mi jedenadvacet. Neudělám žádnou hloupost, ale taky se nedám vodit za ručičku. Chci vidět September Canyon už sedm let. Pracovala jsem spoustu týdnů a dopřála si jen pár dní volna, abych si našetřila dovolenou. Jedu tábořit s tebou nebo bez tebe. Jestli tě to rozčiluje, tak je mi líto. Prostě mi budeš muset věřit.“

„Co když se džíp nedá opravit nebo přijdou deště a ty uvízneš v kaňonu třeba na týden?“

„Zásob mám dost na dva týdny, vzpomínáš? Vezu i tvoje jídlo.“

„Co když bude sněžit?“

„V srpnu?“ Carla se rozesmála. „Ale no tak, brácho, zkus něco lepšího. V tuhle roční dobu chytnu daleko spíš úpal než omrzliny, a ty to víš.“

Cash se bezděčně zasmál. „Tak dobře, tak dobře. Řeknu ti to takhle, ségra. Moje hlava ví, že jsi dost stará a dost chytrá, aby ses o sebe uměla postarat. Ale něco mi pořád říká, abych tě ochraňoval.“

„Tak to něco nech spát. Tvoje hlava mě dobře naučila tábořit v divočině.“

„Nebudeš se sama bát?“

„Ty by ses bál?“ opáčila hbitě.

Cash vzdychl. Okamžik mlčel, pak tiše řekl: „Tak jo. Přijedu za tebou co nejdřív.“

„Díky, Cashi.“

„Za co?“ zamumlal. „Stejně bys jela, ať se mi to líbí nebo ne.“

„Ano, ale stejně díky za důvěru.“

„Už jsi velká holka, Carlo. Jen si na to musím trochu zvyknout. Dej si ode mě pusu.“

„Ty taky.“

Carla s úsměvem zavěsila. Úsměv ji opustil, když si v duchu přiznala skutečný důvod, proč jede do September Canyon sama: bojí se, že kdyby zůstala ještě jednu noc na ranči, řekla by něco, čeho by až do smrti litovala.

Něco jako Miluju tě, Lukeu.

Půl hodiny nato už byla Carla umytá, oblečená, nasnídaná a hledala vhodné místo, kde nechat dopis s vysvětlením, co potkalo Cashův zvrhlý džíp. Nakonec přilepila vzkaz lepicí páskou ke kuchyňskému kohoutku, protože věděla, že na konci pracovního dne se Luke ze všeho nejdřív jde umýt před večeří.

„Už jdu, kruci!“ mumlal Luke směrem k panovačně zvonícímu telefonu.

Namlouval si, že se vrátil na ranč dřív, aby se podíval, jestli Carla udělala kávu, než s Cashem odjela, ale věděl, že je to lež. Přicházel, aby Carlu ještě viděl, než odjede – a přicházel pozdě, jinak by ten zatracený telefon nevyzváněl. Síťové dveře do kuchyně se za ním zabouchly, když hněvivě rázoval přes místnost směrem k telefonu, který neúnavně zvonil. Počtrnácté, pokud počítal správně.

Nepřítomnost líbezných vůní a jedlých pochoutek na Lukea těžce dolehla, když sahal po telefonu. Bez Carly byla kuchyně asi tak útulná jako koryto v ohradě za zimního rána.

Zvykni si na to, kovboji, doporučoval si v duchu. A nejen na pár dní, co bude tábořit. Od nynějška za několik týdnů sázka vyprší.

Luke hněvivě zvedl sluchátko a zavrčel: „Co je!“

Cash tiše hvízdl. „Kdo tě shodil do hnoje?“

„Cashi? Co sakra děláš u telefonu?“ otázal se Luke. „Touhle dobou už máte s Carlou stavět stan v September Canyon.“

„To povídej mému psychopatickému džípu.“

„Sakra,“ vzdychl Luke. „Kam až ses dostal?“

„Do Boulderu.“

„Já ti říkal, že máš ten zatracený džíp vyměnit za psa a toho psa zastřelit, viď?“

„Mockrát.“

Luke se krátce zasmál. „Vsadím se, že Carla má radost. Poskytl jsi jí ideální záminku, aby se odebrala za světly velkoměsta.“

„Vážně?“

„Jasně. Jede za tebou,“ řekl Luke s pocitem zklamání, že Carla přece jen odjela do města.

„Vážně?“

„Samozřejmě že jede. Nikomu to nepřiznala, ale já vím, že umírá touhou nechat si udělat vlasy nebo nehty nebo nakupovat šminky nebo co tak ženské ve velkých městech dělají.“

„Určitě máme špatné spojení,“ řekl Cash suše. „Nepomohlo by, kdybych praštil sluchátkem o stůl?“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Zvláštní, já se tě chtěl zeptat na totéž. Začneme znovu od začátku. Vzpomínáš na Carlu, mou mladší sestru, na tu, co už od června vaří tobě a té partě vyhladovělých

kovbojů?“

Luke vydal drsný zvuk, ale než ze sebe stihl vypravit slovo, Cash pokračoval a odpověděl si na svou otázku sám.

„Já to tušil, že si vzpomeneš. Tak Carla – moje mladší sestra, pamatuješ? – si šetřila volné dny, aby mohla jet tábořit do September Canyon. Zatím všemu rozumíš?“

„Cashi, co sakra…“

„To je dobře,“ přerušil ho Cash. „Pořád mě sleduješ. Tak teď dávej pozor, kovboji, teď to bude těžké. Já jsem v Boulderu. Carla tu není. Ani sem nejede. Je na cestě do September Canyon.“

„Sama?“

„Ano.“

„Pro lásku boží, proč jsi jí takovou zatracenou blbost dovolil?!“

„Hej, Lukeu!“ řekl Cash hlasitě. „Myslím, že už ti to zase nedochází. Carla, moje mladší sestra – vzpomínáš si na ni, ne?“

Luke zaklel.

„Jo, já věděl, že si vzpomeneš,“ pokračoval Cash. „No, je jí jedenadvacet. I kdybych byl na ranči – což nejsem, vybavuje se ti to? – nemohl bych Carlu zastavit. Je to sice moje mladší sestra, ale už není dítě. Je dost stará, aby si dělala, co chce.“

Luke chtěl něco říct, ale Cash ještě nedomluvil.

„Chápeš to, Lukeu? Carla je v našich vzpomínkách ještě holčička, a to není spravedlivé vůči ní ani vůči nám. Ještě mě vnímáš, nebo sedíš na zadku v hromadě koňských koblih a přemýšlíš, co ti to spadlo na hlavu?“

Nastalo ticho, během nějž Luke zpracovával přítelovo sdělení. „Jsi pitomec, Cashi McQueene,“ řekl tiše.

„Ne. Já jsem hráč, což je něco úplně jiného. I tak by mi bylo milejší, kdyby Carla netrávila moc času o samotě v tom kraji, kam má namířeno.“

„Jak dlouho myslíš, že oprava toho zatraceného džípu potrvá?“ zeptal se Luke stísněným hlasem.

„Jeden díl si musím nechat poslat letecky z Los Angeles. Hned jak dorazí, vystartuju.“

„Cashi, krucinál…“

„Šťastnou cestu, Lukeu.“

Dlouhou chvíli civěl Luke na oněmělý telefon. Pak práskl sluchátkem do vidlice a vydal se hledat svého předáka.

* 12

Carlin náklaďáček kodrcal a klouzal jedním z nesčetných potoků, které křížily hrbolatou prašnou cestu. Když se ocitla u čehosi, co mohlo být další křižovatkou cesty k ranči nebo prostě jen další „zkratkou“, vedoucí odnikud nikam, zastavila náklaďák a poradila se s mapou. Byla na ní jen přerušovaná, klikatá čára cesty k ranči. Žádné křižovatky, žádné odbočky, nic než jediná cesta, směřující zhruba k jihovýchodu přes území národního parku, kde měl ranč Rocking M pronajaté právo pastvy. Výběžek národního parku končil u okraje dlouhé čáry členitých útesů, která se klikatila krajem kilometr za kilometrem. Řada útesů byla do hloubky narušená vybíhajícími kaňony a také několika většími kaňony, kudy protékala voda celoročně.

Jednou z těchto četných vrás v krajině byl i September Canyon.

Rychlou kontrolou kompasu se Carla ujistila, že pořád ještě míří na správnou světovou stranu. Tady to lip nešlo; rozcestníky prostě neexistovaly. Vystoupila z pickupu, protáhla se a zhodnotila počasí. Pro kraj Four Corners byly předpovídány místní přeháňky, s velkou pravděpodobností skutečného deště při západu slunce. Momentálně pluly po zářivě safírové obloze armády tučných mraků. Sama oblaka měla barevný rozsah od oslnivě bílé až po chmurně břidlicově modrou, která němě vypovídala o přicházejícím dešti.

Vysoké hory na severu už byly zahaleny v mracích, jak se ojedinělé bouřky dvořily horským vrcholkům, kterých jen vzácně dosáhl člověk. Na jihu se stíny oblaků hnaly po zemi, přerušované kaňony a skalnatými výběžky. Nahodilé, ojedinělé bouřkové přeháňky se jevily jako tlusté sloupce šedi, na jednom konci zapuštěné do země a na druhém korunované kypícími bílými mračny.

I když Carla obdivovala nádheru oblouků duhy, třpytících se mezi uhánějícími úseky bouře, ulevilo se jí při zjištění, že se žádné z ojedinělých bouřkových přeháněk neshlukly a nikde se neproměnily v důkladnější déšť. Jezdila po prašných cestách dost dlouho, aby věděla, že pokud tomu půjde zabránit, nechce jet bahnem. Nebyla ani nijak nadšená z představy brodění přes potoky, naplněné zvířenou vodou. Naštěstí už zbývalo jen pár kilometrů k Picture Wash a odtud jen asi čtyři kilometry k ústí September Canyon. I kdyby musela jít pěšky, bez námahy to stihne do západu slunce.

Usmála se vzrušení, které se v ní zvedalo s vědomím, že je konečně na dosah kaňonu, který jí učaroval už před sedmi lety. Nastoupila zpátky do svého malého pickupu a vyrazila po cestě, přičemž zvedala skromný oblak prachu.

Oblak prachu, který za sebou nechával při cestě do September Canyon Luke, rozhodně skromný nebyl. Jeho náklaďák s otevřenou korbou za sebou zvedal obrovský kohoutí ocas písku a. drobných kamínků. Jel usilovně a rychle, ale nikdy nebezpečně. Znal na cestě každý výmol, jámu a skalní výčnělek. Těsně u budovy ranče jel mezi ploty z ostnatého drátu, ohrazujícími louky vyhrazené k pastvě. Dál od domu se ocitl na volných pastvinách.

Do volného prostoru nevedla žádná brána. Byla tu jen překážka pro dobytek, zhotovená z rovnoběžných trubek zapuštěných do silnice v pravém úhlu. Trubky byly od sebe vzdáleny natolik, aby se kráva bála na ně vstoupit ze strachu, aby neuvízla kopytem v mezerách mezi příčkami. Překážka pro dobytek nevadila vozidlům v projíždění, až na ohlušující rámus, když pneumatiky rachotily a lomozily přes trubky.

Luke se v duchu zaměstnával stavem vozovky nebo pohledem na dobytek pasoucí se opodál nebo všemožnými rostlinami v příkopech podle cesty. Silnice potřebuje upravit. Plotům by neuškodilo na několika místech vyztužení. Dobytek je dobře živený a klidný, popásá se na dobré píci nebo leží pod roztroušenými stromy a přežvykuje. Rostliny u cesty se zelenají, osvěžené vodou z nedávné bouře, která se tudy přehnala a uhladila zemi mokrým jazykem, prošpikovaným blesky.

Hrozil další déšť. Luke ujel jedné bouři, druhé se vyhnul zkratkou a třetí se musel protlouct. Mračna nad jeho hlavou naznačovala, že úhybné manévry už moc dlouho fungovat nebudou. Zhodnotil stav oblohy s hněvem, kterému nepropadl, a šlápl důrazněji na plyn, aby zvýšil rychlost. Kdyby na jihozápadě pršelo, naplní se Picture Wash vodou ještě před západem slunce a Carla by mohla uvíznout na druhé straně. Do September Canyon nevedly další cesty. Jediná stezka byla ta, kterou objevil před sedmi lety, když koňmo pročesával nejvzdálenější kaňony ranče Rocking M a hledal zatoulané kusy. I za dobrého počasí byla ta pěšina dost drsná, za špatného počasí to bude peklo.

Pojedu po té stezce, když na to přijde. Carla tam nemůže být sama.

Proč ne? zeptal se sarkastický cípek Lukeovy mysli. Hrozí jí tam menší nebezpečí než se mnou, a já to sakra dobře vím.

Jasně že od ní dokážu dát ruce pryč, dokud se sem nedostane Cash.

Jo, na to on vsází, viď? A právě proto jsi mu řekl, že je blbec.

Lukeova ústa se sevřela v pochmurné čáře a náklaďák začal sestupovat dlouhou řadou serpentin, která vedla do nižších poloh, kde se v zimě pásl dobytek z Rocking M a kde se celoročně zelenaly topoly, stínící s masivní elegancí písečná dna potoků.

Potoky byly obvykle čiré, průzračné jako dešťové kapky, které je zplodily. Než ale Luke dorazil k Picture Wash, byla už voda hnědá a zpěněná. Zastavil náklaďák, vystoupil a odhadoval hloubku vody na prašné cestě podle toho, kolik vegetace na březích potoka bylo pod vodou. Carla tudy nepochybně projela – úzké pneumatiky jejího mrňavého pickupu zanechávaly stopy vedoucí přímo do vody. Skutečnost, že neuvízla, dokazovala, že tudy projela dříve, než se Picture Wash naplnil dešťovou vodou stékající z hor. Potok už zdvojnásobil svůj objem, ale pořád ještě se dal přebrodit, když měl člověk vůz s pohonem na čtyři kola, dost vysokým podvozkem a šikovným řidičem. Kdyby však Luke přijel o hodinu později, musel by se na noc utábořit na špatné straně potoka.

Projel s náklaďákem bahnitou vodou a zrychlil do kopce na druhé straně. Bouře promáčela cestu natolik, že stopy byly jasně vidět, ale ne tolik, aby byla jízda obtížná. Pohled na stopy zanechané Carliným směšným pick–upem Lukea dopaloval a lákal současně. Ani se nepodíval na výběžek hladké, rezavě zbarvené skály, podle které dostal potok své jméno. Pradávné kmeny a ne docela pradávní kovbojové vyrývali své značky do letitého kamene a zanechávali po sobě stylizované piktogramy nebo nepochopitelné čmáranice.

Silnice se stáčela doprava podél úpatí útesů, souběžných s Picture Wash. O pár kilometrů dál zahýbala cesta do jednoho z mnoha postranních kaňonů, které ústily do širokého, písečného’potoka. Nic neodlišovalo tento kaňon od jiných, až na čerstvé stopy pneumatik, překrývající neurčitý náznak starších stop – to a nenápadně umístěná mohyla z kamenů, sdělující každému, kdo uměl číst znamení, že tady má odbočit doleva.

Do západu slunce chybělo sotva půl hodiny, když Luke dojel ke Carlinu dětskému náklaďáčku a zaparkoval. Vystoupil, podíval se na oblohu a navlékl si žlutý gumák sahající ke kolenům, s rozparkem vzadu, aby se v něm dalo jezdit na koni. Během pár minut už mířil k místu, kde ohyb potoka September Creek podemlel kamenný útes. Potok už dávno změnil kurz, vyhloubil si nové koryto na druhé straně kaňonu, sto metrů odtud a o deset metrů níž. Staré koryto bylo teď vysoko a v suchu, chráněné převisem masivního kamene, po němž stékal déšť jako dlouhé stříbrné závoje. Pod převisem bylo sucho až na jedinou studánku v mechu, ne větší než klobouk. Voda ze studánky byla čistá a chladná a chutná, pro žíznivého turistu opojná jako víno.

Jako zkušená tábornice si Carla všechno připravila, a teprve pak se vydala na průzkum. Na pěnových matracích byly rozprostřeny dva spací pytle. Dříví na oheň bylo přichystané, stačilo jen škrtnout zápalkou. Opodál byly připravené kuchyňské potřeby a palivové dřevo. Kdo by sem přišel prochladlý, promáčený a unavený, mohl si během několika minut udělat pohodlí.

Luke se obrátil k převisu zády a vydal se hledat Carlu. Pod ochranou svažitého kamene byly její stopy jasně viditelné na pozadí nesčetných dolíčků, které v prachu zanechaly dešťové kapky. I když byly její stopy zřetelné, zanechala po sobě Carla hromádku kamenů, označující, jakým směrem se ubírala. Luke ji rychle následoval, protože věděl, že jakoukoli změnu směru označí další hromádkou kamení.

Deset minut nato už vyšplhal na vrchol výběžku země, který zasahoval do September Canyon. Z místa, kde stál, nebylo vidět převis, kde rozbila Carla svůj tábor, ale dohlédl čtyři kilometry podél samotného potoka až k bodu, kde se vléval do Picture Wash. Byl to divoký kraj, nedotčený, nezměněný od chvíle, kdy sem před mnoha tisíci let poprvé vstoupil člověk. Indigová bouřková mračna se zvolna valila, nabodnutá na sloupce čirého světla zapadajícího slunce. Rudé útesy ronily proudy stříbrných slz, křehké vodopády, jejichž životnost se dala měřit na hodiny. Nebyl vítr, ani déšť, nebylo slyšet nic než samotné ticho, nesmírnost, která halila stejně oblohu jako nezkrocenou zemi.

A všechno to pozorovala Carla, stojící až na okraji svahu, úsměv na rtech a zřetelný klid v každičké linii těla.

Luke vykročil zvolna směrem ke Carle, sledoval, jak pozoruje zemi, dychtil po ní způsobem, který nedokázal pojmenovat, vychutnával skutečnost, že dívka tak očividně miluje nedotčenou vyhlídku plnou kamene a slunečního svitu, ticha a oblaků. Měla všechny důvody na světě, aby odjela do betonových krás a lákadel Boulderu, ale místo toho zamířila ještě hlouběji do neosídlené země.

Ale jen na pár dní, říkal si Luke vztekle. Na to nezapomínej. Přijela sem jen na pár dní dovolené. To má sakra daleko ke schopnosti prožít celý život v izolaci. O to nestojí žádná žena, a žádný muž nemá právo žádat takovou oběť.

A aťsi je ranč Rocking M sebekrásnější, je taky izolovaný. O tom není pochyb, nedá se to zkrášlovat, nedá se na to zapomenout.

„Máš sakra štěstí, že jsem tvoji stopu sledoval sem nahoru já, a ne někdo cizí,“ řekl Luke drsně.

Carla se otočila na patě, oči vykulené překvapením. „Lukeu! Můj ty bože, tys mě vyděsil, když se takhle plížíš!“

„Plížím?“ Luke pohlédl na své kovbojské holínky. „Mrňousi, v tomhle bych se nemohl připlížit ani k mrtvole.“

„Možná ne, ale stejně ses ke mně krásně přikradl. Co tady děláš?“

„Bereš mi slova z pusy.“

„Já jsem na dovolené, přesně jak jsem si plánovala.“

„Ne tak docela,“ řekl Luke upjatě. „Když jsem naposled mluvil s Cashem,“ byl ještě v Boulderu.“

„Jenom než mu opraví džíp.“

„A to jsi čekala, že tě mezitím tady nechám samotnou?“

„Proč ne? Ty to děláš několikrát do roka. Cash už to taky nejednou udělal.“

„To je něco jiného.“

„Jasně že je,“ souhlasila Carla. „Ani jeden z vás neumí vařit, co by se za nehet vešlo. Je to div, že jste neumřeli hlady. Já problém mít nebudu. Já vařit umím.“

„Carlo, krucinál…“ Luke sundal klobouk a zoufale si prohrábl vlasy.

„Copak?“ zeptala se klidně.

Zadržoval vztek. Jen taktak. „Poslyš, mrňousi, pro tebe je to možná legrace, ale pro mě ne. Co bys dělala, kdyby ses nějak zranila, když jsi tady nahoře úplně sama?“

„Totéž, co ty nebo Cash,“ řekla Carla věcně. „Ošetřila bych se, jak nejlíp bych dovedla, a pak odjela. Kdybych nemohla řídit, udělala bych si co nejlepší přístřeší a počkala, až mě někdo začne postrádat, vydá se po mých značkách a pomůže mi.“

„Co kdybychom to nestihli včas?“

„Co kdyby přišla sněhová vánice a já zmrzla?“ opáčila.

„V srpnu?“

Carla se rozesmála. „Přesně to jsem řekla Cashovi, když mi uvedl sněhovou vánici jako důvod, abych sem nejezdila sama.“

Luke pleskl stetsonem o stehno v napjatém hněvu. Přistoupil ke Carle až na vzdálenost několika centimetrů.

„Co kdyby tě tady našel samotnou nějaký chlap?“ otázal se tlumeným, tvrdým hlasem.

„To tady hrozí míň než v takzvané civilizaci,“ namítla, obezřele zvažujíc Lukeův hněv. „Ve městech můžou ženskou přepadnout, zbít nebo ještě něco horšího. Že jsou v okolí jiní lidé, to není záruka, že je žena před chlapy v bezpečí.“

Náhlá ostražitost v Carliných očích stála Lukea to málo nadvlády, které měl nad svým jazykem. Okamžik viděl jen Carlu před třemi lety, dívku vyděšenou a roztřesenou, když se jí jeho prsty zaryly do pevných boků, přitáhly ji k sobě a přitiskly k jeho ztvrdlému tělu.

„Ne aby ses lekla a utekla, mrňousi,“ řekl chladně. „Já ti neublížím.“

Carla hrdě vztyčila hlavu. „To by mě vůbec nenapadlo.“

„Jednou tě to určitě napadlo,“ odsekl, „protože jsi utekla, jako by ti za patami hořelo, a vrátila ses až za tři roky.“

Upjatě se odvrátila a znovu se zadívala do kraje.

„To bylo ponížení, ne strach,“ řekla posléze. „Byla jsem tak naivní, že jsem věřila, že ti mám co nabídnout.

Poukázal jsi na mou pošetilost velice jednoznačně. Byla jsem z toho bez sebe, ale měl jsi veškeré právo říct to, co jsi řekl, a já to věděla. Proto jsem se tak styděla.“

Luke se na Carlu dlouze zahleděl. Ústa se mu sevřela hněvem a bolestí. Když promluvil, zněly v jeho hlase potlačované emoce.

„Litoval jsem toho večera tak, jako jsem nikdy v životě ničeho nelitoval.“

Carla se obrátila zpět k Lukeovi a v jejích modrozelených očích se jasně zračily úžas a překvapení. Díval se na oblohu, ne na ni.

„Bude pršet,“ řekl a plavným pohybem si znovu nasadil stetson. „Měli bychom se vrátit do tábora.“

Se zmatkem v hlavě následovala Carla Lukea zpět do tábora. Zatímco vařila večeři, mluvili málo, a ještě méně, když jí pak Luke pomáhal umýt nádobí. Nalévala kávu a on mezitím přikládal dřevo na oheň, až vyšlehly roztančené, spalující plameny. Když mu podávala šálek kávy, poděkoval jí kývnutím a pak se otočil zády k ohni i k ní, soustředěn na výhled na September Canyon.

Během večeře vyhasly na obloze poslední zbytky rudého světla a zůstal po nich zářivě indigový soumrak. Izolované mraky se rozšiřovaly, roztěkaly a spojovaly v mírném objetí se svými druhy. Ve tmě se začal srážet jemný déšť.

Nebyly žádné oslnivé blesky ani fanfáry hromů, prostě jen jemné a vytrvalé kapky vody, které se vynořily z noci a klesaly volným pádem tmou, až polaskaly skalnaté tělo země. Postupně ožilo rozlehlé ticho šelesty a vzdechy a trhaným šumem drobných vodopádů, kanoucích po masivních kamenných útesech.

Carla seděla u ohně se zkříženýma nohama a dívala se přes plameny na Lukea. Žlutou pláštěnku odhodil prve pod ochranný převis. Jeho rozhalenou košili, obnošené džíny a holínky střídavě odhalovalo a skrývalo lenivé stoupání a klesání plamenů. Plechový hrnek, který držel velkou dlaní, se leskl jako rtuť. Připomínal jí samotnou zemi, odolnou a mocnou, plnou nečekané krásy a hlubokého ticha.

Luke si nevšiml, jak soustředěně ho Carla pozoruje. Stál zády k plamenům a sledoval závoje dešťových krůpějí, třpytících se odrazem ohně na pozadí nekonečné noci. Čas od času upil z hrnku kávu. Jinak se ani nepohnul. Nepromluvil, ani se na Carlu nepodíval, a přesto nebylo ticho nepříjemné, bylo pouze prodloužením společného mlčení, které spolu často sdíleli, když jedl pozdní večeři nebo jí pomáhal čistit velkou kávovou konvici a odměřovat kávu na příští ráno.

„Proč?“ zeptala se Carla bez varování, jako by uplynulo jen pár vteřin od chvíle, kdy stál Luke vedle ní a hleděl v končícím odpoledni na skalní výčnělek, vzdálený kilometr od nich v September Canyonu.

Luke se neotočil a odpověděl stejným způsobem. „Proč jsem po tobě před třemi lety skočil?“ Hrubě se zasmál. „Sakra, mrňousi, tak naivní přece nejsi.“

„A už nejsem mrňous. Copak ti to Cash neřekl? Studovala jsem bez přestávky, abych mohla promovat za tři roky.“

Luke mlčel.

Carla pokračovala, nemohla si pomoct, potřebovala vědět všechno o tom večeru, který změnil její život, o té noci, která zjevně vyděsila i Lukea. „Proč tolik lituješ toho, co se stalo?“

Dlouhou chvíli bylo ticho, narušované jen svíjivým tancem ohně a deště.

„Byla to nejkrásnější nabídka, co jsem kdy dostal,“ řekl Luke posléze. „Zasloužila sis něco lepšího, než co jsem ti dal. Zasloužila sis pomalý tanec a polibky při světle svíček a bonbony zabalené v nóbl staniolu. Zasloužila sis něžné odmítnutí nebo něžného milence, a dostalas… mě.“

Carla byla tak překvapená, že nemohla promluvit. Pozorovala pohyb Lukeových ramen, který mohl být pokrčením nebo jen podvědomým pohybem muže, který si upravuje těžké břemeno.

„Ve mně tu noc nebylo nic něžného ani civilizovaného. Chtěl jsem tě, až jsem se celý třásl. Takhle jsem tě pak chtěl léta. Když se zdálo, že o mě stojíš, ztratil jsem hlavu.“

Otočil se, škubl zápěstím a vychrstl kávovou sedlinu do ohně, až to zasyčelo.

„Je to dobře,“ pokračoval. „Jakmile bych vystřízlivěl, začal bych se nenávidět, kdybych si tě vzal. Byla jsi tak zatraceně nevinná! Bylo lepší, že byl tvým prvním milencem někdo jiný. Aspoň ti neublížil.“

„Cože?“

Luke se znovu drsně zasmál, shýbl se nad kávovou konvicí, dolil si do hrnku a pokračoval. „Kdyby ti tvůj milenec ublížil, bylo by to na první stránce v novinách – ‚Cash McQueen mstí svou mladší sestru‘. Ale žádné titulky nebyly.“

„To mě nepřekvapuje. Taky nebyl žádný milenec.“

Luke prudce zvedl hlavu. Poprvé od chvíle, kdy přišli do tábora, se na Carlu podíval zpříma. Světlo ohně zachytilo jeho zděšený výraz.

„Chceš říct, že jsi… že nemáš…?“

„Nemusíš na mě koukat, jako by mě zrovna upustilo při přeletu UFO,“ řekla Carla neklidně. „Copak tě nikdy nenapadlo, že když všechny studie uvádějí, že polovina nebo dvě třetiny dívek mají milence předtím, než se vdají, znamená to taky, že jedna třetina až polovina dívek milence nemá? Co tě na tom tak šokuje?“

„Jedna třetina z vás se šetří do manželství, je to tak?“ zeptal se Luke, odložil, konvici a znovu se napřímil.

Carla pokrčila rameny, ale Luke si toho nevšímal. Znovu se obrátil zády k ohni – i k ní.

„Nevím, jaký mají důvod k čekání ostatní,“ řekla Carla. „Znám jenom ten svůj.“

Ticho, doušek kávy, pak se Luke zvolna zeptal: „Jaký důvod máš ty?“

„Nestojí to za to.“

„Cože?“

„Víc trápení než radosti,“ řekla Carla zřetelně. „Víš, čím jsem starší, tím víc si uvědomuju, že nemám ráda blízkost mužů. Ne takovou. Dýchat jejich dech. Cítit jejich chuť. Nemoct se pohnout, aniž bych se jich dotkla. Blízkost.“

Zvolna, jako by byl tažen proti své vůli, se Luke znovu otočil čelem ke Carle. Dlouze, napjatě na ni hleděl a pak řekl: „Máš divný způsob, jak to předvádět – tuhle večer v jídelně, když jsi mi dala ten nejsladší moučník na světě.“

Vzpomínka na těch pár neuvěřitelných minut v Lukeově náruči projela Carlou jako blesk. Pokusila se něco říci, ale bála se, že by ji zradil hlas. Olízla si rty, odvrátila od něj oči a znovu se pokusila promluvit.

„S tebou je to jiné,“ přiznala chraplavě. „Odjakživa. Nemůžu… si pomoct. Prostě to tak je.“

Ačkoliv se snažila mluvit jakoby nic, hlas se jí třásl. Upřímnost jejích slov se jí určitě nevyplatí, ale na druhou stranu to bylo stejné jako Lukeovo přiznání, že ho před třemi lety poháněla spíš touha než opovržení vůči ní.

Zčistajasna se Luke odvrátil a začal přecházet podél okraje převisu, jako by byl puma poměřující rozměry prostoru, v němž je zajatcem. Napůl výtvor ohně, napůl výtvor noci, zahalen živelným rytmem deště byl Luke postava zrozená z Carliných snů. Nedokázala odvrátit pohled od jeho vláčných, mocných, neklidných pohybů, a tak jen seděla a pozorovala ho, v duši hluboký hlad, který nedokázala skrýt.

A pak se otočil a pohlédl na ni s hladem stejně prudkým, jaký pociťovala ona.

* 13

Carla zvolna vstala. Aniž od Lukea odvrátila oči, obešla oheň v těsné blízkosti. Sotva vnímala plameny, neboť ji pohlcovala zlatá záře Lukeových očí. Nehybně čekal, všechny svaly napjaté vnitřním bojem, a sledoval, jak se k němu pomalu blíží. Věděl, že by se měl od ní odvrátit, vyjít do deště a nezastavovat se, dokud se těžké proudění jeho krve nezpomalí. Neměl by zůstávat přimražený k zemi, zatímco se k němu blíží. Neměl by ji pozorovat očima přimhouřenýma před bolestí touhy a celým tělem ztuhlým bojem se svou nekonečnou touhou po dívce, která ho dokáže vzrušit slovem, pohledem, vydechnutím.

Slíbil si, že se té dívky nikdy nezmocní.

Carla se zastavila jen pár centimetrů od Lukea. Dívala se mu do očí, až už to déle nevydržela. Naklonila se a vyslovila jeho jméno hlasem ševelivým jako déšť. Když se nedočkala odpovědi, zvedla chvějící se ruku k jeho tváři. Pod něžným dotekem jejích prstů se otřásl, jako by se o něj otřela bleskem. Cítila, jak jím projíždějí divoké proudy zdrženlivosti a vášně, jako by s ním byla spojena. Věděla, že dotkneli se ho znovu, nebude už ani jeden z nich schopen couvnout, už nebude žádná touha k uzoufání, nic než strhující realita dychtivosti muže a ženské lásky.

Zatímco kdysi hloubka Lukeovy vášně Carlu děsila, nyní v ní probouzela divokou odezvu. Nikdy s žádným jiným mužem nepocítila sladkou zběsilost vlastní smyslnosti. Pochybovala, že k tomu ještě někdy dojde – ne takhle, s tělem rozechvělým, když přistupuje k muži, kterého milovala dřív, než chápala, co muž potřebuje od ženy, která ho miluje.

Jemné špičky prstů sledovaly Lukeovo tmavé obočí, ostrou slovanskou vysedlinu jeho lícních kostí, nos ostrý jako čepel nože, mohutnou kost čelisti; laskala ho tak jako už tisíckrát ve snu. Když se dotkla jeho úst, vydal zjitřený zvuk a ona se zachvěla. I to patřilo do jejího snu, že po ní touží, až pocítí stejně rvavou bolest z toho, že ji nemá, jakou pociťovala ona, když od něj byla odloučená.

„Miluj mě,“ vydechla Carla do Lukeových úst. „Nauč mě, jak tě milovat.“

„Malá,“ řekl Luke ochraptěle, otřásl se a nebyl schopen přimět se od ní ucouvnout. „Nedělej mi to. Toužil jsem po tobě příliš dlouho.“

„Prosím, Lukeu. Ach prosím, neodvracej se. Snila jsem o tobě tuze mnoho let.“

Luke shlédl do Carliných uhrančivých očí, na její chvějící se rty, a náhle pochopil, že už se od ní nemůže odvracet, že nyní dokáže vystoupit ze svého zakletí. S tím hořkosladkým zjištěním ho zaplavil zvláštní klid, pocit tvořený silou a jistotou. Tím, že už se sebou nebude bojovat, zdvojnásobí vlastní sílu. To je dobře. Toužil ovládat. Kvůli Carle, ne kvůli sobě. Kvůli Carle chtěl být takovým milencem, jakým nikdy se žádnou jinou ženou nebyl.

Drobný pohyb Lukeova zápěstí vyslal obsah hrnku s kávou obloukem ven do deště. Jeho velké ruce se zvolna zvedly a uchopily Carlinu tvář s něhou, ze které se jí zatajil dech. Teprve v tom okamžiku si přiznala, že od něho očekávala vášnivý výboj toho druhu, jakým ji před třemi lety vyděsil.

„Já měl taky sny,“ řekl Luke hlubokým hlasem a sledoval přitom Carlu očima, v nichž se odráželo teplo a žár plamenů. „Tuze moc prázdných hodin jsem ve snu zas a znova prožíval ten večer, zase jsi stála přede mnou a nabízela se, dívala ses na mě a třásla ses nadějí a touhou. A teď přede mnou zase stojíš a třeseš se… Je to strach, sluníčko? Řekni, že to není strach.“

„Nevím, proč se z tebe třesu,“ pokusila se Carla o smích, ale vydala jen zvláštní, trhaný zvuk. „Ale vím, že strachem to není.“

Lukeův mírný, mimořádně mužný úsměv způsobil, že Carle překypovalo srdce touhou. Nad nespoutanou dychtivostí v jeho očích se jí tajil dech. Jemně ji obracel, až už nebyla zády k ohni. Nepohnutě, skoro bez dechu se dlouze zahleděl na hedvábné vlny jejích vlasů, elegantní oblouk obočí a němý tanec plamenů odrážejících se v jejích očích. A pak si ji začal znovu celou prohlížet.

Nechápala, proč ji otočil profilem k ohni, proč se ani nehne, aby se jí teď dotkl. „LLukeu?“

„Chci tě vidět,“ řekl prostě. „Chci, abys viděla mě.“

Teplo jeho rukou drželo Carlu v něžných kleštích. Jeho rty sledovaly půvabnou hranici mezi jejími vlasy a obličejem, pohladily ji po obočí, teple dýchly na víčka, obkroužily obrys prohlubně jejích lící, zaševelily po bradě. Stála jako očarovaná, neschopna se pohnout, ani kdyby chtěla, neschopna dokonce i dýchat, zkamenělá mezi ohněm a deštěm a nečekanou, nádhernou něhou Lukeovy vášně. Když se jeho rty konečně dotkly jejích úst, vyrazil z ní zatajený dech v podobě stenu.

Luke ztuhl, zvedl hlavu a spatřil třpyt slz, zachycených na Carliných dlouhých řasách.

„Opravdu pro Jebe můj polibek tolik znamená?“ zeptal se napjatým hlasem.

Otevřela oči a pohlédla na něj, neschopna promluvit.

„Můj bože,“ zašeptal otřeseně.

Sklonil se znovu k jejím ústům a zašeptal přezdívku, kterou jí dal před mnoha lety, když poprvé uviděl její úsměv. Zvuk jeho hlasu se smísil s vláčným šumem vody, stékající po kameni ve tmě mimo dosah ohně. Přejel po jejích ústech jednou, dvakrát, pak zas a znova, pokaždé se jich dotkl špičkou jazyka, pil ji drobounkými doušky, až se její rty bezmocně, hladově rozevřely a špička jejího jazyka se dotkla jeho.

„Ano,“ povzbudil ji Luke chraplavě. „Chceš to taky? Chceš, abych tě ochutnal tak jako ty mě v jídelně?“

Carla slepě obrátila tvář za Lukeovými škádlivými, něžnými, šílenými ústy, za rty, které líbaly a uhýbaly, líbaly a uhýbaly, aniž jí poskytly to, co náhle zběsile potřebovala. Vydala zvuk plný frustrace a touhy, který byl příliš přerývaný, než aby byl slovem.

„Doufám, že se snažíš říct ano, sluníčko,“ zašeptal, napjal ruce a přitáhl ji blíž ke svému tělu. „Doufám, že se ti líbil můj polibek i dotek, protože kvůli vzpomínce na ten polibek jsem od té doby sakra hodně nocí nespal.“

Carliny oči se rozevřely překvapením. „Ty taky? Já ležela v posteli a vzpomínala, jak jsme se líbali.“

Nechápala, co s Lukem udělalo, když slyšel, že touhou po něm nemohla spát. Věděla jen, že se ty silné ruce na její tváři na okamžik roztřásly. Vydechl slovo, které mohlo být modlitbou nebo kletbou nebo horkou směsicí obojího.

„Ukaž mi, jaký polibek jsi chtěla, když jsi nemohla spát,“ řekl Luke do Carliných rtů. „Ukaž mi své sny. Ať je mohu uskutečnit.“

Vklouzla pažemi Lukeovi kolem krku a vytáhla se na špičky, opřena o jeho mohutné tělo. Sjel dlaněmi od její tváře k ramenům a pak kolem pasu, přitiskl ji k sobě, ale ne tak těsně, aby se vyděsila tvrdě vybouleným tělem pod džínami. Její rty se jemně otřely o jeho a jazykem mu přejela po dolním rtu. Otřásl se, ale nepokusil se zmocnit jejích úst. Sevřela náruč pevněji a zachvěla se.

„Prosím,“ zašeptala Carla do jeho rtů. „Prosím, Lukeu. Ve snu jsem cítila tvou chuť.“

Lukeovy rty se rozevřely s tlumeným zvukem rozkoše i bolesti a náhle neexistovala žádná zábrana k takovému polibku, jaký si Carla pamatovala a snila o něm. Její jazyk hledal a nalézal jeho v divokém, dychtivém tanci. A pak se kolem ní drsně sevřely jeho paže, prohnuly Carlino tělo v bezmocné reakci na prostou, nevinnou žádostivost jejího polibku. Okamžitě se pokusil odtáhnout, proklínaje ztrátu sebeovládání.

Jenže shledal, že se odtáhnout nemůže. Svírala ho nečekaně divoká ženská síla, neboť Carla nijak netlumila svou reakci, své sny. Líbala ho, jak o tom snila, dychtivost a chvění, žár a smyslný oheň; a ještě něco víc, něco, co nedokázala pojmenovat, ale věděla, že to na ni čeká v náruči tohoto jediného muže.

Luke se sklonil, prohnul Carlino pružné tělo ještě víc, aby ji přizpůsobil křivce vlastního těla a uspokojil její instinktivní pud spojit jemný žár ženy s tvrdou touhou muže. Sevřel ji v náručí ještě pevněji a zvolna ji zvedal, až ji nepodpíralo nic než jeho síla, neměla kde spočinout než na jeho tvrdém těle, neobklopovalo ji nic než jeho žár a hlad. Lenivě vířila, otáčela se, zahalena horkou tmou, sladce spalována ohněm, a Luke vířil spolu s ní, celým tělem jí proudila chuť jeho úst, byla zaklesnuta v jeho náruči, sen se uskutečnil a ovíjel ji stuhami ohně.

Uplynula dlouhá doba, než Carla ucítila, jak ji pomalu spouští na zem a stále ji objímá tak pevně, že cítila každé zavlnění Lukeových svalů, když ji zvolna sunul po svém těle, cítila druky na jeho košili, plochý kov přezky opasku a mnohem výraznější hrbol jeho vzrušení, které se k ní tisklo. Když se dotkla nohama země, zavrávorala, zaskočena slabostí v kolenou. Jeho náruč se okamžitě sevřela, podepřela ji. Cítila jeho stehna, tvrdá jako kámen, a pak zasténal, zaklesl její boky proti svým a přitom se pohyboval v primitivním rytmu, který ji kdysi vyděsil a nyní ji zaléval kaskádou spalujícího žáru, odpovídající pohybu jeho boků.

Luke zasténal, odtrhl ústa od Carliných a donutil se povolit objetí. Dýchal ztěžka, málem se neovládal. V ústech měl pocit prázdnoty, divokého hladu po horké úplnosti, který poznal teprve nedávno. Zavřel oči, uvězněn mezi zoufalstvím a překvapením.

„Lukeu?“ zeptala se Carla rozechvěle. „Copak je? Udělala jsem něco špatně?“

Jeho oči se otevřely. Dech se jí zatajil, když pohlédla do těch dvou tůní roztaveného zlata. Úsměv měl stejný jako oči, žhavý a ovládaný, pobavený a velmi dychtivý.

„To nic,“ řekl. „Jen jsem si myslel, že vím všechno důležité o mužích a o ženách a o sexu. Mýlil jsem se.“

„Jak to myslíš?“

„Nedokážu to vyjádřit slovy, ale stejně vím, že je to pravda. Dej mi znovu svá ústa, sluníčko. Nikdy v životě mě žádné líbání s nikým tak nebavilo.“

„Ale já nejsem – tak zkušená,“ řekla Carla, ohromená a potěšená současně. Myšlenky se jí vypařily v žáru jeho očí, rukama se držela jeho paží, protože byla jaksepatří vyvedená z rovnováhy.

Luke spustil víčka při představě rozkoše. Přejel palcem po Carliných zardělých rtech. Sledovala jeho laskání špičkou jazyka, hladila ho na oplátku.

„Jsi tak zatraceně upřímná,“ řekl ochraptěle. „Tvá slova, tvoje reakce. Nevěděl jsem, že žena dokáže být tak vášnivě upřímná. Všechno je tím těžší, než jsem čekal. Polib mě, malá.“

„Co je těžší?“ zeptala se Carla rozechvěle, přenášejíc na Lukea tíhu svého těla, když se natáhla a dala mu polibek, který požadoval. Pak uslyšela svá slova a zabořila tvář do jeho šíje, přičemž si opět uvědomovala, co přesně je ten tvrdý hrbol těla pod jeho džínami – a také věděla, že jeho vzrušení v ní budí hrdost a neklid a nemalou zvědavost, to vše zároveň. „Ehm, tedy kromě toho, co je zřejmé.“

„Je to zřejmé, bodejť,“ zasmál se tiše Luke. Uvědomoval si, že jeho tělesná změna Carlu nevyděsila jako před třemi lety. Zvedl k sobě její tvář a uviděl směs ženské pýchy a panenské zvědavosti v jejím výrazu. O vládu nad jeho tělem bojovalo pobavení s vášní. Vítězilo obojí. „Bože, škoda, že nemůžu zastavit čas a zamknout si tě navěky. Mou osobní zásobu slunečního světla,“ řekl do jejích rtů.

Když Carla užuž chtěla odpovědět, zmocnil se Luke jejích úst s dychtivostí, která oběma otřásla. Živě vnímala sametový průnik jeho jazyka, sílu a tvrdost paží, které ji zvedaly, svět se otáčel a klesal, stuhy ohně se znovu ovíjely kolem nich. Když se jí zem měkce zvedla v ústrety, uvědomila si, že leží na jednom spacím pytli a vedle ní Luke, který si ji přitahuje blíž a blíž k sobě. Třásla se, i když se důvěrněji přitiskla k jeho mohutnému tělu.

„Není ti nic?“ zeptal se.

„Ne.“

„Třeseš se.“

„Ty taky.“

„Já vím. Skoro jsem neměl sílu tě zvednout.“

Carliny oči se rozšířily a ruce se sevřely na Lukeoých svalnatých ramenou, němě tak poukázala na vrozenou sílu jeho těla.

„Jo, ta slabost mě taky překvapila,“ řekl hlasem rozkolísaným touhou a smíchem. Zašeptal její jméno a znovu se sklonil k jejím ústům. „Všechno mě bolí, Carlo. Nechceš mě políbit a napravit to?“

Vášnivá rozmarnost jeho otázky ji přiměla k úsměvu. Ještě stále se usmívala, když jeho ústa přilnula k jejím v pomalém, úplném spojení, které z ní vynutilo hluboký sten. Vpíjel ten slabý zvuk a žíznil po dalším.

Lukeovy ruce hladily Carlu po těle, hledaly její ňadra, laskaly je ve žhavém tichu. Její bavlněná košile a průsvitná podprsenka neutajily okamžitou reakci. Zachytil ztuhlou bradavku mezi prsty a rytmicky poškubával, uslyšel její roztříštěný sten, ochutnával ho, cítil ho, dožadoval se ho hlubokou svůdností svého polibku a dychtivostí rukou.

Když byla její ňadra horká a naběhlá, hroty tvrdé a bolavé touhou po jeho dalším laskání, sklouzl jí pravou rukou níž po těle. Hladil, posouval, přejížděl, rozněcoval, vychutnával křivky jejího pasu a břicha. Prohnula se vstříc jeho ruce, rozpálená a rozechvělá, potřebovala něco víc a nebyla schopna mu říct, co chce, protože její ústa patřila jen jemu, uvězněná v mírném spojení, které nechtěla ukončit.

Jeho dlaň jí několikrát přejela po bocích a stehnech, tiskla se k ní, pohybovala jí ve stejném rytmu jako jeho jazyk uvnitř jejích sladkých úst. Jemně, neodvratně jí klouzal dlaní výš a výš mezi stehna, až už dál nemohl.

Obkroužil ji prsty a jeho dlaň se začala zvolna, naléhavě, rytmicky pohybovat; a smyslný žár, který pod jeho dotekem sílil, z něj vyloudil sten.

Jeho ruce a ústa začaly být prudší, žádostivější, až Carla vydala trhaný zvuk – zvuk, který Lukea nesnesitelně vzrušil. Toužil od ní slyšet víc takových výkřiků, toužil je z ní vylákat v podobě ohnivé, nekonečné kaskády, toužil objevovat a vychutnávat a poznávat každičkou z jejích reakcí. Toužil ji pohltit a nalézt žhavé zapomnění v nespoutané intimitě, jakou nehledal ani po ní neprahl u žádné jiné ženy a za niž by dal v té chvíli život.

Carlino přerývané vzdychání nakonec proniklo hranicemi Lukeovy vášně. Odtrhl od ní ústa a spustil ruce z její syté, svůdné měkkosti.

„Lukeu… prosím… já…“

V okamžiku, než se mu vrátilo sebeovládání, otřásl se jakoby trýzní.

„Promiň,“ řekl chraplavě a shrnul Carle vlasy z obličeje. „Promiň, sluníčko. Nechtěl jsem tě vyděsit.“

„To ne…“ Carle se zlomil hlas. „Nechtěla jsem…“

Snažila se ovládnout, ale nešlo to. Vydala přerývaný zvuk a uchopila jednu Lukeovu ruku, políbila ji do dlaně, pak ji sevřela v zubech – byla to bezmocná reakce na matoucí, protichůdné pocity, které v ní bouřily, toužila ho laskat a kousat současně.

„Ach malá.“ Luke zavřel oči a celé tělo se mu sevřelo zběsilou reakcí. „Ty mě zabíjíš a ani o tom nevíš.“

„Promiň,“ řekla Carla rozechvěle, zděšena vlastním počínáním. „Nevím, proč jsem to udělala. Já jen… jen…“

Nečekal, až dokončí větu. „Odpouštím ti, jestli to uděláš znova.“

„Co?“

„Slyšelas dobře. Jen silněji, malá. Silněji.“

Lukeovo tělo se napjalo, když Carla zaryla zuby do masitého hrbolku na úpatí jeho palce. Stěží zadržovaná prudkost mu sdělovala, že je stejně zoufalá jako on, a to ani nevěděla, co postrádá. Při představě, že by jí dal, co potřebuje, se mu v těle zvedl horký příval krve, který ho málem zahltil.

Luke sledoval Carlu a připadalo mu, že při dalším nadechnutí ztratí sebekontrolu. Zvedl ruku, olízl drobné stopy, které zanechala na jeho pokožce, a viděl, jak se Carla chvěje. Zvedl prsty k límci a prudce trhl. Košile se rozepnula s trhaným zvukem, jak kovové druky povolily, a odhalila tmavý porost chlupů a svaly lesknoucí se světlem ohně a touhou. Vymrštil ruku, uchopil její hlavu dlaní a přitáhl si ji k nahé hrudi.

„Ještě,“ zašeptal.

Carla nejisté přejela ústy po jeho hrudi, lehce ho škrábla zuby, cítila slanou chuť jeho vášně a divokost zdrženlivosti, vdechla vzrušující vůni pokožky a mýdla a mužného žáru. Zvolna k němu znovu přitiskla ústa, znovu ho ochutnala, pocítila nespoutanou smyslnost jeho reakce. Ze rtů jí vyšel tichý, přerývaný zvuk, jak se v ní zvedal pud, až se svíjela, až ji všechno bolelo. Zaťala ruce na jeho hrudi.

„Víc,“ řekl Luke a pozoroval přitom Carlu žhavýma zlatýma očima. „Jen do toho. Kousni mě. Chceš to. Třeseš se a jsi celá stažená a víš, že je to kvůli mně, a chceš to zarazit, ale taky chceš, aby to trvalo věčně. Jsi zoufalá a zmatená a hoříš a chceš si to na mně vybít. Udělej to, malá. Udělej to.“

S krátkým, zběsilým výkřikem udělala Carla to, k čemu ji Luke vybízel, co chtěla, co potřebovala. Její zuby se smyslně zaťaly do napjatých svalů jeho hrudi, testovaly současně jeho sílu i vlastní zdrženlivost. Vydal chraplavý zvuk rozkoše, jímž ji zároveň povzbuzoval. Její prsty se prodíraly klínem pružných, hedvábných chloupků, tahaly a hnětly, nehty se zarývaly do pevného těla současně s jejími zuby.

Luke se smál a pobízel Carlu, aby nepřestávala, a současně ji svlékal. Jeho slova byla temná a žhavá, přerušovaná trhaným přívalem jejího i jeho dechu. Škrábání jejích nehtů na jeho hrudi bylo jako divoký, horký déšť a při primitivním laskání Carliných zubů mu bylo, jako by jím projížděl blesk, jako by ho zapaloval. Nevěděl, jak dlouho ještě tu sladkou trýzeň vydrží, věděl však, že to zjistí. Představa, že by si odepřel jediný ohnivý okamžik Carliny vášně, byla horší než jakékoli zoufalství, které v tomhle okamžiku mohl pociťovat.

S chraplavým stenem přitáhl posléze Carlina ústa ke svým a pohltil je dychtivým polibkem, který by ji byl ještě před několika minutami vyděsil, teď však to zběsilé zmocňování potřebovala víc než dech. Ovinula mu paže kolem krku, zapletla prsty hluboko do jeho vlasů a opětovala polibek s nespoutanou vášní, která se vyrovnala té jeho.

Svět se znovu roztočil, když se Lukeovy ruce dotýkaly Carly jako prudký, teplý déšť, všechno rozpouštěly, až zůstala nahá a rozechvělá v jeho náruči. Objímal ji, cítil, jak se chvěje, slyšel její přerývaný dech a vzpomínal na všechna ta léta, po která snil, že se mu znovu nabídne, a na vlastní slib, že v takovém případě bude jemný. Proklínal svou téměř nepřekonatelnou touhu, celý rozbolavělý, hořel zaživa a bojoval o sebekontrolu.

Carla zvolala jeho jméno, hlas jí selhával.

„To nic,“ řekl Luke sevřeným hlasem. „Neublížím ti, sluníčko. Jsi tak divoká, až jsem zapomněl, že na to nejsi zvyklá.“

Násilím se přiměla nadechnout. „Ddá se na to zvyknout?“

„Na nahotu?“

Zavrtěla hlavou. Viděl bezmocné chvění jejího těla a čekal, ale nic víc neřekla.

„Copak?“ naléhal něžně.

Vydala podivný zvuk a zaryla nehty do Lukeovy hrudi v podvědomém gestu čirého zoufalství.

„Chtít,“ řekla bolestným hlasem. „A nemít. Chtít a chtít a chtít.“

Než domluvila, Luke se odvrátil, začal ze sebe svlékat oblečení a odhazovat je stranou. Když se otočil zpátky ke Carle a znovu ulehl na bok, seděla vzpřímeně a prohlížela si ho. Celého. Znehybněl, litoval svého chvatu i skutečnosti, že ještě nikdy neviděla nahého, vzrušeného muže; a on nikdy nebyl vzrušenější. Zaznamenal změnu v jejím výrazu, bezhlavá vášeň byla náhle ovládnuta, jako by ji šokovala holá realita jeho dychtivosti.

„Pořád mě chceš?“ zeptal se hlasem drsným vnitřním bojem.

Carlinou jedinou odpovědí bylo sklouznutí prstů po Lukeově hrudi, dolů po středové ose jeho těla, pod pupek až k houštině tmavých chlupů. Pak na okamžik zaváhala, než se zvídavými špičkami prstů dotkla důkazu jeho touhy. Když sebou reflexivně škubl, vzhlédla do jeho planoucích zlatých očí.

„Nevím, co je víc vzrušující,“ řekl nezřetelně, „vidět tvou sladkou zvědavost, nebo ji cítit.“

„Tobě to… nevadí?“

Zvolna zavrtěl hlavou, pak zatajil dech, když její jemné prsty nalézaly každou nepravidelnost jeho rozpáleného těla a láskyplně ji sledovaly. Nikdy nezažil tak křehké, něžné, úchvatné průzkumy. Nikdy netušil, že může být tak vzrušený, aniž by ztratil sebeovládání, ale odmítal popustit uzdu své vášni, protože ani při sexuálním vyvrcholení nikdy nezažil tak divokou rozkoš, jakou objevoval právě teď.

„Tobě to bude vadit?“ zeptal se a přejel něžně dlaní po Carlině lýtku, koleně, vnitřní straně stehna.

„Co?“

„Když se tě budu dotýkat tak jako ty mě.“

Než Carla stihla odpovědět, jeho prsty objevily jemné, naběhlé, horké místo mezi jejími stehny. Vydala polekaný zvuk a reflexivně sevřela jeho ruku mezi nohama.

„To bylo ano, nebo ne?“ zeptal se Luke, jemně mnul, nalézal a hladil jadérko skryté v jejích měkkých záhybech.

Carle se zadrhl dech, jak ji zalila rozkoš, divoká, nečekaná kaskáda pocitů, až se otřásla. Ucítil náhlé, drobné tání, spatřil mlžný opar vykvétající ve světle ohně na její pleti a toužil se na ni spustit, pohroužit se do ní, naplnit ji, ponořit své rozbolavělé tělo do její vášnivé reakce. Oči zavřené, záda prohnutá, pohybujíc se bezmocně vstříc jeho dotyku, znovu se zachvěla, znovu roztála, spalovala ho svým žárem.

„Sluníčko?“ zašeptal a laskal ji drobnými pohyby, až se jí ze rtů vydral sten. „Podívej se na mě.“

Carliny oči se otevřely, omámené vášní. Jeho ruka se znovu pohnula, sunula se po ní, klouzala po ní s horkým deštěm její reakce. Chtěl od ní víc, mnohem víc, ale nechtěl si to brát. Chtěl, aby se mu sama odevzdala a přitom se na něj dívala s jasným vědomím všeho, co se děje.

„Neschovávej se, malá,“ řekl tiše. „Otevři se mi.“

Okamžik na Lukea jen hleděla, pak se jeho prsty jemně pohnuly a v ní se zatetelila a vybuchla rozkoš. Se slabým stenem posunula stehna a dopřála mu více důvěrnosti, toužila po ní stejně jako on.

„To je ono,“ chválil ji a současně povzbuzoval jeho tlumený hlas. „Opři se rukama a uvolni si ty krásné nohy.“

Když se zaklonila, jeho prsty se lákavě pohybovaly, přejížděly po rozpálené pokožce, škádlily ji, němě žádaly o to, co ještě žádnému muži nedala.

„LLukeu?“

„To nic,“ řekl hlubokým hlasem. „Jen ještě trochu. Rozevři se jen trošičku. Dovol mi…“

Hlas se mu zlomil, když Carla poslechla a vpustila ho do své měkkosti. „Ach malá, jsi jako med.“

Otřásl se spolu s ní, rozkoš zběsile uháněla mezi nimi při pomalých pohybech jeho laskání, pronikání a úniků, hedvábného odměřování její schopnosti přijmout dar jeho těla. Zvolna se nad ní vztyčil, poklekl mezi její nohy, násobil a prohluboval svou přítomnost v její měkkosti. Když jeho palec našel a začal škádlit sametové ohnisko její vášně, klesla s chraplavým výkřikem naznak na spací pytel.

Luke ztuhl, bál se, zda Carle navzdory veškeré opatrnosti neublížil.

„Nepřestávej,“ prosila přerývaně, hleděla na něj, bezmocně se pohybovala vstříc jeho ruce, uchvácena pudem, který zaplašil všechno kromě její nepřekonatelné touhy. „Ach Lukeu, jestli přestaneš, tak umřu.“

„Sluníčko,“ řekl, „malá, víš to jistě?“

Carlino tělo odpovědělo za ni a zaplavilo Lukea sladkým ohněm, sežehlo všechny jeho otázky. Zvolna se na ni spustil. Škádlení jeho prstů vystřídalo to tvrdé, co tak nedávno prozkoumávala. Saténové pohlazení v ní rozbouřilo vlny rozkoše, šířící se kruhy pocitů, které sladce vybuchovaly a rozpouštěly ji v rytmických vlnách. Luke něžně plul na vlnách její vášně, nechával se jimi unášet, splýval s ní postupně a láskyplně.

Pomalé dovršení vyloudilo z Carly tlumený sten. Ještě nikdy nepoznala nic tak nádherného jako splývání těla s tělem, elementární oheň milencova těla se mísil s jejím stejně elementárním deštěm. Projel jí blesk bolesti, ale odplynul a zmizel ve třpytivé, sílící bouři, která ji pohlcovala – Lukeova ústa na její šíji, hrdle, víčkách ji strhovala spolu s jeho divokými slovy. Prohýbala se mu zas a znova vstříc v prvotním rytmu spojení. Jeho tělo ji obklopovalo, vnikalo hluboko do ní, stávalo se její součástí. Snažila se mu sdělit, že víc už nesnese, rozkoš je příliš veliká, ona umírá; ale jediné slovo, které dokázala vyslovit, bylo jeho jméno. Zahalila ji třpytivá temnota a po ní následovalo zběsilé tetelení jejího těla, které ji rozechvělo až do duše a uvrhlo do extáze.

Luke slyšel, jak zas a znovu volá jeho jméno, vášnivou litanii, která zněla ozvěnou v rytmickém svírání jejího těla pod ním, kolem něj, a dožadovala se všeho, co zadržoval, všeho, čím byl, všeho, co měl. Její jméno se mu vydralo z hrdla jako chraplavý výkřik, když vášeň explodovala vyvrcholením, nepodobným všemu, co kdy znal – divokým a něžným současně. Extáze ho svírala zběsilou, něžnou, nekonečnou křečí. Oddal se ženě, kterou se zapřísáhl nikdy nemít.

* 14

Carla se zavrtěla a natáhla se po svalnatém teple, na které si během noci zvykla. Když její ruce nenašly nic než chladný vzduch a prázdnotu namísto Lukeova mohutného těla, otevřela oči. Vzápětí ho uviděla. Měl na sobě jen džíny, stál na okraji převisu, upíjel kávu a pozoroval krajinu umytou deštěm. Jako by vycítil, že se probudila, otočil se. Horká kaskáda slunečního svitu, prýštící za jeho zády, jí znemožňovala vidět výraz v jeho tváři.

Beze slova k ní přistoupil a sedl si na paty vedle jejího spacího pytle. Světlo mu ozařovalo polovinu tváře, druhou ponechávalo v šeru. Dlouhé minuty pozoroval Carlu béžovýma, záhadnýma očima. Z plechového tábornického hrnku, který držel v dlaních, stoupala do vzduchu voňavá pára.

„Není ti nic?“ zeptal se nakonec.

Zavrtěla hlavou, vytáhla ruku z tepla spacího pytle a dotkla se hladkého povrchu Lukeovy čerstvě oholené tváře.

Zavřel oči.

„Víš to jistě?“

„Lukeu, co se děje?“

„Když jsem se ráno myl…“ Hlas mu odumřel do ztracena. „V noci jsi krvácela.“

„Nebolelo to. Ani teď to nebolí.“

Luke řekl polohlasem něco hrubého a v prudkém poryvu energie vstal. „ Ty jsi byla panna.“

„To už jsi věděl, než… než jsme…,“ koktala Carla. „Lukeu, já ti to říkala. Věděl jsi to!“

„Ano,“ řekl divoce. „Věděl. Ale ve skutečnosti jsem to nepochopil, dokud jsem dneska ráno neuviděl na sobě tvou krev. Pak to teprve bylo všechno reálné. Až moc reálné.“ Hrábl si rukou do vlasů. „Bože, to je binec!“

Carle bylo, jako by ji udeřil. Zůstala omráčená, neřekla nic.

Aniž by na ni pohlédl, Luke odkráčel zpátky k převisu a zadíval se zasmušile do neobydleného kraje.

„No, mrňousi, máš, co jsi chtěla,“ řekl po chvilce a brutálním záškubem zápěstí vyslal sedlinu ze své kávy obloukem proti slunci. „Sakra, doufám, že to za to stálo.“

„Já… já nechápu.“

„Ne, nejspíš nechápeš. To se v mládí stává. Dělat a nechápat. Ale já chápu. Měl jsem od tebe utéct. Věděl jsem to, stejně jako vím, že oheň pálí a déšť je mokrý.“ Lukeovo tělo se sevřelo vzpomínkami, ozvěnami vášnivé noci, na kterou nikdy nezapomene. „Ale neměl jsem sílu od tebe odejít.“

Carla cítila, jak se jí do těla vkrádá chlad a usazuje se jako hrouda ledu v břiše, když se jí vybavilo, co Luke řekl před několika týdny: Drž se ode mě dál, sluníčko. Bojím se, že nebudu mít sílu říct ne. Pak se tě zmocním a budu tě nenávidět…

„Vstávej, Carlo. Ohřál jsem ti vodu. Až se umyješ, pojedeme do města n uděláme ještě větší chybu než v noci. Ale s tím se taky nedá nic dělat.“

V tónu jeho hiasu nebylo nic, co by Carle naznačovalo, co má na mysli.

„Co budeme dělat ve městě?“ zeptala se obezřetně.

„Copak to neuhádneš, mrňousi? Máš dneska šťastný den. Budeš se vdávat.“

Nastalo dlouhé ticho, v němž Carla pozorovala pevné rysy muže, kterého milovala.

„Proč?“ zeptala se.

Luke udělal divoké, netrpělivé gesto. „Kvůli tomu, co se stalo v noci, a ty to sakra dobře víš. Přišla jsi do September Canyon jako panna. Žádný muž hodný toho jména by tě o panenství nepřipravil, aniž by ti dal něco na oplátku.“

V Carle se rozléval pomalý, spletitý hněv. Snila o tom, že se za Lukea provdá, ale nikdy ne za těchto okolností – povinnost a čest, ne láska.

Před léty mě nemiloval. Nemiloval mě dnes v noci. Nemiluje mě ani teď.

Nic se nezměnilo.

Pak si ale uvědomila, že něco se přece jen změnilo; není už dítě, co utíká před Lukeovým hněvem. Není ani tak dětinská, aby si držela palce, provdala se za muže, který ji nemiluje, a doufala, že to všechno nějak dopadne.

„Zbytek tvého života mi připadá jako přehnaná cena za rychlé povyražení,“ řekla klidně.

Luke ji obdařil ostrým pohledem, ale viděl jen ženskou verzi svého nic neříkajícího výrazu. To ho překvapilo. Už si zvykl sledovat změny nálad a emocí v Carlině tváři.

„Věděl jsem, co je v sázce, když jsem v téhle hře přebíral karty,“ řekl stroze a odvrátil pohled od elegantních ženských křivek, vystupujících z tmavě zeleného materiálu spacího pytle. „Honem, oblékej se. Jestli odtud rychle nevypadneme, možná se nám to nepovede kolik dní. Nahoře už prší. Nepotrvá dlouho a tady začne taky.“

„Nenech se ode mě zdržovat.“

„Ten tvůj mrňavý pickup neujede ani sto metrů při tom, v jakém stavuje teď cesta. Budeš muset jet se mnou. Pro tvůj náklaďák se vrátíme později.“

„Ne.“

„Cože?“

„Ne,“ opakovala Carla klidně. „Ne. Slovo vyjadřující odmítnutí. Zápor. Opak ano.“ Každičká slabika zněla úsečně, neochvějně. „Nepojedu s tebou v tvém náklaďáku. Nepojedu s tebou do města. Nevezmu si tě. Přijela jsem do September Canyonu na dovolenou. Tu dovolenou budu mít. Jestli se ti to nelíbí, můžeš klidně odejít.“

Luke prudce otočil hlavu. Ještě nikdy neslyšel od Carly tenhle tón, uhlazený a odtažitý a veskrze ovládaný, sdělující mu, že nemá právo jí rozkazovat.

Jenže se mýlí a taky je naivní. On ví, co se musí provést. „Poslyš, mrňousi…“

„Já jsem poslouchala,“ přerušila ho Carla, „na rozdíl od tebe. Za prvé. Nejsem žádný mrňous. Za druhé. Dal jsi velmi jasně najevo, že se se mnou oženit nechceš. Za třetí. Žádná svatba nebude.“

„Za čtvrté,“ odsekl. „Možná jsi těhotná. Napadlo tě to vůbec, mrňousi? Nebo bereš pilulky?“

„TNTP, kovboji,“ řekla s klidem, který nepociťovala.

„Co to znamená?“

„To není tvůj problém.“

„O čem to, sakra, mluvíš? Samozřejmě že to je můj problém! Nebo jsi nevěděla, že na to musí být dva, aby vzniklo mimino?“

„A na jeho výchovu stačí jeden. Hádej, který z nás to je? TNTP, kovboji.“

Luke se na Carlu mračil. Necouvla ani o centimetr, opětovala jeho pohled s nezmenšeným klidem. Zvažoval její rozhodnost a uvědomoval si, že hluboká studnice vášně, kterou v Carle objevil, se neomezuje pouze na milování. Dívka, která před třemi lety uprchla před jeho vášní, se stala ženou s chladnýma modrozelenýma očima a horkými praporci hněvu, které jí teď plály na tvářích. Ta kombinace byla… vzrušující.

Hněvivě vnímal, jak jeho tělo reaguje na Carlu stejně jako vždycky. Takový nedostatek sebeovládání ho rozzuřil.

„Co chceš říct Cashovi, až začneš přibývat v pase a zvracet po ránu?“ zeptal se chladně.

„Pokud k tomu dojde – a rozhodně to není jisté – řeknu Cashovi, že bude napřesrok v květnu strýčkem.“

Luke se prudce nadechl. Zmocnil se ho prazvláštní pocit při pomyšlení, že by Carla měla jeho dítě.

„Až mu to řekneš, Cash se mě bude ze všech sil snažit zabít,“ podotkl. „To je to, co chceš? Pomsta?“

„Žádné strachy. Velmi jasně mu sdělím, že jsem odmítla tvou velkorysou nabídku sňatku.“

„To nebude stačit. Bude chtít vědět proč. Takže si to své takzvané zdůvodnění vyzkoušej na mně. Proč si mě nechceš vzít?“

„Na rozdíl od tebe je Cash dost chytrý, aby docela sám přišel na to, že nechci strávit zbytek svého života jako tvůj žalářník.“

Znovu se ostře nadechl. „To je zvláštní, že to formuluješ takhle. Já taky sakra jistě nechci strávit zbytek svého života jako tvůj žalářník. A tak by ti Rocking M začalo připadat – jako vězení.“

„To se pleteš. Já ranč miluju.“

„Na pár týdnů. V létě. A co v zimě, Carlo? Co bude, až se jednoho krásného dne vrátím po rozbíjení ledu v napájecích korytech a najdu své děti ubrečené a vyděšené, protože jejich maminka ječí v bohaprázdné harmonii s větrem? Co potom?“

Minulost opanovala Lukeovy topasové oči i hluboký hlas. Pohled na jeho bolest zbavil Carlu hněvu, zbyla jen láska. Toužila ho zbavit temnoty, vyléčit ho, dát mu naději do budoucna. Nedokázala však změnit minulost a nevěděla, jak ho přimět uvěřit ve společnou budoucnost. V sebe.

„Promiň, Lukeu. Moc mě to mrzí.“ Carlin hlas zeslábl usilovnou snahou ovládnout slzy. „Prosím, věř mi. Dala bych cokoli, kdybych mohla změnit tvou minulost. Cokoli kromě téhle noci. Mám před sebou celý život. Chci ho prožít s vědomím, že jednou jedinkrát jsem se dotkla slunce.“

September Canyonem zaduněl hrom, kterému předcházelo neviditelé zablesknutí. Pod převis vnikla vůně čerstvého deště. Ozvaly se nepravidelné kapky, jako když ladí orchestr, a pak dešťové krůpěje zhoustly a začaly dopadat v jemném, vrcholícím rytmu.

Luke to uslyšel a pochopil, že už je pozdě odjet do města, ale na druhé straně bylo pozdě už v okamžiku, kdy ji slyšel popisovat tu noc, kdy se poprvé ocitl v jejím těle.

Dotkla jsem se slunce.

Zjištění, že pro Carlu tolik znamená, když se stal jejím milencem, Lukea odzbrojilo. Připravil ji o něco, co mohla dát jen jednou, a přesto od ní neslyšel žádné výčitky, žádná drsná slova, žádné náznaky syrové pravdy: on byl zkušený, ona ne. On měl vědět, jak ty polibky nevyhnutelně skončí. Ona ne. Měl se ovládnout.

Neovládl se.

Luke něžně vytáhl Carlu ze záhybů spacího pytle do své náruče. Chtěl jí říct, že je hrdý na to, že jí poskytl rozkoš, a že si připadá silný a podivně pokorný, ale nenalézal slov, neměl jí co dát na oplátku, neměl čím přetvořit ten nezvratný okamžik, kdy ji proměnila živelná touha, která ji připravila o panenství a na oplátku přinesla extázi.

„Jsem rád, že jsem ti způsobil rozkoš,“ řekl Luke chraplavě. „Vzal bych to do poslední vteřiny zpátky, kdyby to šlo, až na tenhle okamžik. Je to tuze vzácné, sluníčko. Zatraceně vzácné.“

Dotek Carliny teplé, nahé kůže, když ho objala, rozbolavěl Lukea nejen sexuální touhou. Tiskl ji k sobě a pomaličku houpal, hladil ji dlaní po vlasech a se směsicí něhy a smutku si uvědomoval, že se ho dotkla tak, jak se to nikdy žádné ženě nepodařilo, zavedla ho ke slunci, podělila se s ním o hořící střed samého života.

A už ji nemůže nikdy mít.

Nesmí. Kvůli pí a kvůli sobě. Vůbec se k ní nehodí. Ona se vůbec nehodí k němu, moderní žena na ranči, kde se čas zastavil, na ranči, který ženy uvězní a zlomí. Carla je příliš velkorysá a krásná, než aby ji takhle zničil. Zaslouží si víc, než jí dal. Zaslouží si být hýčkaná, ochraňovaná, uctívaná… slunce ve světě, který poznal příliš mnoho temnoty.

Luke se dotkl Carliných rtů jediným letmým polibkem, než uvolnil náruč a odvedl ji těch několik málo kroků k ohni. Beze slova nalil do umývadla část teplé vody z kbelíku, namočil žínku, namydlil ji a podal ji Carle.

„Jestli se stydíš mýt se přede mnou, půjdu na procházku,“ řekl tiše.

Carle se tak třásla ruka, až jí kluzká žínka padala z prstů. Luke zachytil teplý, namydlený hadřík a tázavě na ni pohlédl.

„Určitě ti nic není?“

„Ppromiň,“ řekla, snažíc se ovládnout hlas.

Nedokázala však zklidnit svůj hlas o nic víc než ruce. Uhnula hlavou a sklopila oči, když se snažila vzít žínku z Lukeovy ruky. Nepustil. Místo toho jí vsunul druhou ruku pod bradu, aby se mu musela podívat do očí.

„Sluníčko, co se děje?“

„Ty to nevíš?“

Carla bezmocně pohlédla na lákavou mužnou srst, kadeřící se od hrudníku směrem dolů, až se zužovala a mizela pod džínami, které si navlékl, aniž by se je namáhal zapnout víc než do poloviny. Když uviděla slabé půlměsíčky a škrábance na jeho pokožce, zaplavily ji vzpomínky na uplynulou noc. Byl tak dokonalý milenec a ona byla tak dychtivá, tak zadýchaná, tak nezkušená. Žádný div, že zrovna nedělá přemety, když ji má zase nahou v náručí. Poškrábala ho jako kočka, zanechala na něm stopy, kousala ho, dožadovala se ho – celého.

Carla se nadechla a zavřela oči, neschopna čelit Lukeovi se vzpomínkou na své chlípné planutí v mysli.

„Ne, nejspíš to nevíš,“ řekla tónem zahanbeným a téměř trpkým. „Proč bys měl? Nepůsobím na tebe stejně jako ty na mě.“

„Podívej se na mě,“ odpověděl Luke hlasem hlubokým, vlídným, chlácholivým. „Řekni mi, co se stalo.“

Carla otevřela oči. Dívala se spíš skrze něj než na něj.

„Pro případ, že sis toho nevšiml,“ řekla upjatě, „jsem úplně nahá a ty skoro, a dokážeš mě roztřást, i když jsi úplně oblečený a na druhém konci místnosti. Už před včerejší nocí to bylo dost zlé, ale teď je to ještě horší. Chci tě. Pořád ještě tě chci. A ty… ty nechceš…“ Hlas jí selhal.

Krev duněla Lukeovi v žilách jako exploze otřásající jeho sebeovládáním.

„Dobrotivý bože,“ řekl drsně. „Ty to s chlapy umíš, viď? Slíbil jsem si, že už se tě takhle nedotknu, a teď tady stojíš nahá a třeseš se. A pak mi řekneš, že mě chceš! Jak mám, sakra, říct ne?“

„Nechtěla jsem po tobě, abys řekl ne, nebo snad chtěla?“ zasmála se Carla nešťastně a sáhla po žínce. „To nic, Lukeu. Nevyčítám ti to. Já na tvém místě bych nejspíš taky neumírala touhou po dalším kole amatérské soutěže.“

Škubla sebou, když uslyšela zuřivé slovo, které pronesl.

„Tak jsem to nemyslel a ty to víš,“ procedil Luke skrze zaťaté zuby. „Krucinál, Carlo, pomoz mi. Snažím se nezničit ti život!“

„Samozřejmě,“ řekla hlasem smutným a prázdným a veskrze nevěřícným.

Její nešťastný výraz a tón působily na Lukea stejně hluboce jako vášeň, která ji rozechvívala.

„Malá, prosím… tohle mi nedělej.“

Toužebný, chraplavý zvuk Lukeova hlasu přiměl Carlu polykat slzy. Automaticky k němu vztáhla ruce v bolesti a soucitu a stesku, které přeměnily dokonce i touhu, kterou cítila. Když se její prsty dotkly jeho hrudi, viditelně se otřásl, jak jím projela odezva.

„Lukeu, já…“

„Pozdě,“ přerušil ji ztěžka. „S tebou jako by vždycky bylo pozdě. Stačí jen, aby ses mě dotkla, a už hořím. Měl bych ti říct ne.. Vím to. Ale nemůžu. Dej mi svá ústa, malá. Už je to celá věčnost, co jsem tě nelíbal.“

Lukeova volná ruka se zabořila do hedvábných kučer Carliných vlasů, hledajíc teplo její hlavy, a zaklonila jí hlavu, když přitiskl svá ústa k jejím. Jeho jazyk jí pronikal mezi rty, až vzdychla a on vklouzl do jejího dychtivého tepla. Polibek byl hluboký, těžký, prodchnutý smyslností, kterou se Luke celá léta snažil v Carlině přítomnosti ovládat.

Ale teď už ne. Minulost byla stejně studená jako budoucnost, kterou měl před sebou, ale přítomnost byla tady, teď, a žhnula ohněm.

Když ji posléze přestal líbat, tiše zakňourala, chtěla ještě. Ten sladký zvuk ho přiměl k úsměvu, ale nevyhověl zardělé výzvě jejích rtů. Nebylo možné odtrhnout od ní ruce, ale aspoň bude ovládat způsob, jímž se jí dotýká. Ještě několik takových polibků a on by ztratil hlavu jako včera večer, zmocnil by se jí, aniž by ji chránil.

„Neřekl jsem ti, jaké to pro mě v noci bylo,“ začal Luke a zvolna třel namydlenou žínkou Carlina ramena, šíji, paže. „Nevím, jestli ti to můžu povědět. Jsem si sakra jistý, že bych se o to neměl ani pokoušet, ale co bych měl a neměl, to mi v tvé přítomnosti není moc platné, sluníčko.“

Lukeův mírný úsměv rval Carle srdce, budil v ní touhu usmívat se a plakat současně. Užuž chtěla promluvit, ale slova se jí zaklínila v hrdle, když jí teplá žínka sjela na ňadra a ta se sevřela divokým, bolestným přívalem.

Zvuk namáčené žínky se mísil s jemným šumem deště. Po několika minutách Luke žínku odložil a začal mydlit rukama.

„Včera v noci jsem se tě sotva dotkl,“ řekl. Usmál se Carlinu nevěřícně šokovanému výrazu. „Je to pravda, malá. Měl jsem to protahovat navěky. Chtěl jsem, ale kvůli tobě jsem ztratil hlavu. Teď taky cupuješ moje sebeovládání na cáry. Podívej.“

Zvedl namydlené ruce a ukázal, jak se jemně chvějí.

„Ale já jsem nechtěla,“ řekla. „Ani nevím, jak se to dělá. Jenomže když se mě dotkneš…“

Slova se změnila v zasténání, když jeho ruce našly její napjatá ňadra a začaly je hladit vlahým, namydleným laskáním.

„Hrozně rád poslouchám, jak se ti tají dech, když se tě dotknu,“ šeptal Luke. „Miluju, jak tvoje ňadra stoupají naproti mým rukám. Miluju, jak ti tvrdnou bradavky. Jsem hrozně rád, když ti srdce buší rychleji a tvůj dech…“

Carla se pokusila promluvit, ale vyšel z ní jen chraptivý zvuk rozkoše, když ji jeho prsty dráždily, až jí bradavky ztuhly ještě víc.

„…dech se ti zrychluje,“ šeptal. „To taky miluju. Miluju ten pocit, že jsi stejně neschopná ovládat své tělo, když se tě dotknu, jako jsem já, když se dotýkáš ty mě.“

Něžné, neodolatelné doteky Lukeových prstů způsobily, že Carliným tělem viditelně projelo divoké zachvění. Přimhouřil oči do třpytivých topasových štěrbin, když ucítil, jak ho zaplavuje stejné vzrušení. Rozlila se v něm prazvláštní, nepřekonatelná zvědavost, když namočil ruce do teplé vody a mnul je, až vznikla hromádka pěny, než se obrátil zpátky k ní.

„Malá?“ zašeptal do jejích úst, nalezl její bradavky a zatahal za ně. „Jaké to je, když ti tohle dělám?“

„Jako…“ Vydala zadýchaný zvuk a zvedla se vstříc jeho doteku, zvolna se svíjela, zvyšovala tlak jeho laskání.

„Povídej,“ přemlouval ji.

„Oheň,“ zašeptala. „Takový třpytivý oheň, který mi sahá až do kolen.“

Silné ruce sledovaly Carlina slova, pohybovaly se zvolna, hladily a zaplavovaly ji stoupající intimitou. Jeho prsty jí jemně vklouzly mezi nohy a způsobovaly rozkoš, i když něžně smývaly všechny stopy toho, že se před pouhými několika hodinami poprvé vzdala muži.

Dlouhé, zběsilé minuty bylo slyšet jen Carliny trhané steny a klouzání Lukeových rukou po jejím těle a déšť, který venku jemně kanul po tvrdém kameni. Když Luke poznal, že jeho sebeovládání už déle nevydrží, zdráhavě se odvrátil, popadl, žínku do prstů, které se nepřestávaly třást, a důkladně ji vypláchl. Stejně důkladně pak oplachoval Carlu, zas a znova splachoval její tělo čistou vodou, dotýkal se jí tak neosobně, jak jen to šlo, až nezbylo ani trochu mýdla; a i pak ji stále oplachoval, neboť to pro něj byla jediná záminka, aby se jí dotýkal.

„Lukeu?“ zeptala se Carla nakonec nechápavě.

Podle napětí v jeho tváři a občasného záchvěvu rukou poznala, že je vzrušený, a přesto se jí nedotýkalo nic než teplá voda a měkká žínka.

„Drž a nehýbej se, sluníčko. Už jsem skoro hotový.“

Jeho hlas byl hluboký, ochraptělý duněním krve.

„Znamená to, že teď musím umýt já tebe?“

Představa, že se ho Carliny ruce dotýkají stejně intimně, jako se on dotýkal jí, přiměla Lukea zasténat a zaklít současně. Po posledním, zbytečném přejetí žínky přes tmavý, vlhký trojúhelník ve styčném bodě Carliných stehen jí Luke velmi jemně přejel špičkou prstu mezi nohama a usmál se teskně nad její odezvou.

„Umýt mě, to by byl špatný nápad,“ řekl chraplavě.

„Proč? Tobě by se to nelíbilo?“

„Líbilo by se mi to až moc. Ztratil bych kontrolu.“

Carla vykulila oči.

„Tak je to s tebou vždycky,“ řekl Luke prostě. „Bál jsem se, že kdybych se tě někdy dotkl, musel bych se sebou bojovat, abych tě pustil. Když jsem se tě dotkl poprvé, utekla jsi. Jinak bych tě byl položil ke krbu a vzal si tě. Když jsem se tě dotkl podruhé, neutekla jsi. Musel jsem se sebou sakra bojovat, sluníčko. Od toho večera se mi zdálo, že tě mám zase na klíně, jenže tentokrát ke mně tvé tělo přilnulo jako horká saténová rukavička…“

Lukeovi selhal hlas. Několik minut bylo ticho, zatímco viditelně zápasil se sebeovládáním.

„Tak jsem se tě od toho večera v jídelně už nedotkl,“ pokračoval Luke drsně. „Až do včerejší noci.“

„Ale já chtěla, aby ses mě dotýkal,“ zašeptala Carla. „Chtěla jsem to tolik, až jsem se v noci probouzela celá rozbolavělá. Kvůli tobě, Lukeu. Kvůli tobě.“

Ta slova udeřila Lukea jako kladivo touhy, které ho srazilo na kolena. Opřel se čelem o Carlu a bojoval o sebekontrolu.

„Teď jsem taky moc rozbolavělá,“ řekla chraptivě. „Bolí to. Ať ta bolest přejde, Lukeu.“

„Malá… ach bože… ne…“

„Prosím,“ hlesla Carla celá rozechvělá. „Prosím, Lukeu. Miluj mě.“

Lukeovy prsty se bolestivě zaryly do pružných křivek Carliných boků. Otřásl se, jako by ho udeřil bič zběsilé touhy, jíž se bránil. Pak stisk jeho prstů povolil a on ji začal hladit zezadu po nohou, po bocích, až do pasu. Políbil voňavé údolí mezi jejími ňadry, zvolna pohyboval tváří ze strany na stranu, hladil ji svými vlasy, tvářemi, rty. Lenivé, smyslné vychutnávání ji znovu rozechvělo.

Luke znovu otočil tvář a Carla ucítila nečekané, sametové škrábnutí jeho úst na hrotu ňadra. Dech se jí zlomil ve sten překvapení a rozkoše.

„Tohle jsem chtěl udělat v noci,“ řekl a prokládal přitom slova škádlivým olizováním a drobnými kousnutími, „ale moc jsem po tobě toužil.“

Zvolna se otíral o pružnou, voňavou kůži, ochutnával Carlu, sledoval linii, kde se hladká pokožka měnila ve strukturovanou sametovou bradavku. Zmítala se ve svých pocitech, zatímco ji jeho jazyk škádlil a pokoušel a formoval. Zabořila mu prsty do vlasů a přitiskla ho k sobě, toužila se mu dát a bála se, že ji přestane laskat a odvrátí se.

Lukeovy velké ruce sjížděly Carle dolů po nohou a pak zase putovaly nahoru. Jeho dlouhé prsty se ohýbaly podle jejích stehen, boků, půvabné linie zad, hnětly ji s pomalou, stupňovanou smyslností, která odpovídala rytmu jeho úst, jež měnila její ňadra v hořící centra pocitů. Po dlouhé, dlouhé době zvedl hlavu a obdivoval jejich za– rdělé, lesklé vrcholky.

„Taková krása,“ zamumlal.

„Nepřestávej,“ prosila.

„Ani náhodou,“ usmál se s hořkosladkým smířením. „Sotva jsem začal.“

Teplo jeho dechu se dotklo jednoho rozcitlivělého ňadra. Špičkou jazyka se dotkl tuhé bradavky a pak ji obkroužil něžným pohlazením, až se zachvěla. Jeho jazyk ji znovu jemně ochutnávaly než se jí s nádhernou opatrností dotkly zuby. Zasténání, které splynulo z jejích rtů, nijak nesouviselo s bolestí, pouze s rozkoší, která ji zaplavovala tetelivými kaskádami ohně.

„Tohle jsem chtěl udělat od té chvíle, co jsem tě uviděl přibíhat z deště s košilí přilepenou k tělu a bradavkami, které ti tak hrdě a pevně trčely,“ řekl Luke chraplavě, obraceje se k druhému Carlinu ňadru, jehož vrcholek uchopil do svých vlahých úst.

„Proč jsi to neudělal?“ chvěla se rozkoší. „Mně by to nevadilo.“

„Bylo ti sotva šestnáct.“

Carlino tělo ztuhlo šokem. „Tys mě chtěl už tak dávno?“

„Ano,“ zašeptal, zabořil tvář do jejích ňader a mazlivě obracel hlavu ze strany na stranu. „Toužil jsem po tobě, až se mi chtělo řvát. Ale zaplašil jsem to, pohřbil, ignoroval, protože o něco jsem stál ještě víc.“

„O přátelství mého bratra?“ uhádla Carla.

„A o tvoje.“ Luke políbil naběhlý růžový hrot prvního ňadra, pak druhého. „Když jste ty a Cash byli na Rocking M, připomínalo to skutečnou rodinu nejvíc ze všeho, co jsem kdy zažil. To jsem potřeboval ještě víc než sex.“

„Teď můžeš mít obojí.“

„Tak to nefunguje, sluníčko,“ zašeptal, oči přimhouřené ve vzpomínkách. „Na Rocking M ne.“

Než se Carla stihla zeptat, jak to Luke myslí, jedna štíhlá ruka jí vklouzla mezi nohy a hledala měkkost, skrytou tmavými kučerami. Myšlenky se jí rozprchly, jakmile znovu ucítila něžné, pronikající laskání jeho prstů. Když zkoumal její hedvábné hlubiny, uniklo jí jeho jméno z pootevřených rtů v polekaném výkřiku a kolena jí vypověděla službu.

Několik vteřin nato už se Carla znovu nalézala na spacím pytli a Luke se na ni shora usmíval.

„Vypadáš překvapeně,“ ševelil. „Copak tě nikdy nikdo neupozornil, že se ti můžou podlomit kolena?“

„Já tomu nevěřila,“ přiznávala ochraptěle. „Teď už ano. Děláš mi z kostí med.“

Luke zavřel oči a nasál dech s rychlým, chraplavým zvukem, když se nad Carlu sklonil a zašeptal: „Staň se pro mě medem. Nech mě ochutnat.“

Líbal citlivé křivky jejích uší, rtů, ňader. Její pupík ho fascinoval. Vracel se k tomu stinnému dolíčku zas a znova, pronikal do něj hbitou špičkou jazyka, jemně kousal, nutil ji sténat nečekanou slastí vyzařující ze středu těla. Jeho laskání bylo jako dešťové kapky, dotek úst na Carlině pokožce a pak další a ještě, slasti se překrývaly a sbíhaly, bez začátku a bez konce, jen žár se hromadil a projížděl jejím tělem, až se svíjela zpomaleným pohybem, jak v ní narůstala rozkoš a plnila ji, dokud nezačala sténat.

Dotek jeho jazyka a okraje zubů na stehnech ji překvapil a přinesl velmi prudkou rozkoš. Teplý tlak jeho dlaní, které jí rozevíraly stehna, byl dalším laskáním, další rozkoší. Když přitlačil s němou žádostivostí, aby se mu rozevřela, podřídila se s půvabnou nespoutaností, která ho téměř překonala. Zvolna se sklonil a ochutnával ji intimním dotykem úst, který ji přiměl vykřiknout překvapením a vášní.

„To nic,“ ševelil Luke, dotýkaje se citlivé vnitřní plochy Carliných stehen tvářemi; hladil ji a současně jeho zuby maličko, nepatrně kousaly její jemnou pokožku. „Jsi samý med,“ vydechoval do jejího těla. „Tak sladká. Nebraň se, sluníčko. Nech mě to udělat takhle. Bez rizika, bez bolesti, jen… takhle.“

Spalující laskání, které jí Luke poskytoval, vyrvalo Carle z hrdla divoký, tlumený výkřik. Velmi lehce se dotýkal její měkkosti, mlčky ji sváděl a konejšil. Pak se jeho doteky změnily, spíš ji vybízely, než sváděly, spíš požadovaly, než uklidňovaly, pohlcovaly ji v tříštivé intimitě, která ji zas a znova přiváděla k extázi, jeho temná slova a její výkřiky splývaly s dopadajícím deštěm, až nakonec zůstala ležet vyčerpaná a rozechvělá v dozvucích divoké extáze.

Teprve pak ulehl Luke vedle Carly, objímal ji a něžně jí slíbával slzy z řas.

„Tohle už mi nedělej, sluníčko,“ šeptal Luke a nevěděl, jestli ho Carla slyší. „Prosím. Nedělej.“

* 15

Ještě i po několika týdnech se při vzpomínce na to ráno v September Canyonu tajil Carle dech. Luke jí toho tolik dal, a sám si nic nevzal. Ani nedovolil, aby mu dala něco na oplátku. Když se zklidnila natolik, aby mohla nabrat dech, aniž by se jí trhal v plicích, vstal a vyšel ven do deště; nechal ji o samotě s ozvěnou své šeptané prosby.

Tohle už mi nedělej, sluníčko. Prosím. Nedělej.

Luke udělal všechno, co bylo možné, aby se ujistil, že ani jeden z nich se neocitne v pokušení znovu navštívit vášnivou krajinu jejich snů. Pracoval do pozdních hodin venku v terénu, vstával před svítáním a jen zřídka se vracel do hlavní budovy před desátou. Při jídle s Carlou mluvil, pokud to pravidla slušnosti nebo nezbytnost vyžadovaly. Jinak jí nic neříkal.

A procházel přes místnost tak, aby se jí ani náhodou nedotkl.

Zprvu se Carla domnívala, že Lukeovo úmyslné distancování pomine, že si dovolí s ní mluvit, dotknout se jí, přijmout její dotek víc než jen fyzicky. Z hodin se ale staly dny a ze dnů se staly týdny. Luke nepovolil. Postupně získal větší cvik, jak se vyhnout i jen vzdálené možnosti ocitnout se s ní o samotě. Den po dni jí unikal, až všechny její dny na Rocking M uplynuly.

Dokonce i dnešek, poslední den, který měla strávit na ranči. Zítra má Carla opustit Rocking M. Zítra se má obrátit zády k celoživotním snům a k muži, kterého miluje.

Proč se mnou Luke nechce ani mluvit? Copak neví, že ho miluju? Copak neví, že nejsem jako jeho matka nebo tety? Proč nám nedá ani příležitost?

Dnes večer s ním musím promluvit. Nějak ho musím přimět, aby to pochopil. Nemůžu zítra odjet s tímhle zdvořilým odstupem mezi námi, jako by September Canyon byl jen sen a já se teď probudila celá rozbolavělá…

Zvuk čehosi přetékajícího na sporáku vytrhl Carlu z neradostných myšlenek. Odstavila omáčku a začala utírat. Hořák hněvivě syčel pod dotykem hadru, zatímco pracovala. Právě když končila, zadní dveře se zabouchly a do ticha zazněly kroky nohou v holínkách.

Carla se otočila s nadějí, kterou nedokázala skrýt o nic víc než zklamání, že to není Luke, ale Ten. I tak se na pozdrav usmála a zaplašila smutek jako vždycky, když u toho byli jiní lidé. Dnes ale skrývala své city pomaleji a její úsměv nebyl docela klidný.

„Ahoj,“ řekla. „Dneska není na sporáku nic těžkého ke zvedání.“

„Pak ti jen ukradnu šálek kávy.“ Upřeně se na ni zadíval.

„Děje se něco?“ zeptala se.

„Zrovna jsem se chtěl na totéž zeptat já tebe.“

„Všechno je v pořádku. Večeře bude včas a jídla dost pro regiment.“

„Tak jsem to nemyslel.“ Ten zaváhal, polohlasem zaklel a řekl bez okolků: „Vypadáš nešťastně.“

„Vždycky jsem nešťastná, když odjíždím z Rocking M,“ řekla Carla co nejvěcnějším tónem. „Copak si nepamatuješ? Mívala jsem pravidelně záchvat vzteku, když byl čas vrátit se do Boulderu.“

„Tenkrát ses vracela do školy. Kam se vracíš teď?“

„Abych řekla pravdu, budu pomáhat Cashovi v zápase s doktorskou prací. Umí hrát skvěle karty a dolovat horniny, ale z psaní na stroji je zoufalý.“

Ten chtěl něco říct, ale rozmyslel si to a pokrčil rameny. „Rozhodně nám budeš chybět.“

„Díky.“ Neprolité slzy pálily Carlu pod víčky. Impulzivně Tena objala. „Mně se taky bude stýskat.“

Ten Carlu objal a zvedl ji z podlahy v pevné náruči, právě když znovu bouchly zadní dveře.

„Pusť ji.“

Při tónu Lukeova hlasu Carla ztuhla. Automaticky se chtěla vymanit z objetí. Tenovy paže se ale sevřely a nepustily ji. S dráždivou pomalostí spustil Ten Carliny nohy k podlaze, pustil ji a obrátil se k Lukeovi.

„Děje se něco, šéfe?“

Carla sebou škubla. Už věděla, že Ten používá výraz „šéf jen tehdy, když má dojem, že Luke přehání.

„Večeře je hotová,“ řekla rychle Lukeovi. „Prostřu talíř navíc. Nečekala jsem tě.“

„To mi hned došlo,“ protáhl Luke chladně, „když jsem vstoupil a našel tě, jak si trénuješ nové techniky na mém předákovi. Něco ti povím, mrňousi. Ten se nechce nechat zapřáhnout do chomoutu o nic víc než já.“

Ta sarkastická slova zastihla Carlu zcela nepřipravenou. Luke k ní byl od pobytu v September Canyonu tuze zdvořilý, tuze slušný a odtažitý. Nezmínil se slovem ani pohledem o tom, co se mezi nimi stalo; a teď divže netvrdí, že se na něj vrhla a on že je z výsledku nešťastný.

„Mluv za sebe, šéfíku,“ zaševelil Ten hlasem do puntíku stejně chladným jako Luke. „Jestli má Carla náladu mě zapřáhnout, nastavím chomoutu hlavu, jak jen si bude přát.“

„Já to objetí tak nemyslela,“ ozvala se Carla nešťastně a hleděla na oba muže, bledá ve tváři.

„Sakra, to já vím, zlato,“ řekl Ten, aniž od Lukea odvrátil pohled. „To jen tady šéf je trošku natvrdlý, když jde o tebe.“

„Nic si nenamlouvej, předáku. Vypadá sice jako neviňátko…“

„Jestli nezmlkneš,“ přerušil ho Ten stroze, „budeš toho litovat.“

„Ale? A tu lítost ve mně nejspíš probudíš ty?“ zeptal se Luke.

„Nebudu muset. Podíváš se do zrcadla a obrátí se ti žaludek.“

Tenova klidná jistota byla účinnější než rána. Luke zavřel oči a počítal do tří. Když znovu oči otevřel, neměly už divokou, třpytivě zlatou barvu. Byly téměř opálové, plné stínů, tak matné, jak zlato bývá. Ten zamumlal polohlasem něco smutného a vzteklého, ale než některý z nich stihl znovu promluvit, zazněl skrz otevřené dveře lomoz honáků, shromažďujících se na dvoře.

„Najdi si někoho jiného, kdo tě zmlátí, jak myslíš, že si zasloužíš, Lukeu,“ řekl Ten tiše. „Já tě mám moc rád, než aby mě bavilo do tebe bušit.“ Obrátil se ke Carle. „Jdi si umýt obličej, zlato, jinak budeš muset odpovídat na spoustu otázek kolem těch slz.“

Carla beze slova utekla.

Když se vrátila, večeře byla na stole a Luke nebyl v dohledu. Ten vzhlédl a povzbudivě se na ni usmál.

„Já vám říkal, že se šla jen vyfešákovat, abychom si ji lip pamatovali,“ oznámil přítomným u stolu. „Povedlo se, zlato. Vypadáš k nakousnutí.“

„Pak je dobře, že už jste u druhého chodu, co?“ usmála se na oplátku.

Jenom Ten si všiml, že Carlin úsměv balancuje na krajíčku pláče, ale nehodlal se o tom zmínit. Vstal, přitáhl jí židli a usadil ji s ležérní elegancí.

„Děkuji,“ řekla Carla a vzhlédla do jeho šedých očí, když se k ní naklonil. Tiše dodala: „Jsi hodný, Tene. Nevím, proč tě ještě nějaká ženská nesbalila.“

„Jedna ano,“ zamumlal Ten, usedaje znovu vedle Carly. „Byla to pro nás oba náramná lekce.“

„Hele, předáku,“ ukázal Cosy palcem k Lukeovu místu. „Šéf dneska přišel brzo. Neměl bych ho vytáhnout ze stodoly, aby se šel najíst?“

„Přijde na to, jak moc si troufáš.“

Cosy zaváhal. „A jé. Chceš říct, že je v dílně?“

„Jo.“

„Dělá z velkých špalků dřeva mrňavé hobliny?“

„Jo.“

„Dveře jsou zamčené?“

„Jo.“

Cosy se uvelebil hlouběji do své židle. „Necháš si ty brambory pro sebe, nebo se o ně podělíš s honákama, co odvádějí poctivou práci?“

Ten se pousmál a podal brambory dál.

„O čem to vy dva mluvíte?“ zeptala se Carla Tena.

Předák zaváhal, pak pokrčil rameny. „Když na Lukea začne všechno moc doléhat, jde do své truhlářské dílny ve stodole a zamkne za sebou dveře. Víš – ta postel a prádelník a stůl ve tvém pokoji…“

„Snažím se vymyslet nějaký způsob, jak tu sadu z ložnice propašovat z domu, až budu odjíždět,“ přiznala. „Nikdy jsem neviděla ani z jedné desetiny tak krásný nábytek.“

„Před třemi lety to všechno vyrobil Luke. Pracoval celé léto, dlouho do noci, večer co večer, a pak navrch přidával ještě práci přesčas na ranči. Po pár týdnech vypadal pekelně, tak jsem se rozhodl promluvit mu do duše.“ Ten lítostivě potřásl hlavou. „Takovou chybu už podruhé neudělám. To bych radši krotil pumu zahnanou do kouta lékořicovým pendrekem, než abych měl co dělat s Lukem, když se zavrtá do své dílny.“

Carlu úplně opustila chuť k jídlu, když zpracovávala Tenova slova. Před třemi lety se nabídla Lukeovi s neradostným výsledkem pro oba: Litoval jsem té noci jako nikdy ničeho v životě. A tak se zamkl do své dílny a zápolil s emocemi tím, že vytvářel mimořádnou soupravu nábytku do ložnice a pak ji dal do pokoje, který nikdo nepoužíval. Před třemi týdny se Lukeovi nabídla podruhé… a když bylo po všem, zašeptal: Prosím, tohle už mi nikdy nedělej.

Teď se Luke znovu zamkl a nechce vyjít ven. Aspoň ne, dokud je Carla ještě na ranči Rocking M. Tím si byla jistá. Také si byla jistá, že to nemůže dopustit. Příliš Lukea milovala, než aby odešla a předstírala, že mezi nimi nedošlo k ničemu, leda k dobrodružství na jednu noc, k němuž vůbec dojít nemělo.

„Nedělej to, zlato,“ řekl Ten tak tiše, že to neslyšel nikdo kromě Carly. „Nebuď ta, co poskytne Lukeovi boj, který hledá. Oba toho budete litovat.“

Carla prudce zvedla hlavu. Zadívala se na Tena, polekána tím, jak přesně jí čte myšlenky.

„Ale já ho miluju,“ zašeptala.

„Tím jsi jen bezbrannější.“

„Luke přišel dneska brzy. Možná se mnou chtěl mluvit. Možná…“ Carlin hlas se roztříštil o naději, kterou nedokázala vyjádřit slovy.

Možná mě chtěl požádat, abych zůstala.

Zbytek večeře uplynul Carle jako v mlze. Předstírala, že jí, ale jen přesouvala jídlo po talíři. Tvářila se pozorně, ale myšlenky se jí v panice honily dokolečka a snažily se nalézt způsob, jak obejít Lukeovu nechuť k hovoru.

Potom, když bylo sklizeno ze stolu, kuchyň byla bez poskvrnky a Luke se pořád ještě nevrátil, vyšla Carla nahoru do svého pokoje a pustila se do neradostného úkolu balení. V naději, že ho vyláká ze stodoly, vynosila svá zavazadla a krabice ven a všechno hlučně nakládala na svůj náklaďáček. Bylo to těžké. Protože hrozil déšť, cpala všechno na sedadlo spolujezdce do mrňavé kabiny.

Ze stodoly nikdo nevyšel, zatímco Carla rovnala a přerovnávala krabice v malém prostoru náklaďáčku. Muži, kteří vystrkovali hlavy i ubytovny a nabízeli jí pomoc, byli zdvořile odmítnuti. Podnikla mnoho zbytečných cest, protahovala to co nejvíc, ale nakonec už neměla další záminky otálet na dvoře a vrhat úkosem pohledy plné naděje směrem ke stodole.

Carla vyšla nahoru, beze spěchu se osprchovala a umyla si vlasy. Doufala, že když není dole, bude mít Luke pocit, že se může klidně vrátit do domu. V okamžiku, kdy vystoupila z koupelny, poznala, že Luke se ze stodoly nevrátil. Nebylo slyšet žádné drobné zvuky, jaké vydává člověk, když se pohybuje po kuchyni, ohřívá si jídlo, nalévá kávu nebo se myje. Všude bylo prostě jen ticho a tma a vzdálené blesky, tančící nad MacKenzie Ridge.

Llikeu, nevyháněj mě takhle, beze slova, nic než mlčení. Mluv se mnou. Dej mi šanci.

Carlině prosbě neodpovědělo nic než letní hrom, zahřmění spíš vnímané než slyšitelné.

Přistoupila k prádelníku, otevřela skříňku, kterou jí Luke kdysi vyřezal, a vyndala z ní úlomek keramiky. Byl chladný a tvrdý a hladký, jako by se jí v dlani kondenzoval sám čas. Dlouhé, předlouhé minuty nehybně stála a vlévala do prastaré hlíny živoucí teplo svého těla, držela ten střep, jako by to byl talisman proti jejím nej– hlubším obavám. Nakonec jemně střep vrátila a zabalila skříňku do příruční tašky, která už byla jejím jediným zbývajícím zavazadlem.

Prostěradla byla stejně chladivá jako prve anasazijský úlomek. Carla mezi nimi ležela a čekala, až se na schodech ozvou Lukeovy kroky.

Dřív přišla bouře, náhlá, strhující průtrž ujíždějící na hřbetě divokého větru. Carla naslouchala všem hlasům bouře, vysokému kvílení větru a basovým odpovědím hromu, nenadálému zapraštění blesku a vláčnému bubnování deště. Mezitím uslyšela, jak po schodech stoupají Lukeovy kroky. Bez zastávky minul její dveře. Zvuk sprchy v koupelně splýval s dopadajícím deštěm – dlouhý a tvrdý a neúnavný. Sprcha i déšť skončily bez varování. V tichu, přerušovaném údery hromu vzdalující se bouřky, tu a tam zavrzání prken v podlaze sdělovalo Carle, že Luke přechází po své ložnici a koupelně, ložnici a koupelně a zase zpátky, bez ustání.

Ležela a naslouchala, ruce podél boků, celou mysl soustředěnou na jedinou němou prosbu: Přijď za mnou, Lukeu. Jednou, jen jedinkrát, copak za mnou nemůžeš přijít ty?

Kroky prošly chodbou a minuly dveře její ložnice po zaváhání tak malém, až si nemohla být jistá, zda si to jen nenamlouvala. Schody zavrzaly a sdělily jí, že Luke míří ke kuchyni.

Odchází od ní.

Carla čekala a čekala, ale kroky se nevracely. Hněv ji přepadl stejně nenadále jako prve průtrž mračen zaskočila zemi. Máchnutím paže odhodila přikrývky a vstala, rozechvělá, zaplavená adrenalinem a odhodláním.

Přiměju ho, aby mě vyslechl.

Oblečená jen v černé košili, kterou Luke nechal u Cashe a ona ji nikdy nevrátila, prošla Carla bosky a nehlučně chodbou. Jediné světlo v domě vycházelo z kuchyně, ale k osvětlení schodů to stačilo. Vzala je ztečí.

Luke nebyl v kuchyni, jak Carla předpokládala. Byl v jídelně, židli obrácenou zády ke stolu, lokty na kolenou, na stole vedle něj chladl hrnek zapomenuté kávy. Byl bos, na sobě měl napůl zapnuté džíny a pod nimi nic než touhu, která mu nedala spát.

Když se její oči setkaly s Lukeovýma, bylo Carle, jako by se dotkla obnaženého elektrického vedení. V jeho očích byl dravčí plamen pumy zahnané do kouta.

„Vrať se do postele, mrňousi. A hned.“

„Musíme si promluvit.“

„Proč? Jsi těhotná?“ otázal se a vyjádřil tak slovem myšlenku, která ho pronásledovala: jeho dítě rostoucí v Carlině těle, smutné dějiny Rocking M se opakují zas a znova i poté, co se zapřísáhl, že s jeho osobou skončí.

A přesto toužil po tom dítěti stejně silně jako po Carle. Běsnil z toho, jak ho na jednu stranu rvalo to, co chtěl, a na druhou to, o čem věděl, že to nesmí mít. Víc už by nevydržel – zvlášť když před ním stála oděna v jeho košili, oči zářivé a tělo»vryté ohnivým písmem do jeho smyslů.

„O to nejde,“ řekla Carla netrpělivě, odhodlána, že se nedá odvést od hlavního tématu, jímž bylo Lukeovo rozhodnutí necelit tomu, co mezi nimi je. „Jde o to, že ty odmítáš…“

Lukeův vztek vzplál, když Carla tak ledabyle přešla právě to těhotenství, které ho všude pronásledovalo. Přerušil její slova stejným útokem, jaký ji už jednou zahnal z Rocking M a od něj. Ale ne dost daleko. Ne na dost dlouho.

Tentokrát to musí provést lip.

„Tak proč jsi tady?“ zeptal se chladně. „Chceš ještě sex? Na to zapomeň. Měl jsem sakra štěstí, že jsem tě v September Canyonu nepřivedl do jiného stavu. Nejsem blázen, abych dvakrát spadl do stejné pasti. Sex za to nestojí.“

Jenže Carla už nebyla dívenka, která prchá před hněvem muže. Vydržela navzdory bolesti, kterou jí jeho slova působila.

„To nebyl sex,“ řekla. „To byla láska.“

„Byl to sex,“ opáčil Luke vztekle. „Nic víc k sobě muži a ženy necítí. Prachobyčejný chtíč, mrňousi.“

„Někteří muži. Některé ženy,“ souhlasila Carla. Zvolna k němu kráčela a prsty se jí mírně třásly, když rozepínala horní knoflík černé košile, pak druhý, pak třetí. Celé tělo se jí chvělo naléhavostí, jež byla jen odvrácenou tváří touhy. Musí ho přimět, aby to pochopil. Jednoduše musí. „Ale každý takový není. Miluju tě, Lukeu.“

„Vážně? Tak se zapni a dej mi pokoj.“

„Ale ty nebudeš mít pokoj. Budeš se trápit. Chceš mě. To nemůžeš popřít, Lukeu. Důkaz máme oba přímo před očima.“

Pronesl jediné drsné slovo.

Smutně se usmála. „Tak se to většinou bere, ale v našem případě se tomu říká milování.“

„Já tě nemiluju.“

Carlin krok zakolísal, ale nezastavila se. Sebrala odvahu a dál se blížila ke své pumě zahnané do kouta.

„Nevěřím ti,“ řekla.

Jakmile její prsty rozepnuly poslední knoflík, košile se rozhalila a ukázala velice ženské křivky, které byly pod ní. Luke se prudce nadechl, když viděl, jak se její tělo odhaluje a pak skrývá s každým pohybem dlouhé, rozepnuté košile. Pokusil se odvrátit pohled, ale nešlo to. Kráčel k němu jeho sen, volal ho, a její hlas k němu nepatřil o nic méně než vlastní duše.

„Nedělej to, malá.“

„Jsi velký, silný chlap,“ řekla Carla a poklekla mezi Lukeovy dlouhé nohy. „Jestli mě nemiluješ, dokaž to. Zastav mě.“

Její výzva byla pro Lukea stejně nečekaná jako pocit, že se mu náhle rozepínají džíny a odhalují pevný důkaz jeho touhy. Popadl ji za zápěstí a odtáhl její ruce nahoru, pryč od svého dychtivého těla.

Byla to chyba. Zatímco její prsty testovaly sílu jeho sevřených prsních svalů, vlasy jí spadly na jeho horkou erekci a hedvábně ji pohladily. Ještě než se z toho šoku vzpamatoval, ucítil jemný, dráždivý dotek špičky jejího jazyka.

Kdyby už neseděl, zběsilý proud vlastní reakce by ho byl srazil na kolena. Z hrdla se mu vydral drsný zvuk a všechny svaly mohutného těla se smrštily prudkostí vášně. Držel ji za zápěstí takovou silou, až jí dělal modřiny, ale ani on, ani ona si to neuvědomovali. Věděli jen, že svět hoří a oni jsou ve žhoucím centru ohně.

Mezi vláčnými doteky, při každém přejetí sametového jazyka po saténové pokožce, vyznávala Carla šeptem Lukeovi svou lásku; a kdesi mezi počátečním odmítáním a konečným smířením jeho ruce pustily její zápěstí a prsty se jí zabořily do vlasů, laskaly a svíraly a učily ji současně s každým toužebným pohybem. Každým nadechnutím do sebe přijímal její jméno, každý úder srdce byl dunivá prosba, jeho tělo bylo horké, tetelilo se tajenou vášní, až drsně zasténal a déle už to nevydržel. Zvedl ji, zaklínil se do ní a dal jí to, co požadovala, zaryl do ní své hladové tělo, naplnil ji horkým pulzem své extáze až do zběsilého, chvějivého vyvrcholení; teprve pak mohl zase dýchat.

„Přemýšlej o tom, až tady nebudu,“ řekla Carla a líbala Lukea na víčka, na tváře, cítila slanou chuť vášně lesknoucí se na jeho pleti. „Přemýšlej o tom a vzpomínej, jaké to je, když tě miluju. Pak za mnou přijeď, Lukeu. Budu na tebe čekat a milovat tě.“

* 16

Kdy už necháš těch hloupostí a zavoláš mu?“ vyptával se Cash z chodby Carlina bytu. Jeho tón byl napůl rozhořčený, napůl ustaraný, stejně jako pohled, kterým ji obdařil.

Carla pohlédla od záhadného střepu keramiky, ležícího v její dlani, směrem k prádelníku, kde už deset týdnů mlčel telefon. Zvolna se zadívala do soumračně modré barvy Cashových očí, když vstoupil do její ložnice. Neusmíval se jako obvykle a jeho brada působila věru bojovně. Sluncem žíhané kaštanové vlasy měl rozcuchané, takže se jejich nezkrotné vlny prosazovaly ještě výrazněji.

„Zavolám komu?“ zeptala se.

„Santa Clausovi,“ odsekl Cash.

„Na vánoční přání je ještě trošičku brzy.“

„Už je skoro Díkůvzdání a ty jsi doma od konce srpna.“

Carliny štíhlé prsty se ochranitelsky sevřely kolem střepu keramiky. Neřekla nic. Uměla počítat stejně dobře jako bratr. Lip. Věděla přesně na den, kdy otěhotněla: posledního dne na Rocking M, kdy vsadila všechno na poslední kartu.

A prohrála.

„No?“ otázal se Cash.

„No co?“

„Kdy chceš zavolat Lukeovi?“

Carla velmi jemně vrátila střep do ručně vyřezávaného hnízda, zavřela víko a položila skříňku na prádelník.

„Nechci.“

„Cože?“ řekl Cash.

„Nezavolám Lukeovi. Pronásledovala jsem toho chudáka sedm let. Nemyslíš, že je na čase, abych mu dala pokoj?“

Cash nejisté hodnotil pohledem sestřin výraz. Carla od začátku léta dospěla. Ačkoli neřekla nic konkrétního, smutek, jímž byly prodchnuty její úsměvy, Cashovi sděloval, že léto nedopadlo tak, jak očekával. Jen nevěděl proč.

„Lukea jsi léta fascinovala, ale byla jsi moc mladá,“ řekl se svou obvyklou přímočarostí. „Než jsi dospěla, osvojil si zvyk odhánět tě od sebe. Aby to bylo ještě horší, má tu svou pitomou představu, že Rocking M ženské ničí, a on ten ranč miluje tak, jak většina mužů miluje ženu. Takže jsem mu trochu nahrál a poslal tě na léto vařit na Rocking M, aby Luke na vlastní oči viděl, že se nesložíš a nerozbrečíš jen proto, že si nemůžeš nechat každých čtrnáct dní udělat nehty.“

Smutek v Carlině tváři vystřídalo překvapení. „Tys mě v těch kartách prohrál naschvál?“

„To si piš. Říkal jsem si, že přes léto budete mít vy dva možnost seznámit se spolu jako dospělí, když nebudu u toho, abych vám připomínal ta léta, kdy jsi byla malá holka s copánky, celá poblázněná do chlapa, který byl dost starý a dost slušný, aby nechal ruce v kapsách!“

„Vyšlo to,“ řekla Carla neutrálně. „Nebyl jsi tam, abys nám to připomínal.“

„Houby to vyšlo. Jsme zase tam, kde jsme byli před třemi roky, Luke se se mnou, schází ve West Fork u karet a u piva a nenápadně se vyptává, jak se máš a jestli s někým chodíš a jestli se mi líbí někdo z těch chlapů, co si vodíš domů.“

Carla zavřela oči, aby Cash neviděl divoký plamen naděje, který v ní zažehla jeho slova. Naděje to byla stejně nerozumná jako jejích sedm let touhy po muži, který ji nemiluje.

„Luke se ptá jen ze zdvořilosti,“ řekla Carla tiše ve

snaze skrýt svou bolest. „Kdyby opravdu chtěl o mně něco vědět, zvedl by telefon a zeptal se mě osobně.“

„To jsem mu říkal, když se posledně ptal.“

Smutně se usmála. „A telefon nezazvonil, co?“

„Tak ať zazvoní. Zavolej mu.“

„Ne.“

To slovo bylo tiché, konečné.

„Tak mu zavolám já.“

„Prosím tě, Cashi. Nedělej to.“

„Řekni mi jediný dobrý důvod, proč bych neměl.“

„Já to nechci.“

„To jsou emoce, ne důvod. Řekni mi rozumný důvod, Carlo. Už mám plné zuby koukání na to, jak dva lidé, které mám rád, chodí jako polomrtví. Těšil jsem se, že koncem léta bude svatba, a ne nějaký zatracený pohřeb!“

Jediný pohled do Cashovy tváře Carle sdělil, že tuhle debatu nevyhraje. Bratrův ležérní úsměv a přívětivý smích skrývaly ocelové jádro, stejně hluboké a tvrdé jako u Lukea MacKenzieho.

„Nespokojil by ses s tím, že budeš strýčkem?“ zeptala se tiše.

„Cože?“

„Jsem těhotná.“

V Cashově tváři se ustálil otřesený výraz, když vstřebal Carlina slova. „Víš to jistě?“

„Ano.“

„Ví to Luke?“

„Ne.“

Cash zasténal. „To snad ne. Kdyby to věděl, měl bych sakra rychle švagra, co?“

„Ne.“

Nastalo dlouhé ticho, v němž Cash čekal na Carlino vysvětlení. Neřekla nic.

„Mluv,“ řekl Cash stroze. „Já Lukeovi věřil. Pověz mi, proč bych neměl jet na Rocking M a nevymlátit z toho hajzla život.“

„Nebyla to Lukeova vina.“

„To jsou kecy, Carlo! Je dost starý, aby nechal ruce v kapsách, a sakra dobře ví, jak se dělají nebo nedělají dětí! Každý chlap, který svede pannu, by měl mít tu slušnost…“

„On mě nesvedl,“ přerušila bratrova hněvivá slova. „Já svedla jeho.“

„Cože?“

„Svedla jsem Lukea MacKenzieho!“ zaječela a popustila současně uzdu své hrdosti i vzteku. „Zahnala jsem ho do kouta, svlékla si šaty a udělala mu nabídku, kterou nemohl odmítnout!“ Zhluboka, řezavě se nadechla a dodala klidněji: „Takže pokud máš pocit, že musíš někoho zmlátit za porušení důvěry, zbij mě.“

Cash otevřel ústa. Nevyšlo z nich ani slovo. Odkašlal si a zeptal se opatrně: „A potom?“

„Luke se cítil povinen vzít si mě. Já odmítla.“

„Proč?“

Teď byla řada na Carle, aby oněměla šokem. Rychle to pominulo díky témuž nezdolnému odhodlání, které jí bránilo zvednout sluchátko a zavolat Lukeovi.

„Já ti řeknu proč, milý bratře. To dřív bude peklo plné ryb, než já se vdám za chlapa, co mě nemiluje.“

„Nebuď směšná. Luke tě miluje. Sakra, miluje tě už léta.“

Carle náhle vhrkly do očí slzy. Pokusila se promluvit, ale byla schopna jen mírně zavrtět hlavou, zatímco bojovala se sebeovládáním.

„Chtíč,“ hlesla posléze hrdlem tak sevřeným, že ze sebe to slovo stěží vymáčkla. „To není totéž, Cashi. To vůbec není totéž.“

„Nevěřím ti,“ řekl Cash bezvýrazně.

Sáhl přes ni po telefonu. Oběma rukama ho popadla za zápěstí v souboji síly, který by mohla vyhrát.

„Tak věř tomuhle,“ řekla rozechvělým hlasem. „Jestli řekneš Lukeovi, že jsem těhotná, nasednu do náklaďáku a odjedu a pojedu pořád, dokud nebudu mít jistotu, že mě ani jeden z vás nikdy nenajde!“

„Ale zlato, jsi těhotná. Měj rozum.“

„Mám. Nejsem žádná chudinka. Nepotřebuju manželství z milosti.“

Cash sebou trhl.

Příliš pozdě se Carla rozpomněla na bratrovo krátké, nešťastné manželství s dívkou, která čekala dítě s jiným mužem.

„Promiň. Nechtěla jsem urazit Lindu. Udělala, co podle svého názoru udělat musela.“ Objala Cashe a přitiskla se k němu. „A že sis mě k sobě vzal po smrti mámy a táty, to zničilo všechny šance, které jste ty a Linda měli. Taky mě to poučilo, že smysl pro čest a slušnost u muže nenahradí v manželství lásku. Kdyby mě Luke miloval, už by dávno zavolal. Nezavolal. Teď je na mně, abych posbírala zbytky svého života. Není to Lukeův problém, Cashi, ale můj.“

Cash políbil Carlu na čelo, opětoval její stisk a řekl tiše: „Zlato, jsem si stejně jistý, že tě Luke miluje, jako že tě miluju já.“

„Nebuď,“ zašeptala hlasem rozbolavělým potlačovaným citem. „Jen mě rozbrečíš. Moc se mi po něm stýská. Je to jako umírání, když vím, že on – že ne – že mě ne…“

Zachvění, které projelo Carliným tělem, se okamžitě přeneslo na jejího bratra. Objal ji pevněji.

„Jen do toho a breč, zlato,“ řekl tiše Cash, zavřel oči, položil tvář do Carliných vlasů a přitiskl ji k sobě. „Breč za nás za oba. A za Lukea. Za toho plač nejvíc, protože on nejvíc ztratil.“

Dlouhou dobu Cash objímal sestru, zvolna ji hladil po vlasech a nechával ji vyplakat všechna ta léta snů, které se neuskutečnily. Když se konečně zklidnila, políbil ji na tvář a pustil.

„Nevím, co s tím udělám.“ Vytáhl z kapsy kapesník a setřel Carle slzy. „Ale vím, co neudělám. Nevezmu dneska telefon a neřeknu Lukeovi, že jsi těhotná. Jednou jsem se mezi vás dva připletl a všechny nás to semlelo.“

Vložil kapesník Carle do ruky.

„Ale zlato, jak to na tobě začne být vidět, někdo se o tom určitě Lukeovi zmíní. Potom vypukne peklo.“ Cash zaváhal, pak tiše dodal: „Jestli mu to nepovíš do Vánoc, budu to za tebe muset udělat já.“

Cash však nevyjádřil slovy svou víru a vroucné přání, že Luke do té doby určitě Carle zavolá.

* 17

Z MacKenzie Peak skučel studený vítr, vítr přinášející příslib ledových plískanic nebo sněhu. Jeho poryv zastihl Tena v půli cesty mezi ubytovnou a stodolou. Sklonil hlavu, zvedl si límec kazajky z beránčí kožešiny a vstoupil postranním vchodem do stodoly. V místnosti, kam měl namířeno, byly kdysi uskladněny postroje tažných koní z ranče Rocking M. Teď tu bylo truhlářské nářadí – a muž, který s ním zacházel tak, jako čaroděj používá své nástroje při zaříkávání proti zlým démonům.

Těžké dveře byly zamčené od toho večera, kdy Carla McQueenová odjela z Rocking M. Poté co Luke do pozdních hodin pracoval na ranči, zůstával celé večery a značnou část noci zamčený v této místnosti, odkud se jekot elektrické pily zakusující se do dřeva ozýval do pauz mezi výkřiky zimního větru.

Ten byl jediný, kdo se odvažoval rušit Lukea v jeho doupěti. Poslední dobou už si alp i Ten dvakrát rozmyslel, než zvedl pěst a zabušil na dveře, přičemž se modlil, aby aspoň kousíček vánoční nálady pronikl do Lukeovy zatvrzelé hlavy.

„Telefon, Lukeu!“

„Vezmi vzkaz.“

„To jsem udělal.“

„No?“

„Cash chce vědět, jestli jsi neviděl Carlu.“

Jekot elektrické pily nenadále skončil.

„Cože?“

„Slyšels dobře.“

„Proč si myslí…“

„Jak to mám, sakra, vědět?“ přerušil ho Ten. „Když máš dotazy, jdi se zeptat Cashe osobně. Mě už sakra otravuje postávat ve studené stodole a řvát na chlapa, co je tak slepý, že nenajde vlastní zadek ani oběma rukama a se zrcadlem velkým jako úplněk!“

Luke prudce otevřel dveře a obdařil Tena zarputilým pohledem. Ten ho se zájmem opětoval.

„Zopakuj mi to ještě jednou, a pomalu,“ řekl Luke.

„Panebože, jak ty dovedeš dráždit,“ zamumlal Ten. „Poslouchej pozorně, šéfe. Volá Cash McQueen. Carla se ztratila. Zřejmě si myslí, že jela sem.“

„Den před Vánocemi?“

„Možná veze honákům cukroví.“

Luke obdařil Tena nevěřícným pohledem.

„No, před pár lety nám cukroví přivezla,“ řekl Ten drze. „Třeba se to rozhodla zopakovat. Proč by se jinak trmácela až sem?“

Luke vyšel z místnosti, zabouchl za sebou dveře, zamkl je, klíč strčil do kapsy a vydal se do domu. Kuchyňský telefon byl vyvěšený, čekal na něj.

„Cashi, co se sakra děje?“

„Já doufal, že mi to řekneš ty. Musel jsem přenocovat v Novém Mexiku. Když jsem se vrátil, našel jsem od Carly dopis, kde stojí, že má něco na práci v Rocking M. Tak jsem zavolal, ale Ten říká, že tam není.“

„Kdy odjela?“

„Měla být na ranči už před pár hodinami,“ řekl Cash bez okolků.

„Třeba se rozhodla jet někam jinam.“

„To by zavolala a nechala mi vzkaz na záznamníku.“

Luke vycítil za zády Tenovu přítomnost. Otočil se a strčil sluchátko do ruky předákovi.

„Mluv s Cashem,“ řekl Luke stroze.

„Kam jdeš?“

„Zkontrolovat jižní silnici, jestli tam nejsou stopy po nějakém mrňavém náklaďáku. Jestli se nevrátím za deset minut, budeš vědět, že jsem našel stopy a jel dál.“

„Kam?“

„Do September Canyonu.“

Bahnitá voda se rozstřikovala pod pneumatikami velkého pickupu, když Luke nezvyklou rychlostí překonával brod Picture Wash. Namlouval si, že tak uhání, protože mu dělá starosti, že je Carla sama v opuštěném kaňonu, když se blíží bouře. Jenže té racionální lži nevěřil. Jel, jako by měl za patami celé peklo, protože se bál, aby odtud zase neodjela dřív, než tam dorazí.

Kam ten spěch, kovboji? ptal se sarkasticky sám sebe. Nic se nezměnilo. Nic se nemůže změnit. Nemůžeš mít Carlu a Rocking M současně. Tím to začíná i končí.

Neexistovala jiná odpověď než síla Lukeových rukou, udržujících velký náklaďák na hrbolaté cestě v rychlosti, které jen málo scházelo do překotnosti. Odbočku do September Canyonu vzal kontrolovaným smykem, až se vůz otřásl.

Lukem projela úleva, když uviděl Carlin maličký pickup zaparkovaný u shluku pinií. Zastavil opodál, navlékl si bundu a rychle vykročil směrem k převisu. Sytě zlaté světlo pozdního odpoledne šikmo dopadalo do kaňonu, zvýrazňovalo každou, i sebemenší prasklinu v útesech a každičké drobné narušení půdy, takže země vypadala jako čerstvě stvořená,

Nikde nebylo ani stopy po tom, že by Carla od srpna byla pod převisem. V ohništi nebyl čerstvý popel, ani nové stopy u studánky s čistou vodou, ani spací pytel rozprostřený a čekající na noc, která záhy padne.

Měl jsem pravdu. Nemá v plánu tady zůstat.

Toto nepříjemné zjištění projelo Lukem jako studená břitva strachu. Byl to iracionální pocit, ale nedalo se mu vzdorovat.

Tak snadno jsem ji mohl propást. Proč mi neřekla, že přijede? Proč jela autem až k Rocking M a ani neřekla nazdar?

Sotva se mu tyto otázky zformovaly v hlavě, už tu byly odpovědi, ozvěny léta a vášně, která nikdy neměla být, Carlin hlas, který na něj donekonečna volal a strašil ho ve snech: Vzpomínej, jaké to bylo, když jsem tě milovala. Pak za mnou přijeď, Lukeu. Budu na tebe čekat a milovat tě.

Jenže on za ní nepřijel. Místo toho se odebral do staré sedlárny. Tam přenášel své stesky, svou bolest a své marné sny do lesklých křivek dřeva, kusů nábytku zdobících rodinný život, který nikdy nepozná.

Kaňonem se honil vítr, vítr studený dálkou a zimou, vítr kvílející nad prázdnou zemí. Převis vítr zachytil, ztlumil, uhladil, přeměnil ho v hlasy hovořící na pomezí zvuků a snů, mužský a ženský, propletené a vznášející se mezi ohněm a deštěm, jejichž výkřiky naplnění se třpytily ve tmě.

Zčistajasna Luke pochopil, proč se Carla neutábořila pod převisem. Nedokázala by snášet jeho kypící ticho– neticho o nic víc než on.

Trvalo jen pár minut, než Luke našel stopy, které po sobě Carla zanechala, když se ubírala kaňonem. Její šlépěje sledovaly značky, které tu zanechala v srpnu. Všechny ostatní stopy její předchozí návštěvy smyl déšť. Luke šel rychle, bojoval s nutkáním utíkat, dohnat tu dívku, která po sobě v September Canyonu nezanechala nic víc než křehkou linii stop, jež nepřežijí příští zimní bouři.

Plný úzkosti, kterou nechápal ani nedokázal ovládnout, šplhal Luke na úzký výběžek skal a suti, odkud byl výhled na celý kaňon. Nahoře nikdo nečekal, žádná dívka s modrozelenýma očima a úsměvem, který nutil muže snít o tom, že s jednou jistou ženou uzavře manželství, bude mít rodinu, sledovat, jak jejich děti vyrůstají a čelí výzvám krásné, neochvějné země.

„Carlo?“

Neodpovědělo mu nic než umanutý vítr.

Luke se rychle rozhlédl po Carliných stopách, ale žádné nenašel. Tam, kde nebyl na povrchu štěrk, byla pevná skála. Rozhlédl se kaňonem na jednu stranu, pak na druhou, pak zase zpátky. Nikdo nebyl na dohled. Sešplhal po druhé straně skalního výběžku dolů. Nebyly tu navršené žádné kameny, které by vyznačovaly cestu, nic nenasvědčovalo tomu, kterým směrem se Carla vydala. Kdyby po sobě zanechala stopy, syté boční světlo zapadajícího slunce by je zvýraznilo, vyvstávaly by jako praporky.

„Krucinál, Carlo,“ mumlal a netrpělivě přejížděl pohledem okolí, „vždyť víš, že vydat se do terénu a nenechat žádné značky je…“

Hněvivá slova ustala, když Luke rychle a prudce nabral dech a už ho nevypustil. Bleskurychle otočil hlavu a znovu se zadíval do kaňonu. Tentokrát neviděl nic než skálu, borovice, sluneční světlo a stín. A přesto tam předtím cosi bylo, záblesk pravoúhlých a obdélníkových stínů, které byly v rozporu s jeho očekáváním. Geometrie přírody byla okrouhlá, křivky plynoucí nepředstavitelným časem. Geometrie člověka je hranatá, čára za čarou pochodující časem pečlivě děleným. Viděl prve stopu člověka, ne kaňon.

Opatrně znovu otočil hlavu. Tam, právě v cípu svého zorného pole, zahlédl pravoúhlé a obdélníkové stíny, začleněné mezi půvabnými křivkami September Canyonu. Jen nezvyklý úhel dopadajícího slunce mu umožnil spatřit dům v útesu, neboť byl zacloněný stromy a zahnízděný v jednom z mnoha postranních kaňonů vybíhajících ze September Canyonu. Lukeovi přejel po zádech mráz, když si uvědomil, že se dívá na trosky skalního obydlí, které bylo staré už v době, kdy Kolumbus vyplul do Indie a místo ní nalezl Nový svět.

A v těch kamenných ruinách hořel skrytý oheň, z nějž stoupal tenký závoj kouře k oblakům na obloze.

Tak jako před ním Carla vykročil i Luke směrem ke zřícenině. I když věděl, že tam je, a pomáhalo mu syté šikmé světlo, bylo pro něj obtížné zříceninu lokalizovat, jakmile od ní odvrátil pohled. Zarazil se, zorientoval se podle rozložení kaňonu a vykročil směrem k troskám se sebejistotou muže zvyklého hledat si cestu divočinou po svém. Nezavolal na Carlu; vítr a ticho byly jediné hlasy, které ke skrytému kaňonu patřily.

Nalezl Carlu na samém okraji ruin, kde seděla v prastaré místnosti bez stropu. Ze stěn zůstalo dost, aby jí poskytly ochranu před pronikavým větrem. Ohníček, který si rozdělala, hořel jako kousíček slunce, zachycený v šeru zříceniny. Zírala do plamene, pravou ruku zaťatou v pěst. Slzy na jejích lících vypadaly jako stříbrný déšť, pomalé proudění smutku, z nějž se Lukeovi bolestivě sevřelo hrdlo.

„Bude bouřka,“ řekl hlasem chraplavým emocemi, jež nedokázal pojmenovat. „Neměla bys tady tábořit. Není to tu dost chráněné. Co kdyby ses vrátila se mnou?“

Carla se otočila a pohlédla na muže, jehož dítě jí rostlo v těle – na muže, jehož milovala.

Na muže, který o její lásku nestál.

„Ne, děkuju,“ odpověděla zdvořile. „Nechci se ti vnucovat.“

Lukeovu pokožku přejel chlad, který neměl nic společného s vířícím větrem.

„To je absurdní,“ řekl. „Víš, že na Rocking M jsi vždycky vítaná.“

„Nech toho.“

„Čeho mám nechat?“

„Lhaní. Na Rocking M nejsem vítaná a oba to víme. Ulevilo se ti, když ses probudil a zjistil, že jsem pryč.“

„Carlo…“

Lukeovi se sevřelo hrdlo a mlčení se protahovalo, zatímco ho Carla pozorovala modrozelenýma očima, tmavšíma, než si pamatoval. Pak se jí rty zvlnily úsměvem smutnějším než všechny slzy, co kdy viděl.

„Neboj se, Lukeu. Už se na tebe nepověsím. Konečně jsem dospěla. To, jak mě odstrkuješ, už mě unavuje stejně jako tebe to, že mě musíš odstrkovat.“

Znenadání se zasmála. Ten tichý, přerývaný zvuk Lukem škubl, ale ona to neviděla. Otevřela pravou ruku a upřeně se zadívala na úlomek prastaré keramiky, který jí spočíval v dlani. Luke snášel to ticho tak dlouho, jak jen mohl, pak položil jedinou otázku, na kterou si troufl: „Našlas to tady?“

Carla se krátce zachvěla, ale jenom tím dala najevo, že je si vědoma, že už není sama. Právě když Luke začínal uvažovat, zda mu odpoví, promluvila nevýrazným, bezbarvým hlasem.

„Tohle jsi mi dal před sedmi lety. Přinesla jsem to zpátky na místo, kam to patří. Kruh se uzavřel.“

Luke měl pocit, jako by se mu svět rozpadal pod nohama. V minulosti vždycky věděl s nevyslovitelnou, absolutní jistotou, že se Carla vrátí k němu na Rocking M, přinese s sebou slunce a smích a klid. Naučil se s tím počítat, střádal si vzpomínky na ni, jako když skrblík počítá klenoty, s vědomím, že jednoho krásného dne zvedne oči a ona tu zase bude s pohledem plným lásky, kterou nikdy nebyla schopna skrývat.

Zjištění, co se stalo, se do Lukea zařízlo jako ledová čepel, protínalo ho to a současně zmrazovalo, uvědomoval si, že až do téhle chvíle nikdy nepoznal skutečnou bolest. Carla se vrátila, ale ne k němu. Zase odejde.

A už se nikdy nevrátí.

„Prodávám ranč.“

Zděšena Lukeovými slovy Carla vzhlédla, znovu se k němu obrátila. Bolest, kterou viděla v jeho zlatých očích, v ní budila pocit, jako by ji rvali na kusy.

„Ale – proč?“

„Ty víš proč.“

S krátkým, úzkostným zvukem se Carla obrátila zpět k ohni, protože věděla, že už nezbývá žádná naděje. Všechny její sny, všechna její láska – všechno je zničeno.

„Cash ti neměl volat,“ řekla chraplavě. „Slíbil mi to až do Vánoc.“

Carliny prsty se sevřely kolem střepu keramiky. Bolest jí připomněla, proč přijela do September Canyonu. Rozpřáhla se, aby hodila prastarý střep zpátky do ohně.

„Ne!“ řekl Luke.

Pohyboval se šokující rychlostí. Sevřel její pěst ve své mnohem větší dlani, přinutil ji podržet jeho dar. Zvolna před ni poklekl a zvedl její pravou ruku ke rtům, přestože se bránila.

„Neopouštěj mě, sluníčko,“ řekl a políbil její štíhlé prsty. „Zůstaň se mnou. Miluj mě.“

Ta slova pronikla posledními baštami Carliny obrany, poučila ji, jak málo až do té chvíle věděla o bolesti. Nemohla dýchat, nemohla promluvit, jenom ji drtilo zjištění, že to všechno bylo k ničemu, všechna ta bolest, všechna osamělost, všechna léta stesku.

A teď tiskl rty k jejím prstům, prosil ji, aby zůstala, aby mu dala lásku, kterou v minulosti vždy odmítal. Teď, když Cash pověděl Lukeovi, že je těhotná.

Teď, když je láska nemožná.

Povinnost. Slušnost. Cest. Závazek. Ta slova byla studenější než vítr, masivnější než kamenné hradby September Canyonu. Ta slova ji drtila. Nemůže prožít s Lukem celý život a pořád přitom vědět, že není milována. Nedokázala by tak prožít ani okamžik.

„Nech mě jít, Lukeu,“ řekla Carla a hlas se jí lámal. „Nesnesu být tvým závazkem. Nesnesu vědomí, že jediný důvod, proč jsi za mnou přišel, je ten, že ti Cash řekl o mém těhotenství.“

„Těhotenství!“

Tmavý střed Lukeových zlatých očí se rozšířil šokem, který se nedal s ničím zaměnit. Hbitým pohybem jí rozepnul bundu.

„Copak on…“ Carle se zlomil hlas, když jí Lukeovy velké dlaně sjely od hrdla k bokům a objevovaly všechny změny, které na jejím těle vyvolaly čtyři měsíce těhotenství.

„Bože můj,“ opakoval Luke a pak znova, hlas se mu zadrhoval.

Jeho ruce se po ní zvolna pohybovaly, dotýkaly se jí v užaslém tichu, protože nedokázal promluvit.

„Cash ti to neřekl?“ zašeptala. Bála se odpovědi, a přesto se těm slovům nedokázala ubránit. Musí to vědět. Musí mít jistotu.

Luke zavrtěl hlavou.

„Tak proč – proč jsi sem přišel?“ zeptala se.

Zhluboka, chvějivě se nadechl a řekl prostě: „Musel jsem.“

Carla pozorovala Lukea nejistýma očima, bála se myslet, doufat. „Nechápu.“

S něhou, která Carlu rozechvěla, přejel Luke rty po lesklých stopách, které jí na lících zanechaly slzy. Bylo to poprvé, co ji políbil bez vyzvání. To zjištění bylo pro ni stejně ničivé jako něha jeho laskání. Bez přemýšlení zvedla ruku, aby ho odstrčila; nemohla snést pocit, že jí zase ublíží.

„Ne,“ řekl Luke chraplavě. „Prosím, neodstrkuj mě, sluníčko. Vím, že si to zasloužím, ale nemůžu – ach Bože, nesnesu, abych tě zase ztratil. Když mi Cash řekl, že jsi odjela na Rocking M, začal jsem šílet. Věděl jsem, že jsi jela do September Canyonu, ale nevěděl jsem proč. Doufal jsem – tolik jsem doufal, že se ke mně vracíš. A pak jsi mi řekla, že tady chceš nechat můj dárek a už se nikdy nevrátit. Uzavřít kruh. Tak jsi to myslela, ne? Odejít a už se ke mně nikdy nevrátit?“

Carla zvolna přikývla.

Luke zavřel oči a bojoval s emocemi, které se po něm sápaly. „Ještě před pár vteřinami,“ řekl posléze, „jsem si myslel, že jsem smířený s faktem, že můžu mít buďto rodinu, nebo Rocking M. Uvědomoval jsem si to už léta, ještě předtím, než jsem poznal tebe a Cashe. Snažil jsem se na to nedbat, protože tenhle ranč miluju víc, než jsem kdy stál o nějakou ženu.“ Sklonil ještě trochu hlavu, ochutnal slzy lesknoucí se na Carliných rtech a ucítil, že i jeho pálí oči. „Pak jsem se na tebe jednoho krásného dne podíval a uviděl ženu, se kterou chci mít děti…“

Hlas mu zněl sípavě, jak mu svíraly hrdlo emoce. Dlouhé, sladké vteřiny něžně přejížděl rukama po Carlině břiše, jako by hladil život uvnitř.

„Zapřísáhl jsem se, že nikdy neobětuji svou ženu a děti ranči,“ pokračoval. „Věděl jsem, co tahle země dělá se ženami. Slyšel jsem o tom, viděl to, málem mě to zničilo, když jsem byl malý.“

Rychle, přerývaně se nadechl a bojoval o sebekontrolu. „Pokaždé když jsem se na tebe podíval, připomněla se mi pravda,“ šeptal. „Mohl jsem mít ranč, nebo ho prodat a mít tebe. A tak jsem tě odháněl a dychtil po tom, aby ses vrátila, protože dokud ses vracela, mohl jsem mít tebe i Rocking M. Chápeš?“

Carla se pokusila promluvit, ale vyšlo z ní jen Lukeovo jméno, přerývaný zvuk stejně bolestný jako jeho hlas.

„Neplač,“ zašeptal a něžně, opakovaně ji líbal, jako by z ní mohl vypít všechen smutek svými rty a zbavit ji bolesti. „To nic. Když jsem pochopil, že už za mnou nikdy nepřijdeš, byla volba snadná. Můžu žít bez Rocking M, ale nemůžu žít s vědomím, že jsem ti ublížil.“

Luke zvedl Carle bradu, aby jí viděl do očí. „Kde chceš žít, až se vezmeme?“

„Na Rocking M.“

Bolest a divoká, planoucí naděje sevřely na okamžik Lukeovu tvář, než zavrtěl hlavou. „To bych od tebe nikdy nežádal.“

„Věříš, že tě miluju?“

„To, co jsi udělala, nemůže mít jiný důvod – tolik jsi mi toho dala, žádala tak málo a dostala ještě míň. Je mi to líto, malá. Zatraceně mě to mrzí. Zasloužila sis ode mě mnohem víc.“

Carla si přitáhla Lukeovu hlavu blíž, opětovala něžné polibky, které jí prve dal, a milovala ho tolik, až to bylo jako sladká bolest.

„Rocking M k tobě patří,“ šeptala mezi polibky. „Kdybych nemilovala ranč, nemohla bych milovat ani tebe. Ne doopravdy. Mohla jsem se do tebe školácky pobláznit. Mohl jsi mi učarovat. Mohl jsi mě fascinovat. Mohlo to být cokoli kromě lásky. Ale já miluju ranč a miluju i tebe.“ Náhle se usmála, až jí slzy v očích zajiskřily jako křišťály ve slunečním svitu. „Abych řekla pravdu, mělo by ti dělat starost, jestli si tě nevezmu kvůli Rocking M, ne jemu navzdory.“

„Sluníčko,“ řekl Luke přerývaně. „Chci, abys byla šťastná. Víš to jistě?“

„Stejně jistě, jako že jsem těhotná.“

Zavřel oči. „Máš z toho radost?“

„Ze jsem těhotná?“

Luke otevřel oči. „Ano.“

„Ach ano,“ zašeptala Carla, zakryla jeho ruce svými a přitiskla je k novému životu, rostoucímu jí pod srdcem. „A ty?“

„Nemůžu – nemám – nemám slov.“ Luke se sklonil a políbil její ruce, pak vyhledal teplejší místečko níž, pod ním se skrývalo jeho dítě. „Když jsi odešla, zavřel jsem se do stodoly a vyráběl kolébku a postýlku a houpacího koně pro dítě, které nebudu nikdy mít. A pak jsem udělal – houpací křeslo, abys – mohla…“ Hlas se mu zlomil. Pokusil se promluvit, ale vyšel z něj jen zjitřený šepot. „Díval jsem se na to křeslo – a snil, jak kojíš naše dítě – a věděl jsem, že nikdy – nikdy…“

Carla cítila chvění, které proniklo Lukeovým sebeovládáním, cítila palčivou horkost jeho slz na své kůži a objímala ho, až to bolelo. Dlouhé minuty bylo slyšet jen jeho přerývaný dech a její šeptaná slova lásky. Nakonec vstal a současněji zvedl a přitiskl ji k sobě tak těsně, jako tep vlastního srdce.

Pak shlédl do jejích jasných očí. Cítil, jak se v něm cosi tetelí jako východ slunce, jak ho to přeměňuje a osvobozuje od temnot minulosti, jak mu to dává vidinu budoucnosti krásnější než jeho dychtivé sny. Chtěl jí povědět o všem, co viděl. Dívku s tmavými vlasy a zlatýma očima a matčiným zářivým úsměvem, chlapce s něžnýma rukama a modrozelenýma očima a otcovou ležérní silou, muže a ženu, kteří se spolu dělí a budují a tvoří a vracejí životu dar, který od něj dostali.

Luke to viděl tuze jasně, tuze reálně, mimo všechny otázky a pochyby. Chtěl se o to s Carlou podělit, říct jí, že ani jeden z nich už nikdy nebude osamělý. A přesto ze všech darů, kterých se mu dostalo, ze všech pravd, které dosud nebyly dány a přijaty, mu na rtech vytanula jen jedna, když se k ní sklonil, neboť to byla jediná pravda, na které záleželo.

„Miluju tě, sluníčko.“