Ann Maxwell (Elizabeth Lowell)

MacKenzie-Blackthorn 3 - Vášeň a vítr

Diana Saxtonová vjela do zaprášeného dvora ranče Rocking M

a vypnula motor auta. První, co uviděla, byl ký jako vrata od stodoly, stojící na přední verandě. Ruce sejí mimoděk sevřely na volantu, a okamžitě tak prozradily její neklid v přítomnosti mužů obecně a velkých, dobře stavěných mužů obzvláště.

Vchodové dveře ranče se otevřely a zavřely. Další stejně velký, na první pohled tvrdý muž v džínech a vysokých botách vyšel z domu a vykročil směrem k Dianě; v ruce třímal geologické kladívko. Za ohradou nasedal právě třetí kovboj na koně. Muž byl tak mohutný, že vedle něj kůň vypadal jako poník pro děti.

Bože můj, pomyslela si Diana, copak tady není žádný chlap normálně velký? Vzápětí se však hrnuly další myšlenky. Nemůžu strávit celé léto v blízkosti těchhle mužů! Ale co, nebudu muset. Budu na nalezišti September Canyonu.

Někdo z domu zavolal. Diana poznala hlas Carly MacKenzieové a tiše vydechla úlevou, když se první velký muž při zvuku svého jména okamžitě otočil a zamířil dovnitř. Byl to Luke MacKenzie, Carlin manžel.

Dianu částečně opustila nervozita, když rozpoznala druhého muže. Cash McQueen byl Carlin nevlastní bratr. Mířil k Dianě a cestou zasouval geologické kladívko do smyčky na svém koženém opasku. Spěšně

vystoupila z auta. Během posledních několika let se naučila nedávat svoji nedůvěru k mužům - k mohutným mužům především - najevo, přesto se však stále nedokázala přinutit, aby setrvala delší dobu v blízkosti jakéhokoliv muže ve stísněném prostoru, obzvláště v autě.

Další zavolání z domu zastavilo Cashe dřív, než dorazil až k Dianě. Zamával na ni, řekl něco, čemu nerozuměla, a šel zpátky k ranči.

Náhlý rozruch za ohradou upoutal Dianinu pozornost. Kůň měl hlavu sklopenou mezi předníma nohama, hřbet nahrbený jako divoká kočka a skákal jako uvolněná pružina. Několikrát efektně vyhodil a svalnatý jezdec se nakonec v sedle neudržel. Dopadl na zem, překulil se na ruce a kolena a rychle vyskočil. Popadl uzdu těsně u udidla a začal koně jako bez rozmyslu prudce švihat bičíkem. Kůň ržál a vzpínal se, ale byl bezmocný, uzda mu bránila v pohybu.

Diana se nerozmýšlela ani vteřinu. Vyrazila k vystrašenému koni a přitom křičela na muže, aby přestal. Neudělala ani tři kroky, když muž ve světlemodré košili přeskočil ohradu, přistál jako kočka a už se hnal k surovému kovbojovi, přičemž s každým krokem zrychloval. Běžící muž byl menší a neozbrojený, stěží mohl být rovnocenným sokem obrovskému, svalnatému muži ohánějícímu se bičem.

Za Dianou bouchly dveře ranče a začali z nich vybíhat další muži. Jeden vyběhl ze stodoly, viděl co se děje a zakřičel: „Opatrně, šéfe! Bakerův bič má v sobě olověné jádro!“

Baker se otočil čelem proti Tennesseemu Blackthornovi, předákovi Rocking M. Baker si přehodil bič v ruce tak, aby byla silná kožená rukojeť otočená spíš jako hůl proti Tenovi. Když se jeho silná paže zvedla, Diana zaječela a muži vykřikli. Jen Ten nevydal ani hlásku. Zdolal posledních pár kroků k Bakerovi právě ve chvíli, kdy olovem zatížený bič udeřil.

Tennessee kolem sebe nemával pěstmi ani neuhýbal před ranou. Hřbet jeho levé ruky dopadl takřka nepostřehnutelně na Bakerovo zápěstí. Rotující bič se vymrštil a odletěl vzduchem. Zároveň zasadila předákova pravice krátký, ale prudký úder do Bakerovy srdeční krajiny. Tennessee se poté otočil, vrazil Bakerovi loket do břicha a uštědřil mu další ostrou ránu do šíje. Baker se složil k zemi a bylo po boji. Zůstal nehybně ležet na zemi celým obličejem v bahně dřív, než se bič, vyražený z jeho ruky, vůbec dotkl země.

Diana se zastavila a zůstala šokované a nevěřícně zírat na předáka Rocking M. Mamě se snažila pochopit, jak je možné, že muž, který je o patnáct centimetrů menší a o třicet kilo lehčí než jeho protivník, začal a skončil boj dřív, než stihl větší muž zasadit ránu. Jakoby z dálky vedle sebe zaslechla kroky Cashe a Luka, pohybujících se teď už mnohem pomaleji.

„Dobrá práce, Tene,“ poznamenal Luke.

„Amen,“ řekl Cash. Pak se obrátil na Luka: „Připomeň mi, abych se nikdy nepouštěl do rvačky s vaším předákem. Jde na to hodně od podlahy.“

Ten neříkal nic; místo řečí o zápase, který tu právě proběhl, se snažil spíš uklidnit vylekaného koně.

„Pomalu, holka. Jen klid. Nikdo ti neublíží. Pomalu… pomalu.“

Zatímco mluvil, přibližoval se ke zpocené, třesoucí se klisně. Když uviděl pramínky krve smíchané s koňským potem, zaklel, ale konejšivý tón jeho hlasu se ani na okamžik nezměnil ani přes hrubý obsah jeho slov. Pomalu uchopil otěže a začal klisnu prohlížet. Pod jemnými doteky Tenových rukou se zvíře začalo uklidňovat. Ani jednou se předák neohlédl na omráčeného Bakera. Tennessee věděl přesně, jak moc surového kovboje pošramotil, teď ho spíš zajímalo, jak dalece je zraněna klisna.

Cash si dřepl vedle Bakera a hledal zranění. Na první pohled nebylo nic vidět. Po chvíli Cash vstal a řekl: „Je mimo, ale pořád dýchá.“

Luke zavrčel: „Nějaká trvalá poškození?“

„Nic viditelného.“

„Chvíli nebude práskat bičem,“ řekl Ten, aniž odvrátil zrak od klisny. „Pravou rukou rozhodně ne. Zlomil jsem mu zápěstí.“

„Škoda že to nebyl vaz,“ řekl Luke. „Minulý týden jsi ho už přece varoval, aby koně nemlátil.“ Luke se otočil na Cosyho, který prve na Tena křičel, aby ho varoval před bičem. „Zajeď sem s náklaďákem. Dneska máš na starosti odpadky.“

„Kam?“ zeptal se Cosy.

„West Fork.“

„Šedesát kilometrů tam a šedesát zpátky. To je po těch nezpevněných cestách kousíček,“ reptal Cosy. „Za starých časů bychom vyhodili tu zdechlinu na hranici ranče a nechali ho šlapat do města.“

„Na Rocking M ne,“ řekl Luke, líně se protahuje.

„Můj pradědeček Čase MacKenzie jednou zabil chlapa za to, že mlátil koně.“

Diana pomalu ustupovala, pár kroků udělala pozpátku, pak se otočila a rychle pokračovala ke svému autu. Přestože se vědecky zabývala dějinami lidstva - přesněji řečeno dějinami Anasaziů - nebyla zvyklá na takhle syrově formulované přednášky. Nebylo jí milé připomenutí, že svrchní vrstva civilizace je poměrně tenká, dokonce i v moderní době, a že je obzvláště tenká u mužů.

Nemělo by mě to šokovat. Vím lépe než většina žen, jací jsou muži pod těmijejich košilemi a kravatami, vodami po holení a úsměvy. Divoši a psanci. Všichni do jednoho. Ničemové, co používají svou sílu proti těm, kdojsou slabší.

Do Dianiny mysli se znovu vloudil neodbytný obraz toho, co před chvílí viděla na vlastní oči - muž, kterému říkají Ten, skáče přes plot, vrhá se na velkého kovboje, sráží většího muže do bezvědomí několika prudkými ranami. Otřásla se.

„Diano? Co se stalo?“

Vzhlédla a spatřila Carlu, stojící na přední verandě s děťátkem v náručí.

„Jeden z mužů bil koně,“ řekla Diana.

„Baker.“ Carlina ústa, obvykle zvlněná úsměvem, se trpce stáhla. „Ten ho varoval.“

„Nejen varoval. Zbil ho do bezvědomí.“

„Ten? To se mu moc nepodobá. V životě jsem neviděla, že by ztratil nervy.“

„On je váš předák?“

Carla přikývla. „Jo, je to předák Rocking M.“

„Světlemodrá košile, černé vlasy, malý.“

„Malý?“ zeptala se překvapeně. „O Tenovi bych neřekla, že je malý.“

„Je o dost menší než Baker.“

„No, dokonce i Cash s Lukem jsou menší než Baker. Ale Ten měří nejmíň metr osmdesát. O kousek víc, myslím.“ Carla si stoupla na špičky a zadívala se k ohradě.

„Je v pořádku?“

„Má zlomené zápěstí.“

„Ten je zraněný? Ach můj bože, musím - “

„Ne Ten,“ přerušila ji rychle Diana. „Baker má zlomené zápěstí.“

„Aha.“ Úleva vystřídala v Carlině hezkém obličeji napětí. „V tom případě se o to Ten postará. Má zdravotnický kurz.“ Zkoumavě se podívala na Dianu. „Jsi nějak bledá. Není ti nic?“

Diana zavřela oči. „Jsem v pohodě. Byla to dlouhá cesta a silnice je hrbolatá. Teď už vím proč. Vrátila jsem se v čase o tolik let, kolik jsem ujela kilometrů.“

Carla se smíchem potřásla hlavou, pak si přesunula v náručí spící dítě a podala Dianě ruku. „Pojď dovnitř, dáš si kafe. Francouzsky pražená kolumbijská káva s trochou jávské, tak akorát, aby byla káva nejen silná, ale taky jemná.“

Diana vytřeštila oči. Tmavá modř jejích očí ostře kontrastovala s jejím bílým obličejem. „Já snad mám halucinace. Na starém Západě přece neměli francouzský praženou kávu, že ne?“

„Tak to nevím, ale tohle není starý Západ.“

„Už jsem tomu málem uvěřila,“ řekla Diana s myšlenkou na zločince, rvačky a muže rychlého a hbitého

jako smrtelně nebezpečná kočkovitá šelma. I v těch úvahách však následovala Carlu přes verandu do příjemně chladivé budovy ranče. „Z vašeho předáka by byl zatraceně dobrý psanec.“

„Za starých časů bylo hodně dobrých mužů psanci. Neměli na výběr. Tady nebyl žádný zákon, podle kterého by se dalo řídit.“ Carla se smála Dianinu výrazu.

„Ale neboj se. Staré zlé časy jsou pryč. Koukni se na dvorek. Je tam satelitní talíř, co nasává všechny možné signály z vesmíru. Máme televizi, videorekordér, rádia, CD přehrávače, osobní počítače, myčku nádobí, mikrovlnnou troubu, sušičku - hotový arzenál.“

„A kovboje, co se ohání bičem s olověným jádrem,“ zabručela Diana.

„To že Baker udělal?“ Diana přikývla.

„Bože můj, není divu, že Ten ztratil nervy.“

„Jaké nervy? Vypadal asi tak naštvaně, jako kdyby štípal dřevo.“

Carla nešťastně zavrtěla hlavou. „Chudák Ten. Poslední rok to má s šéfováním téhle bandy dost těžké.“

„ ,Chudák Ten‘ nevypadal, jako by si nevěděl rady,“ podotkla Diana polohlasem.

„Ranč je tak odlehlý, že je těžké přesvědčit dobré chlapy, aby zůstali. Nevím, jak bychom si bez Tena poradili. A teď, když jsme založili v September Canyonu muzeum primitivních anasazijských artefaktů, sjíždějí se sem davy lovců pokladů. Někdo musí ustavičně hlídat naleziště. Cash tam dohlížel, ale zítra odjíždí do And. Takovýhle nedostatek lidí jsme ještě nikdy neměli.“

„Tak do And? To je skvělé. Určitě je to zasloužená dovolená.“ Dianu potěšila myšlenka, že na Rocking M bude o jednoho obrovského chlapa méně.

„Cash nejede zrovna na dovolenou. Jeden jeho kolega si myslí, že je tam v jednom z těch bezejmenných žulových kopců mateřské ložisko. Něčemu takovému Cash nedokáže odolat.“

„Bezejmenný kopec?“

„Kámen a zlato. Náš předák Ten říká Cashovi žulový muž, ale tvrdí, že je to kvůli jeho tvrdé hlavě, a ne kvůli jeho lásce k dolování nerostů.“

Carla uložila nemluvně do staromódní kolébky vedle kuchyňského stolu. Dítě se pohnulo, otevřelo ospalá tyrkysová očka a znovu usnulo, jakmile začala Carla pomalu pohybovat kolébkou.

„Jakpak se tomu vašemu malému chlapákovi daří?“ zeptala se Diana něžně. Naklonila se k miminku, až se její krátké, zlatohnědé vlasy dotkly medového laku kolébky.

„Roste jako z vody. Logan bude přinejmenším stejně velký jako jeho táta.“

Diana hleděla do jemné tvářičky šestitýdenního miminka a snažila se představit si ho jako dospělého chlapa, stejně velkého jako Luke, silného a se strniskem vousů. „Musíš si toho malého psance rychle ochočit, jinak už nebudeš mít šanci.“

Carla se zasmála, ale vzápětí jí došlo, že to Diana myslí vážně. Krátce se na starší ženu zadívala a zavzpomínala přitom na přednášky, které vyslechla od doktorky Diany Saxtonové, umělkyně a archeoložky - ženy vyhlášené tím, že neměla o mužích zrovna valné mínění. Tenkrát Carla považovala všechny ty řeči za drby, ale teď už si tak jistá nebyla.

„Říkáš to, jako bych na to potřebovala bič a řetěz,“ podotkla Carla.

„To jsou běžné pomůcky při práci s divou zvěří, a do téhle kategorie muži rozhodně spadají. Velká škoda, že se bez nich neobejdeš, když chceš dítě.“

„Nejsou všichni chlapi jako Baker.“

Diana vydala zvuk, který mohl znamenat stejně dobře souhlas jako nedůvěru. Pak začala bříškem prstu jemně hladit tvářičku dítěte - opatrně, aby ho nevzbudila. Obdivovala drobounké, ale dokonalé řasy, ohrnutý nosík, plné rtíky, miniaturní prstíčky, spočívající na světlé pokrývce kolébky. Postupně si začala víc všímat kolébky samotné, toho, jak dokonale odpovídá struktura dřeva

jejímu tvaru, jak do sebe jednotlivé díly zapadají bez použití hřebíků, jak je dřevo vyleštěné do jemného saténového lesku.

„To je ale nádherná kolébka.“ Diana přejela něžně prsty po dřevě. „Úplné umělecké dílo. Kde jsi ji vzala?“

„Luke ji vyrobil. Má úžasné ruce, silné a jemné.“

Diana se znovu zadívala na kolébku a dítě, bezpečně uložené v jejím nitru. Snažila se nemyslet na to, jak moc by si přála vlastní dítě. Nezbytným krokem k početí je sex. K sexu musí žena muži věřit, že jí neublíží - muži, který je větší, silnější a svou podstatou surovější než ona. Diana přestala na sex myslet už před lety, myšlenka na dítě ji však pronásledovala neustále.

„Máš štěstí,“ řekla Diana tiše a znovu se dotkla konečky prstů světlé dečky, „že je na tebe a na Logana Luke hodný. Máš muže, jaký je jeden z milionu.“

Vstala a odvrátila se od kolébky, dřív než stihla Carla něco namítnout.

„Dneska asi kávu vynechám. Chtěla bych si do večeře vybalit věci.“

„Samozřejmě. Ubytujeme tě ve starém ranči, kde skladujeme všechny artefakty z naleziště. Prostě pojedeš po té cestě za stodolou. Na rozcestí se dáš vpravo. Starý dům je jen asi sto metrů za stodolou. Večeře je v šest. Klepat nemusíš. Prostě vejdi zadem. Jídelna je hned za kuchyní a do obou místností vedou dveře zvenčí. Přes týden jíme všichni společně. V neděli platí ,uvař si sám \ Ty budeš samozřejmě jíst s námi.“

Diana nahlédla do dlouhé, úzké místnosti hned za kuchyní. Celou jídelnu vyplňovaly dva obdélníkové stoly, sražené dohromady. Snažila se představit si, jaké to bude, jíst obklopená mohutnými mužskými těly. Byla to pro ni skličující představa. Zvolna se nadechla a konejšila se myšlenkou, že bude stejně skoro pořád v September Canyonu. Obrátila se zpátky ke Carle.

„Díky,“ řekla. „V šest se vrátím. V jedné ruce bič, ve druhé řetěz.“

2

Budík na Dianiných digitálních

hodinkách protivně pípal a rušil ji v soustředění. Odložila stoh očíslovaných fotografií z naleziště, nastavila budík na trochu později, protáhla se a uslyšela, jak jí zakručelo v břiše - žaludek už se těšil na večeři. I když měla hlad, nechtělo sejí opustit tichou samotu starého domu a mlčenlivou společnost starověkých artefaktů, kterých byly police v pracovně plné. Severním oknem procházelo šikmé světlo, prohlubující strukturu kamene a úlomků santalového dřeva, střepů nádob a slepovaných hrnců. Všechno v něm působilo, jako by to bylo prosycené tajuplnou září. Diana se nemohla dočkat, až zítra vyrazí do September Canyonu. Aťsi byly snímky, artefakty a eseje sebevíc přesné a vědecké, nemohly plně zprostředkovat složitost kultu Anasaziů, země a času.

Diana zvolna zamířila do koupelny, myšlenkami spíš v minulosti než v současnosti. Boční světlo, vnikající sem malým okénkem vysoko nad zemí, jí rozzářilo zlatavé vlasy a tmavším pramínkům propůjčilo sytý, saténový lesk. Oči, které se v přímém světle zdály safírové, měly ve stínu indigovou barvu. Přirozeně růžové hladké tváře a rty kontrastovaly s tmavohnědým obočím a hustou houštinou řas.

V dřívějších dobách by si Diana všímala své umírněné krásy a zvýraznila by ji řasenkou, zdravíčkem, rtěnkou a oblíbeným parfémem. V dřívějších dobách ano, ale teď už ne. Už nikdy nechtěla slyšet z mužských úst nařčení, že používá pasti a vábničky, aby přitahovala příslušníky opačného pohlaví a pak je dráždila a přiváděla k šílenství tím, co nemá v úmyslu poskytnout. Už nikdy se nechtěla ocitnout v situaci, kdy by měl muž pocit, že se může právem zmocnit toho, co mu podle jeho přesvědčení bylo nabídnuto - a pokud nebylo, mělo být.

Voda, mýdlo, pleťová voda bez parfému a pár tahů kartáčem na vlasy v krátkém, uličnickém účesu - a Diana byla připravená na večeři. Teskně zavzpomínala na deseticentimetrové podpatky, které nosívala, když učila na vysoké škole, aby ke svým sto padesáti centimetrům přidala další kousek skutečných ženských křivek. Jenže nosit deseticentimetrové podpatky k vytahanému bavlněnému svetru, do kterého by se vešel i chlap, a k vybledlým džínům, to by bylo směšné. Kromě toho jí obnošené, okopané pohorky, které většinou nosila, stejně přidávaly na výšku nejméně pět centimetrů.

A jí se bude hodit každý centimetr sebedůvěry, který je k mání.

„Mňaaauu.“

Diana za tím nečekaným zvukem prudce otočila hlavu k oknu.

Na větvi, která se zvenčí otírala o okno koupelny, stál hubený mourovatý kocour s jedním uchem ohryzaným. Přední tlapkou s nadějí dorážel na škvíru v pootevřeném okně.

„Ahoj,“ řekla Diana s úsměvem. „Tý tady bydlíš?“

Tlapka se zdvořile zataženými drápky znovu šťouchla do škvíry v okně.

„Je mi to jasné.“

Vytáhla okno tak, aby se kocour mohl protáhnout. Skočil dovnitř s lehkou elegancí, která jí kdovíproč připomněla předáka Rocking M, přeskakujícího ohradu, aniž zvolnil běh.

Kocour očichal Dianiny skrovné toaletní potřeby, přičichl k mentolové zubní pastě, kýchl, tiše zamňoukal

a škytl. Diana přejela dlaní kocourovi po zádech a potěšila se poddajným zaoblením zvířecího těla, které se o ni vláčně třelo. Zanedlouho se kocour začal zachvívat nespoutaným předením.

„Ty jsi zlatíčko,“ řekla Diana. „Smím si tě pochovat?“ Kocour jí to dovolil. Vlastně to vyžadoval.

„Propána, ty jsi těžký! Ovšem tlustý nejsi. Určitě jsi samý sval.“

Předení se zdvojnásobilo.

Diana si s veselým smíchem třela tvář a bradu o vibrující srst. Kocour se na oplátku protáčel, zvolna se k ní nakrucoval ze všech stran a užíval si tělesný kontakt. A přitom samozřejmě línal.

Diana pohlédla na šedivé a černé chlupy, uvízlé na tmavomodrém svetru, který měla na sobě. Pokrčila rameny. Třeba bude některý z chlapů alergický na kočky. To byla rozhodně lákavá představa.

„Tak pojď, kocoure. Schválně, jestlipak smějí kočkovité šelmy do jídelny?“

Zavírala okno koupelny a kocour se přitom přitulil a zavrtal hlouběji do její náruče. Maličko přitom vytasil drápky. S předoucím zvířetem v náručí prošla Diana v rychlosti starým domem, aby se ujistila, že je všude zavřeno - to pro případ, že by propukla bouřka, která o sobě dávala vzdáleným hřměním vědět už nejméně hodinu. Ložnice byla v pořádku - okna zavřená, postel ustlaná, přehoz natažený na manželském lůžku se starodávným čelem a zbrusu novými matracemi. Okno nad kuchyňským dřezem bylo zavřené. Pracovna se dvěma dlouhými stoly a nespočtem nádob, výklenků a polic byla tak uklizená, jak to bylo za daných okolností možné.

Diana nepřítomně přejela prsty po hladké ploše sekretáře a v duchu se ptala, jestli tento kus nábytku je stejně jako kolébka Lukeovým dílem. Tušila, že ano. Nábytek byl vyrobený s pečlivou důkladností a řemeslnou zručností, jaká se u moderních výrobků vidí málokdy.

V žaludku jí zaburácelo. Vymanila zpod kocoura zápěstí a podívala se na hodinky. Za dvacet minut šest. Bu

dík zase brzy spustí, aby ji upozornil, že se má vydat tam, kam sejí ani trochu nechtělo - do místnosti plné cizích mužů.

Když to stihnu brzy, možná budu moci popadnout talíř s jídlem a usadit se někam do kouta, abych nebyla ze všech stran obklopená divochy.

Muži, ne divochy, pokárala se v duchu automaticky, aby nebyla neslušná.

Ta část její mysli, která na slušné způsoby nedbala, však odsekla: Muži nebo divoši. Toje přece totéž.

Diana si vzpomněla nájemnou, pečlivě opracovanou kolébku a v duchu si k Lukovu jménu poznamenala otazník. V jeho případě existovala určitá možnost, že není divochem ani psancem za hranicemi slušné společnosti. Aspoň kvůli Carle v to doufala. Carla patřila k jejím oblíbeným studentům - bystrá, rychlá, horlivá, fascinovaná spletitou, záhadnou minulostí kmene Anasaziů.

Budík na hodinkách znovu zapípal. Kocour rozhořčeně šlehl ocasem.

„Máš pravdu, kocoure, ale jinak bych si nezapamatovala, že mám někde být. Jak se jednou pustím do práce s úlomky nádob a skicami nálezů, všechno ostatní jde prostě stranou.“

Kocour vydal rozladěný zvuk a uvelebil se pohodlněji v její náruči.

Diana za sebou zabouchla domovní dveře a zadívala se na úzkou pěšinu, která vedla od staré budovy k většímu, modernějšímu ranči. Nechtělo se jí do střetnutí s urostlými muži z Rocking M, a tak ještě chvilku otálela na schodech starého domu. Jehličnatý háj, který obklopoval původní ranč, ožil po dešti voňavým vánkem. Nad hlavou sejí valila mračna, a když jimi tu a tam projížděly oštěpy měděné zlatavého světla, vypadala divoká obloha, jako by ji podpíraly paprsky jasu. V dálce zaburácel hrom, i když se nikde na dohled nezablýsklo.

Zhluboka se nadechla a ucítila nervózní vzrušení, jakmile se její tváře dotkl bouřlivý vítr. Příliš dlouho

se zavírala v učebnách, kde vydělávala peníze, aby si mohla dovolit během dlouhých letních prázdnin zkoumat domovinu Anasaziů. Nespoutaný, starobylý kraj Four Corners ji lákal zpěvem o dávno zaniklém národu a kultuře, šepotem o záhadách zahalených stínem, o rozbitých artefaktech, čekajících, až je někdo slepí. Právě to ji přilákalo na ranč Rocking M - neodhalená minulost.

Diana se během krátké cesty k hlavní budově nepřítomně otírala bradou o kocouří srst. Když se vítr otočil, zanesl k ní lákavou vůni jídla a spolu s ní připomínku, že dnes neobědvala.

Dveře do jídelny byly otevřené. Diana nahlédla dovnitř, ale ještě tam nikdo nebyl. Z ubytovny za ohradou bylo slyšet, jak na sebe muži volají a probírají denní práci, blížící se bouři nebo líbeznou vůni večeře, vznášející se ve vzduchu. Diana tiše prošla jídelnou ke kuchyňským dveřím. Užuž začínala doufat, že se jí podaří popadnout talíř a najíst se o samotě - ale pak překročila práh kuchyně a ztuhla jako solný sloup.

Stál tam muž, obrácený zády k ní, cizinec se širokými rameny, která napínala černou látku košile. Dojem mužné síly ještě posilovala linie jeho zad, zužujících se ke štíhlým bokům; v uvolněném postoji vynikaly svaly a držení těla měl neznámý muž naprosto sebejisté. Na sobě měl černé džíny a nablýskané černé holínky.

Bože můj, je vysoký, vzpřímený a tvrdý jako kamenný útes. Není divu, že je sebejistý. Stačí, jen aby tam stál, a užje pánem světa.

Diana instinktivně ucouvla, ale jen se tím prozradila, protože narazila do kuchyňské linky.

„Carlo?“ ozval se muž a zvolna se otočil. Hlas měl hluboký, trochu drsný, ale současně jemný jako samet a temný jako jeho oblečení. Skláněl hlavu k čemusi, co držel v ruce. Vlasy měl černé jako uhel, drobně kučeravé, husté. „Můžeš mi pomoct?“

Diana užuž otevírala ústa, aby namítla, že není Car-la, ale to, co měla před očima, ji tak zaskočilo, že ne

byla schopna vydat ani hlásku. V mužových hubených, mozolnatých dlaních leželo stočené mourovaté koťátko. Kontrast mužné síly a křehkého kočičího tělíčka byl stejně šokující jako průzračnost mužových ledově šedých očí, které se na ni upíraly. Náhle si uvědomila, že už ho jednou viděla - za úplně jiných okolností.

„V-vy jste předák,“ vyhrkla.

„Většina lidí mi říká Ten. To je zkratka z Tennesseeho.“

„Vy - Baker - ten kůň…“

Ten se pozorněji zadíval na ženu, která stála před ním a skrývala neklid stejně nešikovně, jako se volnému bavlněnému svetru nedařilo zakrýt svůdné křivky jejího těla.

„Nemějte obavy,“ prohlásil Ten. „Baker už se nevrátí.

Neviděla jste Carlu?“

Diana zavrtěla hlavou, až se jí lehce rozlétly krátké, hedvábné vlasy. Tenovo chřípí se nepatrně rozšířilo, když do něj vnikla svěží vůně mýdla, slunečních paprsků a ženské pokožky.

„Mohla byste odložit na chvilku Drápá a pomoct mi s Čmuchalkou?“

„Drápá?“ zeptala se Diana a říkala si, jestli ji snad nešálí rozum.

„Toho mazanýho prevíta, co se vám šklebí a vmí v náručí.“

„Aha… kocoura,“ mrkla Diana dolů. „Tak Dráp, jo?“ Předák vydal souhlasný zvuk, který se podezřele podobal kočičímu předení. „Nejlepší lovec myší na Rocking M. Většinou je odměřený, ale hlazení ucítí na pět kilometrů. Podle toho, jak spokojeně se tváří, se ve vás

nespletl.“

Koťátko se zavrtělo, jako by se chtělo osvobodit. Dlouhé prsty se jemně sevřely a přidržely je, aniž mu ubližovaly nebo ho děsily.

„Klid, Čmuchalko. Ta rána se musí vyčistit, jinak skončíš jako mrtvá nebo třínohá, což je tady na venkově totéž. A to by byla škoda. Jsi nejhezčí kotě, co ten starej kocour zplodil.“

Diana, pobavená podívanou na muže s kotětem, uvolnila náruč. Dráp pochopil narážku, ladně seskočil na podlahu a zmizel kdesi v domě. Diana se bezděčně sklonila k Tenovým dlaním, zaujatá strádajícím koťátkem.

„Co je s ní?“

„Prostě dostála svému jménu. Čmuchalka. Buď ji klovla slepice, nebo na ni zaútočil jestřáb a ona se ubránila, nebo ji pokousal některý pes z ubytovny, nebo…“ Ten pokrčil rameny. „Na ranči se čerstvě odstavenému kotěti může přihodit ledacos.“

„Chudinka malá,“ zašeptala Diana a špičkou prstu pohladila kotě; teprve teď si všimla, že kožíšek na jeho levém boku je vyboulený otokem. „Co mám udělat?“ zeptala se.

„Držte ji a já jí to vyčistím. Za normálních okolností by se o to postarala její máma, ale ta vyrazila před týdnem na lov a už se nevrátila.“

Diana na okamžik vzhlédla a dostalo se jí dalšího pohledu diamantově čirých očí, orámovaných hustými černými řasami, jaké by mu záviděla každá žena. Řasy byly na Tenovi jediným náznakem jemnosti; zvláštním způsobem Dianu uklidňovaly.

„Ukažte mi, co mám dělat.“

Levý koutek Tenových úst se pochvalně zvedl v úsměvu. „Nastavte dlaně. To je ono. Teď přidržte Čmuchalku tady a tady, abych se dostal k boku. Držte trochu pevněji. Neublížíte jí. Ještě je ve věku, kdy je celá gumová a zvědavá.“

Tenhle popis Dianu rozesmál i v okamžiku, kdy se teplé, pevné prsty přitiskly k jejím, aby jí předvedly, jak velký tlak má na kotě vyvinout.

„Tak je to dobré. A teď pořádně držte.“

V tichu, které nastalo, zatímco Ten prohlížel kotě, slyšela Diana tlukot vlastního srdce a cítila jemné teplo Te-nova dechu, když se skláněl nad chlupatým kousíčkem života, který držela v rukou.

„Sakra, toho jsem se bál.“

„Čeho?“

„Budu to muset otevřít.“

Ten natáhl dlouhou paži ke kuchyňské lince. Teprve teď si Diana všimla otevřené lékárničky. Zvuk obalu, sundávaného ze sterilního jednorázového skalpelu, jí zazněl hlasitě jako blízké hřmění.

Šedým, všímavým očím Dianina úzkost neunikla.

„Seženu Carlu,“ řekl Ten rychle.

„Ne,“ opáčila Diana pohotově. „Nejsem choulostivá. No, aspoň ne moc choulostivá. Každý, kdo pracuje na odlehlých nalezištích, musí absolvovat kurz první pomoci. Prostě jen… to kotě je takové malé.“

„Zavřete oči. Všem se nám to tak usnadní.“

Diana zavřela oči a zadržela dech v očekávání, že uslyší bolestivý nářek kotěte, až se dá Ten do práce. Zvířátko však nereagovalo, až na nepatrné škubnutí. Diana zůstala stejně nehybná - tak nehybná, až vnímala nepatrné záchvěvy vzduchu zvířeného Tenovou rukou, pohybující se nad maličkou pacientkou. Slova, která pronášel ke Čmuchalce, zněla jako vmění kočičí mámy; nedávala žádný smysl, až na ten nejzákladnější význam - útěchu.

Následoval ostrý pach dezinfekce, slabé zašustění při odstraňování papírového obalu a lehký tlak v dlaních, jak Ten vymýval ránu.

„V pořádku. Už můžete otevřít oči.“

Diana se podívala dolů. Bok koťátka byl vlhký, zůstala na něm jen nepatrná ranka. Většina otoku zmizela, když Ten rozřízl a vyčistil bolák, vytvořený pod zraněním.

„Tm,“ ukázal jí Ten vítězoslavně ošklivý, slabě zahnutý předmět, který odstranil z rány. „Vypadá to na planou růži.“

„Bude už Čmuchalka v pořádku?“

„Myslím, že ano.“

Dlouhé prsty vklouzly pod koťátko a téměř pohladily Dianinu pokožku, když Ten přebíral zvíře z jejích dlaní. Dech se jí zadrhl, ale Ten si jí vůbec nevšímal.

„Pojď, Čmuchalko,“ řekl a levou rukou si přitiskl kotě k šíji. „Už jsi paní zdržela ažaž. Teď potřebuješ trochu spánku a NMP.“

„NMP? To je nějaký lék?“

Ten znovu zvedl koutek úst v úsměvu. „Něžná milující péče.“

Při těch slovech šimral Čmuchalku na čenichu dotekem jemným jako šelest. Po několika pohlazeních se kotě zatvářilo pobaveně a zároveň spokojeně. Během mžiku klesla Čmuchalce víčka přes jantarová očka. Následovalo drobné zívnutí, labužnické olíznutí miniaturního růžového jazýčku, a kotě už spalo.

Diana nevěřícně zírala na předákovu pevnou dlaň, ochranitelsky svinutou kolem spícího zvířátka, a vybavilo se jí, že tatáž ruka zlomila chlapovi zápěstí a pak ho uzemnila dřív, než vůbec stihl vykřiknout bolestí.

Předák každým coulem, to se k němu hodí. Ale to spící kotě taky.

3

Večeře byla na stole přesně v šest. Podle dávného zvyku se na opoz

dilce nečekalo. Opozdilcem byl tentokrát mluvil telefonicky s šerifem. Jeho místo v čele stolu ni

kdo neobsadil, ale tím veškeré formality končily. Cash a Carla seděli naproti Dianě a Tenovi. Dianě se podařilo získat místo nalevo od čela stolu, a zajistit si tak, že bude sedět na kraji, a tudíž bude mít vedle sebe jen jednu osobu. I tak se cítila stísněně, protože tou osobou nebyl nikdo jiný než Ten.

Na jídelním stole se podle Dianina názoru nalézalo jídlo nejméně pro dvacet lidí. Naproti ní sedělo pět honáků. Bylo tu pohodlně místo pro dalších pět mužů a i sedm by se jich vmáčklo, ale ranč Rocking M trpěl nedostatkem pracovníků. Teď jich tu sedělo dohromady devět. Pak práskly domovní dveře, do jídelny vběhl další honák, kterému říkali Jervis, a vrhl se na mísu vepřových kotlet dřív, než vůbec dosedl.

„Kde je Cosy?“ zeptal se Jervis, když usedl a začal si vidličkou nakládat kotlety na talíř.

„Odvoz odpadků,“ řekl Ten.

Jervis zaváhal, rozhlédl se kolem stolu a naklonil se k Tenovi. „Baker, co?“

Ten zavrčel.

„Kdo mu promluvil do duše?“

„Já.“

L

„Jak to vzal?“

„Neslyšel jsem žádný stížnosti.“ Cash se zakuckal smíchem a kávou.

„Něco k smíchu?“ zeptal se Jervis.

„Ten vyřídil Bakera během šesti vteřin,“ sdělil mu Cash lhostejně a natáhl se pro omáčku. „Baker se ještě teď nejspíš diví, co ho praštilo.“

„Nemůžu tvrdit, že bych ho litoval.“ Jervis si navršil na talíř horu brambor, pak se otočil a přejel Tena pohledem. „Nenechal na tobě ani škrábnutí. Nejspíš jsi fakt takový zbojník, jak říkal Cash. Baker se pořád chvástal, jaký je rváč. Žvanil o chlapech, který zmlátil tak, že ještě měsíc čurali do pytlíku krev.“

Ten se letmo ohlédl po Dianě, než zmrazil Jervise pohledem. „Jervisi, co kdyby ses prostě ládoval a nechal konverzaci u večeře na Carle? Slečna Saxtonová je zvyklá na uhlazenou vysokoškolskou společnost.“

„Promiňte mi, madam,“ řekl Jervis schlíple směrem k Dianě.

„Kvůli mně se neomlouvejte,“ opáčila rychle. „Život na odlehlých nalezištích není taková selanka, jak si pan, ehm …“

„Blackthom,“ představil se Ten zdvořile.

„… Blackthom zřejmě myslí,“ dokončila Diana. „Pár drsných slov mě nesloží.“

„Ehm, jasně.“ Jervisovi se nedařilo vyhýbat se pohledem mezeře, vzniklé mezi Dianinou a Tenovou židlí, jejíž šíře bila do očí.

Ostatní zaměstnanci následovali očima Jervisův pohled. Tu a tam se někdo zašklebil, ale žádný z mužů nehodlal probudit předákův hněv neslušným konstatováním, že ta paní z univerzity lže, až se jí od půvabné pusinky práší.

Diana si jejich pohledů nevšímala, neboť se zasmušile soustředila na svou jedinou vepřovou kotletu a skrovnou porci brambor bez šťávy. Přestože měla obvykle zdravý apetyt, prázdný žaludek a Carlina kuchyně byla výborná, nemohla Diana dost dobře polykat. I když žádný ze

stolovníků nebyl tak mohutný jako Cash - a Luke ani nebyl v jídelně - připadalo jí, že se mezi těmi hrozivými, necivilizovanými a nevypočitatelnými chlapy přímo dusí.

„Slečno Saxtonová,“ ozval se znovu Ten. „Tak vy budete přes léto pracovat v September Canyonu.“ Pohlédl na ženu, která v té chvíli právě nenápadně odsouvala svou židli ještě dál od něj, a ospale protáhl: ,Jste přece slečna, že ano?“

Carla, zaskočená neobvyklým tónem, který zazněl v jeho zpravidla klidném hlase, vrhla na Tena letmý pohled. Pak si všimla toho, co už prve zaznamenali zaměstnanci - zvolna rostoucí mezery mezi Dianinou a předákovou židlí.

„Abych řekla pravdu,“ odpověděla Diana, „moji studenti mě většinou oslovují paní doktorko a přátelé mi říkají Di.“

„A jak vám říká manžel?“ otázal se Ten bezelstně.

„Nejsem vdaná.“

Jakákoliv jiná odpověď by Tena překvapila, což se nenamáhal zastírat.

„Paní doktorka Diana Saxtonová,“ pokračoval Ten,

„bude trávit většinu času na vykopávkách v September Canyonu. Mezitím bude bydlet ve starém domě, a to znamená, že vy, chlapi, byste se měli chovat slušně. Z ubytovny je do starého domu všechno slyšet. Každý, kdo dámu urazí, ode mě něco uslyší.“

„A ode mě taky,“ přidal se Luke. Odsunul židli a sedl si. „Pošlete mi sem ty kotlety, prosím.“ Pohlédl na Dianu, všiml si mezery mezi její a Tenovou židlí a pobaveně i tázavě pohlédl na předáka. „To ses před večeří nestihl osprchovat?“

Levý koutek Tenových úst se chápavě zvedl, ale předák neřekl nic.

„Kdy odjíždíš?“ obrátila se Carla spěšně ke svému bratru Cashovi. Netušila, proč se Diana odtahuje od Tena čím dál víc, ale vytušila, že by se cítila trapně, kdyby na to někdo přímo poukázal. Celkem vzato byli honáci

hodní chlapi, ale jejich humor byl stejně drsný jako nemilosrdný.

„Hned jak si po večeři zahrajeme poker,“ odpověděl Cash.

„Poker?“ zaúpěla Carla.

„Jasně! Říkal jsem si, že bych doktorce Saxtonové předvedl radosti sedmikaretního studu.“

Diana se zdvořilým úsměvem zvedla hlavu od talíře.

„Díky, ale jsem hrozně unavená. Snad někdy jindy.“ Honáci se zasmáli, jako by řekla vtip.

„Na té univerzitě se nejspíš neprobírají jen kosti a kameny,“ prohlásil Jervis, když smích ustal. „Určitě se tam taky učí zdravý rozum.“

Diana pohlédla na Carlu, která se smála.

„Můj bratr je, ehm, no…,“ Carle selhal hlas.

„Cash má zatracený štěstí ve hře,“ řekl Ten úsečně.

„Dokáže vás obrat do posledního pěťáku.“

„Je to tak,“ potvrdila Carla. „On se vlastně jmenuje Alexander, ale každý, kdo s ním někdy hrál karty, mu říká Cash.“

„Abych řekl pravdu,“ ozval se Luke, který si právě poléval kopec jídla omáčkou, ,jsem jeden z mála, kam až paměť sahá, kdo porazil Cashe v pokeru.“

Cash se nepatrně usmál a upřeně hleděl na svou večeři, jako by čekal, že se zvedne a odkráčí mu z talíře.

„Ovšem,“ pokračoval Luke, „Cash tenkrát podváděl.“ Cash prudce zvedl hlavu.

„Chtěl, aby Carla strávila léto na Rocking M,“ dodal Luke jakoby nic. „Takže ji zatáhl do sázky, že mu bude celé léto vařit. To samozřejmě vyhrál. Pak to otočil a pečlivě prohrál kuchařské služby své sestry se mnou.“ Luke přejel špičkami prstů po Carlině lícní kosti až ke koutku usměvavých rtů. Poté se obrátil ke Cashovi a tiše dodal: „Nikdy jsem ti nepoděkoval za to, že jsi mi Carlu takhle daroval, ale neuplyne den, abych za to nepoděkoval Bohu.“

Diana pohlédla na dva mohutné muže a ženu, která seděla úplně uvolněně mezi nimi, usmívala se a láska

k manželovi i bratrovi jí zářila z modrozelených očí jasněji než slunce. I láska obou mužů k ní byla stejně viditelná, takřka hmatatelná. Dianě se hrdlo stáhlo podivnou bolestí; teď už nemohla polykat vůbec.

„Doufám, že víš, jaké máš štěstí,“ řekla Carle. Pak bez varování vstala od stolu. „Bohužel jsem tak unavená, že nemůžu ani jíst. Kdybyste mě laskavě omluvili, půjdu brzy spát.“

„Samozřejmě,“ řekla Carla. „Kdybys později dostala hlad, prostě přijď zadem a dej si cokoliv, na co budeš mít chuť. Ten to dělá každou chvíli.“

„Díky.“ Diana už byla na odchodu, nemohla se dočkat, až opustí místnost plnou mužů.

Nikdo neřekl ani slovo, dokud nebyla Diana dost vzdálena z doslechu jejich hlasů. Pak se Luke otočil, zvedl obočí a zadíval se přímo na Tena.

„Jsi pro ni osina pod sedlem?“ zeptal se Luke. Nastalo úplné ticho, jak se všichni honáci naklonili,

aby vyslechli odpověď na otázku, kterou se žádný z nich neodvážil sám položit.

„Viděla mě sejmout Bakera,“ vysvětloval Ten. „Vyděsilo ji to, řekl bych. Pak jsem ji nechal podržet Čmuchalku, když jsem jí řezal ten bolák. Teď si asi myslí, že jsem něco mezi Attilou Bičem božím a Jackem Roz-parovačem.“

Luke zavrčel. „Mimochodem, dobrá práce. Myslím s Bakerem. S Čmuchalkou asi taky, Carla o to hloupé kotě měla strach. Co se mě týče, máme tady těch zatracených koček až moc.“

Luke pomalým pohybem vykryl lehký úder, který Carla směrovala na jeho rameno. Chytil ji za ruku, vtiskl na ni polibek a řekl: „Zlato, odteď usaď Dianu u stolu vedle sebe. Jestli si ta pěkná paní profesorka posune židli ještě kousek dál od Tena, budeme jí muset servírovat jídlo v kuchyni.“

Honáci vyprskli smíchem. Pár minut se ještě hovor točil kolem příliš plaché profesorky s nápadně modrýma očima a velmi pěkně zaobleným tělem. Jídlo mizelo ze

stolu a hovor se zpomalil. Po moučníku se vytratili i zaměstnanci. Cash si šel nahoru sbalit zavazadla, a zanechal tak Tena, Luka a Carlu o samotě nad posledním šálkem kávy, předtím než začne večerní práce - úklid kuchyně a účetnictví.

Ten si přemýšlivě zamnul bradu a poškrábal si přitom ruku o vlastní strniště. To mu bezpochyby v očích ostražité profesorky taky neprospělo. Což bylo hodně špatné - bylo to už dávno, co ho nějaká žena zaujala tolik jako tahle, s těma vyděšenýma očima a tělem, které by svedlo i svátého.

„Jak chceš rozdělit Bakerovu práci?“ zeptal se Luke předáka.

„Můžu převzít pronajaté pastviny na rozhraní, ale to pak zůstane Fire Canyon bez hlídání.“

„Já si vezmu pastviny a pošlu Jervise tábořit přes týden do Fire Canyonu a na víkendy do September Canyonu.“

„To budeš mít hodně dlouhé dny,“ poznamenal Ten a letmo pohlédl na Carlu. Věděl, že Luke se snaží trávit co nejvíc času s manželkou a novorozeným synem.

„Ty je budeš mít ještě delší,“ řekl Luke. „Od zítřka velíš vykopávkám v September Canyonu.“

„To může dělat Jervis. On s těmi univerzitními typy vychází fakt dobře. Když ho posloucháš, nikdy bys to do něj neřekl, ale než začal dělat na ranči, učil v Orego-nu matyku.“

„Do tebe by to taky nikdo neřekl, když tě poslouchá,“ odsekl Luke. „Ale já náhodou znám jistého předáka, co se domluví třemi jazyky a dodneška mu po nocích volávají činovníci, co potřebují poradit s nějakým zádrhelem.“

Ten neodpověděl.

„Ale budou si prostě muset počkat ve frontě,“ pokračoval Luke. „Momentálně máš dost starostí v September Canyonu.“

Ten zpozorněl, aniž se pohnul. Luke si toho všiml a zlehka se pousmál.

„Čekáš na nalezišti nějaké problémy?“ zeptal se Ten. Luke pohlédl na Carlu. „Neslyším Logana brečet?“

zeptal se.

„Co kdyby ses došel podívat?“ navrhla Carla.

Pohled, jímž Luke obdařil manželku, bez obalu sděloval, že si nepřeje, aby slyšela to, co se chystá povídat Te-novi. Její oči mu jednoduše sdělily, že bez dobrého důvodu nikam neodejde. Zdráhavé se pousmál, ale když se otočil k Tenovi, úsměv ho opustil.

„Volal šerif,“ řekl Luke. „Ve Four Corners se pohybuje skupina lovců pokladů. Kopou přes týden a vyhýbají se víkendům, kdy se v odlehlých částech pohybuje víc lidí. Jsou to profesionálové a jsou ostří.“

„Jak moc ostří?“

„V Utahu pochroumali pár lidí. Správa parku to tutlá, ale rangeři z odlehlejších částí teď chodí ozbrojení. Stejně jako ti lovci pokladů.“

„Mám odjet na naleziště hned?“ zeptal se Ten.

„Ne. Jeden z šerifových mužů v té oblasti neoficiálně táboří. Ale zítra časně ráno musí zase vyrazit.“

Do jídelny jasně dolehl nářek nespokojeného děťátka. Carla položila ruku na Lukovo rameno a stiskem mu beze slov sdělila, že má zůstat sedět.

„Vyrazím před rozedněním,“ prohlásil Ten, sleduje pohledem Carlu spěchající z místnosti.

„To se paní profesorce nebude líbit.“

„Budu potichu, abych ji neprobudil,“ opáčil Ten suše.

„Nenamáhej se. Pojede s tebou. Ten její japonský prskolet by neujel ani pět kilometrů po pastvině, natož pak přes Picture Wash do September Canyonu.“

Ten se lišácky usmál. „V náklaďáku se mnou, to se jí bude líbit ještě míň. Nebo s námi pošleš Carlu s brokovnicí?“

„Ne,“ prohlásil Luke vesele. „Musí hlídat mě a mimino, to už jsou dvě práce na plný úvazek.“

„A jak to vypadá se sháněním zaměstnanců?“

„Dám vědět na všechny ranče v okruhu tří set mil,“ pravil Luke a protáhl si dlouhé paže nad hlavou. „Nezbývá nám než čekat. Jason Ironcloud slíbil, že přijde krotit koně, hned jak bude manžel jeho sestry venku z lochu. Do té doby sejí musí starat o ranč.“

„Za co je manžel zašitej - jako obvykle?“ zajímal se Ten.

„Opilství a výtržnost.“

„Takže jako obvykle.“ Luke souhlasně zamručel.

Ten si zamyšleně mnul zarostlou bradu. „Volal Nevada. Vrací se z Afghánistánu. Za pár týdnů bude doma.“

Luke pohlédl úkosem na Tena. „Pořád řádí?“

„Všichni Blackthomové jsou divocí. To dělá ta krev skotských horalů.“

„Jo. Psanci do morku kostí. Jako ty. Neděláš kolem toho žádný humbuk, ale jdeš si svou cestou a kašleš na to, co tomu říká zbytek světa.“

Ten jen řekl: „Pár let v partyzánské válce zklidní i toho největšího divocha.“

„Ty to musíš vědět.“

„Ano. Já to musím vědět.“

Luke přikývl a tiše řekl: „Najmi ho.“ Ten na něj pohlédl. „Díky. Máš to u mě.“

„Ani nápad, compadre. Z Bakera jsem měl vyrazit duši já, ne ty.“

Předákovou tváří se mihl lehký úsměv. „Bylo mi potěšením.“

Luke se tvářil zamyšleně. „Umí se Nevada prát jako ty?“

„Nepřekvapilo by mě to. Měl stejné učitele.“

„To je dobře. Můžete se spolu střídat při hlídání September Canyonu.“ Luke si povzdychl a unaveně si promnul šíji. „Víš, jsou dny, kdy lituju, že Carla ty zatracené ruiny vůbec našla. Jenom lidská síla na odrážení lovců pokladů nás stojí ročně tisíce dolarů.“

„Mohli bychom udělat to, co dělají někteří jiní rančeři.“

„A to je co?“

„Prodat některé artefakty, abychom měli na ochranu vykopávek.“

„Naleziště v September Canyonu je ve tvé části ranče,“ řekl Luke s kamennou tváří. „Chceš to udělat?“

Ten zavrtěl hlavou. „To vám radši ty pozemky vrátím, než abych prodal nálezy. Neboje daruju státu, pokud ani jeden z nás nebude schopný uchránit vykopávky. Je mi jasné, že devadesát osm procent těch artefaktů není unikátních - univerzity a muzea mají plno anasazijských věcí, stejně dobrých nebo i lepších. Až se pořádně provede výzkum, nebude už žádný důvod, proč nedostat zpátky výdaje na kopání prodejem některých nálezů.“

„Ale?“ zeptal se Luke.

Ten sebou škubl. „Ale můj vnitřní hlas mi říká, že tyhle artefakty patří tam, kde se vyrobily a používaly a rozbily a opravovaly a znova používaly. Je to čiré bláznovství, ale já to tak cítím, a dokud si to budu moct dovolit, zůstanu bláznem.“

Luke pohlédl na Tena a tiše řekl: „Kdyby můj tatík ochlasta prodal část Rocking M někomu jinému než tobě, byl bych teď nešťastný a bez domova.“

Ten vstal a poplácal Luka po rameni. „Byl to férový obchod, compadre. Tenkrát jsem byl nešťastný a bez domova já.“

„Domov máš. A co ten zármutek? Pořád tě trápí?“

„Už jsem ho dávno překonal.“

„Tak proč ses znovu neoženil?“

„Jen idiot dělá dvakrát stejnou chybu,“ opáčil Ten sarkasticky. „A já nejsem idiot.“

„Musela být fakt kus.“

„Kdo?“

„Tvoje bývalá manželka.“

Ten pokrčil rameny. „Byla upřímná. To je dost dobré. Když sex vychladl, chtěla pryč. Tenkrát jsem s ní souhlasil. Příště jsem byl chytřejší, neoženil jsem se jen proto, že se ve mně vařila krev. Po pár týdnech se to opakovalo, jenomže tentokrát si to ta holka nechtěla připustit. Vycouval jsem z toho při první příležitosti.“

„To už je dávno. Byl jsi divoký kluk a běhal za holka-ma, které za moc nestály. Teď už jsi jiný.“

Ten zavrtěl hlavou. „Týs měl štěstí, Luku. Já ne. Ty ses ohledně manželství o něčem poučil, já se poučil jinak.“

Ten opustil místnost dřív, než Luke stihl odpovědět. Luke nehybně seděl, díval se za Tenem a poslouchal jeho vzdalující se kroky, dokud za Tenem tiše nezaklaply domovní dveře.

& 4

Cesta se klikatila přes pronajaté pozemky státního lesa a pak dolů

po příkrých svazích hornaté náhorní plošiny nacházely budovy ranče Rocking M. Země byla čím dál vysušenější a barva půdy intenzivnější. Rokle se prohlu

bovaly, kamenitých skalních stěn přibývalo a potoky a řeky se rozšiřovaly do rozlehlých, často vyschlých koryt, ubíhajících podél stěn velkolepých skalních kaňonů. Jalovce, pinie a pelyněk plnily vzduch čistou, štiplavou vůní. V hlubokých, chráněných rozsedlinách, kde pramenily drobné potůčky, rostla hrstka pravých borovic spolu s americkými topoly. Podél okrajů kaňonů křoví prořídlo, takže vyrůstalo v osamělých trsech. Pinie, jalovce, cedry a vysoká šalvěj se vyskytovaly v závislosti na nadmořské výšce nebo sklonu svahu.

Diana se zájmem sledovala měnící se krajinu a hledala rostliny, které byly znakem a základem anasazijské kultury - juky a pinie, meduňku a merlík. Na náhorních planinách se také dívala po porostu pelyňku, jenž rostl v místech, kde člověk zemi narušil a poté opustil. Pokaždé když se objevil další bezejmenný kaňon nebo se podél cesty otevřela další rokle, zadívala se na neprozkoumané území s touhou, kterou nedokázala zastírat.

„Nechte toho,“ řekl Ten nakonec. „Připadám si s vámi jako markýz de Sade.“

Diana se k němu překvapeně otočila. „Prosím?“

,

„Nebojte se. A to nemluvím o tom, jak se držíte kliky dveří, jako by to byla vaše poslední naděje na záchranu,“ pravil Ten procítěně a kradmo na ni pohlédl.

Diana se zarděla. Podívala se dolů a uvědomila si, že sedí nalepená na dveřích, jen aby byla co nejdál od Tena.

„Já - to není nic osobního,“ řekla napjatým hlasem.

„Jasně že není,“ opáčil Ten klidně. „Ale to není důvod, proč si připadám jako sadista. Mluvím o tom, jak koukáte na všechny ty kaňony. Je to, jako když se hladový dívá na jídlo, žíznivý na vodu a Luke na Carlu, když oba sedí v houpacím křesle a uspávají Logana. Jestli vám to udělá lip, můžeme zastavit a podívat se zblízka na to, co tolik milujete, ať už je to cokoliv.“

Tenova vnímavost Dianu zaskočila. Nečekala ji u něj. Jenomže Ten byl samé překvapení od první chvíle, co ho spatřila. Čím déle s ním byla, tím víc ji překvapoval.

„To je od vás moc milé, pane Blackthorne, ale obávám se, že pohled mi moc nepomůže.“

Jasné, ledově šedé oči si Dianu krátce změřily, pak se vrátily ke sledování cesty.

„Co by vám pomohlo, paní profesorko?“

„Kdyby se mi říkalo jinak, předáku,“ odsekla dřív, než si to stihla rozmyslet.

Koutek Tenových úst vyjel vzhůru. „Na formality si moc nepotrpím. Říkejte mi Ten.“

Diana mu to chtěla oplatit, pak se ale zarazila v obavě, že si Ten splete zdvořilost s vyzývavostí.

Vrhl na ni další rychlý pohled. „Jen do toho, nevyložím si to jako výzvu.“

„Prosím?“

„Jen do toho, požádejte mě, abych vám říkal Diano. Budu to brát, jako že jste milá, ne že hledáte trochu rozptýlení.“

„Ujišťuji vás, že ,trochu rozptýlení4nehledám.“

„To je mi jasné od chvíle, kdy jsem vás poprvé uviděl. Tak pusťte tu kliku a povězte mi, proč se díváte do krajiny, jako byste dávala sbohem jedinému příteli.“

„To jste vždycky tak upřímný?“

„Ano. To jste vždycky tak nervózní, když jste ve společnosti mužů, nebo jen se mnou?“

„Záleží na tom?“

„Jestli vám ležím v žaludku já, půjdu vám z očí hned, jak to bude možné,“ opáčil Ten ležérně. „Jestli jen prostě nemáte ráda muže obecně, tak bude jedno, kdo s vámi na tom nalezišti bude.“

Diana mlčela.

„No, z toho dovozuju,“ pokrčil Ten rameny, „že jakmile dorazí Nevada, přenechám September Canyon jemu.“

„Není to vámi,“ vypravila ze sebe Diana s námahou.

„Už vám někdy někdo řekl, že vaše lhaní stojí za starou belu? Máte ze mě strach od té chvíle, co jsem u té ohrady poučil Bakera o tom, co jeho kůň už dávno věděl - v boji je na tom chytřejší lip než větší.“

Diana zavřela oči a znovu v duchu uviděla rány dopadající neuvěřitelnou rychlostí. „Rychlý, silný a smrtonosný, to se taky počítá. Baker neměl šanci, co?“

„Jenom blbec, kůň nebo ženská by dali šanci chlapovi, jako je Baker.“

„Chcete říct, že jsem blbec?“

„Ne. A taky neříkám, že jste kůň.“

Vydala přiškrcený zvuk, který se podobal smíchu, a překvapila tím sama sebe.

Rychlým, kosým pohledem Ten zjistil, že Diana už nesvírá kliku tak křečovitě. Také si všiml, že modř jejích očí je hlubší a zářivější, než si původně myslel, a že křivka jejích úst je jako stvořená k tomu, aby sejí dotýkal mužský jazyk.

Diana zpozorovala stín dalšího nevelkého kaňonu, který se před nimi otevíral. Náznak smíchu, který prve zvlnil její rty, zmizel a zanechal po sobě toužebný stesk.

„Co tam vidíte?“ zeptal se Ten vlídně.

Slova pronikla Dianinou instinktivní obranou a dotkla se toho jediného, co si povolila milovat - anasazijského kraje se směsicí kopců, stolových hor, kaňonů, pískovců a břidlic, prudkých letních bouří a hlubokého ticha, kte

ré působilo, jako by se čas v pradávných kaňonech zastavil.

„Ten kaňon úplně napravo,“ ukázala Diana na místo, kde se na úpatí stolové hory rozevírala vrása.

„Má nějaké jméno?“

„Pokud vím, tak ne.“

„To jsem si myslela. Na Coloradské plošině jsou stovky takových kaňonů. Tisíce. A v každém z nich neujdete ani dva kilometry po vrcholu stolové hory nebo dně kaňonu, abyste nenašli nějaký odkaz Anasaziů, třeba rozbitou nádobu, kus zdivá nebo zřícenou kamennou stěnu.“

Ten vydal překvapený zvuk a letmo se po Dianě ohlédl.

„Je to pravda,“ obrátila se k němu. „Coloradská plošina je jednou z nejbohatších archeologických oblastí na světě. Někteří experti tvrdí, že je tam čtyřicet archeologických nalezišť na čtvereční kilometr. Jiní říkají, že je jich dokonce padesát. Všechna naleziště přirozeně nejsou tak významná, aby se prozkoumávala, ale už jen ten počet je úžasný. Například jenom v okrese Montezuma je sto tisíc archeologických nalezišť.“

Ten hvízdl mezi zuby. Dianu to chlapecké gesto překvapilo a zároveň pobavilo, protože bylo v naprostém rozporu s tím zuřivcem, který se porval s Bakerem, i s tichým mužem, jenž se s takovou péčí staral o nemocné koťátko.

„Kolik Anasaziů tady v okolí vlastně žilo?“ zeptal se Ten.

„Tady? To netuším. Ale kolem Montezumského údolí žilo okolo třiceti tisíc lidí. To je víc než dnešní populace. Se zbytkem Coloradské plošiny se to má stejně. V době, kdy anasazijská kultura vrcholila, živila tahle země víc lidí než dneska s moderní technologií dvacátého století. A v každém bezejmenném kaňonu,“ pokračovala Diana hlasem zastřeným emocemi, „je šance najít výjimečné ruiny, které vysvětlí, proč v téhle oblasti rozkvétala anasazijská kultura víc než deset století a pak prostě bez varování zanikla - jako by se lidé sebrali uprostřed oběda a pak odešli a nic si s sebou nevzali.“

„Tak co tedy hledáte? Řešení téhle staré záhady?“ Přikývla.

„Proč?“

Otázka Dianu překvapila. „Jak to myslíte?“

„O co vám vlastně jde?“ vyptával se Ten. „O slávu? Bohatství? Zajištěnou práci na nějaké univerzitě na Východě? O třídy plné studentů, kteří si budou myslet, že jste chytřejší než Pánbůh?“

„To vám tak vadí akademický svět, nebo jenom já?“ Ten zaznamenal ozvěnu své předchozí otázky a v du

chu se usmál. „Neznám vás tak dobře, abyste mi vadila. Jsem jen zvědavý.“

„To já taky,“ opáčila Diana upjatě. „Proto chci vědět 0 Anasaziích všechno. To, jak náhle zmizeli na vrcholu rozvoje své kultury ze skalních obydlí, je stejná záhada jako to, proč vlastně ve skutečnosti vyhynuli dinosauři.“ Kradmo pohlédla na Tena. Ačkoli sledoval hrbolatou, náročnou cestu, cítila, že jejím slovům pozorně naslouchal. Přestože obvykle nebyla sdílná, pokud šlo o její osobu, na Tenovi bylo cosi, co ji nutilo k hovoru - 1 kdyby šlo jen o to, aby si o ní udělal lepší představu, než dosud zjevně měl. Ne že by mu mohla jeho chladnost vyčítat; vždyť včera u večeře před ním málem

vlezla pod stůl.

Kontrasty a rozporuplnost v muži jménem Tennessee Blackthorn Dianu současně zajímaly i rozčilovaly. Chlap, který se dokázal tak surově a efektivně porvat, neměl co pečovat o nemocná koťátka. Muž, který s tak nenucenou zručností zvládal fyzické nároky velkého náklaďáku a zvětralé vozovky, se neměl co zajímat o něco tak abstraktního a neuchopitelného, jako bylo zmizení národa Anasaziů, a přesto o ně jevil živý zájem pokaždé, když na to přišla řeč.

Ale především - muž, který byl tak drsně chlapský, neměl co být tak vnímavý, aby postřehl její němou touhu po neprozkoumaných kaňonech. A ona si neměla co všímat bezvadné linie jeho profilu, vysokého čela a bohatých, kučeravých pramínků černých vlasů, hustých

černých ras, křišťálové průzračnosti jeho očí ani lehké smyslnosti rtů.

Diana byla podivně nesvá z toho, kam se ubírají její myšlenky. Znovu se zadívala z okénka, ale nedokázala se už vrátit k dlouhému mlčení uplynulých hodin v náklaďáku, kdy se snažila nemyslet na nic než na okolní území.

„Pokud jde o tu prestiž a zajištěné postavení vysokoškolského pedagoga,“ ozvala se Diana, zahleděná oknem ven. „Nejsem zrovna ideální zaměstnanec pro žádnou univerzitu, a už vůbec ne pro univerzitu na Východě. Nedokážu žít nikde jinde, protože moc miluju Coloradskou plošinu. V přednáškové síni plné studentů - ať už mě zbožňují, nebo ne - stojím proto, že díky učení mám peníze a čas na to, abych zkoumala anasazijskou kulturu přímo tam, kde kdysi vznikla; a pak můžu to, co vidím a poznám, oživit v kresbách.“

„Vy jste malířka?“

Krátké zlatohnědé vlasy se zavlnily a zaleskly na slunci, když Diana zavrtěla hlavou v němém nesouhlasu. „Fotím si naleziště, čtu archeologické zprávy a studuji předměty, které se našly. Pak to všechno zkombinu-ju s tím, co o Anasaziích vím, a vyrobím sérii kreseb naleziště, jak pravděpodobně vypadalo, když bylo ještě obydlené.“

„To je podle mě něco víc než pouhá ilustrace.“

„Věřte mi, že do pravého umění to má daleko. Moje matka je malířka, takže ten rozdíl poznám.“

„Vaši rodiče žijí v Coloradu?“

„Matka žije v Arizoně.“

Za normálních okolností by Ten hovoru na téma rodiče zanechal, zvlášť když z Dianina hlasu zaznělo jednoznačné varování, jenomže zvědavost, kterou v něm Diana Saxtonová probudila, se normálním okolnostem značně vymykala. Cítil z ní záblesky vášně a současně neobvyklou rezervovanost - spíš jakési zábrany než plachost. Ten znal pěkných pár plachých kovbojů. Ani jeden z nich by nedokázal vystoupit v místnosti plné li-dí a vypravit ze sebe jediné slovo, natožpak celou přednášku.

Diana nebyla plachá vůči lidem. Měla strach z mužů. Tenovi okamžitě došlo, že mužskou část lidstva dvakrát nemiluje. Nechápal ale proč.

„Co váš otec?“

„Co je s ním?“

Dianin hlas byl sice lhostejný, ale slabé napětí v jejím těle Tenovi neuniklo.

„Kde žije?“ zeptal se Ten.

„Nevím.“

„To kvůli němu nemáte ráda muže?“

„Na mou duši, do toho vám nic není.“

„Ovšemže je. Jsem muž.“

„Pane Blackthorne…“

„Tene,“ přerušil ji.

„Jestli nenávidím nebo miluji muže, to může být vám i všem ostatním mužům, které poznám, úplně jedno.“

„Ostatním mužům ano, s tím souhlasím, ale mně to jedno není.“

„Proč?“

„Protože se mnou o samotě strávíte příštích pět dní.“

„Cože?“ vyhrkla Diana a zůstala na Tena zírat.

„Jeden student si zlomil kotník, když lezl na stěnu kaňonu,“ řekl Ten. Mezi řečí se vyhnul náklaďákem potoku na jedné straně silnice a poté sesuvu půdy o deset metrů dál. „Další dostal práci v Illinois na indiánských mohylách. Ostatní tři můžou přijet jen o víkendech, protože přes týden pracují.“

„Takže?“

„Takže v September Canyonu zůstanu s vámi.“

„To není nutné. Už jsem byla na osamělých vykopávkách několikrát sama.“

„Na ranči Rocking M sama nebudete. Na nalezišti bude ve dne v noci ozbrojená hlídka.“ Ledabyle dodal:

„Pozor, tady to bude klouzat.“

Uvolněné držení Tenova těla se nijak nezměnilo, když udržoval náklaďák na kluzkém úseku cesty, kde z pís

kovce prorážely tenké vrstvy břidlice. Ty části cesty, které přecházely přes břidlicové útvary, byly v letním období průtrží mračen nesjízdné často i několik hodin či dní. Ani pískovec nepřinášel zrovna požitek z jízdy. Vlhký pískovec byl překvapivě kluzký.

„V okolí jsou profesionální lovci pokladů,“ pokračoval Ten. „Zpracovali už spoustu nalezišť. Když má někdo námitky, zpracujou ho taky. Luke a já jsme se rozhodli, že do September Canyonu nesmí nikdo bez ostrahy.“

„Proč mi tohle nikdo neřekl předtím, než mě najali?“ zeptala se Diana přiškrceně.

„Protože nám to šerif řekl až včera večer.“ Diana si něco polohlasem zabručela.

Ten na ni úkosem pohlédl. „Jestli to nezvládáte, řekněte mi to hned. Do večeře jsme zpátky na ranči.“

Mlčela. Stále se snažila vyrovnat s přívalem myšlenek a představ, jak bude s Tenem pět dní o samotě v odlehlém kaňonu.

„Kdybych si myslel, že to bude k něčemu dobré,“ pokračoval Ten, „dal bych vám čestné slovo, že se vás ani nedotknu. Jenže vy mě neznáte natolik, abyste mi věřila, takže asi nemá moc smysl, abych vám něco sliboval, je to tak?“

Diana neodpověděla.

Ten bez varování zastavil náklaďák uprostřed širokého úseku cesty. Zatáhl ruční brzdu a obrátil se čelem k nešťastné pasažérce.

„Tak co bude?“ zeptal se. „September Canyon, nebo zpátky na ranč?“

Diana se téměř v panice rozhlížela po krajině. Když jí Carla nabídla zaměstnání na léto, byla nadšená. Plat byl sice minimální, ale zato příležitost studovat nově objevené ruiny byla jedinečná.

A teď sejí to rozplývalo před očima jako déšť v poušti. Pohlédla na Tena. Napůl byla upřímně zděšená z vyhlídky na několik dní, které s ním stráví nepřetržitě o samotě. Napůl však vůbec zděšená nebyla - a to ji do jisté

míry děsilo ještě víc.

Diana zavřela oči, aby se od všeho oprostila. Co mám dělat?

Na mysli jí vytanula vzpomínka na Tenovy silné ruce, držící s nevýslovnou něhou koťátko.

Carla by mě sem určitě neposlala samotnou s mužem, kterému by nevěřila. Hned pak následovala další myšlenka: Můj otec nebyl nikdy k ničemu a k nikomu tak něžný. Stejnějako Steve.

Letitý zvyk přiměl Dianinu mysl odpoutat se od té neblahé noci, kdy se jednou provždy naučila nedůvěřovat mužům i vlastnímu úsudku. A přesto měla větší štěstí než mnoho žen, s nimiž od té doby mluvila. Všechny její jizvy byly jen uvnitř.

Mimoděk sejí vybavila myšlenka, která ji rozechvěla emocemi, jež nechtěla pojmenovat, a otázkami, jež jí připadaly nevhodné, i když zůstaly nevyřčené.

Byl by Ten k ženě stejně něžný jako ke koťátku ?

& 5

7en seděl a mlčky sledoval, jak se v Dianě sváří emoce - vztek, strach,

zmatek, zvědavost, touha. Překvapovalo ho, ja há pokračovat v cestě do September Canyonu. Chápal

její vášeň pro anasazijskou kulturu. I když Ten neviděl žádný důvod k obavám, ji určitě svíral velice reálný strach, pokud teď uvažovala o tom, že by se otočila zády k September Canyonu a opustila ho. Většinu žen by asi zpočátku znepokojilo, že budou delší čas o samotě s cizím mužem, ale jejich pudovou ostražitost by jistě zmírnilo vědomí, že jejich společník se těší respektu a důvěře svého okolí.

Tahle skutečnost ovšem pro Dianu zřejmě nic neměnila.

„Můžete o tom mluvit?“ zeptal se Ten nakonec.

„Prosím?“

„O vašem strachu z mužů. Může za to váš otec?“

Diana se střetla s pátravým pohledem Tenových očí a vycítila z něj pochopení, sílu vůle a touhu, aby mu důvěřovala.

Náhle se jí zmocnil svíravý pocit, že se po ní žádá něco, nač není připravená.

„Dejte mi pokoj,“ procedila Diana skrz zuby. „Na moje tajemství nemáte o nic větší právo, než má jakýkoliv muž právo na moje tělo!“

Mezi Dianou a Tenem panovalo okamžik napjaté,

k

elektrizující ticho; pak se od ní odvrátil a zadíval se do krajiny. Mlčení se protahovalo tak dlouho, až se zdálo, že motor náklaďáku, spuštěný na volnoběh, burácí ja ko hřmění. Když se Ten konečně otočil zpátky k Dianě, byla jeho tvář bezvýrazná, oči přivřené a z hlasu neznělo nic z té směsice emocí, kterou vykazoval předtím.

„Nejpozději za hodinu se ty mraky seběhnou a bude pořádný liják. Picture Wash pak už neprojedeme. Kdo bude na nalezišti v September Canyon, ten tam bude muset zůstat. Takže co bude, doktorko Saxtonová? Vzhůru k vykopávkám, nebo zpátky na ranč?“

Tenův hlas byl vyrovnaný, bezbarvý, zdvořilý. Bylo to, jako by sejí cizinec ptal, kolik je hodin.

Diana si trpce připomněla, že Ten opravdu je cizinec. A přesto jí až do této chvíle jako cizinec nepřipadal. Od okamžiku, kdy ji nechal podržet zraněné koťátko, choval se k ní jako starý přítel. Ani si neuvědomovala, jak … příjemná… je jeho přítomnost, dokud se to nevytratilo. Teď cítila absurdní nutkání vztáhnout ruku a dotknout se Tena, aby zahnala toho pohledného, sebejistého cizince, který s chladnou pozorností čeká, až odpoví, a přitom jí celou svou existencí říká, že ať už se rozhodne pokračovat v cestě nebo se vrátit, jemu osobně je to úplně jedno.

„September Canyon,“ řekla Diana po chvíli. Přes veškerou snahu nezněl její hlas tak klidně jako jeho.

Ten povolil ruční brzdu a znovu vyrazil.

Ticho, které bylo Dianě předtím tak milé, jí nakonec začínalo jít na nervy. Dívala se z okénka, ale přistihla se, že zas a znovu pokukuje po Tenovi. Namlouvala si, že ji fascinuje to, jak snadno a samozřejmě ovládá těžký náklaďák. Sama toho najezdila divočinou dost, aby dokázala ocenit jeho schopnosti. A právě ty schopnosti obdivovala, jak si tvrdošíjně v duchu opakovala - nikoliv hru jeho napjatých, vypracovaných svalů pod vybledlou černou košilí, kterou měl na sobě.

„Jste moc dobrý řidič,“ řekla.

Ten netečně přikývl.

Znovu nastalo ticho, protahovalo se, vyplňovalo kabinu, dokud Diana nestáhla okénko, aby slyšela aspoň svištění větru. Snažila se přesvědčit samu sebe, že jí mlčení nevadí. Koneckonců, byla to ona, kdo odolával už od úsvitu po dlouhé hodiny všem pokusům o hovor. Když jí Ten cestou něco ukázal nebo se zeptal na její práci, přikývla nebo stručně odpověděla. Sama žádné otázky nekladla.

Jenže teď, když tak o tom uvažovala, měla jednoznačně právo zeptat se Tena na pár pracovních záležitostí a vyslechnout od něj několik pracovních odpovědí.

„Bude vás rozptylovat mluvení?“ zeptala se nakonec.

„Ne.“

Stručně a k věci. Velmi pracovní. Velmi protivné. Diana se v duchu ptala sama sebe, jestli její předchozí stručné a věcné odpovědi připadaly Tenovi taky tak chladné a úsečné.

„Nechtěla jsem být prve nezdvořilá,“ řekla.

„Nebyla jste.“ Diana čekala.

Ten nic víc neříkal.

„Jak daleko je ještě k September Canyonu?“ zeptala se po chvíli.

„Hodinu.“

Diana vzhlédla k vrcholu stolové hory, na které rostly pinie, jalovce a cedry, rozčleněné ostrými obrysy juky. Mračna už vytvořila pevnou stěnu, jejíž základna byla tak temně modrá, až se zdála skoro černá.

„Vypadá to na déšť,“ poznamenala. Ten přikývl.

Znovu ticho, další kodrcání, další burácení namáhaného motoru náklaďáku s pohonem na všechna čtyři kola.

„Proč se tomu říká Picture Wash?“ zeptala se Diana, napůl podrážděně, napůl odhodlaně.

„Jsou tam piktogramy na skalních stěnách.“ Celých šest slov. Neuvěřitelné.

„Anasaziové?“ zeptala se. Ten zavrtěl hlavou.

„Žili tady další indiáni, když sem přišli běloši?“ vyzvídala Diana, i když velmi dobře věděla, že tomu tak bylo. Ten přikývl.

„Horští Utové?“ zeptala se, ačkoliv i tentokrát znala odpověď.

„Ano.“ Vyhnul se mase břidlice, která na cestě vytvořila kluzký jazyk.

Diana si úhybného manévru sotva všimla. Soustředila se teď na to, aby rozpovídala Tena, který byl náhle tak skoupý na slovo. Očividně to bude vyžadovat otázku, na kterou se nedá odpovědět jedním slovem nebo pokrčením ramen. Dostavila se inspirace.

„Proč vám říkají Tennessee?“

„Byl jsem nejstarší.“

„Tomu nerozumím.“

„Táta tomu taky nerozuměl.“

Diana vzdala slovní hru a zadívala se raději do krajiny. Náklaďák sebou škubal a cukal a smýkal se příkrými, stoupajícími serpentinami na výběžek stolové hory a posléze na její vrchol. Přes výběžek pokračoval dlouhý, mírný, rovný spád. Pinie a jalovce se míhaly kolem nich

spolu se šalvěji a dalšími suchomilnými křovinami.

Mezi piniemi a jalovci se náhle objevila mezera. Terén sice působil stále stejně, ale šalvěj tu rostla do výše hlavy i víc. Její stříbrošedé, pokroucené větve byly silnější než paže statného muže.

„Zastavte!“ zvolala Diana naléhavě.

Náklaďák se kodrcavě zastavil. Diana si rozepnula bezpečnostní pás a vyskočila z kabiny dřív, než se kamínky uvolněné brzdícími pneumatikami přestaly kutálet.

„Co se děje?“ Ten vylézal z náklaďáku. Diana neodpověděla. S očima přimhouřenýma zaujetím se dívala na zem, prodírala se trsy šalvěje, otáčela se a kroužila, přecházela po nezarostlých plochách jako člověk, který něco hledá. Byla tak zabraná do svého pátrání, že si vůbec

nevšímala škrábanců a oděrek, které jí drsné křoviny způsobovaly na nechráněných pažích.

Ten postával na okraji cesty. Původně ho napadlo, že Diana asi hledá trochu soukromí. Cesta z ranče byla daleká a kolem silnice tu nestály takové vymoženosti jako benzinová pumpa nebo veřejná toaleta. Teď se ovšem zdálo, že Dianu spíš zaujaly nezarostlé plochy mezi shluky šalvěje než hustší porost, který by jí nabízel větší soukromí a lepší úkryt.

Diana náhle bez varování padla na kolena a začala rýt v kamenité zemi. Ten ignoroval mlází, které se mu zachytávalo za oblečení, a rozběhl se k Dianě. Když byl tři metry od ní, vítězoslavně vykřikla a oběma rukama zdvihla čtvercový kámen. Hlína, která ulpěla na okrajích, a nečistoty odpadávající z povrchu kamene maskovaly jeho podivně pravidelný tvar.

„Podívejte,“ vykřikla a natahovala k Tenovi ruce s kořistí.

Prodíral se křovím vpřed, až byl těsně u ní. Odstrčil větev, která mu mířila do očí, narovnal se a podíval.

„Kámen,“ pravil neutrálně.

Diana si nevšimla, jak málo je nadšený. Sama byla nadšená dost za oba, a za náklaďák k tomu. Nevšimla si ani špinavých šmouh, které jí zůstaly na džínech, když otáčela kamenem tam a zpátky a čistila tu jeho část, která byla prve pohrbená v zemi. Po chvilce zvedla kámen proti paprskům slunce, procházejícím mezerou mezi větvemi šalvěje.

„Nádhera,“ zabroukala a prsty opatrně přejížděla po ploše kamene. Vnímala jemné změny povrchu, znamení, která byla spíš projevem rozumové činnosti než náhodného zvětrání. „Prostě… nádhera.“

Její hrdelní hlas lákal Tena tak, jak by to žádný kámen nedovedl. Dřepl si vedle ní a zadíval se zblízka na kámen, který ustavičně hladila, jako by byl živý.

Obrysy kamene byly příliš pravidelné, hrany příliš ostré na to, aby šlo o výsledek náhodného vývoje. Když na kámen dopadalo světlo v určitém úhlu, byly na něm

viditelné drobné důlky - stopy zanechané vytrvalými údery kamenného mlatu v ruce anasazijského kameníka. Kůže na Tenově rameni se při pohledu na ty hmatatelné značky, zanechané dávno mrtvým člověkem, napjala reflexem, který byl starší než kulturní výtvor v Dianiných rukou.

Ten bezděčně vztáhl ruku. Potřeboval se dotknout kamene, aby se utvrdil, že je skutečný. Hornina měla strukturu středně hrubého smirkového papíru. Důlky byly mělké, spíš nezřetelný vzor než pravé jamky. Kámen, z jedné strany chladný od země, z druhé strany vyhřátý sluncem a všude na svém povrchu poznamenaný stopami člověka, byl trvalým odkazem kultury známé jen z kusých výsledků archeologického bádání.

„Jak jste poznala, že to tady bude?“ zeptal se Ten.

„Žádné pinie ani jalovce.“ Diana pořád ještě obracela v rukou pozůstatek minulosti.

Ten se rozhlédl kolem sebe. Měla pravdu. Všude kolem sice rostla bujná šalvěj, ale v okolí padesáti metrů nebylo vidět jedinou pinii ani jalovec.

„Nerostou v místech, která byla narušená,“ pokračovala Diana a měřila si pohledem okolí šalvěje. „Když uvidíte takovéhle místo, tak je hodně pravděpodobné, že pod povrchem leží ruiny Anasaziů, zakryté časem, deštěm a větrem.“

Šedé oči se přimhouřily. Ten si vybavoval v duchu okolní krajinu.

„Na Wind Mesa roste hodně šalvěje,“ řekl po chvíli.

„Panebože, na obou stranách Picture Wash musí být stovky míst, jako je tohle. To, a taky celoroční dostatek vody jsou důvody, proč MacKenziovi před víc než sto lety právě tuhle zemi koupili.“

„Voda, a tudíž taky výskyt zvěře sem před tisíciletím přilákaly Anasazie. Lidské potřeby se nemění. Mění se jen to, jak je vyjadřujeme.“

Opatrně, jako když matka ukládá dítě do kolébky, položila Diana kámen zpátky na místo, odkud ho předtím vyzvedla, a zahrnula ho hlínou.

„Tohle je na celé krajině kolem Wind Mesa tak zajímavé,“ říkala při práci. „Dlouho jsme věřili, že řeka Durango byla nejsevemějším místem pobytu Anasaziů v Coloradu. September Canyon je důkaz, že jsme se mýlili.“

„Ne zas tak moc,“ podotkl Ten suše. „Říkáte to, jako bychom byli od řeky stovky mil. To nejsme. Jen to tak působí, protože se musíme motat po těchhle nesjízdných cestách kolem řek a kaňonů.“

Diana nepřítomně přikývla. Když se postavila, byla u Tena velmi blízko. Ani si toho nevšimla. Soustředila se na oblast vymezenou stříbřitou šalvěji a téměř dychtivě se rozhlížela po okolí.

„Tady mohlo být pole, spravované rodinou a zalévané zavodňovacím systémem, jaké Anasaziové uměli stavět,“ řekla. „Nebo to mohla být malá osada, postavená blízko zdroje dobré vody a potravy. Mohla to být anasazijská obdoba kostela nebo kláštera nebo pánského klubu. Mohlo to mít nejrůznější účel… a já pochybuju, že někdy zjistím, k čemu to přesně sloužilo.“

„Pročpak ne?“

Diana otočila k Tenovi modré oči, hluboké a temné jako bouře, k níž se schylovalo na západní obloze.

„Tenhle pozemek patří k ranči Rocking M,“ řekla prostě. „Soukromý pozemek. Luke MacKenzie už financuje výzkum a ochranu vykopávek v September Canyonu. Sotva si takovou štědrost může dovolit věčně.“

„Lukův společník s ním náklady sdílí, ale máte pravdu. Farmaření moc nevynáší. Náklady na ochranu celé Wind Mountain…“ Ten smekl svůj kovbojský klobouk a zase si ho prudce narazil. „Udělali bychom to, kdyby to šlo, jenže nemůžeme. Přivedlo by nás to na mizinu.“

Smutné porozumění v Dianině úsměvu vypovídalo o lítosti a smíření víc, než by dokázala jakákoliv slova.

„Ani stát si to nemůže dovolit,“ souhlasila a nepřítomně si otřela ruce o džíny. „Okresy, státy, federace - je jedno, na kterou úroveň státní správy se obrátíte. Prostě není dost peněz. Dokonce i na Mesa Verde, která slouží jako veřejná ukázka anasazijské kultury v plném

rozsahu, archeologové jen odkryli ruiny, zaměřili je a zase zakryli hlínou. Byla to jediná možnost, jak je ochránit před větrem, deštěm a lovci pokladů.“

Ten se rozhlédl po hrbolatém vrcholu kopce a tiše poznamenal: „Možná je to tak lepší. Ať už je pod zemí cokoliv, je to tam pohřbené stovky let. Pár dalších staletí nic moc nezmění.“

„Tady nejspíš ne,“ ukázala Diana na šalvěj. „Ale na skalách nebo na okrajích stolových hor, kde nejsou ruiny pohřbené, zvětrávají nebo je rozeberou lovci pokladů. Proto je práce v September Canyonu tak důležitá. Co se z něj nedozvíme teď, to už později pravděpodobně nebude dostupné. Ruiny se rozeberou, sbalí a odvezou do soukromých sbírek po celém světě.“

Lítost a zápal v Dianině hlase Tena dojaly. Užuž se natahoval, aby se jí dotkl gestem němé útěchy, ale zarazil se. Dotek muže, kterého se bojí, to by nebyla valná útěcha.

„Nepodceňujte tuhle krajinu, pokud jde o její ochranu,“ řekl Ten. „Šalvěj může znamenat prozrazení na Wind Mountain, ale tohle místo je zatraceně nepřístupné. Vede sem jen jedna cesta, a ta je polovinu času nesjízdná. Přes hory vede jezdecká stezka k September Mountain, ale o té ví jen pár jezdců z Rocking M a už léta ji nikdo nepoužívá.“

Diana se pomalu, téměř nedobrovolně zadívala na Tena. Soucit a pochopení z něj vnímala stejně jasně, jako prve kotě cítilo v Tenových rukou bezpečí.

„A pokud jde o to množství malých kaňonů, kde by se mohly ukrývat ruiny,“ pokračoval Ten, nespouštějící z Diany oči a pociťující, jak v ní zvolna vzniká důvěra,

„do většiny z nich nevstoupila lidská noha od časů Anasaziů. Utové se ruinám vyhýbali, protože mysleli, že jsou začarované. Dobytek se jim vyhýbá taky, protože malé kaňony jsou moc neschůdné, a tudíž tam nechodí ani pastevci. Co je skryté, to skryté zůstane.“

Tenův hluboký hlas obestíral Dianu svým jemným, sametovým zbarvením, hladil ji po duši a uklidňoval.

Hleděla do jeho čistých, hlubokých očí a cítila podivnou směsici dychtivosti a obezřetnosti, touhy a… blízkosti.

„A pokud některé ty ruiny nebudou nikdy objeveny, bude to tak špatné?“ zeptal se jemně. Mluvil pomalu, hleděl Dianě do očí a snažil se vyjádřit slovy něco, o čem ještě nikdy nemluvil. „Stejně jako Anasaziové vzešly i ruiny z času a ze země. Je jen správné, že některé z nich se vrátí ke svým počátkům, aniž by se jich dotkly jiné než anasazijské ruce.“

Svěží vzduch rozechvěl rachot hromu. Jeho zvuk pronikl do Dianina vědomí a přinesl s sebou závratný pocit déj? vu, překrývání realit, času - jako by někdo zamíchal neviditelný balíček karet, a to míchání znělo jako tlumené hřmění. Dech se jí zpomalil a pak zadrhl, když se v ní nashromáždil pocit děsivé jistoty: zná Tena z dřívějška, už s ním kdysi stála na vrcholu stolové hory, kráčeli spolu mezi piniemi v tichu a sluneční záři, spala vjeho objetí, zatímco blesky a déšť křísily zemi…

Pocit rychle pominul, ale zbyl po něm zmatek, třes a upřený pohled na muže, který měl být cizincem, a přesto jím nebyl. Znovu zahřmělo, blíž a naléhavěji. Zhluboka se nadechla živelné, nezapomenutelně vtíravé vůně borovic, jalovců a bouře. A času. Toho nejvíc. Vůně času a blížící se bouře.

Diana zavřela oči, zhluboka dýchala, plnila si plíce bouřlivým větrem a cítila, jak proniká do těch částí její bytosti, které držela pod zámkem už příliš mnoho let. Pocit svobody a zranitelnosti, který sejí zmocňoval, byl děsivý a osvěžující zároveň - jako by o půlnoci plavala nahá v jezeře.

„Bouřka se blíží,“ řekl Ten a odvrátil oči od Diany, protože kdyby se déle díval, jak do sebe vpíjí vítr, doteku by se neubránil. „Jestli se chceme dostat přes Picture Wash, musíme si pospíšit. Tedy pokud jste si to nerozmyslela.“

Diana otevřela oči. Spatřila mohutného muže, stojícího nehnutě a s hlavou odvrácenou; jeho silueta se ostře rýsovala proti slunečním paprskům a bouřkovým mrač

nům. Pak na ni pohlédl a oči mu v opáleném obličeji zazářily jako řez krystalem.

„Diano?“

Když z jeho úst uslyšela své jméno, projelo jí vzrušení od klíčních kostí až ke kolenům.

„Ano,“ řekla Diana a snažila se, aby to znělo věcně, ale nedařilo sejí to. „Užjdu.“

% 6

VPicture Wash bylo trochu vody, ale velký náklaďák z ranče ji

zdolal bez potíží. Stopy cákanců na druh Tenovi zvěstovaly, že nejsou jediní lidé, kteří dnes zamí

řili do September Canyonu. Rychle se rozhlédl kolem sebe, ale neviděl nic. Po celou cestu na jednoproudé ne-zpevněné silnici nikoho nepotkali, což znamenalo, že druhý vůz je stále před nimi.

Ten se zachmuřil, zahnul doprava a ujížděl podél okraje širokého koryta. Nebyla to tak docela cesta - jen náznaky vyjetých stop pneumatik v místech, kudy projela jiná vozidla. Nalevo od řečiště se rozevíraly další kaňony a ještě víc jich bylo vidět za úzkým říčním tokem, ale Ten se je nesnažil nijak prozkoumávat. Po pěti kilometrech zahnul doleva, do ústí kaňonu.

Diana se na něj tázavě podívala.

„September Canyon,“ řekl Ten. „Stolová hora, pod kterou se nachází, neměla původně jméno, ale od té doby, co pracujeme na nalezišti, jsme jí začali říkat September Mountain. Wind Mountain je teď za námi, před brodem.“

„Co je proti proudu?“

„Další údolí. Menší. Když půjdete dost dlouho proti proudu říčky, zúží se nakonec a zmizí ve skalní stěně, která je součástí stolové hory. Skoro všechna údolí jsou slepá. Jen jedno nebo dvě mají východ na vrcholu hory.

é

Jinak tvoří kaňony bludiště. Dokonce i s kompasem je tu těžké nezabloudit.“

Diana se rozhlédla, snažila se zorientovat. „Kde je Rocking M?“

Ten ukázal hlavou, protože potřeboval obě ruce na volantu. „Severovýchodně, na vrcholu velké stolové hory.“

„Vážně? Myslela jsem, že ranč je na okraji širokého údolí.“

Pousmál se. „To si myslí většina lidí, kteří dorazí na Rocking M ze severu. Nepoznáte, že údolí je vlastně stolová hora, dokud se neocitnete na okraji. Hory vás matou. Celá Coloradská plošina je taková.“

Diana zašátrala v kapse džínů, vytáhla geologickou mapu Spojených států a začala hledat nejasnou linii, která představovala cestu z ranče, po které teď jeli. Otřásání náklaďáku jí to značně ztěžovalo.

„Perspektiva je zvláštní věc,“ mrknul Ten do mapy.

„Když přijedete ze severu nebo z jihu, uvidíte úbočí hory, skály a rokliny a kaňony. Tam byli průzkumníci, když začali dávat místům jména - dívali se zespoda nahoru. Z toho úhlu neuvidíte Ohňové hory a zdálky všechno vypadá temně a pomíchaně, takže celé té oblasti se kdysi říkalo Černá plošina nebo Plošina Ohňových hor, v různých dobách různě.“

Diana složila mapu a odložila ji.

„Na druhou stranu,“ pokračoval Ten, „když přijdete z hor na konci teritoria, uvidíte vrchol stolové hory spíš jako široké údolí a pojmenujete je podle toho.“

„To se stalo na Rocking M?“

Ten přikývl. „Čase MacKenzie založil ranč na místě, kterému se začalo říkat MacKenzieův hřeben, což je úpatí Ohňových hor. Z jeho perspektivy vypadá stolová hora jako široké, klikaté údolí. Ale historicky je tenhle kus země na stovky kilometrů všemi směry Černá plošina, i když je to ve skutečnosti stolová hora. Pak do toho vstoupili španělští a američtí kovbojové, kteří stovky let překládali indiánské názvy a přidávali k nim vlastní - a teď tu máte noční můru kartografů.“

„Taky dost ztracených turistů.“

Levý koutek Tenových úst se pozvedl v nepatrném úsměvu. „Prostě si pamatujte, že September Mountain a Wind Mountain a všechny ty další, bezejmenné hory nejsou nic než úzké prsty, co se natahují z obrovské ruky zvané Černá plošina nebo MacKenzieovo údolí podle toho, z které strany přišel váš kartograf.“

„Už začínám chápat výhodu satelitních snímků. Je to jediný způsob, jak celou tu skládačku pochopit.“

Ten vrhl na Dianu kratičký, pobavený a pochvalný pohled. Náklaďák, sunoucí se rychlostí sotva osmi kilometrů za hodinu, nadskočil a zhoupl se na kamenitém, zužujícím se dně kaňonu. Diana neviděla nic, čím by se skalnatý kaňon, kam vjížděli, lišil od všech ostatních přítokových kaňonů, ústících do Picture Wash. Ústí September Canyonu bylo něco přes sedmdesát metrů široké a vyznačovaly je všeho všudy jen slabé náznaky stop pneumatik v písku. Skály byly místy narudlé, místy zlatavé od pískovce, který překrýval užší ložiska břidlice. Drolivá břidlice tvořila u úpatí pískovcových skal příkré, kluzké, svažité kužely.

Na povrchu šedohnědých břidlicových ploch byly obrovské, nepravidelné hromady pískovcové suti, které se tu vytvořily, když se břidlice rozdrolila a smyla rychleji než pevnější horniny nad ní a pískovcové skály ztratily oporu. Z převisů se pak odlouply velké kusy pískovce, spadly dolů na zem, tam se rozpadly na suť a zanechaly po sobě oblouky a ústupy a hlubší převisy - a někdy vyplnily ústupy existující předtím.

V mnoha případech břidlice zvětrala prosakováním podzemní vody mezi vrstvami břidlice a pískovce.

Pokud se náhodou dostala k okraji skály nebo rokle, vytvořila pramen, celoroční zdroj pitné vody pro lidi, kteří později hledali úkryt v převisech, odkud voda tryskala. Bez vody by nevznikly skalní prohlubně pod převisy, kde se mohli snadno schovat lidé, a tudíž ani chráněné vesnice, zasazené do skály. Bez velmi zvláštního uskupení pískovce, břidlice a vody by se anasazijská civilizace vyvíjela úplně odlišně - pokud by vůbec vznikla.

Tohle těsné spojení krajiny a Anasaziů Dianu odjakživa fascinovalo. To, že se skalní obydlí nacházela v jednom z nejzapadlejších, drsně krásných krajů Ameriky, jim jen dodávalo na přitažlivosti.

„Pase se tady někdy dobytek z Rocking M?“ zeptala se Diana.

„Už několik let ne.“

„Tak jak byly ruiny objeveny?“

„Carla chtěla vrátit na místo nálezu střep, který Luke před lety našel v ústí September Canyonu a daroval jí ho. Přijela sama z Boulderu a několik hodin chodila po dně kaňonu. Nedávno předtím byla bouře a srazila strom. Carla ho obešla a našla tam ruiny.“

„To muselo být neuvěřitelné,“ vydechla Diana hrdelním hlasem plným touhy.

„Pochybuju, že byla Carla tenkrát v takovém rozpoložení, aby to ocenila. Přišla se rozloučit se vším, co kdy chtěla - se zemí, rančem a především s mužem.“

„S Lukem?“ Ten přikývl.

„Co ji přimělo změnit názor?“

„Luke. Konečně mu v té jeho zatvrzelé palici svitlo, že Carla je jediná žena z milionu, která dokáže žít na zapadlém ranči a nezahořknout.“

Dianiny rty se zvlnily smutným úsměvem. „Já jsem na ranči vyrůstala. Není to pro každého, ať už jde o ženu nebo o muže.“

„Vám se to nelíbilo?“

„Líbilo se mi to strašně. I když to doma bylo sebehor-ší, země pořád čekala, pořád byla krásná a pořád byla tady. Mohla jsem odejít od lidských stavení a země…“

Hlas se jí zachvěl a umlkl. Pozdě si uvědomila, co málem prozradila.

„Vás vyléčila?“ navrhl Ten tiše.

Dianiny oči se zavřely, tělem jí projelo drobné zachvění. Ten byl příliš vnímavý. Viděl věci nebezpečně jasně.

„Země tady byla dávno předtím, než primát slezl ze stromu a narovnal si záda, aby viděl přes vysokou trávu,“ podotkl Ten nedbale. „Země tady bude dlouho potom, co my už nebudeme. Některé lidi to děsí, protože si pak připadají malí a bezvýznamní. Ale někteří z nás zase žijí tím, že se dotýkají něčeho většího, než jsme sami, něčeho trvalého, něčeho, co existuje v jiné časové rovině než člověk.“

Jeho slova pronikla Dianiným ochranným štítem a sdělovala jí, že Ten je jedním z mála lidí, pro které je země lékem.

„Co ublížilo vám?“ zeptala se dřív, než se stihla zarazit.

Rysy Tenova obličeje se změnily a připomněly Dianě chladného, smrtonosného rváče, který přeskočil dobytčí ohradu a ve vteřině složil na zem většího protivníka s bičem.

„Promiňte,“ řekla rychle. „Nemám právo se vyptávat.“

Ten krátce přikývl - nevěděla, zda to mělo znamenat souhlas, nebo že přijímá její omluvu.

V náklaďáku na chvíli zavládlo ticho, pak Ten řekl:

„Blížíme se k základnímu táboru. Je za tím velkým převisem nalevo.“

Diana slyšela víc než pouhá slova; vnímala i to, co nebylo vyřčeno. Křehké emoce, díky nimž zněl Tenův hlas, když prve mluvil o zemi, jako černý samet, byly ty tam. Jeho tón teď nebyl rezervovaný ani přátelský - byl prostě neutrální. Zdvořilý.

Diana si namlouvala, že jí Tenův odstup nevadí. Zadívala se přes jeho hezký, nepoddajný profil k hladkým skalám, které se tyčily mezi řídkými borovicemi. Pískovec zářil na pozadí bouřkových mraků, které už zabíraly celou oblohu. Na okraji zorného pole jí probliklo cosi jasného. Pár vteřin nato se celý úzký kaňon otřásl burá-civým hřměním. Znovu se zablesklo a hromobití se dál odráželo od skalních stěn.

Diana zavřela oči, dýchala zhluboka a nasávala ostrý, náhle studený vítr. Brzy začne pršet. Cítila déšť. Cítila

ve vzduchu tu jedinečnou směs horka a prachu, stoupající ze země, a nespočet dešťových kapek, řinoucích se z nebe, aby polaskaly vyprahlou zem. Hřmění se ozývalo zas a znovu. Staženým oknem náklaďáku pronikl dovnitř závan větru, který Dianu objal. Vesele se zasmála a litovala, že není sama, aby mohla rozpřáhnout ruce a obejmout prudkou letní bouři.

Dianin potlačovaný smích upoutal Tenovu pozornost. Pohlédl na ni jen krátce, ale i to stačilo. Bylo mu v té chvíli jasné, že nikdy nezapomene na to, jak se s hlavou zvrácenou a vlasy zcuchanými jakoby rukou milence, s tvářemi zardělými vzrušením a pootevřenými rty oddávala bouřlivému větru.

Neodbytná mužská zvědavost, kterou Ten pocítil, když Dianu poprvé uviděl couvat od potyčky v ohradě, se změnila v příval touhy, která jím proudila a vzrušovala ho s rychlostí, jakou nezažil od dob, kdy byl v pubertě. Tiše zaklel a pokusil se soustředit na okolní terén místo na své zjitřené tělo. Poslední půlkilometr k ruinám byl zrádný, protože většinu cesty tvořily kluzké břidlicové náspy, hustě pokryté pískovcovými balvany o velikosti domů, které popadaly z velkých skalních formací. Jak se vozidlo sunulo do posledního kopce, náklaďák nadska-koval a pneumatiky se protáčely na protest proti kluzkému stoupání.

„Nebylo by lepší, kdybychom šli ze základního tábora pěšky?“ zeptala se Diana, přidržující se palubní desky.

„Spěchal jsem.“

„Proč?“ Pohlédla na něj, když se náklaďák konečně vyhoupl na hřeben a s trhnutím zastavil.

„Kvůli tomuhle.“

Dravá zuřivost Tenova hlasu způsobila, že se Dianě zatajil dech. Zvolna sledovala jeho pohled.

Na kamenné suti u paty skály parkoval špinavý Range Rover. Za vozem stály odlehčené hliníkové žebříky, sahající do výše šesti metrů na masivním pískovci, oddělujícím ruiny od suti pod nimi.

Ten sáhl dozadu, odemkl stojan na pušky, připevněný k zadnímu oknu, a vybral si z něj brokovnici. Kulovnici nechal na místě. Zkontroloval, zda je brokovnice nabitá, natáhl náboj do komory, vylezl z náklaďáku a zavřel dveře. Ještě se otočil a pohlédl skrz otevřené okno na Dianu.

„Zůstaňte tady.“

Ostře zaduněl hrom a v patách za ním se na zem spustila kanonáda třpytivých provazců deště. Ten nesl zbraň skloněnou hlavní k zemi a ignoroval déšť, který mu rychle promáčel oděv. Z ruin se ozval tlumený výkřik, který Ten také ignoroval. Range Rover byl odemčený. Zběžně vůz prohlédl. Našel v něm pistoli a pušku. Obojí odjistil a rychlým pohybem zápěstí vyprázdnil zbraně na zem, bičovanou deštěm. Zbraně odložil vedle velké kartonové krabice v kufru roveru. S jedním okem upřeným na hledače pokladů, kteří se škrábali z žebříků, kluzkých deštěm, roztrhl Ten krabici.

Byla plná anasazijských nádob, jejichž výrazné geometrické a vlnité dekory byly nezaměnitelné i v šeru. Na dně jedné nádoby se leskly zbytky tyrkysové barvy a perleti. Ten vyndal krabici z auta, postavil ji na zem a vrátil se do nitra vozu. Byl cítit cigaretovým kouřem a benzinem, který prosakoval z dvacetilitrového kanystru s vadným těsněním.

Když se lovci pokladů konečně seškrábali po žebřících dolů a rozběhli se k němu, odšrouboval Ten víčko kanystru a převrhl ho do auta. Vzduchem se šířil ostrý zápach neředěného benzinu.

„Hej!“ zařval první muž. „Padej odtamtud, sakra! To auto je soukromej majetek!“

Rover stál mezi Tenem a lovci pokladů. Když Ten poodstoupil od kufru auta, uviděli muži brokovnici, kterou držel v rukou s profesionálním klidem, hlaveň skloněnou, nemířila ani na ně, ani jinam.

První muž přešel z neuváženého tempa do ostražité chůze. Bylo mu mezi dvaceti a třiceti a měl držení těla, jako by strávil nějakou dobu v armádě. Byl velký, ramenatý a šel z něj strach už jen proto, jak byl obrovitý.

„Jste na území ranče Rocking M,“ řekl Ten.

„Nevšim jsem si žádnejch cedulí.“

Tenovy rty se zvlnily cynickým úsměvem. „Tak to máš smůlu. Vlezte si do toho vašeho roveru a padejte odtud.“

Další dva muži dostihli prvního přesně ve chvíli, kdy zařval: „Ještě o mně uslyšíš, kovboji. Ohrožuješ slušný lidi. Cestujeme krajinou a někde jsme špatně odbočili. To se může stát každýmu - a to taky řeknu šerifovi, až podám stížnost!“

„Jediný špatný rozhodnutí, co jste udělali, bylo, když jste si mysleli, že tady budou jen nádoby a pár studentíků mladších, než jste vy.“

„Ty si myslíš, že jsi velkej kluk s tou brokovnicí, co?“

„Moc ses toho u mariňáků nenaučil, než tě vyhodili.“

„Jak víš, že jsem byl…“ Muži selhal hlas a zbrunátněl v obličeji. Škubl hlavou k roveru. Druzí dva muži sáhli po klikách.

Ten je sledoval s výrazem plným očekávání. Nezklamal se. Ještě než se dveře roveru otevřely, zazněly současně hned dva vzteklé výkřiky.

„Vylil benzin po celým autě, sakra!“

„Milte, nádoby jsou fuč!“

Pak si jeden z mužů všiml zbraní. Práskl dveřmi a znechuceně řekl: „Zabal to, Milte. Dostal se ke zbraním.“

Milt si zuřivým pohledem měřil kovboje, který stál klidně proti němu.

„Slyšels ho,“ řekl Ten. „Zabal to.“ Mírně zvýšil hlas a druhým dvěma mužům řekl: „Zalezte do auta a zavřete dveře.“

Milt zrudl zklamáním a vztekem, když jeho dva společníci poslušně vlezli do roveru a přibouchli za sebou dveře.

„To jsou moje nálezy,“ řekl vztekle. „Jestli nebudou v autě, než odjedeme, zažaluju tě za krádež, chytráku.“

„Jdi domů, kluku. Škola skončila.“

Zatímco mluvil, otevřel Ten ležérně zásobník brokovnice a vyňal náboje.

Milt byl přesně tak hloupý, jak Ten doufal. Začal přešlapovat, pohybovat se sem a tam a taktizovat, z držení těla bylo zřejmé, že je trénovaný v boji beze zbraně.

Ten zavřel brokovnici rychlým škubnutím zápěstí, a než se otočil a vyrazil směrem k mladšímu muži, namířil zbraň na kapotu roveru. Jako kdyby Tenův klidný přístup Milta vyprovokoval, muž zaútočil. Ten odrazil útok klamně nedbalým pohybem ramen, který Milta na kluzkém kamení vyvedl z rovnováhy. Spadl na všechny čtyři, pak se vyškrábal na nohy a znovu Tena napadl.

Jedny dveře roveru se otevřely přímo za Tenovými zády. Otočil se a nohou v těžké botě zasáhl mocným kopem plech. Ozvala se překvapená kletba, bolestný výkřik a bouchnutí dveří, které Tenova noha přirazila. Ještě než k němu dolehla ozvěna, odražená skalními stěnami, Ten už se zase otočil.

Milt tentokrát zvolil promyšlenější taktiku, ale se stejným výsledkem. Když po Tenovi skočil, skončil v blátě. Zopakoval to znovu, pak ještě počtvrté, a pokaždé skončil na zemi na všech čtyřech.

„Dělej, hochu,“ řekl Ten a čekal, až se Milt popáté postaví na nohy. „Už mě přestává bavit čekat tady na dešti, až dostaneš rozum.“

Milt se vymrštil a s nesrozumitelným, vzteklým výkřikem sáhl pravou rukou pod větrovku pro lovecký nůž. Když zaútočil tentokrát, udělal Ten jediný hbitý pohyb, jímž svého protivníka srazil střemhlav k zemi. Tam zůstal Milt ležet naznak a lapal po dechu. Tenova bota mu přišlápla pravé zápěstí. Ten se shýbl, sebral Miltovi nůž z ruky, vyzkoušel ostří čepele a opovržlivě se ušklíbl.

„Tímhle bys při troše štěstí ukrojil tak máslo, hochu.“ Milt zkopměle civěl na Tena, který si přehazoval jeho nůž z ruky do ruky, převracel ho tam a zpátky a zkoušel jeho vyvážení odbornými pohyby toho, kdo je zvyklý

používat nůž jako zbraň.

„Až na to ostří je to pěknej nůž,“ prohlásil Ten po chvíli. „Vážně fajnovej.“

Následoval bleskurychlý pohyb, doprovázený zasvištěním oceli, letící vzduchem. Nůž zůstal do poloviny čepele zapíchnutý v zemi pár centimetrů od Miltova vyděšeného obličeje. Ten zvedl botu z Miltova zápěstí.

„Vytáhni ten nůž a strč si ho zpátky do pouzdra.“ Milt se pomalu natáhl pro nůž. Na okamžik, když se

vřel rukojeť v prstech, ho napadlo, zda by neměl nůž hodit po menším, promoklém muži, který ho tak hravě ponížil.

Ten sledoval Milta s ledovým klidem dravce a čekal, jak chytře se zachová.

Milt pomalu a neochotně vrátil nůž do pouzdra.

„Učíš se, chlapče. Škoda, těšil jsem se na tu podívanou, až se s tím nožem lip seznámíš.“ Ten se shýbl a jediným mocným pohybem mladšího muže zvedl na nohy.

„Tak, a teď si zapamatuj ještě něco. Slyšel jsem o lovci pokladů, kterému ruplo v bedně a začal vyjíždět po učiteli, co se provinil jenom tím, že kempoval v národním parku.“

Poprvé od chvíle, kdy se strhla šarvátka, byl Milt tak blízko, že viděl do Tenových očí pod promáčenou střechou kovbojského klobouku. Viditelně pobledl.

„Když slyším takové věci, jsem z toho hodně nedůtklivý,“ pokračoval Ten jakoby nic. „Když jsem nedůtklivý, tak jsem nemotorný, a když jsem nemotorný, tak rozbíjím věci. Moji přátelé jsou na tom úplně stejně, a já mám přátele po celém Four Corners. Takže pokud znáš nějaké další lovce pokladů, pošli to dál. Odteďka budeme já a moji kamarádi zatraceně nemotorní. Rozumíš?“

Milt pomalu přikývl.

Ten rozpřáhl ruce a ustoupil, tělo zcela uvolněné a vyvážené. „Budeš o tom přemýšlet, a až si dáš pár skleniček, budeš si jistej, že mě můžeš dostat. Takže přemýšlej ještě o tomhle. Až příště půjdeš proti mně, svlíknu tě donaha, přišpendlím na tebe plenku a provedu tě městem s růžovým čepečkem na hlavě. A víš, co ještě? Nebudeš na sobě mít ani škrábnutí, ale budeš

upalovat, jako by ti za patama hořelo.“ Ten kývl hlavou smérem k roveru. „Tak koukej, ať už o tobě neslyším, kluku. Takovýhle frajery z duše nenávidím.“

Milt odcouval od Tena a hmátl po klice předních dveří, spíš dychtivě než s úlevou. Ten ho sledoval. Už chtěl pochválit muže v roveru za to, že si počínali uvážlivě a šli mu z cesty, když vtom si všiml, že důvodem, proč se zdrželi veškerého počínání, nebyl zdravý rozum.

Diana vystoupila z náklaďáku, stála v dešti a mířila na ně kulovnicí, kterou měla opřenou o kapotu auta.

7

avenek klidná Diana sledovala,

A jak Range Rover klouže a sjíždí po břidlici a opouští September Canyon tak rychle, jak jen to déšť a obtížný terén dovolovaly.

„Už to můžete odložit. Nevrátí se.“

Tenův hlas Dianě připomněl, že je stále ještě přikrčená nad puškou, ocelově modrou hlaveň skloněnou, a křečovitě svírá rukama zbraň. Přiměla se zhluboka nadechnout a narovnat.

„Můžu?“ zeptal se Ten a natáhl ruku pro pušku. Diana mu kulovnici podala a mdle řekla: „Bude po

třebovat vyčistit. Ten déšť j e… mokrý.“

Ten se neusmál, jen přikývl hlavou na souhlas. „Postarám se o to.“

„Díky. Už jsem nečistila pušku léta. Nejspíš jsem zapomněla, jak se to dělá.“

„Rozhodně jste nezapomněla, jak se to používá.“ Ten kontroloval pušku několika hbitými pohyby. Současně si všiml, že v komoře je náboj. Vyndal ho a strčil do kapsy.

„Díky.“

Diana zamžikala a snažila se urovnat myšlenky.

„Díky, že jste mířila na ně a ne na mě,“ dodal Ten na vysvětlenou a lehce se pousmál. „Je hezké vědět, že jsem pro vás jedna z kladných postav.“

„Já… oni… Vy jste mě nepotřeboval,“ zamnula si ruce.

„TO na jednoho? Každá pomocná ruka mi byla dobrá.“ Diana zavrtěla hlavou. „Mohl jste z toho lovce pokladů nadělat fašírku dřív, než by se jeho kamarádi zmohli

na krok, aby vás zastavili. Proč jste to neudělal?“

„Nikdy jsem neměl rád fašírku,“ opáčil Ten jakoby nic. Otevřel dveře od auta. „Nastupte si, zlato. Venku je mokro.“

„Myslím to vážně,“ šplhala do suché kabiny. „Proč jste se držel zpátky? S Bakerem jste si žádné servítky nebral… ne?“

Ten obešel náklaďák a vlezl si za volant. Cítil na sobě Dianin upřený, pozorný, ostražitý pohled. Uvažoval, jestli z něj má Diana pořád strach. Začal utírat obě zbraně a přitom ji koutkem oka neustále sledoval. Přestože sejí trochu třásly ruce a byla bledá, začínal chápat, že se ho nebála - zmocnila se jí jen bouře adrenalinu, vyplaveného při střetu s lovci pokladů.

„Proč?“ naléhala Diana. Třela si paže, jako by jí byla zima.

„Baker je surovec, co rozumí jen hrubé síle,“ řekl Ten nakonec. „Kdybych se krotil, vrátil by se. Tenhle Milt byl jiný. Je to náfuka a tyran. Zbabělec. Předvedl jsem mu, jaké je ořezávátko, když dojde na boj. Dlouho si to bude pamatovat.“

„Vrátí se?“

„To pochybuju.“ Ten se otočil a zamkl zbraně zpátky do stojanu. „Ale jestli se vrátí, měl by se modlit, aby neměl hlídku Nevada.“

„Nevada?“

„Můj malý bratříček. Ten by Milta vykuchal a nikdy by toho nelitoval. Tvrďák Nevada.“

„Vy nejste tvrďák?“

Ten se otočil, ohlédl se na Dianu přes rameno a mírně se pousmál. „Zlato, vy jste na to ještě nepřišla? Mám tak měkké srdce, že bych se klidně nechal udupat od motýla.“

Bylo to během krátké chvíle podruhé, co řekl Dianě

„zlato“. Věděla, že by proti té ležérní důvěrnosti měla

protestovat. Přinejmenším by ho neměla povzbuzovat tím, že se bude smát absurdní představě motýla, dupajícího po Tenově svalnatém těle. A tak se velmi snažila přemáhat smích, ale selhala a nakonec se tomu poddala s vědomím, že to bude úleva pro všechny ty emoce, které v ní kypěly a až dosud je udržovala pod kontrolou.

Ten se zaposlouchal do tryskajícího proudu Dianiných emocí. Natáhl se ke dveřím, ale pak se na ni ohlédl a přikývl, jako by sám sobě vyjadřoval souhlas.

„Zvládnete to, Diano Saxtonová. Zvládnete to skvěle.“

„Co?“ zeptala se překvapeně.

„Co budete chtít. Máte kuráž, dámo. Šla byste do války kvůli krabici anasazijských artefaktů. Stojíte si za tím, čemu věříte. A to je dneska zatraceně vzácné.“

Ten vylezl z náklaďáku a zavřel za sebou dveře dřív, než stihla Diana vyjádřit slovy to první, co ji napadlo: nestála v dešti s neznámou puškou v rukou, aby zachránila pár artefaktů před lovci pokladů. Bála se o Tena, který stál sám proti třem mužům.

Nemusela jsem mít strach. Ten je armáda jednoho muže. Cash měl pravdu. Někdo Tena naučil, jak se má ohánět, aby ve světě obstál. Ráda bych věděla, kdo a kde a co ho to stálo…

Dveře vozu se otevřely. Ten uložil krabici s artefakty na sedadlo vedle Diany a pak se mrštně vyšvihl do kabiny. Jeho mužná elegance ji fascinovala stejně jako fakt, že se mu promoklá košile lepila k tělu, zdůrazňovala pevné svaly, široká ramena a mohutná záda.

Kdyby chtěl, přemohl by ji hravě, protože byl silnější než Steve. A i Steve byl na ni nakonec moc silný.

Diana zasmušile odpoutala své myšlenky od minulosti, protože nebylo v jejích silách ji změnit nebo zapomenout. Mohla se jen smířit s tím, co se událo, a znovu si v duchu přísahat, že už se nikdy nechce ocitnout v pozici, kdy by si nějaký muž mohl myslet, že má právo vzít si od ní to, co mu nehodlá dát.

„Nebojte se,“ řekl Ten.

„Cože?“ Diana se lekla, že jí čte myšlenky.

„Artefakty jsou v pořádku. Milt byl sice ve rvačce amatér, ale zabalit nádoby uměl. Nic se neztratilo.“

„Jen minulost.“

S rukou na klíčku k zapalování se Ten ohlédl, nechápal, co má Diana na mysli.

„Pro archeologa spočívá hlavní hodnota artefaktů v jejich vzájemném rozmístění,“ vysvětlovala. „Pokud ty předměty nikdo nevyfotil tam, kde je našel, tak nám toho teď moc neřeknou.“

„Učenci to tak možná berou. Ale pro mě je už jen pohled na ty artefakty, na jejich tvary a vzory, a vědomí, že je vyrobili lidé a kultura, co žila a zanikla a už nikdy se znovu nezrodí…“ Ten pokrčil rameny. „Šel bych za to do války. Sakra, však jsem taky párkrát opravdu šel.“

Znovu ji překvapil. Nečekala od laika pochopení pro intelektuální a emocionální význam útržků minulosti. Jeho odpověď ji vyvedla z rovnováhy; balancovala teď mezi hluboko zakořeněným strachem z mužů a neméně hlubokou touhou sblížit se s rozporuplným, složitým mužem jménem Tennessee Blackthom.

Ten zaparkoval velký náklaďák souběžně s kluzkým břidlicovým výběžkem a zamířil zpátky k mohutnému převisu, který sloužil u naleziště jako základní tábor. Než vyložili svou výbavu, připravili spacáky na druhém konci širokého prostoru pod převisem a převlékli se do suchého oblečení za plátěnou zástěnou, zajišťující jim soukromí a vztyčenou právě pro takovéhle případy, déšť už zdaleka nebyl tak prudký.

Zpočátku si Ten ani Diana zlepšení počasí nevšimli. Vydali se k prostoru pro třídění střepů, který tu zařídili studenti. V četných kartonových krabicích tu byly roztříděny pozůstatky nádob, vyzvednuté z různých částí naleziště. Samotné střepy byly očíslovány podle místa, kde se našly. Každý, kdo měl čas nebo chuť, mohl si zkusit poslepovat dohromady trojrozměrnou stavebnici dřív, než se odveze na starý ranč.

Ten projevil značné nadání pro poskládání celé nádoby z roztříštěných úlomků. Po pravdě řečeno, Diana ne

jednou žasla nad tím, s jakou lehkostí Ten sahal do krabice pro střepy, které do sebe správně zapadaly. Na tom, jak se úlomky historie stávaly v jeho zručných rukou celkem, bylo cosi tajuplného. Soustředil se na úkol a nemluvil při tom, takže se Dianě ulevilo. Za chvíli už třídila střepy, snažila se je spojovat dohromady, nahýbala se přes Tena do krabic a jen tu a tam zamumlala něco o šedé kamenině se třemi černými liniemi, zakřivením a uchem na jedné straně. Ten odpovídal podobně a podával jí všechno, co pasovalo k jejímu popisu.

Po první půlhodině už Diana úplně zapomněla, že je o samotě s mužem v opuštěném kaňonu. Zapomněla i na strach z toho, že řekne či udělá něco, co vyvolá v Tenovi přesvědčení, že po něm sexuálně touží, i přes veškeré námitky, které by snad vůči jeho dalším krokům pronášela. Poprvé po mnoha letech se ocitla ve společnosti dospělého muže, se kterým se cítila uvolněně.

Když konečně úplně přestalo pršet, Diana vstala, protáhla si ztuhlé svaly na nohou a přistoupila k okraji převisu, aby se rozhlédla po čistě umyté krajině. I když z převisu samotného nebyly vidět žádné ruiny, náhle jí celým tělem projelo vzrušení. Před stovkami let se Anasaziové dívali na tutéž krajinu, vdechovali stejnou vůni borovic a země a viděli třpytivou krásu slunečního světla, zachyceného v miliardě kapek vody, ulpívajících na jehličí, větvích a příkrých skalních stěnách. V tom okamžiku jí bylo, jako by s dávným národem na chvíli splynula.

Právě tohle chtěla zachytit ve svých ilustracích - kontinuitu života, lidské zkušenosti, souvztažnost existující napříč časem bez ohledu na zdánlivou odlišnost lidských kultur.

„Jdu na naleziště,“ prohlásila Diana a zvedla svůj batoh.

Ten se po ní ohlédl od střepů, které skládal. „Přijdu za vámi, hned jak tyhle očísluju. Nelezte po žebřících, dokud nebudou suché. A držte se na těch částech ruin, které mají mřížku. Některé sutiny nejsou stabilní a někde nedrží zeď.“

„Nebojte se, nebudu nic zkoumat sama. Leckteré ty ruiny jsou jako nastražená past. U Anasaziů jeden nikdy neví, kdy se propadne do podzemní svatyně. Zůstanu na prozkoumaných cestách, dokud nebude na nalezišti víc lidí.“

Ten se dlouhým pohledem ujistil, že Diana myslí svá slova vážně. Přikývl. „Díky.“

„Za co?“ zeptala se.

„Že berete moje připomínky vážně.“

„Nemám nic proti zdravému rozumu. A co víc, vy jste na tomhle nalezišti šéf. Jestli se mi vaše, ehm, připomínky nebudou líbit, tak je to moje smůla, ne? Vy si svou vůli prosadíte, tomu věřím.“

Přímočará formulace se sice Tenovi docela nezamlouvala, ale pak pokrčil rameny. Diana má pravdu, a je-li si vědoma situace, ušetří se tím oběma hodně starostí.

„Je to moje práce.“

„Budu si to pamatovat.“

To, co Diana řekla, byla čistá pravda. Bude si to pamatovat. Představa, že by se vzpírala Tenovým připomínkám, ji prostě děsila. Mohl si vynutit svou vůli silou a ona to věděla stejně dobře jako on. Nebo ještě lépe. Otec a snoubenec ji poučili, jak bezvýznamné jsou ženské protesty pro muže, jehož fyzická převaha je samozřejmostí.

,Jestli uslyšíte třikrát klakson náklaďáku nebo tři výstřely z pušky,“ dodal Ten, „znamená to ,fofrem zpátky4.“

Diana přikývla, podívala se na hodinky a řekla: „Do setmění jsem zpátky.“

„To si tedy pište, že budete.“ Podržel dva kousky nádob proti slunci vnikajícímu pod převis, zarazil se a je den kousek odložil stranou. Pak dodal: „Jen pitomec nebo lovec pokladů by se pohyboval v okolí ruin po setmění.“

Diana se nenamáhala s odpovědí. Ten vlastně stejně neposlouchal. Držel další kousek kameniny proti světlu a zrakem porovnával okraje. Asi k sobě pasovaly, protože zamručel a popsal je na vnitřní straně. Až budou očiš

těné, poslepují se dohromady, ale potřebné vybavení pro tento úkon je na starém ranči.

Za převisem byla země zmáčená a třpytivá nedávným deštěm. Dočasné vodopády, tvořící hedvábné závoje, které spadaly po skalních stěnách, už pomalu zanikaly a měnily se ve stříbřité pramínky. Než Diana vyšla zpod převisu, přesvědčila se pohledem, že je Ten zcela pohroužený do své stavebnice. Tichá jistota, že se nemusí obávat z jeho strany žádných nevyžádaných rad, v ní měla budit úlevu - bylo celkem jasné, že není terčem je ho mužské pozornosti.

Dianě se však nijak neulevilo. Naopak, trochu ji dopalovalo, že ji dokáže tak snadno ignorovat.

To zjištění ji trochu vyvedlo z míry, přestala se tím tedy zabývat a cestou vzhůru ode dna September Canyonu k úpatí strmých skal se soustředila na čím dál náročnější terén a ubírala se po stopách náklaďáku, které dosud ne-smyl déšť.

Po letní bouři, která se September Canyonem přehnala, následovaly prudké poryvy větru vonícího deštěm. Borovice sténaly pod jejich náporem. Z místa, kde parkoval náklaďák, vábily ruiny. Polozbořené stěny byly omšelé časem. Některé dosahovaly sotva ke kotníkům, jiné, vyztužené cedrovými trámy, jež kdysi podpíraly další podlaží, byly až skoro sedm a půl metru vysoké. Cedrové dřevo, stále ještě chráněné kamenem, zůstalo pevné a silné. Odhalené trámy trouchnivěly pomalu, ale jistě, stejně jako kámen.

Diana využila triku, který se kdysi naučila od jednoho starého archeologa - hleděla na ruiny, ale ne-zaostřovala přitom zrak. Detaily se tak rozmazaly, zmizely a zůstaly jen větší celky, vyvážená masa, souměrnost a rovnováha, lehké síly a protiváhy, které musely vzniknout v lidské mysli, protože v přírodě se nevyskytovaly. Vícepatrová zeď s dveřmi ve tvaru písmene T už nevypadala jako polozbořený komín a ne-zastřešené svatyně už nepřipomínaly příliš široké studny. Jasněji tu vyvstala spojitost mezi střechou, po

dlažím a stropem, i geometrie rozložení lidských obydlí se sdílenými stěnami.

Archeolog, který zkoumal September Canyon jako první, odhadoval, že zdejší obydlí mělo devatenáct až dvacet šest místností, včetně nepostradatelných kruhových svatyní. Výška budovy se lišila - od metru dvaceti až po tři podlaží, to podle výše převisu.

Svatyně byly spíš sklepy, vyčleněné z většího seskupení místností. Jejich ploché střechy tvořily vlastně podlahu jakéhosi náměstí, kde si hrály děti, ženy mlely kukuřici a psi proháněli hloupé krocany. Ochoz místnosti ve třetím poschodí byl stropem obytných místností pod ním. Cedrové žebříky vedly k sýpkám, vestavěným do postranních prasklin, příliš malých na to, aby se do nich dala vměstnat i sebemenší obytná místnost. A Anasaziové přitom používali místnosti tak malé, že to bylo pro moderního člověka nepředstavitelné i s vědomím, že byli menšího vzrůstu.

Diana otevřela vnější kapsu svého batohu a vytáhla z ní silný, odlehčený dalekohled. Anasazijská kamenná obydlí ji jako vždy fascinovala. Jejich stavitelé neznali žádné kovy, a tak opracovávali kámen pomocí kamene samotného. Z beztvarého skalního bloku dokázali ručními mlaty, které vážily několik kilogramů, odsekávat hrubé čtverce nebo obdélníky. Potom zamýšlený geometrický tvar pečlivě, kousek po kousku, vytloukali do neotesaného bloku - tisíce a tisíce úderů, dokud kámen neměl žádaný tvar a velikost.

Levou stranu příbytku tvořila čistě kamenná zeď. Puklina směřovala nahoru ke skalnímu štítu. V žádném místě nebyla širší než metr, a přesto Diana dobře viděla místa, kde byly uměle vytvořeny výstupky pro chodidla a úchyty pro ruce. Každý Anasazi, který šplhal na stolovou horu, aby se postaral o úrodu, musel zdolat tuhle puklinu. Představa, že by tudy měla stoupat sama, ji nijak nelákala. Představa starců a dětí, kteří tudy šplhají za každého počasí, ji děsila stejně jako pomyšlení na děti hrající si na okraji výklenku ve výši třetího patra.

Určitě tady občas někdo uklouzl a spadl. Dokonce i za výklenek, který měl jižní stranu chráněnou před téměř všemi bouřemi, museli zaplatit krutou cenu, když na zdejší stezce denně riskovali životy a zdraví.

Diana spustila dalekohled, pohlédla na výklenek pouhým zrakem a zarazila se. Úhel neodpovídal tak docela jejím představám. O kus dál v kaňonu, kde se hromady sutin tyčily do výšky, ze které by hbitý lezec mohl vyšplhat k ruinám bez žebříku, nebyl úhel pohledu o nic lepší. Potřebovala dobré místo, odkud by mohla naski-covat výhled na krajinu s vloženými detaily propracované struktury a rozmístění samotných ruin. Okolní krajina se dala nakreslit prakticky kdykoliv. Ruiny se však nejlépe daly zachytit v šikmém světle pozdního odpoledne, kdy všechny nepravidelnosti a úhly obydlí vystupovaly ve vysokém reliéfu. Tohle „milé světlo“ na konci dne však nevydrželo dlouho.

Diana přeměřovala pohledem okolí a zkoumala krajinu. Pak se rozhodla udělat si skicu z protější strany kaňonu. Vzala batoh a vyrazila. Pršelo jen mírně, takže se říčka, protékající September Canyonem, proměnila ve stružku, která se dala snadno přeskočit, aniž jí hrozilo, že si namočí nohy. Klestila si cestu kaňonem, až se ocitla necelý kilometr od ruin na druhé straně. Teprve pak vyšplhala na strmý násep u úpatí skalní stěny.

Když už Diana nemohla šplhat výš, vydala se souběžně s úpatím skály tvořící stěnu kaňonu. Každých pár minut se zastavila, pohlédla přes kaňon na ruiny a zkontrolovala si úhel pohledu, dokud nenašla takový, který sejí zamlouval. Musela se vyškrábat na hromadu suti na dně kaňonu, ale už na podobná místa šplhala mnohokrát, jen aby se usadila ke skicování na správném místě.

Konečně se Diana ocitla na vrcholu obzvlášť příkré haldy, kde se odrolila část pískovcové skály a pohřbila všechno pod sebou kamennými balvany, velkými jako nákladní auta. Otřela si zpocené čelo, zkontrolovala úhel, z něhož viděla ruiny, a povzdechla si.

„Skoro, ale není to úplně ono.“ Pohlédla na hromadu suti pod sebou, pak znovu na ruiny. „Už jen kousíček. Doufám.“

Diana šplhala opatrně, většinu času po čtyřech. Ruce a oblečení jí voněly jehličím, jak se chytala větví, aby se vytáhla nahoru v nejstrmějších úsecích. Náhle postřehla na zemi cosi zakřiveného, co mělo jinou strukturu a barvu než kámen. Dychtivě se vrhla vpřed, shýbla se pro střep, který v šikmém slunci zářil nezvykle červenou barvou. Než však stihla svůj nález uchopit, zem se pod ní propadla a Diana se řítila dolů v lavině hlíny a kamení.

Lapala po dechu, padala do tmy a jméno, které z plných plic křičela, patřilo Tenovi.

8

/en se dal do běhu ještě dřív, než Dia-nin křik znenadání utichl a zůstala

po něm jen ozvěna a hrozivé ticho. Řítil se o ruin. Nepotřeboval sledovat Dianiny stopy, aby věděl,

kde ji najde. V okamžiku, kdy uslyšel její první výkřik, zahlédl ještě její červenou větrovku proti krémové skalní stěně na druhé straně kaňonu.

A pak červená skvrna zmizela.

„Diano! Diano!“

Na Tenovo volání nikdo neodpovídal. Šetřil si dech na běh přes kaňon a šplhání po příkrém svahu. Jakmile uviděl černý stín čerstvé jámy v zemi, pochopil, co se stalo. Diana šlápla na skrytou střechu svatyně a ta se pod její vahou propadla. Některé svatyně byly hluboké sotva metr, jiné hlubší, než odpovídalo výšce člověka. Obával se, že Diana narazila na jednu z těch hlubokých.

Ten se zvolna a opatrně plížil k díře, která se objevila v hromadě suti. Byl připravený uskočit stranou, pokud by pocítil pod nohama i jen náznak vratkého podloží.

„Diano, slyšíte mě?“

Z díry se ozval zvuk, který mohl být jeho jménem.

„Nehýbejte se,“ řekl. „Jestli jste si poranila páteř, mohlo by se to pohybem ještě zhoršit. Dostanu se k vám co nejrychleji.“

Tentokrát už si byl Ten jistý, že zvuk, který Diana vydala, bylo jeho jméno.

p

„Klidně ležte a zavřete oči, ať vám do nich nenapadá hlína, kdybych ještě nějakou uvolnil.“

Ten se po břiše připlazil k díře. Na druhé straně bylo vidět kusy cedrových trámků, které kdysi podpíraly část stropu. Před nimi byl asi ve třetině kulatého stropu otvor, kterým Diana propadla. Podélně ležely nedotčené cedrové větve, přeložené přes otvor, jenž Diana nechtíc vytvořila.

Ten se přisunul k okraji jámy a nakoukl přes okraj. Dva a půl metru pod ním ležela Diana, napůl zasypaná sutí, obklopená kruhem pečlivě vyzděných stěn.

„Už jdu dolů. Klidně ležte a nehýbejte se.“

Ten vyzkoušel co nejdůkladněji cedrové trámky. Držely. Přidržel se mezi dvěma z nich, v duchu se pomodlil, aby unesly jeho váhu, proklouzl skrz strop a zlehka přistál na nohou vedle Diany. Instinktivně se pokusila posadit.

„Nehýbejte se!“

„Nemůžu… dýchat…“

Přerývaný nádech Tenovi sdělil, že dýchá lip, než sama tuší.

„To nic. Vyrazila jste si pádem dech, ale už je to dobré. Bolí vás něco?“

„ N e…“

Ten poklekl vedle Dianiny hlavy. Vytřeštila oči a dlouze zalapala po dechu, když se k ní sklonil.

„Teď klid, zlato,“ chlácholil ji polohlasem. „Musím zkontrolovat, jestli nejste zraněná. Klidně ležte. Neublížím vám. Buďte v klidu. Je to dobré.“

Omráčená, bezmocná Diana bojovala se svým strachem a upínala se k Tenovu sametovému hlasu. V duchu se jí vybavovaly chvíle, kdy konejšil vyděšeného koně a něžně choval v dlaních koťátko. Teď to bylo stejné: ruce silné a něžné zároveň zkoumaly její temeno, šíji, ramena. Konejšivý hlas vysvětloval. A současně Ten odhrnoval hlínu a suť, odkrýval postupně její tělo a dotýkal sejí s důvěrností, jakou by nikdy žádnému muži dobrovolně nedovolila. Jediné, co jí bránilo v panice, bylo vědomí, že jeho doteky jsou stejně neosobní jako pečlivé.

„Nenahmatal jsem žádnou zlomeninu a netrhla jste sebou nikde, kde jsem se vás dotknul,“ řekl Ten nakonec. „Nějaká citlivá místa?“

„Ne… necítím …“ Diana lapala po dechu nejen po otřesu z pádu, ale také v důsledku silného emocionálního šoku.

„To je dobře. Pohněte prsty na nohou a na rukou.“ Diana poslechla.

„Bolí?“

„Ne.“

„Ještě jednou vám zkontroluju krk. Kdyby to bolelo, třeba i jen trochu, okamžitě mi to řekněte.“

Dlouhé prsty znovu spočinuly na Dianině šíji, prohmatávaly se skrz vlasy a podpíraly jí hlavu tak, že si sotva všimla, kdy mu spočinula v rukou.

„Bolí?“

„N-ne.“

Ten roztáhl prsty v jejím zátylku a palci jemně klouzal podél linie její čelisti. Diana zadržela dech, stala se vězněm svých pocitů. Ten začal otáčet její hlavou doprava tak pomaličku, že si to uvědomila až po chvíli.

„A teď? Bolí?“

Chtěla promluvit, ale nešlo to, a tak jen zavrtěla hlavou. V šeru se zablýskl jeho úsměv.

„Jestli vás to nebolelo teď, když jste zavrtěla hlavou, tak jste v pořádku. Podíváme se, jak vám to půjde vsedě. Půjdeme na to pomalu. Jakmile by vás zabolela záda, hned mi to řeknete. Připravená?“

Dianě se dostalo při sedání Tenovy pomoci, i když ji nepotřebovala. Pevnou, hřejivou, pružnou levou paží jí podepíral ramena, zatímco pravá ruka, přiložená napříč přes hruď, jí bránila přepadnout dopředu, pokud by náhodou omdlela - což se málem stalo, když ucítila tu cizí paži na náhle citlivých prsou.

„Je to dobré,“ řekla zadýchaně.

„Zatím je to dobré,“ souhlasil Ten. „Závrať?“

Závrať sice měla, ale nijak to nesouviselo s pádem - jen s tím silným mužem, který teď klečel vedle ní v šeru

starodávné svatyně a podpíral ji s obličejem v tak těsné blízkosti jejího, až cítila chuť jeho dechu.

„Já nemám… závrať.“

„To je dobře. Jenom si tu pro jistotu ještě chvilku posedíme.“ Zatímco Ten zkoumal zborcený strop nad nimi, Diana zkoumala pohledem jeho. Poprvé vnímala, jak je neskutečně pohledný s těmi černými, kučeravými vlasy, širokým čelem, hustými řasami, velkýma šedýma očima, rovným nosem, vysedlými lícními kostmi a strniskem vousů, které zvýrazňovalo mužnou linii brady a čelistí.

Nepřitahovaly ji však v té chvíli jen Tenovy pravidelné rysy; ještě větší význam pro ni měla jistota, že svou ohromnou mužnou sílu nezneužije proti ní. Cítila tak závratnou úlevu, až ji napadlo, jaké množství energie asi spalovala strachem z mužů.

Pak si Diana všimla, že se na ni Ten dívá. Jeho oči byly úžasně průzračné. A křivky jeho rtů, zvlněných úsměvem, ji nutily uvažovat o tom, jaké to asi je, dotýkat se jich, a zda chutnají stejně příjemně jako jeho dech.

„Není vám špatně?“ zeptal se. „Vypadáte trochu omámené.“

„Není.“ Diana se přerývaně nadechla, pak znovu. „To se stává, když se propadnete zčistajasna do země.“

Tenův úsměv znovu zableskl přítmím. „Jo, to věřím.

Tak co, zkusíme vstát?“

„Hm.“

„Vezmeme to hezky pomaličku. Nejdřív jen na kolena. Jdeme na to.“

S lehkostí, která by Dianu ještě včera k smrti vyděsila, ji Ten zvedl do kleku. Bedlivě sledoval její reakci a podpíral ji. Když sama přenesla váhu na kolena, přikývl.

„Připravená vstát? Nechci na vás spěchat, ale bude mi o moc lip, až z téhle svatyně vypadneme.“

Poprvé zaznamenala okolní prostředí.

„Svatyně! Propadla jsem se stropem do svatyně?“

„Přesně tak, zlato.“

„Musíme naleziště označit a dát pozor, abychom to tu nepoškodili ještě víc, a …“

„Nejdřív,“ přerušil ji Ten klidně, „se odtud musíme dostat, sakra. Je to tu nebezpečné.“

Jeho hlas byl stále sametový, ale skrýval v sobě ocelovou pevnost.

„Šéfe,“ vydechla.

„Připravená?“ řekl jen.

Připravená nepřipravená, pár vteřin nato už Diana stála na nohou. Ten ji zvedl, jako by nic nevážila. Na okamžik se opřela o jeho pevná předloktí a cítila, jak z něj čiší teplo života. Odtrhla od něj ruce, jako by se popálila.

„Je to dobré,“ řekla rychle. „Vážně. Můžu stát sama.“ Ten zaznamenal v tom náhlém vyhrknutí neklid a pustil ji. Neodstoupil však od ní, protože chtěl mít jistotu,

že ji chytí, pokud by sejí podlomila kolena.

„Co závrať?“

Měla ji, ale spíš z Tenovy přítomnosti než ze zranění, která snad mohla utrpět při pádu. S tím se však Diana nehodlala svěřovat.

„Ne,“ řekla odhodlaně. „Nemám závrať.“

„Určitě?“

„Kde už jsem tuhle otázku jenom slyšela?“

Přítmím se znovu zableskl Tenův úsměv, hřejivý v kontrastu s tvrdými rysy tváře. „To jsme nějak nervózní, co?“ podotkl.

Diana se od něj odvrátila s nepříjemným pocitem, že ji prokoukl. To nechtěla. Netoužila dát mu naději, že by snad od ní jako od ženy mohl něco očekávat. Přimhouřenýma očima si prohlížela díru ve stropě, která teď byla jejich jedinou únikovou cestou ze svatyně. Kdyby se postavila na špičky, možná by se dokázala dotknout svými prsty cedrového trámu. Anebo možná ne.

„Vlastně mám trochu strach,“ přiznala. „Jsou ženy, co by se z téhle díry dokázaly dostat vlastními silami, ale já ne. Při tělocviku pro mě vždycky bylo cvičení na hrazdě učiněná katastrofa.“

Ten pohledem změřil vzdálenost ke stropu a cedrovým trámům. „Nic se neděje. Bůh to tušil, když stvořil člověka.“

„Vážně?“

Ten přikývl, odkopl trochu uvolněné sutě a připravil si tak pod dírou pevné stupátko. Zapřel se nohama a nastavil Dianě náruč.

„Tak, zlato, šup nahoru.“

Pohlédla na něj, jako by jí právě nabídl, aby se z té díry teleportovala.

„Nebojte, nepustím vás,“ řekl Ten. „Běžně zvedám těž-

*ší břemena. Vyzdvihnu vás. Opřete se o ty cedrové trámy, stoupnete si mi na ramena a vyškrábete se nahoru.“

„A co vy?“

„Teď do toho právě vstupuje ten boží plán. Bůh stvořil muže silnější než ženy.“ Úsměv zmizel a v Tenově tváři zbyly jen pevné linie. „To nic, Diano. Neublížím vám.“

„ Já…“ Hlas se jí zlomil. Polkla a násilím se přiměla přistoupit k Tenovi o dva kroky blíž. „ Já… já to zkusím. Co mám dělat?“

„Nejdřív mi položte ruce na ramena.“

Diana se vteřinu obávala, že to nedokáže. Mlčky a pevně zavřela oči a bojovala se svým strachem.

Ten ji sledoval přimhouřenýma očima; cítil její nervozitu, stejně jako prve vnímal její ženské křivky, když hmatem zjišťoval, zda není zraněná.

„Diano. Položte mi ruce na ramena.“

Prudce otevřela víčka. Sametová konejšivost Teno-va hlasu byla ta tam. Vystřídala ji ocelová realita: může se s Tenovou pomocí dostat ze svatyně, nebo se s ním může hádat a bojovat - tak jako tak tou dírou ve stropě nakonec projde. Diana sice netušila, jak by ten úkol zvládl bez její spolupráce, ale byla si jistá, že by si poradil.

Zvedla tedy ruce k Tenovým ramenům. Věděla, že cítí její třes, ale nebyla schopná přestat se chvět.

„Máte strach, že znovu spadnete?“ zeptal se.

Sevřela rukama Tenovy pevné, pružné ramenní svaly. Byl silný. Až moc silný. Proti jeho síle byla bezbranná jako to kotě.

Vzpomeň si na to mourovaté koťátko, schoulené v Tenových dlaních. Bylo klidné, předlo, důvěřovalo mu. Neublížil zraněnému kotěti. Neublíží ani tobě.

„C-co mám dělat?“ zeptala se Diana a vytěsnila z hlavy všechno kromě nutnosti uvěřit, že by jí Ten neublížil.

„Chyťte se mě kolem ramen. Zvednu vás, abyste se mohla chytit toho cedrového trámu. Přidržíte se ho a kleknete si mi na ramena, potom se postavíte. Pak už byste se měla dostat nahoru bez větších problémů. Ano?“

Přikývla, chytila se pevněji jeho ramen a v duchu se smířila se vším, co bude následovat.

„Ještě ne.“ Ten konejšivě hladil Dianu po zádech.,Jste moc rozklepaná. Zpomalte, zlato. Dobře to dopadne.“

„K-když mě budete hladit, b-budu ještě n-nervóznější.“ Jedno černé obočí se povytáhlo, ale Ten jenom řekl:

„Držte se. Jdeme na to. A zůstaňte napřímená.“ Poslední instrukci Diana pochopila, teprve když ucíti

la, jak se o ni Ten otřel celým tělem, když přidřepl, ovinul paže kolem jejích stehen, vztyčil se a vyzdvihl ji na dosah cedrových trámů. Nemusel mít strach, že by nezůstala napřímená - celé tělo jí strnulo intimitou, s níž mocnými pažemi svíral její stehna a hlavu jí tiskl k břichu.

„Tene!“

„To je v pořádku, zlato. Držím vás.“

No právě! Jenže Dianě zbývalo ještě tolik sebeovládání, že tu myšlenku nevyhrkla nahlas.

„Už dosáhnete na některou tyč?“ zeptal se Ten. Diana si utřídila zmatené myšlenky, zvedla jednu ru

ku z Tenova svalnatého ramene a zachytila se cedrové tyče. Byla stejně tvrdá jako Tenovo tělo, ale ani zdaleka ne tak příjemně hřejivá.

„Mám ji,“ řekla zadýchaně.

„Paráda. Teď se chytněte ještě druhýho klacku.“

Po několika vteřinách se ozvalo. „Fajn. Ten už mám taky.“

„Vydržte.“

Ten se pohnul tak hbitě, že si Diana vůbec nebyla jistá, jak to udělal, ale v příští vteřině už mu klečela na ramenou a přidržovala se trámků, aby udržela rovnováhu. Rukama jí pevně podpíral hýždě a jeho tvář byla…

Nemysli na to, nebo spadneš.

„Klid, zlato,“ řekl Ten tlumeným hlasem.

„Vám se to mluví,“ procedila Diana skrz zuby. Tiše se zasmál.

Cítila důvěrné teplo jeho dechu.

„Panebože.“

„Co se děje?“ zeptal se Ten. „Jsou ty nosníky shnilé?“ Diana neodpověděla. Vytáhla se ze svatyně dřív, než se stihla zamyslet nad záchvěvy pocitů šířících se jejím tělem. Po čtyřech odlezla od okraje jámy, posadila se,

objala kolena pažemi a cítila, jak celá rudne.

„Je všechno v pořádku?“ zavolal Ten.

„Ano. Ne. Já…,“ procedila skrz zuby. „Skvělé. Prostě skvělé.“

„Ustupte. Lezu nahoru.“

Diana couvla od díry a byla zvědavá, jak se chce Ten dostat ven. Okamžik nato se kolem cedrových tyčí sevřely dvě ruce. S překvapivou mrštností a elegancí předvedl Ten shýb, vyšvihl nohy nahoru a vytáhl se z jámy s lehkostí gymnasty, předvádějícího sestavu na bradlech.

„Kde jste se tohle naučil?“ podivila se Diana.

„Tam, kde mě učili kurýrovat koťata.“

„A to bylo kde?“

„Dávno, daleko, v jiné zemi.“

„Ale kde?“ naléhala. „Proč?“

„Výcvikové komando.“

Diana otevřela ústa, ale nevydala ze sebe ani hlásku.

Výcvikové komando.

Ten natáhl ruku, aby jí pomohl vstát. „Půjdeme, zlato.

Za chvíli zapadne slunce.“

Polekaný pohled na oblohu Dianě potvrdil, že Ten má pravdu. Slunce brzy sklouzne za obzor a ona zůstane sa

ma potmě na konci světa s mužem, který je nejen mnohem silnější než ona, ale navíc cvičený zabiják.

„Víte jistě, že vám nic není?“ Ten si dřepl vedle Diany. „Jestli nemůžete chodit, tak vás ponesu.“

Ucouvla od něj dřív, než se stihla ovládnout. Pátravě se na Tena zadívala, ale v jeho výrazu nebyla vítězosláva, zášť ani zvířecí chtíč - nic než zdvořilá starost o její zdraví.

„M ůžu…“ Hlas sejí zlomil. Polkla. „Můžu chodit.“ Ten jí chtěl pomoci, ale uviděl, jak sebou cukla, a od

táhl ruku. Vstal a kousek od ní ustoupil.

„Vstávejte. Až se najíme, vrátíme se zpátky na ranč,“ řekl rozhodně.

„Cože? Proč?“

„Vy víte proč,“ odvrátil se od ní. „Pokaždé když se k vám přiblížím, přikrčíte se. Budete se cítit klidněji s nějakým jiným chlapem.“

„Ne!“

Síla emocí v Dianině hlase Tena zarazila. Vrátil se k ní pohledem.

„Prosím, zůstaňte,“ řekla kvapně. „Tak jako věřím vám, jsem nedůvěřovala žádnému muži od té chvíle, co… co já … co m ě… Tene, prosím! Vy za nic nemůžete. Není to nic osobního. Věřte mi, prosím.“

„Je to těžký,“ řekl bez obalu.

„Tak věřte aspoň tomuhle. Jste první muž, který se mě po létech dotkl, a mě ze všeho nejvíc děsí, že vůbec nejsem vyděšená a vy jste přitom zatraceně mužný.“

Ten přimhouřil oči. „Tomu moc nerozumím.“

„Já vím. Zlepším se. Přísahám.“

Okamžik na ni hleděl. Pak mírně přikývl a podal jí ruku. Kdyby se natáhla, mohl by ji chytit a pomoci jí vstát. Zahleděla se na štíhlou ruku a vybavily sejí síla a smrtící schopnosti muže, kterému patřila. Pak se Diana chytila oběma rukama Tenovy dlaně a nechala se vytáhnout na nohy.

Zatímco venku skučel noční vítr, Diana seděla v budově starého ranče,

zírala na střep, který držela v rukou, a vzpom dent, který se odehrál před dvěma týdny, když se Ten

spustil za ní do tmy a vyzvedl ji zpátky na pevnou zem. Pronásledovaly ji smyslové vzpomínky - jeho ruce, opatrně a jemně prohmatávající její tělo; síla, s níž ji snadno vyzdvihl ke stropu jámy; jeho obličej, tak důvěrně přitisknutý k jejímu tělu, když šplhala zpátky ke světlu.

Diana se při vzpomínkách chvěla a střep ve svých dlaních vůbec nevnímala. Vzpomínky jí rezonovaly tělem stejně jako myslí, probouzely v ní nejrůznější pocity, horko a chlad, neklid a zvědavost a podivnou dychtivost dotknout se na oplátku Tena a poznat jeho mužné proporce tak, jako on tehdy poznal ty její, ženské.

Stává se ze mě cvok.

Znovu se pokusila soustředit na svůj nález, ale jediné, na co byla schopna myslet, byl okamžik, kdy svírala rukama Tenovu dlaň a zvedala se. Zdálo se jí, jako by ji je ho prsty zlehka pohladily, když je pouštěla, ale dotek byl tak krátký a letmý, že si tím nemohla být jistá.

A od té doby byl Ten ztělesněním asexuální zdvořilosti. Na nalezišti se k ní choval nenuceně a přátelsky, jako starší bratr. Ani na ranči se to nezměnilo. Po večerech společně třídili střepy, tu a tam něco prohodili o chybějícím zakřivení a vroubkovaných hranách, sem

ín

tam padla věta o počasí, událostech na ranči nebo postupu prací na vykopávkách - ale nikdy se jí nedotkl, dokonce ani když jí přidržoval židli u stolu nebo podával krabici střepů, či když jí nahlížel přes rameno, aby poradil s chybějícím kouskem nádoby. Mohl si najít spousty záminek, jak čas od času narušit její osobní prostor, ale nikdy to neudělal.

Prvních pár dní Dianu jeho tvrdošíjný odstup uklidňoval. Pak v ní začal budit zvědavost. Po dvou týdnech ji to začalo nehorázně štvát.

Jeden by řekl, ze se dost často nesprchuju.

„Říkala jste něco?“ ozval se Ten přes stůl.

Dianu vyděsilo zjištění, že si tu myšlenku zamumlala nahlas.

„Nic,“ řekla rychle.

Chvíli nato odložila střep a vstala s pocitem neklidu. Jako už mnohokrát zabloudila kradmým pohledem k muži, který s ní trávil tolik dní, večerů a nocí.

Ty noci ovšem probíhaly ve vší počestnosti. Kdepak psanec. Předák ranče Rocking M je přinejmenším počestný.

Diana zamyšleně sledovala Tenovy dlouhé prsty, které převracely střepy nálezů ze strany na stranu, obratně zacházely s křehkými nádobami a bříšky přejížděly po jejich okrajích, jako by se pouhým dotekem důvěrně seznamovaly s nejjemnějšími obrysy. Dělala to při práci také tak, hmatové zkoumání patřilo k její existenci stejně jako jasné oči a strach z mužů.

Jenomže mužů už se nebála. Aspoň ne všech. Luke ji ještě čas od času zaskočil svou velikostí, ale přesto už nepochybovala o tom, že Carle od jejího vyvoleného nic nehrozí, stejně jako se Logan nikdy nebude muset bát otce, kterého mu osud vybral. Ne každé dítě má na rodiče takové štěstí, říkala si Diana. Já je neměla. A ne všechny ženy najdou takové štěstí v manželství. Dianina matka rozhodně nenalezla u svého muže péči a bezpečí.

Neklidně přejížděla prsty po desce stolu a vnímala jemnou drť, která odpadala ze střepů, i když se s nimi

zacházelo sebeopatměji. Zas a znovu se dotýkala povrchu dřeva a sledovala přitom Tenovy ruce, fascinována kombinací síly a preciznosti v nich.

Jaké by to asi bylo, kdyby se mě tak jemně dotýkal?

Chvějivý pocit, který ji při té myšlence zachvátil, jí málem způsobil závrať. Toužila po Tenově doteku, ale nešlo to. Byl to muž. Nestačily by mu doteky - chtěl by něžnosti, mazlení, objetí.

Tiše vzdychla a odvrátila se od Tena. Nevnímala to, jak se na ni náhle a upřeně zadíval přes nádobu, kterou sestavoval ze starobylých střepů.

„Mňaaauuu?“

Po zdvořilém dotazu následoval další, o trochu nedůtklivější. Diana spěchala k oknu a byla ráda, že ji něco odvede od nečekaných, skličujících úvah o Tenově přitažlivosti.

„Ahoj, ty starý nemravo,“ otevřela okno a nastavila náruč.

Spolu se závanem chladného vzduchu zvenčí skočil do její náruče mourovatý kocour. Drápův kožíšek byl chladný, svěží, vyfoukaný čistým větrem. S úsměvem si otřela obličej o kocouří hlavu, která se k ní lísala, a usedla zpátky na svou židli. Drápovo pochvalné, vibrující vmění se rozléhalo až ven a mísilo se s nárazovým duněním větru.

„Tak ty jsi král Rocking M, co?“ usmála se na něj.

„Představuješ si, že mi budeš sedět na klíně, místo abys chytal myši?“

Ten znovu vzhlédl. Diana něžně hnětla kocourův mohutný hřbet a třela se o něj hlavou, což jí vášnivě oplácel. Předení starého kocoura znělo jako nepřetržité, vzdálené hřmění, ale všechny Tenovy mužské smysly procitly při pohledu na to, jaký má Diana požitek z doteků kočičího kožíšku. Od prvního dne na nalezišti si od ní bedlivě udržoval odstup. Věděl, že nikdy nezapomene na ten nepokrytý strach, který spatřil v jejích očích poprvé, když k ní vztáhl ruku v šeru svatyně.

Ať se to Diana snažila zastírat sebevíc, pořád cítil, že z něj má strach. Možná to bylo tím, že když se setkali po

prvé, stal se právě vítězem krátké, brutální rvačky. Možná to zavinil způsob, jímž se vypořádal s lovci pokladů. Anebo to, že prošel výcvikovým komandem. Či snad prostě to, že on sám, Tennessee Blackthorn, to se ženskými nikdy pořádně neuměl. Byl psanec a vyvrhel, ne milenec a manžel.

Dráp hlasitě zavrněl z Dianina klína, aby dal najevo spokojenost se životem, sebou samým a tou paní, která ho hladila po hladkém tělíčku.

„Kdybych věděl, že mě taky takhle podrbete, hned bych šel ven chytat myši.“

Diana se na Tena polekaně podívala.

„Akorát nevím, jestli bych je pak snědl,“ dodal Ten neutrálně a dál zkoumal střep ve světle lampy.

Diana se nejistě zasmála. Představa, jak Ten přede pod jejími doteky, ji zvláštně rozechvívala. Určitě žertoval. Ale kdyby ne…

V jejím nitru vyvstal stín starých obav. Když promluvila, byl její hlas přiškrcený a slova se z ní hrnula proudem, protože měla strach, že ji přeruší dřív, než řekne všechno, co má na srdci.

„Spíš byste si měl dát Carlino výtečné kuře, než abyste měnil mrtvé myši za moje pohlazení. Já nejsem smyslný typ. Sex je pro muže, ne pro ženy. Odborně řečeno jsem asi frigidní, pokud definice frigidity odpovídá ženě, která se klidně obejde bez sexu.“

Ten ostře vzhlédl. Zaskočila ho slyšitelná ozvěna strachu v Dianině hlase, stejně jako obsah jejích slov. Pokusil se ji přerušit, ale nedala se - řeč se z ní hrnula jako řeka, která se konečně osvobodila z vrstvy zimního ledu.

„Chlapa musí napadnout slovo frigidní,“ pokračovala Diana překotně. „Ženská by prostě řekla, že není maso-chistka, že nepotřebuje cítit bolest, trápit se a podobně. Ale bez ohledu na to, jak to vy nebo já pojmenujeme, výsledek bude stejný. Děkuju, ale nechci.“

Slova se odrážela od stěn ztichlé místnosti. Diana sama vnímala, jak znějí vzdorovitě, ale nevzala by zpátky ani jedinou necitelnou slabiku. Ten to dobře věděl.

„Nepamatuju si, že bych vás žádal o sex,“ podotkl. Diana dlouhou chvíli hnětla rukou Drápovu srst, konejšila tím sebe i kocoura, který vyluzoval další kolísavé záchvěvy vrnění.

„Ne, nežádal,“ řekla nakonec. Nejhorší měla za sebou a začínala se uvolňovat. Už mu všechno řekla. Teď ji nemůže z ničeho nařknout. „Ale špatná zkušenost mě naučila, že je lepší být upřímná než zůstat zticha a pak být obviněná, že jsem provokovala.“

„Nebojte se, Diano. Stejně jako měsíční bohyně, po které jste dostala jméno, z vás čiší zákaz vstupu na sto honů. Chlap, který by si toho nevšiml, by musel být stejně slepý jako vy.“

„Cože?“

Ten vzhlédl od střepů, které slepoval. „Zatvrdila jste se vůči vlastní přirozenosti. Nejste frigidní. Jste mimořádně smyslná. Hltáte vítr v bouři a tisknete si k obličeji Loganovy ručičky a špičkami prstů se dotýkáte střepů nádob tak jemně, že se ani nemusíte dívat, jaký mají okraj. Mazlíte se s tím starým kocourem, až se div ne-rozteče blažeností, a užíváte si to stejně jako on. A to je právě smyslnost - vnímání rozkoše vlastními smysly. A sex, dobrý sex, je ta největší rozkoš, jakou můžou lidské smysly ustát.“

Diana seděla jako omráčená, zachycená diamantovou čistotou Tenových očí, které se z ní nespouštěly, a tmavě sametovým, konejšivým hlasem. Pak se ten zvláštní pohled vrátil zpátky ke střepům a propustil ji ze svého kouzla.

„Dorazila z naleziště nová krabice?“ zeptal se klidným hlasem, jako by právě nediskutovali o ničem osobnějším, než jsou střepy starých nádob. „Čekám na jednu z 10-B. Myslím, že část tohohle hrnce to mohlo spláchnout zrovna do těch míst. Kdysi dávno samozřejmě.“

Znepokojená Diana se ochotně chytla otázky, vděčná za neutrální téma hovoru. „Ano, tamhle je. Donesu ji.“

Pokud si Ten všiml jejího přerývaného tónu, nechal si to pro sebe.

Diana pustila kocoura, který se od ní vzdaloval jen velmi neochotně, a odešla do rohu místnosti, kde byly uloženy nedávno nalezené, očíslované střepy, připravené k dalšímu zpracování. Krabice posbíraná na nalezišti 10-B - podle grafického rozdělení plánku naleziště, značeného stejně jako běžná zeměpisná mapa - ležela hned navrchu hromady. Diana ji odnesla k dlouhému stolu, kde ve světle silné lampy pracoval Ten.

„Díky,“ řekl nepřítomně. „Nejspíš tam někde nahoře neleží kousek se dvěma tupými úhly a zubatým okrajem na třetí straně?“

„Šedý? Prolamovaný? Černý, nebo bílý?“

„Červený.“

„Vážně?“ řekla nadšeně. Červené nádoby byly mezi anasazijskými výrobky vzácné. Navíc pocházely z nejstaršího období, kdy se národ Anasaziů usazoval v severních částech své domoviny. „Myslíte, že máme dost střepů, abychom poskládali celou nádobu?“

Ten vydal zvuk, který se nápadně podobal mručení, jaké vydával Dráp v okamžicích nejvyšší spokojenosti. Shýbl se, vytáhl zpod stolu velkou krabici a otevřel ji. Jemně a opatrně vyndával na stůl části starobylé mísy. Základní barva keramiky byla cihlově červená a pokrývaly ji bílé a černé geometrické vzory, vypovídající mnohé o pečlivosti umělce, který nádobu kdysi vyrobil.

Diana užasla, když napůl slepenou nádobu uviděla. Ten byl stejně pečlivý a obratný jako původní hrnčíř; jemné linie v místech, kde slepil střepy dohromady, byly téměř neviditelné.

„Nikdy jste mi neřekla, proč je tenhle druh nádob tak vzácný,“ podotkl a odsunul stranou krabici střepů, které k nádobě nepasovaly.

„Tady na jihu se většinou nalézají polychromované nádoby,“ řekla nepřítomně. Zvolna se dlaněmi dotýkala dna a jemných oblin nádoby. „Buď byl ten hrnčíř přistěhovalec, nebo tu nádobu získali výměnným obchodem. Jenže tahle mísa plus povrch a pravidelný tvar

pískovcových obydlí v September Canyonu jsou důkazem, že naleziště pochází z anasazijského období Pueblo III. Skoro jistě. Jelikož nemáme stroj času, nikdy si nebudeme na sto procent jistí, že to vnímáme správně.“

„Víme to nejdůležitější.“

Diana tázavě vzhlédla od úlomků minulosti ve svých dlaních.

„Byli to lidé jako my,“ řekl Ten prostě. „Stavěli, smáli se, plakali, bojovali, vychovávali děti a umírali. Ze všeho nejlíp znali strach.“

„Abych řekla pravdu,“ strnula Diana nad krabicí střepů, „podle nejnovějších teorií se Anasaziové nepřestěho-vali do svých skalních obydlí ze strachu.“

Ten skepticky povytáhl obočí. „Prostě se jim ten výhled ze skal líbil, co?“

„No, o tom nikdo nic neříkal. Ta teorie jen tvrdí, že jsme se unáhlili, když jsme anasazijským příbytkům přičítali charakter opevnění. Možná jen šetřili místem na náhorní plošině, aby tam mohli pěstovat své plodiny, a na dně kaňonu nestavěli kvůli záplavám. Takže k bydlení už jim zbyly jen samotné skály.“

„K čemu podle těch učených pánů slouží strážní věže na vrcholu Mesa Verde? Hlásalo se odtamtud do daleka, že se narodilo další mimino?“

Diana pohlédla na Tena koutkem oka, ale zdálo se, že je zcela pohroužen do zkoumání červeného střepu, který prve našla a opatrně před něj položila. Už našel další dva, které slepil, a právě umisťoval třetí.

„Z věží mohli vítat návštěvníky,“ namítla Diana neutrálním tónem. „Nebo se podle nich mohli orientovat lidé z jiných končin.“

„Lidé z jiných končin bývají cizinci, a cizinci bývají nepřátelé.“

„Možná Anasaziové věřili, že cizinci jsou přátelé, se kterými se zatím ještě nesetkali.“

„To by rozhodně vysvětlovalo, proč anasazijská kultura tak rychle zanikla,“ opáčil Ten sarkasticky.

„V některých akademických kruzích by váš názor platil za politicky a filozoficky zpátečnický,“ podotkla Diana nepřesvědčivě. K nejpříjemnějším aspektům Te-novy společnosti patřily projevy jeho bystrého, otevřeného uvažování. Už si zvykla těšit se na hodiny, kdy spolu třídili střepy a povídali si o Anasaziích, skoro stejně jako na práci na samotném nalezišti. „Tenhle střep vám zapadne doprostřed.“

„Díky,“ řekl Ten. „Podržte ho, než zaschne lepidlo na těch dvou. Pročpak páni učenci nepoužívají při vysvětlování anasazijských obydlí starý dobrý zdravý rozum?“

„Jako třeba?“

„Ptáci taky nelétají proto, že se jim líbí rozhled z výšky. Ptáci létají proto, že kočky létat neumějí.“

Diana se usmála. „Neříkejte to před Drápem.“

„To ani nemusím. Zjistil to úplně sám, což se ovšem nedá tvrdit o tom mudrlantovi, co přišel s tím novátorským blábolem o skalních příbytcích, budovaných z jiného důvodu, než je obrana. Jinými slovy strach.“

„To je sice logické, ale nevysvětluje to, proč nebyl zaznamenaný nárůst počtu pohřbů v době, kdy Anasaziové opustili vrcholky stolových hor a přestali žít ve skalách.“

„Pohřbů?“

„Pokud se potřebovali bránit, znamená to válku,“ vysvětlovala Diana. „Válka znamená zranění a smrt. Smrt…“

„Znamená pohřby,“ přerušil ji Ten.

„Správně. Dokonce ani v době, kdy Anasaziové úplně zmizeli, nestoupl počet pohřbů. Tím pádem má teorie, že Anasazie zatlačily do skalních příbytků nepřátelské kmeny, velikou trhlinu. Žádní mrtví navíc, žádná válka. Prosté.“

„Spíš prostoduché. Tihle teoretici by měli vytáhnout hlavy z… ehm, knih, a podívat se na realitu.“

„Jak to myslíte?“

„Své mrtvé pohřbívají jenom vítězové.“

Věcná rozhodnost v Tenově hlase nahnala Dianě husí kůži.

„Říkáte to hodně přesvědčivě.“

„Byl jsem tam. Vím to.“

„Tam?“

„Na té straně, co prohrávala. Za staletí se na tom nic nezměnilo. A sotva kdy změní. Bolest, strach, smrt… a těch, co přežijí, je moc málo na to, aby truchlili nebo pohřbívali mrtvé. Zato supů je vždycky dost.“

Tenovy přimhouřené oči vypadaly jako střepiny průzračného, tvrdého skla. Diana se do nich nevydržela dívat a představovat si, co asi viděly.

Otočil se a probíral se v krabici se střepy. Když znovu vzhlédl, byl jeho výraz už zase klidný a uvolněný.

„V každém případě,“ pokračoval, „by ten, kdo se jen trochu vyzná v biologii, mohl těm vašim salonním teoretikům říct, že postavit v době kamenné přístřeší na půl cesty mezi dnem kaňonu a vrcholem skály vyžadovalo nesmírné množství času a energie - což znamenalo, že to asi tehdejší společnost naléhavě potřebovala. Nejpravděpodobněji se to dá vysvětlit touhou přežít, a jediné zvíře, které ohrožuje přežití člověka, je sám člověk.“ Ten se ponuře usmál. „To se taky nezměnilo.“

„Strach.“

„Nezavrhujte ho. Nebýt strachu, nepřežil by žádný živočich včetně člověka.“ Ten podržel střep proti světlu, pokrčil rameny, ale vyzkoušel ho. Pasoval. „Možná že Anasaziové sami neválčili. Možná se jen tolik báli války, že se stáhli do děr ve skalách a ty díry za sebou zazdili.“ Ten vzhlédl. „Vy přece takový strach chápete, ne? Proto vás Anasaziové začali zajímat. Postavili kolem sebe ulitu jako vy, aby se skryli před světem. A pak se začali zmenšovat, až v té ulitě umřeli.“

Diana se usilovně soustředila na dva střepy, které se k sobě absolutně nemohly hodit.

Ten chvíli vyčkával, pak si povzdechl a pokračoval.

„Když se stáhnete do skalní rozsedliny, co je přístupná jen po jedné až dvou úzkých stezkách, které dokáže se špičatým klackem ubránit i devítileté dítě, znamená to, že na obranu vesnice patrně nemáte o moc lepší vojsko než ty devítileté děti.“

„Ale neexistují žádné důkazy o opakovaných střetech s bojovnými kmeny,“ namítla chladně.

„Vážně? Co znamená Anasazi?“

„Je to havajské slovo, znamená starodávní nebo ti, co přišli předtím. “

Ten se lehce pousmál. „Taky to znamená předchůdce nepřítele. “ Zvedl podivně tvarovaný střep a podíval se na něj, ale ve skutečnosti ho nevnímal. „Mám podezření, že na konci dlouhého, těžkého období, kdy se museli vypořádat s válkou, nemocí, suchem nebo tím vším najednou, padlo na severní Anasazie něco jako šílenství.“

Cosi nevysloveného, co rozechvívalo Tenův hlas, upoutalo Dianinu pozornost.

„Co tím myslíte?“

„Myslím, že u nich zavládl kult jakéhosi temného šamana, který spotřebovával všechno, co společenství mělo, a požadoval ještě víc. Možná se strach, o který se ten šamanský kult opíral, nějak zakládal na skutečnosti - nebo možná existoval jen v nočních můrách Anasaziů.“ Ten potřásl hlavou. „Každopádně jejich společnost ovládal strach. Stáhli se do těch nejnepřístupnějších míst, která našli, zabednili se ve svých světnicích a konali obřady ve skrytých svatyních. Když už se nevešli do příbytků, stavěli větší a větší svatyně podél skal.“

V jeho hlase zazněl trochu jiný, zvučnější, a přesto jemnější tón.

„Jejich rituály byly čím dál složitější,“ pokračoval tiše.

„Náročnější na lidskou psychiku i fyzické zdroje. Temnější. Taková kultura sice existovat mohla, ale ne dlouho. Skrývat se v kamenné kryptě, to je v rozporu s nejhlubším smyslem života.“

„Myslíte, že to bylo tak, že Anasaziové vymřeli v kryptách, které si sami postavili?“

„Někteří ano. Jiní unikli.“

Dianě se při zvláštním tónu Tenova hlasu zježily vlasy v zátylku; byl to primitivní, základní reflex. Stejný pocit už s Tenem jednou zažila - když stála na pustém vrcholku stolové hory a cítila ubíhající staletí, jako když

se promíchává balíček karet a probleskují z něj úseky času, kdy byla realita úplně odlišná - tak odlišná jako ona a Ten.

„Jak unikli?“ zeptala se Diana hlasem, který zněl cize i jejím vlastním uším.

Nastalo dlouhé mlčení, v němž znělo jen svištění větru nad prastarou krajinou. Právě když Diana usoudila, že Ten už nic neřekne, promluvil nanovo.

„Ze severu přišel další šaman, psanec. Přinesl vizi, která národem Anasaziů otřásla - vizi, která nemluvila jen o temnotě, ale taky o světle; nejen o smrti, ale i o životě.“ Ten náhle vzhlédl, zachytil Dianin pohled a upřeně se do něj zadíval očima čistýma jako déšť. „Anasaziové, kteří tomu potulnému šamanovi uvěřili, sestoupili ze svých krásných, nebezpečných, zbytečných skalních obydlí a už se nikdy nevrátili.“

& 10

Luke se s úsměvem naklonil k malému Loganovi a hlubokým, tichým

hlasem promlouval něžně k děťátku, které ho

zorovalo.

„Oči má rozhodně po tobě, Carlo,“ řekl a přejel prsty po Carlině líci.

„Ale pusinku má tvoji,“ otřela se tváří o jeho ruku.

„Pak tady máme problém. Jakmile se naučí mluvit, zblázní se do něj půlka tohohle státu.“

Carla se tiše zasmála, přitiskla rty na Lukovu dlaň a opřela se zády o jeho hrud. Šál sejí svezl stranou a odhalil křivku jejího prsu, naběhlého mlékem. Luke šál mazlivě upravil a pak začal znovu kolébat velké houpací křeslo, které vyrobil, ještě než Logan přišel na svět. Křeslo bylo sice veliké, ale pro ně tři - Logana, Carlu a Luka - těsné; přesto neměli v úmyslu vyměnit je za pohovku. Tiché večery, kdy Carla seděla v Lukově klíně a kojila dítě, se staly nejkrásnějšími chvílemi dne pro všechny zúčastněné.

„Ahoj,“ vzhlédla Carla, když z obývacího pokoje vstoupila do kuchyně Diana. „Před chvílí se po tobě sháněl Ten. Říkal něco o krabici z 11-C.“

„Další červené střepy. Doufá. Má takovou teorii o tom, kde jsou zbytky té červené nádoby. Zatím měl vždycky pravdu.“

Napůl probdělá noc a neklidné sny Dianu přesvědčily,

z

že měl pravdu i v jiných věcech, ale nevěděla, jak s ním na tohle téma přivést řeč - stejně jako včera večer nevěděla, jak reagovat, když mluvil o strachu a Anasaziích a jejich podobnosti s Dianou Saxtonovou. Místo aby mu na to nějak odpověděla, podala mu další střep a hovor se roztříštil do kusých vět, popisujících kousky rozbitých nádob.

„Je Ten na ubytovně?“ zeptala se Diana.

„Šel se podívat do stáje na kulhavého koně.“

Diana byla trochu zklamaná. Těšila se na večery v Te-nově společnosti, ať už v September Canyonu nebo na ranči, a to i přes napětí, které stoupalo úměrně tomu, jak stále víc vnímala v Tenovi muže. Vnímala ho tak, jak to ještě nikdy se žádným mužem nezažila. Všímala si jeho hustých černých řas, stejně hustého strniště, které se na jeho pokožce rýsovalo bez ohledu na to, jak nedávno se holil, kučeravého porostu chloupků, viditelného pod rozhalenou košilí; všímala si věčné pružné hry jeho svalů, lehké chůze muže, který se ve svém těle cítil sebejistě a vyrovnaně.

Ze všeho nejvíc však Diana vnímala Tenovu zřetelnou mužnost, smyslnost, která byla současně jemná a nevtíravá. Podmaňoval si tím její smysly stejně, jako si jeho intelekt podmaňoval její mysl.

„Kdybys náhodou viděla Tena,“ řekla Diana Carle,

„tak mu řekni, že jsem vyčistila vápenité usazeniny ze střepů z 11-C, označila jsem je a teď jsou připravené na jeho kouzelný dotek.“

„Jasně. Máš chuť na koláč? Dáme si ho, hned jak uložíme tohohle malého hladovce do postýlky.“

„Ne, díky. Z tvého vaření už mi stejně začínají praskat švy na džínech. Začíná to vypadat vulgárně.“

„Neslyšel jsem, že by si někdo stěžoval na to, že máš moc těsné džíny,“ poznamenal Luke.

„Luku!“ zasmála se Carla káravě.

„No, tobě si snad někdo z chlapů stěžoval?“ zeptal se nevinně a pak se obrátil k Loganovi. „Dělej, synku. Tvůj starej taťka už by si dal moučník.“

Carla se zasmála a zašeptala něco, co k Dianiným uším nedolehlo. Diana vešla tiše ze dveří. Ne že by se cítila nevítaná - věděla, že je to přesně naopak. Carla a Luke se hrozně rádi vyptávali na postup prací na nalezišti i na skládání nádob ze střepů, v němž se - jak se ukázalo - vyznala stejně dobře jako Ten. Prostě si nebyla jistá, zda by se vydržela dívat na Luka a Carlu a jejich dítě, aniž by se na ní nějak projevila vlastní dychtivost.

Náramná škoda, že se početí dítěte neobejde bez mužského.

Tahle myšlenka nenapadla Dianu poprvé, ale síla touhy po dítěti rostla. Dnes jí to otřáslo natolik, že se stěží soustředila.

Ale to taky nebylo nic nového. V Tenově blízkosti se jí poslední dobou soustřeďovalo čím dál hůř. Stačil jeho pohled, náhodně pronesená věta, lehké zdvižení koutku úst v pousmání - a už se jí zase vybavovalo, jak něžně zacházel s koťátkem, jakou měl trpělivost s křehkými, lámavými střepy a jak snadné, a přesto vzrušující bylo setrvávat v jeho společnosti.

Nech toho. Než se naděješ, budeš chtít, aby tě políbil.

Náhleji rozechvěl podivný pocit. Nevěděla přesně, co to bylo - co způsobilo takovou reakci. Jednoznačně však věděla, co to nebylo.

Nebyl to strach.

Diana vykročila do noci. Mléčná dráha se jí klenula nad hlavou jako řeka světla, plynoucí tiše krajinou noční oblohy. Nesvítil měsíc, který by zastínil třpyt hvězd; žádné mraky nezastíraly ostrý obrys MacKenzieova hřebene. Nehýbalo se nic, jen vítr. Splýval s nocí, naplňoval ji šelestem, který mohl být šepotem jejích vlastních myšlenek stejně dobře jako ozvěnou pradávných anasazijských modliteb, určených neznámým božstvům.

Když otevřela dveře starého ranče, z nedalekého křoví před ní se vynořil Dráp a vklouzl do domu dřív než ona. Zavřela za sebou dveře, shýbla se a zvedla starého kocoura do náruče.

„Nazdar, Drápe. Jak se ti dneska v noci vydařil lov?“

Kocour zavměl a začal se třít o Dianinu hruď.

„Tak dobře, říkáš, hmmm?“ Přejížděla dlaní po vláčném tělíčku a hebké srsti. „Tak to tě ani nebudu obtěžovat těmi kočičími granulemi, co mi včera dala pro tebe Carla.“

Dráp souhlasně zavměl. „No, přesně tak to říkala. Granule sežereš, jen když se nedostaneš k ničemu lepšímu.“

Dráp důrazně ignoroval misku, kterou mu Diana připravila jednou rukou, zatímco na druhé ruce ho chovala. Dokonce ho nezaujala ani mistička mléka. Nic mu nechybělo - jediné, co potřeboval, bylo mazlení s oblíbeným člověkem.

S kocourem v náručí prošla Diana skrz pracovnu do ložnice. Pečlivě ustlaná postel ji nijak nelákala. Na spaní bylo ještě brzy. I kdyby už ale nastal správný čas, její stav mysli tomu neodpovídal. Byla příliš neklidná, neusnula by.

Naneštěstí jí neklid a roztěkanost bránily i v práci na střepech z naleziště. Zkusila to, ale tentokrát nedokázalo lákadlo starodávné skládanky upoutat její pozornost. Slepila sice několik střepů, ale pak zhasla velkou stolní lampu s ohebným ramenem a zůstala sedět u pracovního stolu v šeru. Jediné osvětlení představovala lampa v protějším rohu místnosti. Vrhala měkké a přátelské stíny s vláčnými a plynulými přechody mezi světlem a tmou.

Dráp skočil Dianě na klín a tiše, žádostivě zamňoukal. Nepřítomně kocoura hladila a vyluzovala z něj tak dlouhé vlny předení. Dlouho nebylo slyšet nic jiného. Pak se ozvalo zaklepání na domovní dveře a Tenův hlas ji zavolal. Když ho uslyšela, zaseji podivně zamrazilo.

„Jsem v pracovně,“ odpověděla.

Hlas měla nepřirozeně zastřený, ale dostatečně silný. Dveře se otevřely a zavřely a do místnosti vstoupil Ten. Pohybem, který už důvěrně znala, sňal klobouk a odložil ho na stoleček pod lampou.

„Ten starý kocour si určitě myslí, že umřel a přišel do nebe,“ podotkl Ten.

Koutek jeho úst se zvedl v úsměvu a zažehl v Dianě další vlnu vnitrního žáru.

„Myslel jste vážně to, co jste nedávno říkal?“ zeptala se dřív, než si stihla zdůvodnit, proč by měla raději mlčet.

„Vždycky myslím vážně to, co říkám. Pokud jde o vás a toho kocoura, tak tím jsem si zatraceně jistej.“

Diana se zhluboka nadechla. „Vážně byste si s Drápem vyměnil místo?“

Tentokrát se mírné zvlnění Tenových rtů změnilo v široký, opravdový úsměv. „Proč, je líný a nechce se mu chytat myši?“

Pokusila se opětovat jeho úsměv, ale chvěly se jí rty.

Jen taktak našla kuráž, aby položila další otázku.

„Vážně byste chtěl, abych se vás dotýkala?“ zeptala se. „Chci říct, připadám vám… přitažlivá?“

„Jistě,“ opáčil Ten pohotově a natáhl se po vypínači stolní lampy s ohebným ramenem.

„Políbil… políbil byste mě?“

Tenova ruka ztuhla ve vzduchu. Jeho výraz už náhle nebyl vůbec pobavený. Mhouřil oči, až mezi víčky zbyl jen stříbřitý záblesk. Otočil se a pohlédl na ženu stojící sotva pár kroků od něj.

„Myslíte to vážně, že jo,“ řekl.

Přikývla, protože měla hrdlo tak stažené, že ze sebe nemohla vypravit ani slovo.

„Co se stalo s těma cedulema o zákazu vstupu?“

Diana otevřela ústa, ale nevypravila ze sebe ani hlásku. Olízla si rty. Sledoval to přivřenýma očima, s živočišnou naléhavostí, která by ji ještě před nedáv-nem vyděsila. Teď pro ni znamenala úlevu. Dodala jí kuráž zformulovat slovy myšlenku, která se jí už dlouho vtírala.

„Když vidím Carlu a Luka a jejich dítě, dochází mi, že přicházím o něco úžasného a - a - esenciálního.“ Dia-nin hlas přeskočil do ještě hlubšího a chraplavějšího tónu. Mluvila rychle, jako by se bála, že ji někdo nebo něco přeruší a ona pak už nebude mít odvahu pokračovat.

„Ale dokud nepřekonám svůj strach z mužů, nebudu schopná žít takový život, jaký chci. Muži chtějí sex. A já budu muset dokázat dát muži to, co chce, abych mohla dostat to, co chci já - svoje vlastní dítě.“

Tenovo levé obočí se zvedlo divokým, černým obloukem. „Zlato, abyste mohla mít vlastní dítě, na to nepotřebujete chlapa.“ Při pohledu na Dianin vyděšený výraz mu znovu zacukal koutek úst. „Jestli mi nevěříte, poví vám to každej veterinář.“

Diana zavrtěla hlavou, až sejí rozlétly hedvábné vlasy.

„Ne, to nechci. Moc chladné, klinické. Já chci, aby moje dítě bylo počato v teple, při… při spojení dvou lidí. Ne v ordinaci. To by nebylo… já prostě… ne.“ Prudce se nadechla a snažila se potlačit svou nervozitu. „Takže někde začít musím. Polibek mi připadá jako logický začátek.“

„Proč já?“

Diana už déle nemohla vydržet diamantovou průzračnost Tenových očí. Odvrátila se.

„Protože já … vám věřím,“ řekla kolísavým hlasem.

„Viděla jsem, jak zacházíte s koťaty i s křehkými kousky nádob. Jste silný, ale taky něžný. Když jsem uvízla v té svatyni, byla jsem bezmocná, mohl jste se mnou dělat cokoli - byla jsem ve vaší moci, ale vy jste mě vytáhl, uklidnil a postaral se o mě. Nikdy jste se ani slůvkem nezmínil o tom, že bych vám měla být vděčná, a už vůbec ne o tom, že bych vám dlužila nějaký sex.“

Pronikavé šedé oči se z Diany nespouštěly. „A teď po mně chcete, abych vás políbil?“

Zavřela oči a přikývla.

„I když máte strach z mužů,“ dodal Ten.

Znovu přikývla. Pak chvatným šeptem dodala: „Mám vás ráda, Tene, vím, že polibek od vás snesu, ale z pomyšlení na jiného muže m ě… mrazí.“

Diana se viditelně zachvěla strachem a odporem. Te-novi to neuniklo, ale neřekl nic.

„Každopádně,“ dodala se zoufalým, nuceným klidem, „pokud do toho půjdete s tím, že nedojde k ničemu víc než polibkům, nebudete vyžadovat nic dalšího,

že ne? Když jsem upřímná?“ Diana otevřela oči a upřela je na Tena s bezděčnou naléhavostí. „Nejsem koketa. Prostě jen nesnesu dotek muže.“

„Co se vám stalo?“ zeptal se Ten klidně. „Proč máte tak špatné mínění o sexu obecně a o mužích zvlášť? Proč si myslíte, že každý chlap, kterého políbíte, po vás hned bude chtít sex?“

„Protože je to pravda.“

„Tomu přece sama nevěříte.“

„Ovšemže věřím,“ opáčila tlumeným a mdlým hlasem. Ten zíral na Dianu, jako by ji viděl poprvé. Veškerá nevědomá poddajnost a kouzlo zmizely, s nimi i naděje, barevné odstíny a vrstvy její osobnosti; zbyla jen deprimující rezignace, v níž působil její hlas stejně ploše

a upjatě jako linie jejích rtů.

„Koukejte,“ řekl Ten rozumně. „Žádný slušný chlap si nemyslí, že když si se ženou vymění pár polibků, může za to hned vyžadovat na oplátku sex.“

Diana pokrčila rameny. Její pohyb byl upjatý, křečovitý, víc než slova vypovídal o vnitřním napětí, ve kterém žila už několik let.

„Možná máte pravdu,“ řekla. Pak vydala hněvivý, úzkostný zvuk. Léta zatrpklosti z ní vytryskla v podobě proudu slov. „Jenže jediný způsob, jak zjistit, který muž je slušný, jsou polibky - a pak nezbývá než se modlit, aby dotyčný přijal odmítnutí, až přijde čas, protože když se s tím nesmíří, tak je pořád větší než vy, je silnější a už s ním chodíte kolik měsíců a nikdo na světě by neuvěřil, že vás k tomu přinutil.“

„Mluvíte, jako by všichni m uži…“

„Ne všichni muži,“ přerušila ho prudce. „Ale zatraceně hodně mužů. Jestli mi nevěříte, zeptejte se psychologa, co dělal studii pro UCLA. Statistiky mluví samy za sebe. Víc než třetina žen kvalifikuje svůj první sexuální zážitek jako znásilnění.“

„Cože?”

„Znásilnění,“ opakovala Diana prudce. „Nemluvím tady o zbití do bezvědomí nebo noži přitisknutém na

krk, dokud násilník neskončí, i když Bůh ví, že jsem mluvila s mnoha dívkami, které se staly oběťmi skutečného násilí.“

Dianě se nedostávalo dechu, ale přesto nepouštěla Te-na ke slovu. „Nemluvím dokonce ani o incestu. Mluvím 0 těch hloupých holkách z lepších rodin, které věří, že ne znamená ne - že kluk, se kterým randí tři měsíce, nepoužije proti své dívce sílu, nebude ji nutit k sexu, nestr-há z ní oblečení, když říká ne a on jí přesto sahá mezi nohy, i když se ho snaží odstrčit - pokaždé, když jsou spolu ti dva sami, doráží víc a víc, až mě nakonec strhl pod sebe, pořád mi opakoval, jak je to v pořádku, hodné holky to dělají každou chvíli, i ráno mě bude pořád milovat, vlastně mě bude milovat ještě víc než dřív…“

„Diano,“ řekl Ten a jeho hlas byl tlumený, hluboký a zděšený.

Vůbec ho nevnímala. „… A já byla moc dobře vychovaná, než abych škrábala a křičela a kopala, a především jsem nemohla uvěřit, ze Steve nepřestane. Hodný chlapec z lepší rodiny by přece nikdy neznásilnil hodnou dívku z lepší rodiny. Předtím vždycky přestal. Přestane 1 tentokrát. Musí přestat. Prostě musí. Panebože, pořád jsem tomu nemohla uvěřit, když se konečně udělal a já krvácela a on si zapínal kalhoty a říkal, že si dáme bur-ger a hranolky a pak půjdeme k němu do bytu a ještě si to párkrát zopakujeme.“

Diana zamžikala, otřásla se a zaúpěla zlomeným hlasem. „Steve dodneška nepochopil, proč jsem zrušila naše zasnoubení. Když jsem s ním mluvila naposled, byl naštvaný a říkal, že když jsem nestála o sex, neměla jsem si o něj koledovat vysokými podpatky a sexy účesy a parfémy, a že jsem si s ním vůbec neměla začínat. Byla jsem hodná holka z lepší rodiny, takže jsem mu to uvěřila. Uvěřila jsem, že to byla moje chyba.“

Sevřela pěsti, až sejí nehty zaryly do dlaní, ale její hlas se nezměnil, zůstal bezbarvý a monotónní. „Když jsem se zase odhodlala začít s někým chodit - a trvalo to víc než rok - dávala jsem si dobrý pozor, abych nepůsobila vyzý

vavě. Žádné šminky. Žádný parfém. Žádné sukně. Pár polibků, nic víc, a i to až po pár schůzkách. Nic se tím nezměnilo. Dva kluci, se kterými jsem šla na rande, o mně řekli, že jsem koketa. Někteří mě nazývali ještě hůř.“

Dráp vycítil Dianino napětí, nespokojeně zamňoukal a seskočil jí z klína. Ani si toho nevšimla.

Ani Ten si toho nevšiml. Stále se nemohl zbavit šoku a vzteku ze zjištění, proč se Diana bojí mužů. Její slova k němu doléhala jako z velké dálky. Zatínal pěsti a zase je uvolňoval, snažil se sám se sebou vyrovnat a oprostit se od bezmocného vzteku, který se ho zmocnil. To, co se stalo Dianě, se odehrálo už dávno. Před lety.

Jenže pro Tena to nastalo teprve před pár vteřinami.

,Jen jeden muž se mnou vydržel chodit delší dobu,“ pokračovala Diana bezbarvě; rozhodla se říct Tenovi úplně všechno, aby už nemusela odpovídat na další otázky.

„Don na mě nikdy nenaléhal. Ani jednou. Nijak. O osm měsíců později mě požádal o ruku a řekl mi, jak to bude skvělé, když panic a panna budou společně o svatební noci odhalovat největší záhady sexu.“ Bezmocně mávla pravicí. „Byl milý a slušný. Nemohla jsem mu lhát. Tak jsem mu to řekla.“

Ten promluvil, ovládal svůj hlas stejně pečlivě jako svinutou pružinu energie ve svém těle. „Co se stalo?“

„Snažil se uvěřit, že to nebyla moje chyba, ale když zjistil, že jsem to tenkrát nenahlásila na policii…“ Diana trochu vysunula spodní ret. „Ještě jsme se pak párkrát viděli, ale skončilo to.“

„Milovala jste ho?“

Diana mírně zavrtěla hlavou. „Nemilovala jsem ani Steva. Jen jsem chtěla věřit, že muž a žena spolu můžou sdílet něco krásného, že se muž dokáže chovat slušně a civilizovaně k ženě, která je slabší než on sám.“

„Chápu to tak, že váš otec to nedokázal.“

„Můj otec byl voják. Sloužil u speciálního komanda.“ Ten vytřeštil oči, ale neřekl nic.

„Když byl střízlivý, byl dost výbušný. Když se opil, stal se z něj násilník. Čím jsem byla starší, tím víc pil.

On a m atka…“ Dianě selhal hlas. „Nikdy jsem nepochopila, proč s ním zůstala. Ale zůstala.“

„Otec už zemřel?“

„Ano.“ Diana pohlédla na Tena poprvé od chvíle, kdy začala mluvit o své minulosti. „Steve byl pilot vojenského letectva. S vojáky zrovna štěstí nemám. Ještě nějaké dotazy?“

„Jenom jeden.“

Diana se v duchu obrnila. „Ven s tím.“

„Ještě pořád chcete, abych vás políbil?“

Nervózně žmoulala jemné švy vytahaného bavlněného svetru. Pokusila se promluvit, ale pak usoudila, že nemůže věřit svému hlasu, a tak jen kývla hlavou.

„Jste si tím jistá?“

V jeho hlase nebyly emoce, ve tváři žádný výraz, nic, co by Dianě napovědělo, nač myslí. Byl stejně temný

a záhadný jako větrná noc a třpytivé stříbro jeho očí se podobalo hvězdám.

„Ano,“ zašeptala. „Jsem si jistá.“

Ten vztáhl ruku. „Tak pojď ke mně, Diano.“

& 11

Diana se zachvěla, když k ní dolehl Tenův hlas, jemný, sameto

vý šepot, jako by ji pohladil kočičí jazýče nebyla jistá, jestli v sobě najde sílu udělat krok. Ale i tak

vstala, vykročila a zdolala vzdálenost, která ji od Tena dělila. Vložila svou ruku do jeho. Teplo jeho dlaně bylo pro její nervozitou studené prsty jako žár plamene.

Vztáhl k ní druhou ruku a vzápětí už studené prstíky ležely v horké, natažené dlani. Zdvihl její ruku ke rtům a jemně dýchl teplo na její pokožku. Pak ji něžně políbil do dlaně. Při tom nečekaném polaskání se Dianě zatajil dech. Tělem jí proběhl slastný pocit, ale vzápětí Ten spustil ruce a pustil ji.

Diana chtěla polibek. Polibek dostala. Vydala tázavý zvuk, v němž znělo větší zklamání, než si byla vědoma.

„Tene?“

„Copak?“ zeptal se vlídně.

„Políbil bys mě znovu?“ zašeptala.

Usmál se tak, že zatoužila stulit se do jeho náruče jako kočka.

Vztáhl ruce a znovu ucítil, jak se mu do dlaní choulí její hladké, studené prsty.

„Hřeješ,“ řekla Diana. Zavřela oči, dlouze vydechla a neskrývaně se těšila z prostého doteku jeho pokožky.

Její bezděčně smyslná odpověď zavalila Tena vlnou horka. Doufal, že nemá tušení, jak divoce ho vzrušuje

k.

svou nevědomou smyslností a plachýma očima i ženskými křivkami, nedostatečně ukrytými obrovským svetrem, a také tím, jak důvěřivě vložila své štíhlé ruce do jeho dlaní.

Ten zvedl Dianiny ruce ke rtům a vtiskl polibek nejdřív do jedné a pak do druhé dlaně. Tichý zvuk, který vydala při doteku jeho rtů, byl pro něj stejnou odměnou jako teplo, jemně sálající z její kůže. Zdvihl hlavu a podíval se na ni. Pozorovala ho rozzářenýma, pochvalnýma očima. Pak se její tmavé řasy sklopily; oplatila mu polibky, které jí dal, a dechem pohladila jeho dlaň.

„Děkuju,“ zašeptala Diana.

„Rádo se stalo.“

Zkoumala Tenův obličej velkýma indigovýma očima a sotva věřila vlastním smyslům. Užíval si ty nenáročné polibky stejně jako ona.

„Myslíš to vážně, že?“ zeptala se posléze. Ten přikývl.

„Je úleva najít muže, který nechce… všechno.“

Po Tenových rtech přelétl zákmit podivného úsměvu.

„Nepleť se, Diano. Já chci všechno. Ale nikdy si nevezmu víc, než mi dáš. A to myslím dobrovolně, ne tak, že budu útočit na tolika frontách najednou, až nebudeš vědět, kde se bránit dřív.“

Diana se nejistě zasmála. „To znamená, že mě políbíš znovu?“

„Políbím tě, kolikrát budeš chtít.“

„A nebudeš naléhat na něco víc?“

„Ne.“

„Ani když se vzrušíš?“ Dianu šokovalo, že ta slova vůbec vyřkla, ale už je nemohla vzít zpátky.

„Zlato,“ zasmál se Ten kajícně. „Kdybys stála tak o pět centimetrů blíž ke mně, tak bys věděla, jaká je odpověď.“

V Dianině tváři se zračil zmatek. Bezmyšlenkovitě sjela pohledem po Tenově těle. Důkaz jeho vzrušení byl nezvratný a upřímně ji vylekal. Vzhlédla, viditelně pobledlá ve tváři.

„Neboj se, zlato,“ řekl jakoby nic. „Takhle to bylo každý večer, co jsme spolu seděli a mluvili při lepení těch archeologických střepů, a hodně často taky ve dne.“

„Vážně?“ zeptala se Diana mdle. „To jsem nevěděla.“

„Dělal jsem, co bylo v mých silách, aby to tak zůstalo,“ opáčil Ten suše. „Teď o tom mluvím jen proto, abys věděla, že se mě nemusíš bát, ani když jsem vzrušený.“

„Ale já to tak nemyslela. Věř mi, Tene. Nic takového jsem nechtěla!“

„Já vím. Nedokážu na tebe nereagovat, ale můžu se sakra postarat, abych se tím nenechal unést.“

„Ale kdybych…“ Hlas jí selhal. „Je to už dlouho, cos měl ženu?“

Ten se zahleděl do Dianiny zmatené tváře a nevěděl, jestli se má smát, nebo klít. Lehounce přejel malíčkem po vnitřní straně jejího zápěstí. Dotek to byl jemný, ale ne právě konejšivý. Cítil, jak se jí zrychlil tep, a tak rychle odpověděl.

„Diano, mohl bych mít ženu pět vteřin předtím, než vejdu do místnosti, kde jsi ty - a stejně bych tě pořád chtěl. Obdivuju u lidí odvahu, intelekt a smysl pro humor. Hned jsem zjistil, že máš toho všeho na rozdávání, a navíc skvělé tělo, i když je schováváš, jak nejlíp umíš.“ Zarděla se, ale nepokusila se vyprostit své ruce z Tenových. Dál mluvil tím sametovým hlasem, ze kterého jí

bylo slabo.

„Toužím po tobě od chvíle, co jsi potlačila svůj neklid, abys mi pomohla s tím kotětem.“

Vyvalila oči úžasem.

„Respektuju právo ženy zvolit si muže nebo ho odmítnout,“ pokračoval Ten. „Bylo celkem jasné, že odmítáš. A pořád to dáváš jasně najevo. Jsi se mnou v bezpečí přesně tak, jak chceš - bez ohledu na to, jak moc se budeme líbat nebo mazlit.“

Jeho slova sotva slyšela. Pořád se snažila vstřebat, že Ten je stejně vzrušený jako tehdy Steve, a přesto se nepokouší ukojit na její úkor. Ani ji neobviňuje, že ho vydráž-dila do tak nepohodlného stavu a pak odmítá pokračovat.

Potom jí došlo to, co Ten prve řekl: Jsi se mnou v bezpečí přesně tak, jak chceš —bez ohledu na to, jak moc se budeme líbat nebo mazlit.

Nepochybovala o tom. I tehdy, když ho provokoval Baker - a později lovci pokladů - Ten nepřestal ani na okamžik ovládat své činy.

„Kde ses naučil takové sebekontrole?“ zeptala se a sledovala ho temnýma, zvědavýma očima.

„Tam, kde jsem se naučil bojovat.“

„Mému tátovi takový výcvik neprospěl. Ani Stevovi.“ Ten potlačil vztek, který se ho zmocnil pokaždé, když pomyslel na muže, kteří Dianě ublížili. „To nebyli chlapi, zlato. To byli kluci, kteří nikdy nepochopili, co je nejdůležitější součást bojového výcviku - sebekontrola. Jestliže se chlap neovládá, ovládne ho někdo jiný. Jsou situace a místa, kde tě ztráta sebekontroly může stát život. Tvůj otec měl štěstí, že se do takové situace nikdy nedostal. Co se týká Steva, jestli se ho bude držet štěstí,

tak na mě nikdy nenarazí.“

Tenův hlas zněl tak konejšivě, že Dianě chvilku jasně nedocházel smysl jeho slov. Když pochopila, pohlédla mu krátce do očí. V jeho hlase nezněl humor ani rozkoš, jen ledový příslib odplaty, který v jeho očích zahlédla už dvakrát - a pokaždé to skončilo tak, že nějaký muž ležel na zemi a Ten se tyčil nad ním.

„Teď jsem tě vyděsil,“ pustil ji a ustoupil. „Nikdy bych ti neublížil, ale po tvých zkušenostech s mužským pokolením nečekám, že mi to budeš věřit.“ Otočil se k lampě a sáhl po vypínači. „Podíváme se na ty nové červené střepy, co jsi vyndala z krabice.“ Zaváhal a ohlédl se přes rameno na Dianu. „Nebo bys byla klidnější, kdybych tě nechal pracovat o samotě?“

Diana zachytila jeho ruku, sevřela mu prsty a zabránila tak rozsvítit ostré světlo. Lehce sebou cukla. Ten pustil vypínač a nechal ji, ať si s jeho rukou dělá, co chce. Zvedla si ji k obličeji. Se zavřenýma očima si jeho dlaní hladila tvář.

„Diano?“

„To nic.“

„Opravdu? Třesou se ti ruce.“

Bezradně se usmála. „Nevím, proč se třesou, ale vím, že to není strachem.“

„Určitě, zlato?“

„Vím, jaké to je, mít strach z muže. Já se tě nebojím, Tene.“

Dlouze a pátravě se zadíval Dianě do očí a pak ji obdařil úsměvem, který jí rozhodně nezpomalil tep ani ne-zmírnil třes rukou. Opětovala jeho pohled a snažila se i usmát; našla po hmatu druhou Tenovu ruku, a i když se jí chvěly rty, vtiskla jí další letmý polibek. Pak natočila do jeho dlaně druhou tvář a vstřebávala obličejem jeho teplo, zatímco si tiskla jeho ruce k pokožce.

„Tene,“ řekla Diana chraplavě a se zavřenýma očima vychutnávala pomalé doteky jeho prstů. „Mohl by ses se mnou chvíli líbat, dokud tě nepožádám, abys přestal? Vím, že to vůči tobě není fér, ale.

„To je v pořádku,“ přerušil ji, přitiskl ústa na Dianiny rty a ucítil jejich zachvění. „Život nikdy není fér. Zrovna ty to musíš vědět nejlíp.“

„ A le…“

„Pssst,“ řekl Ten a zapečetil Dianina ústa něžným pohlazením palce. „To je v pořádku, maličká.“

Diana otevřela doširoka oči. Indigové hlubiny se třpytily možnostmi, které se v ní rozevíraly, možnostmi, které existovaly jen díky tomu mocnému muži, jenž ji tak něžně objímal.

„Polib mě,“ zašeptala.

„Jak?“ zeptal se sametovým hlasem. „Tvrdě, nebo něžně? Zhluboka, nebo chladně? Krátce, nebo tak dlouho, až zapomeneš, že jsme se někdy nelíbali? Nikdy jsem takový polibek nezažil, ale když tak na tebe koukám, věřím, že existuje.“

Diana vyvalila oči a mírně se zachvěla při představě, že by mohla vyzkoušet všechny ty možné i nemožné způsoby, jak Tena políbit.

„Jak mě chceš políbit ty?“ zeptala se.

„Na všechny způsoby, co existují.“

„Ano,“ hlesla.

Ten přerývaně vydechl a pak se jeho rty dotkly Dianiných. Byly hladké a neuvěřitelně měkké, lnuly k jejím ústům něžně, a přesto pevně. Zas a znova je tiskl k jejím rtům, aby si přivykly jejich tvaru. Vychutnával její ústa, ale ze všeho nejvíc to, jak zareagovala nehlasným žadoněním o další polibky.

S úsměvem ignoroval tlukot vlastního srdce a pokračoval v jemných, nenáročných polibcích. Dianiny rty se uvolnily a změkly, z mírně pootevřených úst jí unikaly vzdechy. Špičkou jazyka se dotkl citlivého vrcholu jejího horního rtu, pak se odtáhl a dotek zopakoval. Tlumeně vzdychla a naklonila obličej blíž k němu. Odměnou jí byl teplý, klouzavý polibek, který sledoval její úsměv od jednoho koutku úst k druhému. Vydala další hluboký vzdech, z nějž se vzápětí stal lehký výkřik překvapení, když jeho zuby něžně sevřely a podržely její dolní ret. Okamžitě ji pustil a zopakoval ten nepolapitelný, klouzavý polibek.

„Tene,“ vydechla Diana.

„Je to moc?“

„Ne.“ Její zuby o něco méně než prve jeho stiskly Te-nův dolní ret. Slyšela, jak se mu zatajil dech; pustila ho a zašeptala: „Není to moc.“

„Takže neutečeš, když ochutnám ta nádherná ústa?“

„Neuteču.“

„Při tom, jak jsi mě držela za ruce, jsem si nebyl vůbec jistý.“

Diana si opožděně uvědomila, že vězní Tenovy ruce a tiskne si je ke tváři tak pevně, až zanechává stopy na jeho opálené kůži.

„Promiň,“ rychle ho pustila. „Když jsi mě začal líbat, zapomněla jsem na všechno kolem.“

Sklonil se a jazykem se dotkl koutku Dianiných úst.

„To je v pořádku, zlato. Jen jsem myslel, že by ses mohla bát, že překročím hranice, když mě pustíš.“

„Cože?“

„Nepamatuješ se na střední školu? Nic pod klíčními kostmi vpředu a nic pod pasem vzadu.“

Diana se rozesmála, ale výraz Tenových očí jí vyrazil dech. Jeho slova byla lehkovážná, hlas sametový, ale v šedých očích měl takový žár, až se jí z toho podlamovala kolena.

„Pamatuju.“

„Přesně tak to budeme mít. Když budeš chtít mé ruce někde jinde, musíš si je tam položit.“

„Ale to bys pak - to bys čekal víc.“

„Počítám s tím, že tuhle noc strávím stejně jako každou od té doby, co jsem tě vytáhl z té svatyně - lačný jako ďas. To je můj problém, ne tvůj. Ničím jsi mě nevy-provokovala.“

„Ničím? A co zrovna teď?“

„To není provokování.“ Ten posunul rty o pár milimetrů. V zubech jemně sevřel Dianin spodní ret a něžně po něm přejížděl jazykem, dokud z ní nevyloudil drobný, hrdelní vzdech.

Pustil ji, vtiskl jí letmý polibek a hladově se zadíval na její zčervenalé rty. „Tohle je rozkoš, zlato. Čistá a prostá.“

„Steve vždycky… říkal, že ho to bolí.“

Ten místo odpovědi znovu přitiskl svá ústa na její, ale tentokrát nenásledovalo žádné odtáhnutí, žádné sklouznutí ani škádlení. Zabořil prsty do jejích vlasů, dotýkal se temene, držel ji něžně a opatrně, zatímco se s ní spojil jiným druhem polibku. Intenzita líbání se zvýšila, když jí zaklonil hlavu, a přesto necítila žádný neklid.

Dianiny štíhlé prsty se propletly s Tenovou hustou kšticí, táhly ho ještě blíž a toužily, aby ten polibek trval věčně. Když zašeptala jeho jméno, přijal to jako pozvánku mezi její rozevřené rty. Jazykem vklouzl mezi zuby, hledal vlhký žár za nimi a nalézal ho. Nikdy nic takového nezažila. Škádlivými, klouzavými doteky si vrýval do paměti její rty, hladil je, vychutnával, držel. Teprve když zavměla a přitiskla se k němu ještě pevněji, přestal se zabývat sváděním rtů.

Nikdy si neuvědomovala, jak citlivý je její jazyk, jak živě dokáže rozlišovat saténovou hladkost a netušené vroubky jeho zubů, hedvábný povrch a svůdné teplo je ho úst, sametové lákadlo Tenova jazyka, klouzajícího vstříc jejímu v tanci výpadů a ústupů - tanci, který ji nechal zapomenout, kdo je silnější a kdo slabší, kdo byl vystrašený a kdo ne. Něžné a sladké, vášnivé i divoké polibky se střídaly s rezervovaností i živočišnou dychtivostí dvojích úst, která spolu splývala.

Vůbec přesně nevnímala, kdo polibek ukončil a jestli vůbec. Zvolna si uvědomovala, že má paže ovinuté kolem Tenovy šíje a on ji přidržuje v objetí a současně se k ní sklání a hledí na její rty, jako by právě objevil ložisko požáru.

„Tene?“

Při zvuku Dianina ochraptělého hlasu se Ten celý napjal. Její přivřené, zářící oči mu sdělovaly, že ji polibek uchvátil stejně jako jeho. Když pohlédla na jeho ústa a pootevřela rty v bezděčné výzvě, Ten vydal zvuk, který byl napůl sten a napůl smích.

„Chceš mě ještě ochutnat?“ zeptal se.

Chvějivou odpověď, která projela Dianě tělem, Ten vnímal víc než jasně.

„Tak si mě vezmi,“ řekl chraplavě.

Indigové oči se na okamžik překvapením rozšířily, pak je zakryly řasy, když sklopila pohled k Tenovým rtům. Vydala ze sebe vzdech, jehož chuť pronikla k Te-novi okamžik předtím, než se zmocnila jeho rtů. Znovu poznávala strukturu jeho úst, když se dotýkali jazyky, a nemělo to konec ani začátek, jen důvěrnou intimitu dvojího zrychleného dechu uprostřed noci.

Poslední, co Dianě prolétlo hlavou, než polibek skončil, byl úžas nad tím, že se třese, a přitom nemá ani trochu strach. Ještě nikdy v životě se necítila tak bezpečně

- nebo tak příjemně ohrožená.

& 12

X jk ni nápad,“ řekl Ten nekompro-im isn ě . „Jestli si myslíš, že tě ne

chám kopat v té svatyni, tak jsi blázen.“ Vytáhl Dianu z náklaďáku a zabouchl za ní dveře. „K té díře se ani nepřiblížíš.“

Diana zamžikala a upřeně přitom hleděla na muže, který se náhle zase stal každým coulem předákem ranče Rocking M. Ještě včera večer to byl zdrženlivý milenec, který ji seznamoval s rozkošemi líbání. Jenom líbání. Celou dlouhou cestu do September Canyonu se jí vybavovaly vzpomínky, pokaždé v nejnevhodnějších chvílích, a rozechvívaly ji; to pak vroucně pohlédla na Tena a on se na ni usmál, protože věděl, co se jí děje v hlavě.

Teď se neusmíval. Jeho postoj ani napětí v silném těle nenaznačovaly, že by měl v sobě ždibec jemnosti.

„To mi musíš slíbit, Diano.“

Čekala, že se dostaví strach - jako vždycky v minulosti, když před sebou měla zarputilého chlapa, jehož rozměry pro ni představovaly výhružku, která ani nemusela být vyslovena.

„A jinak?” zeptala se napjatě.

„Jinak jsme se sem trmáceli zbytečně a vracíme se.“

„A co když se odmítnu vrátit?“

„Stejně pojedeš.“

Diana se zadívala do Tenových šedých očí a divila se,

jak jí mohly někdy připadat vřelé nebo snad tak přitažlivé, aby zažehly jiskru.

„Šéfování. To ti jde dobře.“ Čekal.

„Zůstanu na této straně kaňonu,“ řekla Diana naštvaně. „Máš mé slovo. Ne že bys ho tedy potřeboval. Mohl by sis vynutit svůj rozkaz, a moc dobře to víš.“

„Myslíš?“ zeptal se Ten chladně. „Jsi chytrá a rychlá. Našla bys sis cestu k objevování dříve, než bych tě mohl zastavit. Ale teď, když jsi mi dala slovo, se aspoň neprobudím zalitý studeným potem, když tě ve snu vidím ležet dole pod kameny nehybnou, neschopnou se zvednout a jít.“

Diana cítila, jak sejí odkrvuje tvář. Vydala nenápadný zvuk a natáhla se k němu.

„Tene?“ zašeptala, dotýkajíc se jeho tváře.

Bez váhání zavřel oči. Když je znovu otevřel, byly ještě živější. Sklonil se a líbal Dianina nedočkavá ústa rychle i pomalu. Poté zvedl svou tvář a zašeptal: „Jsem rád, že ses mě teď nebála.“

„Nebála?“

Ten vzal Dianinu tvář do svých velkých rukou. „Odevzdala ses a dalas do toho tolik, kolik jsi dostala. Pak ses rozhodla, že nemá cenu vracet se na ranč, a tím jsi souhlasila. To přece není strach, miláčku. To je selský rozum. To já jsem se teď bál.“

Diana se zasmála.

„Je to pravda,“ řekl. „Bál jsem se, že ze mě budeš vyděšená a nenecháš mě, abych tě znovu políbil.“

Vzpomínky na minulou noc vyvolávaly v Dianě teplo, rozlévající sejí z ňader až ke kolenům.

„Vydáváš moc sladké zvuky,“ zašeptal Ten, poslouchaje její lehké vzdechy. „Zpanikaříš, pokud tě obejmu a políbím tě tak, jak jsem tě chtěl políbit ráno?“

Při té představě jí došel dech. „Doufala jsem, že to uděláš. Vím, že to bude znít bláznivě, ale přijde mi to ja ko věčnost, co jsem tě políbila. Chybí mi tvá chuť, Tene. Chybí mi, až to bolí.“

„Otevři ústa, lásko,“ zašeptal. „Chybíš mi úplně stejně.“ Teplo a vřelost Tenových úst se spojily s Dianinými. Jeho chuť jí brala dech i myšlenky. Rukama pevně objímala jeho šíji, aby se dostala co nejblíž. Vzdychala v náhlé potřebě držet ho tak, aby nemohl odejít, dokud ji neuklidní polibkem a neukolébá do dlouhého nočního

spánku.

Tíha pomalu zmizela a Diana zůstala uvězněná v teple jeho paží. S kradmým potěšením hnětla jeho napjaté svaly a vybízela ho beze slov, aby ji držel pevněji, aniž ji zajímalo, jestli může dýchat. Necítila žádný strach z Te-novy syrové síly, která ji svírala horkým a smyslným stiskem. To bylo to, po čem tolik toužila, aniž věděla proč.

Teprve když Diana pocítila závrať z nedostatku vzduchu, svolila k ukončení polibku, ale i tak byla přitisknutá k Tenovi, k jeho rozpálené kůži na krku, a její tělo se třáslo každým vydechnutím.

„Miláčku,“ řekl Ten, chvějící se silou své násilné sebekontroly. „Máš v sobě oheň, který by spálil i kámen. Jestli jsi někdy chtěla víc než jen polibek, pojď ke mně.“ Diana vydala nesrozumitelný zvuk a přitiskla svá ústa na Tenův napnutý krk. Dotek jejího jazyka na kůži jím

projel jako blesk.

„Chutnáš skvěle,“ řekla pomalu, dotýkajíc se ho jazykem. „Jako sůl. Chutná tvá kůže takhle všude, nebo jen na krku?“

Tenem projela touha, když si představil, jak Diana ochutnává jeho tělo svým nevinným, přesto dráždivým jazykem. Opatrněji spouštěl níž, dokud nestála na vlastních nohou. Přinutil se nedívat na její zčervenalé rty a tváře zbarvené touhou. Toužil po ní tak, až ho to samotného překvapovalo. Ještě nikdy žádnou ženu tolik nechtěl. A to ho také šokovalo.

„Tene?“

„Jestli si chceš udělat nějaké nákresy, měli bychom vyložit náklaďák. Ztratíš nejlepší světlo.“

„Měkké světlo.“

Ten pozvedl jedno obočí.

„Tak fotografové nazývají pozdní odpolední světlo,“ vysvětlila Diana. „Měkké světlo.“

Ten si náhle představil Dianu oblečenou jen do zlatého světla. Její ženské křivky zářily a její zastřený hlas žadonil o jeho dotek. S námahou zapudil tu představu a přinutil se soustředit na to, co mají udělat.

„Kde chceš začít s nákresy?“ zeptal se. Vlastní hlas mu zněl dutě. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval.

„Mám hotové všechny detaily ruin a můžu pokračovat, dokud absolventi neodstraní více sutin a nevykopou další vrstvu,“ řekla Diana. „Potřebuji udělat nějaké nákresy z více perspektiv, ukázat ruiny ve vztahu k jejich přirozenému prostředí, ale abych to mohla provést, potřebuji být na druhé straně kaňonu.“ Pokrčila rameny a víc už nemluvila. Jelikož prve slíbila, že na druhou stranu kaňonu nevkročí, bylo jasné, že nemůže dělat další nákresy.

Ten tiše zaklel. Pochopil, že nemá smysl zakazovat jí přístup do těsné blízkosti svatyně.

„Sbal si nádobíčko. Projdu těmi místy nejdřív sám. Pokud se pode mnou nic nezřítí, můžeš si dělat nákresy kdekoliv. Jen se ujisti, že budu na doslech. A nepřibližuj se k té zatracené svatyni.“

O čtvrt hodiny později už měli vyložený náklaďák a byli připraveni vyrazit. Ten vyrazil k ruinám tempem, kterému jen taktak stačila. Nestěžovala si. Jeden pohled na obrys jeho čelisti jí prozradil, že návratem ke svatyni není nijak nadšený.

0 pár minut později zakusila Diana stejný pocit strachu, který prve znepokojil Tena. Dívala se, jak prochází kousek od oblasti srázu, kam předtím spadla. Stála se zatajeným dechem a čekala, jestli Ten nesklouzne do starodávné pasti. Víc však dělat nemohla. Neodvolala Tena, protože mimo jiné věděla, že šance, aby našel další netknutou svatyni, byla mizivá.

1 její šance posledně však byla mizivá, a přesto pro-šlápla strop svatyně a zřítila se do ní.

Uběhlo půl hodiny, než se Ten ujistil, že terén neskrývá žádné další nástrahy. Jestli se tam někde nacházely další svatyně, byly nejspíš dávno pokryté hlínou nebo měly stropy dost silné, aby unesly jeho dvaaosmdesát kilogramů. Aspoň byla Diana v bezpečí. Svatyně, do níž spadla první den, byla naštěstí o třicet metrů dál, jasně označená kolíky.

Ten dal Dianě znamení, aby ho následovala. Vyběhla nerovný svah s ladností laně. Velmi rychle se ocitla tak blízko, že okamžitě ucítil žár jejího těla.

„Našel jsi něco?“ zeptala se udýchaně.

„Vykopávky, úlomky zdivá a tak.“

Diana sledovala směr, který Ten udával. Trvalo jí, než si uvědomila, co vidí. Někdy za posledních pět set až osm set let se část skály zbortila a zaplnila výklenek, který byl pod ní. Otvor kdysi skrýval místnosti. Teď už tam zbyla jen obrovská hromada popraskaného a polámaného pískovce. Zpod kamene tryskaly drobné potůčky vody, napovídající, že se tam skrývá pramen. Její trénované oko ihned zaměřilo hranaté kameny a úlomky nádob, které ukazovaly na sídliště Anasaziů.

„Doufám, že už byli pryč, když se skála zřítila,“ rozpomněla se Diana na Tenova slova.

… abych tě viděl ležet dole pod kameny nehybnou, neschopnou se zvednout a jít.

Jeho velká ruka ji pohladila po hlavě. „Nějak,“ řekl pomalu, „si nemyslím, že byli pryč. Vlastně… jsem si jistý.“ Polaskal její citlivou šíji bříškem palce a couvnul.

„Začni radši s nákresy, zlato. Dokonce ani kámen nevydrží věčnost.“

Soustředěná a uvolněná, začala Diana rychle dělat nákresy, aby neztratila efekt šikmého odpoledního světla na ruinách v kaňonu. Ten na její naléhání opět překročil říčku, postavil se směrem k ruinám a začal vyměřovat skálu a rozeklané linie dřívějších místností.

„Ještě pár minut,“ zvolala.

Ten zamával, že rozumí. Dianina tužka létala po papíře, když vracela strukturu mohutným skalám, kaňonu,

topolům a křovinám. Zdůrazněný kontrast dával nákresu až tajemnou hloubku.

Nákresy ruin, které dělala předtím, byly přesným zachycením jejich současného stavu. Kresba, na které pracovala teď, znázorňovala ruiny spíše v té podobě, jakou měly dříve. Štěkot psů, zvuky drůbeže a dětského smíchu se nesly kaňonem. Ženy drtily kukuřici v kamenných hmoždířích nebo malovaly spletité vzory na nádobí, zatímco jejich muži rozprávěli o počasí, bozích nebo o posledních nájezdech ze severu. Těsný kaňon ožíval jejich hlasy, obzvlášť v tento den, kdy slunce hřálo a rozlévalo světlo i život po zemi.

Avšak dnes, navzdory zvyku, nedoplnila Diana svůj nákres obyvateli. Nekreslila ani krásné, zářivě modré nebe. Nakreslila husté mraky, obklopující jedinou postavu na jejím nákresu - muže stojícího na okraji říčky. Ten muž byl tmavý a podmanivý, černé vlasy rozevláté ve větru, psanec a šaman povolaný ke své sestře - bouři.

Sílu tohoto muže prozrazovala napjatá silueta ramen, pasu, hýždí a nohou. Byla to síla zakotvená ve středu země a v minulosti, kdy byli lidé a duchové propojeni. Stál jako šaman, zády k zapadlému výklenku, uprostřed zběsilého víření větru. Jeho sestra bouře vyslyšela jeho volání.

Šaman se otočil a podíval se na Dianu očima barvy deště, očima, které viděly přes stěnu reality až do duše.

Diana se zachvěla, zamrkala a uvědomila si, že zírala na hotovou kresbu tak intenzivně, až dostala do celého těla křeč. Automaticky zavřela desky s nákresy, aby zakryla a schovala kresbu. Zastrčila je do kufříku a vstala. Vzápětí už běžela dolů svahem přímo k Tenovi.

Když ji uslyšel, otočil se a pozoroval ji očima barvy deště.

„Hotovo?“ zeptal se a natáhl ruku, aby pomohl Dianě s věcmi.

Místo toho mu podala svou ruku. Ten pomalu proplétal jejich prsty, dokud se nesvírali navzájem dlaněmi. Citlivá kůže jejích prstů vnímala jeho stisk všude. Toto pomalé vzájemné spojení bylo stejně intimní jako poli

bek. Jeho dlaň byla teplá a mozolnatá prací, a tak přemýšlela o tom, jaké by to asi bylo, kdyby jí přejížděla po celém jejím těle.

Tato myšlenka pronásledovala Dianu i během domácích činností na konci dne - při koupeli za zástěnou, při přípravě večeře i úklidu tábořiště. Ačkoliv slunce už zmizelo za vysokými skalními výběžky, do skutečného západu chyběla ještě nejméně hodina. Stíny, které se přelévaly ze skal, zmírnily šílené horko, ale ze stěn kaňonu stále ještě vyzařovalo teplo nashromážděné přes den, kdy se sem opíral sluneční žár.

Diana necítila žádnou potřebu navlékat si svůj volný svetr přes blůzku bez rukávů, kterou měla na sobě. Po koupeli vyměnila pohorky a džíny za sandály a šortky. Ten také cítil horko. Po koupeli se ani neobtěžoval obléknout tričko, ponožky nebo boty. Ležel na přikrývce, kterou si rozprostřel na převisu, a doufal, že zachytí vánek.

„Škoda, že netáboříme v Black Springs,“ řekl a protáhl se. „Jsou tam dost velká jezírka, ve kterých se dá pěkně zchladit.“

„To zní nadpozemsky. Ne že bych si stěžovala,“ dodala Diana a zamračila se na ruku plnou střepů. „Byla jsem i na takových nalezištích, kde byla voda určená pouze k pití.“

Otočila se od střepů, které třídila, a uviděla Tena, rozvalujícího se s kočičí lehkostí po přikrývce. Ucítila ten důvěrně známý jiskřivý pocit, rozlévající se od ňader po kolena. Zvedla se a sedla si k němu.

„Tene?“

Jeho oči se otevřely a zářily stříbrem.

Dianiny myšlenky se roztříštily a s nimi i její schopnost srozumitelně mluvit. „Mohla já - to je - ty bys - my?“

„Už jsem myslel, že se snad ani nezeptáš.“

Velké ruce uchopily Dianinu tvář a přiblížily si ji. Jejich ústa se vláčně, hladce spojila a při prvním vzájemném ochutnání vydali oba zvuk rozkoše. Ten zvedl Dianu a položil si ji na hruď tak, aby na něm spočinula celou vahou. Roztřásla se. Ten povzdechl a pustil ji.

„Zatraceně, lásko,“ řekl. „Nechtěl jsem tě vyděsit. Nepřemýšlel jsem o tom, jak se budeš cítit v posteli s mužem, a ještě navíc polonahým.“

Diana potřásla hlavou. „Nebylo to v posteli. Bylo to na předním sedadle auta. Proto vždy sedím tak daleko i v náklaďáku. A on se stejně nesvlékl, vůbec. Ani mně nesundal oblečení.“

Ten zavřel oči, aby neviděla vztek, který jím cloumal. Přitiskl si ji jemně na hruď, hladil ji po hlavě, líbal její vlasy a litoval, že nedokáže změnit minulost.

Jenže to nešlo. Mohl ji jen objímat a toužit po ní až k zbláznění.

Pomalé hlazení přineslo Dianě vlny potěšení, oddechla si. Otírala tvář o jeho hruď, dotýkala se pružných chloupků a vydávala tiché, mumlavé objevitelské broukání. Te-nova ruka zaváhala a pak pokračovala pomalu cestou od jejích hedvábných vlasů až k úchvatné linii zad. Přestože naléhavost byla neměnná, laskání bylo jiné. Spíše smyslné než uklidňující, spíše lákalo, než chlácholilo. Cítil teplo jejího dechu na hrudní kosti a ona ho zvolna, beze spěchu líbala. Ucítil, jak otevřela rty. Zaváhala.

„Pokračuj,“ řekl. „Zkus, jestli tam chutnám stejně jako na krku.“

Diana zvedla hlavu tak, aby viděla jeho oči. „Nevadí ti to?“

Usmál se pomalu, svůdně a nesmírně mužně. „Zlato, můžeš se mě dotýkat všude, kde chceš.“

Safírově modré oči se otevřely dokořán šokem a… zvědavostí. Čekal to. Ta její zvědavost ho přinutila pevně ji přitisknout a ukázat jí, jak moc mu nebude vadit cokoliv, co by s ním chtěla dělat.

První dotyk jejího jazyka mu málem vyrazil dech. Očekával nevýrazný dotek, následovaný vtipnou poznámkou na téma omezených možností koupání na tábořišti. Nečekal tak vláčný, vášnivý nájezd skrze houští na jeho hrudi. Neočekával ani její vmění, když ho ochutnávala. A už vůbec neočekával, že její bradavky ztvrdnou, když bude laskat ty jeho.

Nehybně ležel a bojoval se vzrušením a potřebou dotýkat jí. Chtěl držet příjemnou tíhu jejích ňader, ochutnávat, sát a škádlit ji, až by se svíjela v agónii slasti. Jediné, co si však dovolil, bylo vjet jí prsty levé ruky hluboko do vlasů, držet její ústa proti sobě a pravou rukou třít její záda od šíje po pás.

Když už to nemohl vydržet, pozvedl její hlavu k sobě, aby ji mohl jazykem ochutnat, líbat jí, sát ji a spojit se s ní tak, jak ona dovolí.

Jakmile Ten uvolnil Dianina ústa, nedokázala už myslet a ani mluvit. Rty měla zrudlé, naběhlé a zbytek těla celý rozbolavělý.

„Chci víc než polibky,“ řekla. „Ale nevím, jak víc.“

„To je v pořádku,“ řekl Ten a něžně Dianu políbil.

„Vezmeme to pomalu a v klidu. Budeme mít jediné pravidlo, nejstarší a nejlepší. Pokaždé, když udělám něco, co se ti nebude líbit, řekneš mi to. A já přestanu.“

„To k tobě nebude spravedlivé. Já vím, život není spravedlivý,“ namítla rychle, než stihl promluvit. „Ale nechci ti ho komplikovat ještě víc.“

Tenovi cukl levý koutek. „Miláčku, nemůže to být těžší, než to je teď.“ Vtiskl Dianě další polibek a umlčel tím její námitky. Pomalým pohybem zvedl její tělo a položil ji na stranu, zády k sobě. „Takhle se budeš cítit bezpečněji, nic před tebou není, nic tě neomezuje, nikdo tě nedrží v pasti. Jsem za tebou jen já, a ty víš, že bych se tě nikdy nezmocnil neočekávaně, ano?“

„Ano,“ řekla Diana. A byla to pravda. Určitě by nebyla v September Canyonu s ním a nenechala se líbat, kdyby mu instinktivně nedůvěřovala. Vypustila dlouze dech, který zadržovala, a uvědomila si, že Ten má pravdu i v další věci. Cítila se opravdu bezpečně, když ležela na boku a nic před ní nebylo, jen výhled na kaňon, nořící se do soumraku. Vzpomínky na bezcitnou mašinérii a Steveovo neúnavné tělo nemohly být vzdálenější. „Tene?“

„Hmm?“

„Máš pravdu, takhle se cítím mnohem bezpečněji.“

„To je dobře,“ zašeptal a byl rád, že Diana leží otočená k němu zády. Mohl se dívat na její pás, kochat se oblými boky, zužujícími se až ke kolenům. Kdyby však viděla hlad a obdiv v jeho očích, možná by se už tak bezpečně necítila.

Tenův ukazováček kopíroval linii Dianina těla od temene přes pravé ucho, dolů po krku, přes pravé rameno, po žebrech až k pasu, a dál přes vyvýšené boky až k pravému kotníku. Záchvěv odezvy, následující po laskání, mu prozradil, že do jejího těla už také vstoupila touha.

„A tohle,“ řekl, líbaje Dianinu šíji, „porušilo veškerá středoškolská pravidla.“

& 13

Diana se rozechvěle zasmála a přemýšlela nad Tenovou nepocho

pitelnou slabostí, která následovala po ně rušil pravidla, ale jen tak, aby se nedotkl zakázaných

místeček.

„Znamená tvůj úsměv, že to můžu udělat znovu?“ zeptal se.

Utajený humor v Tenově hlase znamenal pro Dianu opětovné ujištění. Steve byl smrtelně vážný, když byli sami, odhodlaný dostat všechno a co nejrychleji.

„Ano,“ zašeptala.

Po této odpovědi začal dál putovat prsty po jejím těle. Tentokrát sjel na spodní stranu paže a laskal citlivou kůži.

„Je radost se tě dotýkat,“ řekl a znovu políbil Dianinu šíji. „Jemná, pevná a živoucí.“ Jazykem kroužil po jejím uchu. Usmál se a slyšel, jak nabírá dech. „Máš roztomilé křivky. Tady,“ řekl a jemně ji kousl do ucha. „A tady.“ Jeho prsty obkroužily její paži. Líbal holou kůži, jemně ji kousal a vyloudil tak z ní lehké vzdechy. „A tady.“

Rukou objímal pás jemně a poté silněji. Pomalu přejížděl po křivce Dianina boku. „A tady.“ Jeho prsty jako by ji modelovaly a kopírovaly.

Neočekávané mazlení vyrazilo z Diany rozedraný zvuk. Pronikly jí vlny potěšení a probouzely v ní neklid. Vrtěla se a její pohyby se řídily Tenovou rukou. Když

ž

jeho dlaň laskala nahé stehno, skoro zapomněla na obavu, že by mohl sjet svými prsty mezi její nohy. To, že překročil zakázanou zónu, si uvědomila, až když jí hladil lýtka a kotníky.

Ten pokračoval v pomalém a nevtíravém laskání Dianina těla. Dlouhé polibky byly přerušované jemným kousáním do šíje, ramen a ladných zad. Pokaždé když jeho ruce znovu sklouzly Dianě po těle, snažil se lehce přiblížit k tajemství mezi jejími stehny a plnosti ňader. Prozkoumal křivky bříška a jemným tlakem přitáhl její boky zpátky do kolébky z jeho svalnatých nohou. Tlak jejího těla na něj zapůsobil jako exploze a roztřásl mu ruce.

Dech bojoval se steny a Ten čekal, že se Diana odtáhne. Když se neodtáhla, přitiskl šiji ještě blíž a vychutnával pocit potěšení a bolesti aspoň na chvíli, než ji pustil, aby ji nevystrašil. Povolil ruku a dal jí tak příležitost odmítnout vzrůstající intimitu jeho dotyků.

Tenova ruka se zastavila na knoflíčcích. Vůbec se nepokusil rozepnout je, ale zápasil se šílenou touhou dotýkat se Diany bez oblečení. Hladil ji od pupíku nahoru ke krku a zpět, středem jejího těla, a poznával část křivek, které ho lákaly.

„Počkej,“ řekla svůdně.

Tenova ruka se zastavila, přestal. Než se mohl vzpamatovat, štíhlé prsty překryly jeho ruku. Její ramena se pohnula a prsty pobízely jeho. Tenova ruka se náhle ocitla pod Dianinou blůzou a laskala její bujná ňadra. Vydal se sebe sten, tichý zvuk touhy, který se spojil s je jím, když se jí bradavka stáhla v návalu slasti, která ji oslabila.

Dianin dech se proměnil v přerušované vzdechy, když jí Ten přejížděl po ňadrech, laskal ji a opatroval. Když jeho prst sklouzl mezi jemnou látku podprsenky a špičku ňadra, v náhlém potěšení zalapala po dechu. Pohrával si s její bradavkou a pak přestal, aby toužila víc.

„Tene?“

Řekl něco, co znělo jako „Ještě?“.

„Ano,“ hlesla.

Prstem opět přejel po bradavce, ale přes látku nebylo vzrušení tak intenzivní jako předtím. Diana uvolnila přední zapínání podprsenky a odhalila se Tenovým dotykům.

Pulzující touha Tena omámila a ruce se mu roztřásly. Vytáhl druhou ruku zpod Dianiny hlavy, aby ji mohl hladit ještě víc. Uchopil bradavku prsty, jemně je stiskl a usmíval se nad jejím nářkem ze slasti, který se jí dral ze rtů. Pohled na její narůžovělé křivky spočívající v jeho opálených rukou v něm zažehl oheň. Ucítil pnutí v džínech a každý pulz mu připadal jako prudký nával krve. Znovu jí laskal bradavky a přál si, aby je mohl vzít do úst.

Když hladil a škádlil její ňadra opakovanými, rovnoměrnými pohyby, její dech se přelil v tichý vzlyk. Bradavky tiskl ještě pevněji, protože věděl, že teď je příliš vzrušená na to, aby cítila lehký dotyk. Vášnivě prohnula záda, aby umocnila tlak jeho rukou na svých ňadrech. Třel je pomalu a byl odměněn rozechvělým zaúpěním slasti.

Tenovy ruce se úmyslně přesunuly z Dianiných prsou na žebra, sunuly se po těle a stahovaly podprsenku s blůzkou. Neměla žádné námitky, uvolnila ramena a pomohla mu. Jeho odměnou bylo, když mu vrátila ruce na svá ňadra a pomalu vypouštěla ze rtů vzdechy. Najednou ucítila teplo jeho úst na páteři; smyslně klouzala a celou ji rozechvívala. Každé zdrženlivé kousnutí znamenalo výbuch slasti, který se jí rozléval celým tělem. Když jí jeho jazyk zvolna zakroužil po páteři až ke krku, vyslovila jeho jméno chraptivým hlasem, který zněl, jako by jí nepatřil.

„Jsem tady, miláčku,“ řekl Ten a kousal Dianinu šíji silou, která by mohla zanechat malé stopy. Dlaněmi hnětl její ňadra. „A ty také.“

Pomalu pustil jedno ňadro a posunul svou ruku dolů.

„Je toho na tobě tolik,“ řekl hlubokým hlasem. Tentokrát nepřehlédl měkký pahorek u vrcholu jejích stehen.

Neotálel. „Nejsou to jen ta místa, co se nabízejí, bojiště pro školáky,“ pokračoval a hladil Dianin bok. „Rád se dotýkám i jiných míst.“ Přejížděl po vybouleném boku, po zadní části stehen k lýtkům a subtilním kotníkům.

„Jemné, nepoddajné.“

Sunul ruku výš k vnitřní straně jejích stehen, dokud mohl a dokud věděl, že ji nenutí k ničemu, co nechce. Pohladil jeden bok a pak druhý, tahal a mačkal, donutil ji zalapat po dechu z náhlého potěšení. Posunula se, aby poskytla jeho ruce větší svobodu. Přesunul ruku níž a důvěrněji držel. Dianou projelo teplo a její oddychování se proměnilo ve sténání.

„Chtěla bys zůstat ležet tak jako teď, jen bez oblečení, které by tlumilo potěšení?“ zeptal se Ten opatrně, když laskal Dianinu šíji, ramena a její křehká záda. Rukou ji přitáhl a jemně hladil. „Je to tvoje volba, miláčku. Budeš tak v bezpečí, jak budeš potřebovat.“

„To není fér.“ Poslední slovo z ní vyšlo se vzdechem, když si ji k sobě opět přitiskl.

„Myslel jsem, že se ti pokušení líbí,“ zasmál se i přes kruté svírání své touhy.

mě nepokoušíš,“ zašeptala.

„Ne?“ Tiše povzdechl nad Dianinou slabou odezvou na jeho dotek. „Lásko, jsem si jistý, že tady někoho pokoušíme.“

Viděl, jak se jí pohnula ruka, uslyšel zvuk klouzajícího zipu a ucítil náhlou volnost jejích šortek. Chytil ten kus oblečení mezi prsty a zvolna stahoval ze svůdných míst, která toužil objevovat.

Když Diana ucítila, jak jí zbytek oblečení sjíždí po nohou, a ucítila silné, oblečené mužské nohy, které se o ně třely, projel jí šíp paniky. Vzpomínka na jiný čas, jiné místo, bolest. Sevřela nohy a její tělo se schoulilo intenzivní snahou ochránit se.

Ten hned přestal a nechal Dianě šortky a kalhotky u kolen. Byl rád, že nemohla spatřit napětí jeho těla, a rychleji vtiskl na rameno letmý, lehoučký, motýlí polibek.

„To je v pořádku, Diano. Přestaneme.“

Začal jemně vytahovat levou ruku zpoza Dianiny hlavy. Chňapla po ní a přiložila si ji na ňadro.

„Neodcházej,“ řekla rozpačitě. „Nechtěla jsem takhle reagovat. Bylo to tím, jak mě na noze škrábl zip a pak jsem se dotkla tvých oblečených nohou. Ale to už je dobré. Vím, kde jsem a s kým.“

Ten znovu políbil Dianino rameno, ale zatím se nedo-máhal měkkých křivek ani tepla, které se odhalovalo jeho dotykům.

„Cítila by ses lip, kdybych na sobě neměl ty džíny?“ zeptal se Ten.

Bláznivě se zasmála. „Ano. Vím, že to zní praštěně, ale ano.“

Potichu se modlil, aby se vydržel ovládat. Překulil se, svlékl a zezadu se přitiskl k Dianě. Dotyk jejího nahého zadečku, uhnízděného v jeho klíně, ho přiměl napnout všechny síly v boji proti krutému návalu touhy.

Mohli bychom tu oba dva ležet naprosto nazí\ mohla by říkat ne, a tak by to prostě bylo. Tak se uklidni, kovboji. Tohle je pro Dianu, ne pro tebe. Jak moc to bude chtít, kdy to bude chtít a jak to bude chtít. To všechno jsem j í slíbil. Musel jsem být úplně mimo.

Lákavé teplo Dianiných křivek volalo na Tena písní sirén. Chtěl proklít svou hloupost, když slíbil Dianě, že nebude loudit a vyžadovat to, co potřeboval jako nikdy předtím.

Ležel bez hnutí, levou rukou jí hladil hlavu a pravou měl zatnutou a položenou na stehně.

„Tene,“ zašeptala Diana. „Dotýkej se mě, prosím. Je to v pořádku. Věřím ti. Nezpanikařím. Ty dotyky, když jsi nahý, se mi moc líbí.“

Uvolnil pravou ruku, nadechl se a uklidnil.

„Víš to jistě?“ zeptal se.

Diana odpověděla za oba. Bez váhání vzala Tenovy ruce a přitiskla si jejich dlaně na prsa tak, aby cítil tvrdost jejích bradavek. Jeho silné prsty je uchopily a škádlily pevné sametové hroty. Vyloudil z ní sten vzrušení. Potom začal pravou rukou laskat její bříško, pás a záda

a jediným prstem obkroužil zastíněnou propadlinu u jejích boků.

Kdyby si Diana myslela, že se ochrání tím, že semkne kolena a schoulí se, spletla by se. Její tělo bylo bezbranné a Ten jeho obrysy jemně kopíroval. Náhlé chvění zachvátilo celé její tělo, překvapilo ji. Zastřený nářek se spojil s jeho sténáním, když se v něm rozlilo potěšení a její teplo.

„Tene,“ hlesla, když v sobě ucítila zvláštní záškuby.

„ J á - “

To slovo se proměnilo ve vzdech, jak cítila další a další chvění, jeho tělo klouzající po jejím zas a znova.

Byla omámená, hladová a žhavá. Dotýkal se její hebkosti, lehce sondoval a odhaloval podstatu touhy, skrytou mezi hedvábnými záhyby. Pomalu a vášnivě ji třel, zbavoval ji dechu, myšlenek a ovládání.

Diana se vlnila a snažila se poznat víc toho potěšení, které bylo silnější, než kdy cítila, ale pořád to nebylo dost. Šílela z toho. Šílela z něj, když se k ní jemně vkrá-dal. Ucouvl, pokaždé ucouvl, když to, co chtěla a musela zrovna mít, bylo jeho tělo, které by zaplnilo prázdnotu, o níž ani nevěděla, že existuje.

„Tak jemná,“ řekl Ten hlubokým hlasem a zavměl. Pomalu Dianu sváděl a užíval si odezvu v podobě divokých záškubů. Sténal, když se jí dotýkal. „Tak strašně žhavá.“

Tenovo jméno se dralo z Dianiných úst, napjatý zvuk, který mohl znamenat jak strach, tak i vášeň. Pomalu se začal zvedat z jejího těla. Její ruka ho zadržela.

„Jsi si jistá, že to chceš?“ zachraptěl a třel se tváří o její bok.

„Ano.“

„A tohle? Tohle taky?“

Jeho ruka se přesunula. Neznámý, nesnesitelný tlak v Dianině nitru stále rostl. Tělem jí projížděly jiskry podobné elektrickým výbojům. Vydávala mimovolné vzdechy a současně se vinula k jeho tělu. Bál se, že jí ublíží, a tak se odtáhl dřív, než ho mohla zastavit.

„Lásko? Byla to rozkoš, nebo bolest? Jsi tak napjatá…” Diana se přes rameno zadívala na Tena safírově modrýma očima, které žhnuly vzrušením. Pomalu se otáčela, až byli tváří v tvář. Když promluvila, její hlas byl hluboký a zastřený, stejně jako její tělesná odezva. Vedla jeho ruku z ramene až do tmavého trojúhelníku ve středu svého lůna. Když přijal nevyslovené pozvání, projel jí šíp slasti, zalapala po dechu, zachvěla se a zatoužila ještě víc. Jeho ruka se posouvala a ona se jemně protáhla. Záblesk vzrušení byl stejně nečekaný a úchvatný, jako by

to bylo poprvé.

„Měl jsi pravdu,“ řekla, když už mohla mluvit.

„V čem?“

„V tom, že je to rozkoš skoro k nesnesení.“

Ten se pousmál a zasténal, když se Dianina ústa přitiskla na jeho hruď. „Právě jsme absolvovali zběžný, povrchní průzkum,“ řekl a přitáhl její ústa ke svým. „Jsem rád, že se ti to líbí.“

Rozpačitě se usmála. „A líbí se to i tobě?“

„Miláčku, musel bych být mrtvý a pohřbený, aby se mi nelíbilo dotýkat se tě.“

Ucítil, jak mu Dianiny štíhlé prsty přejíždějí po hrudi, škádlí ploché mužské bradavky a přesouvají se na záda. Zkoumala linii jeho páteře, hrboly svalů, hladila ho a učila se, jaké to je, cítit muže ve své náruči. Povzdechla, zavřela oči a pousmála se. Hnětla dlouhé, pevné svaly jeho zad a vychutnávala si teplo i sílu jeho těla.

Vidět Dianinu radost, že se ho může dotýkat, bylo stejně úžasné jako cokoliv, co kdy dělal s jinými ženami - ba ještě úžasnější. Hroty jejích ňader byly jako pevná, růžová poupata, když se o něj třely. Když už se na její prsa nevydržel jen dívat, naklonil se k nim. Vzdech se změnil v naříkavý sten, jakmile obkroužil jedno poupě svým jazykem, ochutnal ho a jemně za ně tahal. Rozechvíval ji každým pohybem svého jazyka, při opatrném laskání zuby i při pouhém dotyku.

Zvuky, které Diana vydávala, byly směsicí živelného chroptění a ženských tónů. Pohyby jeho úst se zrychlily

a zesílily. Volala jeho jméno s každým nadechnutím a s každým zásahem vzrušení, dokud v jeho rukou nehořela a neomdlévala slastí.

Ten držel Dianu tak blízko, jak se odvážil. Hladil je jí třesoucí se tělo, líbal zrudlé tváře, víčka očí a rudé rty, dokud se jí nezklidnil dech. Zahýbala řasami a odhalila oči modřejší než jakýkoliv drahokam, který Ten kdy viděl.

„Jak bych… co mám říct?“ zašeptala.

„Co chceš.“

„Miluji tě, Tene.“

Na jeho rtech vytanul hořkosladký úsměv. Než stačila něco říct, jemně ji políbil. „Jsem rád, že se ti to líbilo, kotě. Zatraceně rád.“

Diana pootevřela ústa, aby upřesnila, že to, co cítí, je víc než jen pozůstatek fyzického potěšení, ale Ten sklouzl jazykem mezi její rty. Bez váhání přivřela zuby, jemně stiskla jeho jazyk a pak jej chlácholila pomalými pohyby, které ji naučil. Napjal se celým tělem. Příjemné tření jeho jazyka v ní vyvolalo opětovné zachvění. Popadla dech, zadrhl se jí v hrdle, popadla ho znovu.

„Tene?“

Zavřel oči a snažil se ignorovat teplo Dianina těla a svou touhu.

„Chci z tebe víc, “ řekla zastřeně a přejela rukama po jeho ramenou a pasu. „Chci tě celého. Jestli… Chceš mě také?“

„Posuň ruce trochu níž a posuď to sama,“ řekl Ten chraplavě. Poslechla a hned pochopila, co tím Ten myslel. Zvuk, který vydal, když pomalým tlakem dlaně zkoumala jeho vzrušení, zněl bolestivě, ale když se zadívala do jeho očí, poznala, že bolest to není. Opakovaně ho hladila a loudila z něj další vzdechy.

„Miláčku, ty bys…”

Ten zasyčel mezi sevřenými zuby. Jeho ruka sjela z Dianina kolena ke stehnu a on pátral po studnici její ženskosti. Bylo to tam ještě žhavější a jemnější, než si

pamatoval. Sténala a svíjela se. Ta odezva a její ruce bloudící po jeho nedočkavé chloubě ho skoro odrovnaly. Opatrně zvedl Dianiny ruce ze svého těla, políbil ko

nečky prstů a dlaně a přitiskl si je na hruď.

„Tene? Děje se něco?“

„Klid, miláčku. Nic se neděje.“

Otočil se a vyndal z kapsy džínů krabičku. Hbitým a jistým pohybem muže vykonávajícího obvyklou činnost otevřel krabičku. Už nebyl úplně nahý, když se otočil zpět k Dianě. Měla překvapený a vylekaný pohled. S klidem, což byl přesně opak toho, jak se cítil, pozvedl prstem její tvář.

„Nechceš si to ještě rozmyslet?“ zeptal se.

Diana přejela prsty přes jeho těsně obtaženou chloubu. „Bez toho je to… lepší.“

I když s ní souhlasil, zatnul zuby. Samozřejmě že by bylo mnohem lepší, kdyby byl naprosto nahý. Cítil se úžasně, stejně jako ona, když do ní opět vklouzl nahými prsty a zkoušel její připravenost. Vydala hluboký sten rozkoše, jak tála pod jeho dotekem.

„Sex je chvilková záležitost,“ řekl pevně. „Děti ne.

Stojí to za tu ochranu.“

Škubla hlavou a na tváři se jí zračil úžas. Ten si uvědomil, že ji nejspíš vůbec nenapadlo, že by mohla otěhotnět. Chtělo se mu smát a pokárat ji za takovou důvěřivost, ale úplně nejvíc ze všeho toužil vyplnit hloubku její touhy tou částí, kterou tak svůdně třela. I když byl její dotek tlumený ochranou proti nechtěnému otcovství, byl na pokraji sebekontroly.

„Lásko?“ řekl Ten.

Srdce jí poskočilo z bolestného tlaku v jeho hlase.

„Ano,“ zašeptala. „Ukaž mi, co chceš.“

„Napoprvé by bylo nejlepší, kdybys… vadilo by ti, kdybys byla pode mnou?“

„Ne.“

„Určitě?“

Hledíc se mu do očí lehla si a otevřela se. Její oddanost vykolejila Tena tak, že se začal třást. Ten pocit ho

deptal víc než samotná touha. Pomalu se spouštěl mezi její nohy a zkoumal, jestli neuvidí nějaký náznak strachu nebo bolesti. Jediné, co viděl, však byly široce otevřené modré oči zkoumající jemný tlak. Pak se zavřely a ona ho přijala ve svém těle.

Lehkost, s jakou s Dianou splynul, ho uchvátila… pohyboval se a ona se k němu tiskla. Odhadovala ho, houpala se s ním a milovala se tak jako nikdy.

Tenem projel oheň, spaloval ho a spaloval ji. Oba chtěli víc a víc. Diana instinktivně zvedla nohy a objala jeho boky, vábila a žadonila. Reagoval tvrdými a rychlými pohyby. Zajížděl do ní, pil z jejích úst, dokud se skoro nevymkl sebekontrole. Bojoval s extází a nechtěl, aby to přišlo příliš brzy. Nechtěl ukončit to spalující vzrušení, ale bylo pozdě. Ta slast byla příliš úderná a ohromující.

Pronikl do ní naposledy a zůstal uvnitř, dokud extáze neodplavila vše kromě Diany a hlubokého, nekonečného pulzování jeho vlastního vyvrcholení.

& 14

7en seděl v houpacím křesle, rytmicky se pohupoval a hleděl do Loganových tyrkysových očí. Dítě na něj zíralo s

vážností.

„Já vím, kamaráde,“ řekl Ten a usmál se. „Nevypadám jako tvoje maminka. A co je horší, nejsem stavěný jako ona a ty máš moc velký hlad, než aby ti stačilo po-houpání v křesle a utišující řečičky. Bohužel to budeš muset překousnout. Luke se celý den snaží ukázat Carle nový kolt a tohle je první šance, kterou měli. Nebudeš upírat rodičům pár minut o samotě, že ne?“

Ten se pousmál. Předpokládal, že nový kolt nebyl to jediné, co je zdrželo. Muži byli rozptýleni po ranči, Diana dělala nákresy ve starém domě, Ten slíbil hlídat Lo-gana a stáj byla prázdná až na pár koní. Ten by rozhodně neměl Lukovi za zlé, pokud by využil příležitost pro radovánky.

Představa, že by se on takhle ocitl s Dianou sám při soumraku a v tichu stáje, se velmi rychle projevila na je ho těle.

„Zatraceně,“ zabručel. „Ne že bych v tomhle směru nějak strádal, až na ty víkendy.“ Dával si dobrý pozor, aby se k Dianě nechoval jinak, když byli mimo September Canyon. Některé ženy by se sice dovedly zasmát kovbojskému humoru ve stylu „svobodné manželství“ nebo „dva na jednom koni“, ale měl dojem, že Diana

n

k nim nepatří. Kdyby honáci zjistili - a určitě by to zjistili brzy - že manželství není v plánu, humor by se změnil v kosé pohledy a v neomalené mužské poznámky. Dianina důvěra a plachá smyslnost si zaslouží víc. Je úplně jiná než ženy, které měli kovbojové spojené s letním flirtem.

I když Dianina blízkost Tena samozřejmě vábila, na ranči ji tolik nelíbal. Nevěřil, že by to skončilo jedním nebo dvěma polibky. Páteční jízda ze September Canyonu zpátky na ranč trvala tak dlouho, že dorazi

li dávno po večeři. Jeden z problémů byl, že silnice byla kluzká od deště. A další problém představovala Diana. Ten nebyl schopný ovládnout své ruce. Co začalo rychlým polibkem, skončilo by těžkými vzdechy a žhavými těly.

A co bránilo Tenovi, aby se Diany zmocnil, byla její nešťastná zkušenost se sexem na předním sedadle. Ten nahodil motor a vyrazil na ranč s vidinou víkendu, který se před ním táhl jako věčnost. Ale už se to blížilo.

Takhle se se žádnou ženou ještě nikdy necítil. Balancoval na hraně sebekontroly a nejradši by pěstí prorazil okénko.

Dvě noci v ubytovně na ranči nebyly o moc lepší. Bylo jedno, jak moc se snažil - stále viděl Dianu ve své náruči, jak se mu odevzdává. Vzpomínka zaplavila jeho klín tíhou a žárem. Pocit, který se stal důvěrně známým hned poté, co spatřil Dianu poprvé.

To, že se stal Dianiným milencem, bylo dočasné vylepšení stavu, které s sebou však neslo problém. Znal Dianinu vášeň, skrývající se za plachým úsměvem, a to mu na klidu nepřidávalo. Chtěl se s ní milovat po večeru plném smíchu a konverzace. Chtěl se s ní milovat o půlnoci, ráno ji probudit polibky, přenést ji ze snů přímo k vášni a pozorovat slast zračící se v jejích očích, když zjistí, že je v ní. Nic z toho však nemohl udělat, když se vrátili na víkend na ranč.

Logan zaťal pěstičky a rozbrečel se.

Ten povzdechl. „Vím, jak ti je, prcku. Vím, jak ti je.“

Zvedl dítě a pohladil ho po tvářičce. Logan kolem se-be nadšeně plácal ručičkama, omylem chytil Tenův ukazováček a přitáhl si ho k ústům. Okamžitě začal sát mozolnatý prst.

„No, kamaráde, nechci ti to kazit, ale… do háje s tím.

Brzy na to přijdeš sám.“

Tena vyrušilo chraplavé burácení silného motoru. Podíval se z okna do ubývajícího denního světla. Lak na autě byl zastříkaný blátem a černá už pomalu vybledla. Vše ostatní bylo ve skvělém stavu. Pneumatiky byly nové, světla vyleštěná a motor vrčel jako dobře živená šelma.

Ještě než řidič vystoupil z auta a protáhl se, věděl Ten, že je to Nevada Blackthome, kdo se vrací na Rocking M. S úsměvem pozoroval svého mladšího bratra, jak se blíží svižnými kroky, pohyby atleta nebo trénovaného válečníka. Rázně, ale ne netrpělivě zaklepal na dveře. Bývaly doby, kdy se jeho bratr přiřítil v oblaku prachu a bušil na dveře, až rachotily v pantech.

„Pojď dál, Nevado.“

Dveře se otevřely a hned zabouchly. Nevada přešel pokoj. Vysoký, s širokými rameny, černé vlasy pět centimetrů dlouhé a hustý plnovous. Byl stejně tvrdý, jak vypadal. Jeho bledé, ledově zelené oči přelétly pokoj a všechny dveře a nadpřirozeně bystrý sluch zaregistroval tichý pohyb skrze kuchyň a obývací pokoj.

Protože věděla, že Ten hlídá Logana, Diana zrovna přecházela po špičkách kuchyní do obývacího pokoje. Nedostala se daleko. Dva kroky od dveří ztuhla při pohledu na štíhlého, vysokého a ramenatého cizince, který měl stejně pružné pohyby jako Ten.

Ten choval Logana a sledoval Nevadu, jak se blíží k houpacímu křeslu. Oči barvy deště zkoumaly změny bratrova vzhledu - vrásky zlosti či bolesti na čele, ústa bez úsměvu, ostře řezané rysy. Jeho svalnaté tělo vždycky jako by balancovalo na špičkách, připravené vrhnout se každým okamžikem do boje nebo se dát na útěk. Pohled na Nevadu byl pro něj jako návrat v čase.

Viděl sebe sama, jaký býval před lety - plný mladických snů a emocí, které spálila do základů nadčasová krutost války.

Nevada se zastavil u houpacího křesla a zadíval se na bratra a nemluvně.

„Zatraceně. To je tvoje?“

Ten potřásl hlavou. „Ani náhodou. Vždyť víš, jaký jsem manžel. Nejsem na dlouhodobé svazky. Manželství by mělo být dlouhodobá záležitost.“

Nevada zabručel. „Ta čubka, co sis ji vzal, nebyla moc manželka, ani na dlouho a ani na krátko.“

Ten zvedl koutek úst v trpkém úsměvu. „Nebyla to jen její chyba. Neudržím si ženskou víc než pár týdnů.“

„Taky ses po pár týdnech moc nezajímal, jestli si dobře pamatuju. Dva měsíce byl tvůj rekord. Pak ses stáhnul a hledal další světy k dobývání.“

„Kletba Blackthomů,“ souhlasil Ten lhostejně. „Bojovníci, ne manželé.“

Diana stála nehybná, hrdlo se jí stáhlo bolestí a uvědomovala si, že prohrála hru, o které ani nevěděla, že ji hraje. Podstoupila riziko v podobě fyzického utrpení, vložila v něj důvěru a byla šťastná. Ten jí poskytl jedinečnou slast, ne bolest.

Ale neuvědomila si, že riskovala také své emoce a nenaplněné sny. Teď si připadala podobně, jako když se její nohy propadaly stropem svatyně.

Ani se nedivím, ze je Ten tak opatrný a nedotýká se mě před ostatními lidmi. Nechce, aby věděli, ze jsme milenci. Mohli by si o nás domýšlet něco víc, něco, co souvisí se společným životem, společnými sliby a láskou. Ale on nás takhle neviděl. Neuvědomovala jsem si, že nás takhle vidím, až doteď, kdy sen, o kterém jsem ani nevěděla, pukl a já se propadla do reality.

Bože, doufám, že přistáníje lehčí než pád.

Diana zatnula zuby a přinutila se vypustit dech, který bolestivě zadržovala. Pomalu a postupně se nadechovala, aby se jí vrátily síly. Po chvíli jí přestalo zvonit v uších. Slova z vedlejšího pokoje začala dávat smysl.

Nevada mluvil podobným způsobem jako Ten, jen bez emocí.

„Slyšel jsi něco o Utahovi?“

„Je utahaný z džunglí,“ řekl Ten.

Nevada zabručel. „Kdyby snad chtěl vyměnit tropy za pahorky Afghánistánu, má možnost.“

„Myslel jsem, že se to tam uklidnilo, když jsou Rusové pryč.“ Ten se na Nevadu zkoumavě zadíval.

„Myslel jsem, že kvůli tomu ses vrátil domů.“

„Afghánské kmeny se mezi sebou zabíjejí tisíce let. A stejně dlouho se budou zabíjet dál. Muži tam jsou bo-jechtiví. Klidně by si to rozdali i se Satanem, čistě jen pro zábavu.“

„To ty taky.“

Nevadovy zelené oči se setkaly s Tenovými. „To jsem udělal. Prohrál jsem.“

Ten nastavil pravou ruku. „Neznám žádného muže, který by vyhrál. Vítej zpět, bratře. Byla to dlouhá cesta domů.“

Hluboké dojetí v Tenově hlase Dianu zasáhlo. Žárlila na jeho bratra. Ohromilo ji jak to zjištění, tak bolest, kterou jí způsobovalo.

Takže to babské rčeníje pravdivé. Přistáníje opravdu horší než pád.

Diana se rozhlédla kolem sebe téměř jako šílená. Musí odejít, a to rychle, než ji tu najdou. Nebyla teď schopná pohlédnout Tenovi do očí se vší tou žárlivostí, beznadějí a s bolestí, která jí otřásala.

„Nikdy bych si nepomyslel, že to řeknu,“ zašeptal Nevada. „Ale jsem rád, že vidím ten tvůj ksicht. A teď bys mě mohl představit té dámě, která stojí za mnou.“

Ten se naklonil na stranu a podíval se ke vchodu.

„Dveře do kuchyně,“ řekl Nevada a ustoupil stranou. Když to Diana uslyšela, udělala krok zpět a trpce pře

mýšlela, jak mohl Nevada tušit, že tam stojí. Nedělala žádný hluk, vlastně ani nedýchala, obzvlášť poté, co slyšela Tena mluvit o jeho nedostatku trpělivého přístupu k ženám a žen k němu.

„Diano? Jsi to ty? Pojď sem, miláčku. Chci tě seznámit se svým bratrem. Nevado, tohle je Diana Saxtonová.“

Nevada se otočil a Diana věděla, že už neunikne. Jeho bledě zelené oči si ji prohlížely a byly stejně pasivní jako jeho hlas. Měla skličující pocit, jako kdyby se dívala do očí vlka nebo pumy.

„Jak jsi věděl, že tam stojím?“ zeptala se trochu naštvaně.

„Tvoje vůně.“

Nevadův netečný tón Dianu neuklidnil. Neusmíval se a jeho hodnotící odstup přehlušil ostatní dojmy, které z něj měla. Dokonce i ten drsný, temný mužský vzhled.

Nevada pohlédl na dítě, které stále ještě sálo Tenův prst. „Tvoje?“

„Ne,“ řekla přiškrceným hlasem. „To je Logan MacKenzie.“

„Lukovo dítě?“ zeptal se Nevada, dívaje se na Tena. Ten přitakal.

„Takže ta dlouhonohá holka, o které jsi mi říkal, ho nakonec uhnala?“

„To tedy uhnala. Pak ho nechala. Ale on se rozhodl, že bez ní nechce být.“

Nevada pokrčil rameny. „Každému, co jeho jest. Pro nás Blackthomy to znamená pouhé osedlání, ne život ve dvojici.“

Ten se podíval na Dianinu ztuhlou, bledou tvář a na svého bratra, který byl jeho mladší a drsnější verzí. Pak se zadíval na dítě a opět se setkal s očima válečníka, který bojoval příliš dlouho.

„Doufám, že jsi neztratil zálibu ve spaní pod širákem,“ řekl Ten. „Jervis už je zatraceně utahaný z víkendů v September Canyonu.“

„Já moc nespím. Je mi úplně jedno, kde složím hlavu.“ Ten přimhouřil oči, když vzpomínal na léta, kdy se učil spát jako civilizovaný člověk, a nějako divoké zvíře. Na léta, kdy byl připraven vyskočit s každým zvukem, v jedné ruce nůž a v druhé krk nepřítele, který se k němu

potmě připlížil s těmi nejhoršími úmysly.

„To přejde,“ řekl Ten tiše. Nevada mlčel.

Logan se začal vztekat. Tenův prst už mu nestačil. Nevada se podíval na dítě a řekl. „Od stodoly sem ně

kdo jde. Muž a žena.“

Ten potřásl hlavou nad Nevadovou ostražitostí. ,Jsem rád, že už nemusím takhle žít - všechny smysly našponované na maximum.“

„Pořád lepší než umřít.“

Do obývacího pokoje dolehl slaboučký zvuk ženského smíchu. Logan se začal vztekat hlasitěji.

„Zlato,“ zavolal Ten na Dianu. „Běž říct Carle, ať sebou hodí. Logan se na mě chystá poslat hromy a blesky.“

Žádná odpověď. Ten vzhlédl od Loganovy zrudlé tváře. Diana byla pryč.

„Jak dlouho tam vlastně stála?“ zeptal se Ten drsným hlasem.

„Dost dlouho na to, aby pochopila, že si ji nechceš vzít.“

Ten zavřel oči a zasyčel nadávku. Zítřejší cesta do September Canyonu bude pěkně dlouhá, protože Diana bude napjatá, rozzlobená a bude mít tisíce důvodů, proč se při jeho dotycích nerozpouštět jako med.

Logan začal plakat. Lapal po dechu a vydával trhané skřeky.

„Ty jsi ale přesvědčivé dítě,“ řekl Nevada. Sehnul se a zjizveným prstem přejel Loganovi po vlasech, s překvapivou jemností. „Je dobrý slyšet dítě brečet a přitom vědět, že jeho trápení potrvá jen chvilku, že jídlo a láska jsou na cestě.“

„Bylo by fajn, kdyby se to dalo zmírnit.“

Nevada zavrtěl hlavou a tlumeným hlasem podotkl:

„Nejhůř si bereš vždycky ty, co jsou tak slabí, že už ani nemůžou brečet.“

Ten vzhlédl. Oči jeho bratra byly přivřené a nečitelné.

Dveře se otevřely a do pokoje vběhla Carla.

„Omlouvám se, myslela jsem, že to Logan ještě pár minut vydrží.“ Spatřila Nevadu a všimla si podoby s Tenem. Usmála se. „Nevada Blackthom, že ano?“ zeptala se a natáhla se přes něj pro řvoucí dítě. „Já jsem Carla. Vítej na Rocking M. Nikdy jsme se nesetkali, ale hodně jsem o tobě slyšela.“ Když běžela z pokoje s Loganem v náručí, zvolala přes rameno: „Luku, podívej, kdo k nám přišel. Jervis může zpátky ke kravám.“

Brzy poté, co Carla zmizela v druhém pokoji, Loga-nův pláč utichl. Muži věděli, že určitě našel něco lepšího než mozolnatý mužský prst.

Luke zabouchl dveře a přešel obývák. Nevada a Luke se pár vteřin poměřovali. Luke pak kývl a natáhl ruku.

„Vítej zpět, Nevado. Rocking M bude tvým domovem tak dlouho, jak budeš chtít.“

Nevada mu podal ruku. „Díky, MacKenzie. Nebudeš litovat.“

Luke se obrátil na Tena, zkoumal jeho výraz a ostražitě se zeptal, „Něco se děje, šéfe?“

„Ale nic.“ Ten vstal a přecházel pokoj ze strany na stranu. „Pojď, brácho. Ukážu ti, kde budeš spát.“

Za Tenem se zabouchly dveře. Luke se tázavě podíval na Nevadu.

„Trable se ženskou,“ stručně řekl Nevada.

„Co?“

„Metr padesát sedm, modré oči a pěkný tělo, který se snaží schovat pod pánským svetrem.“

„Diana?“ Nevada kývl.

„Rekl jsi Tenova ženská?“

Nevada potřásl hlavou. „To bude, ale jen dokud se ho nepokusí ocejchovat. Pak si bude muset najít jinýho hřebce. Blackthomové za to nestojí.“

& 15

7en se nemýlil, když se domníval, že cesta do September Canyonu bude

dlouhá a tichá. Diana pospávala po celou ces míst, kde to drncalo, což sdělovalo Tenovi dvě věci. Že

důvěřuje jeho řidičským schopnostem, což stejně věděl, a že se asi zatraceně špatně vyspala, když usnula na dm-cajícím sedadle pick-upu.

Když už to Ten nemohl vydržet, řekl: „Diano.“ Otevřela oči. Byl tmavé, jasné, barvy indiga a beze

dné jako soumrak.

„Drápovo předení tě nejspíš celou noc budilo,“ po-dokl s pohledem upřeném na cestu. Jeden pohled do Dianiných očí mu stačil.

„Dráp v noci loví.“ Představa kočky plížící se nocí a hledající kořist připomněla Dianě Nevadu. „Jako Nevada.“

„Byl moc dlouho válečníkem. Jako já. A dostane se z toho, stejně jako já ,“ řekl objektivně Ten. „Jen to potrvá.“

Diana něco zamumlala. Mohlo to znamenat cokoliv. Ten čekal.

Žádné další odpovědi se však nedočkal.

„Jsem rád, že to spolu Nevada a Luke nemuseli řešit po zlém,“ pokračoval Ten. „Budou spolu vycházet, když jim teď život vtloukl do těch tvrdejch palic trochu rozumu.“

t

Diana nic neříkala.

Pozoroval ji s lačností, které si nebyl vědom, dokud si cesta opět nevyžádala jeho pozornost. Řekl si, že bude trpělivý a počká, až promluví. A čekal.

A stále čekal.

Nedočkal se, ani když přebrodili Picture Wash a vyjeli na převis September Canyonu. Nebylo to poprvé, co s Dianou hodiny nepromluvili, ale poprvé to nebylo příjemné. Ani když vystoupili z auta, neměla Diana náladu mluvit. Vyložili zásoby a každý zvlášť si upravoval svou část tábořiště.

Ten vzal dvě přikrývky a dvě matrace, beze slov je odnesl na okraj převisu a udělal z nich společnou postel. Cítil, jak se na něj Diana mlčky dívá. Když se narovnal a rozhlédl, viděl ji, jak se přehrabuje v batohu a chystá se pustit do kreslení, přestože už se stmívalo. Vymrštil ruku a uchopil ji za zápěstí.

„Zatraceně!“ řekl Ten. „Ty jsi přece přišla za mnou!

Nikdy jsem ti nic nesliboval!“

Dianiny oči se rozšířily a v kontrastu s bledou pokožkou vypadaly ještě temnější. Dívala se na Tena a ozvěna jeho pravdivých slov jí projela jako blesk, který naplnil její tělo i duši bolestí.

„Ano,“ řekla zastřeně. „Já vím.“

Stisk Tenových rukou zesílil. Její souhlas mu měl přinést úlevu, ale nestalo se. Vzpomínal, jak se na něj dívala očima omámenýma prvním prožitkem sexuální rozkoše a jak zašeptala, že ho miluje.

Teď měla oči plné bolesti. Ještě nikdy necítil bolest toho druhého tak jasně, jako by ji prožíval sám. Až teď.

„Poslouchej,“ pravil Ten drsně. „Ta rozkoš, kterou jsi cítila, když jsme se milovali - to není láska. Časem to pomine. Vždycky to pomine. Ale dokud ne, není důvod, aby sis to neužívala naplno.“

Lehké zacukání očních víček prozradilo její emoce.

„To je od tebe milé, Tennessee.“

Dianin jemný a klidný hlas Tena vytočil.

iMilé? Nejsem žádnej zatracenej dobrodinec. Jsem chlap, co se mu líbí sex s tebou, a to o dost víc než s kteroukoliv jinou ženou. To, co jsme spolu zažili v posteli, bylo sakra výjimečné, a dokonce i já to vím, jestli ty ne!“

Diana se zahleděla do Tenových planoucích očí. Nepochybovala o tom, že to myslel tak, jak řekl. Zhluboka se nadechla a vypila kalich pravdy až do poslední kapky. Povyražení, ne láska. Ale vzácné povyražení, jak řekl.

„Jsem potěšená,“ řekla nakonec.

A to také byla pravda, hořkosladká pravda.

Tenovi se mělo ulevit, poté co si Diana uvědomila, že to, co mezi nimi je, není láska. Ale neulevilo. Pochopila to, souhlasila. Nikdy však nebyla tak vzdálená, dokonce ani první den, kdy se otočila a utekla.

Proklínal se. Ještě pořád držel její zápěstí a přitom zuřivě přemítal, jak k sobě mohou být tak bolestně upřímní, jak jim pravda protéká mezi prsty jako déšť skrz písek a jak se od sebe každou vteřinou vzdalují.

„Do háje s řečmi,“ pravil prudce.

Přitáhl ruku a přitiskl si Dianu pevně k tělu. Jeho ja zyk zkoumal překvapivou jemnost jejích úst, dychtivými pohyby. Chtíč, který v sobě měl, vzplanul a zkracoval mu dech. Krev v něm divoce proudila, napínala mu tělo a její příval cítil od hlavy až k patě. Avšak Diana byla ztuhlá a emoce, které v ní vibrovaly, neměly s touhou moc společného.

„Nebraň se tomu, zlato,“ řekl těžce, hlasem tajemným a svůdným jako jeho polibky. „To, co prožíváme, je příliš vzácné a dobré na to, abychom si to kazili hněvem.“

Ten zkoumal Dianino ucho špičkou svého horkého jazyka a cítil, jak se bezmocně chvěje. Zopakoval to a byl odměněn dalším prudkým zachvěním. S vítězným vzdechem skousl její ucho jemně a žádostivě a čekal na odezvu.

Náruživost a touha, které z Tena vyzařovaly, znovu probudily Dianinu lásku. Pokusila se promluvit, nevyznala se ve svých pocitech, ale přesto rukama sklouzla

po jeho štíhlém pase. Když ucítil, že se uvolňuje, vydechl úlevou.

„Diano,“ zašeptal a přitiskl ji k sobě pevněji. „Miláčku, nechci ti ublížit. Když ses mi poprvé odevzdala, dívala ses na mě, věděla o každém kousku mého těla…“ Ta vzpomínka ho rozechvěla. „Sama jsi mi otevřela svou náruč. Takhle mi ještě nikdo nedůvěřoval. Tolik jsem se bál, že tě zraním, a skoro jsem to nezvládl.“

Podívala se na něj překvapenýma očima.

„Je to pravda,“ řekl a prohrábl Dianě vlasy. „Pral jsem se s tím celou cestu do tvého náručí. Přijala jsi mě tak úžasně, že jsem věděl, že ti neublížím. Tvé tělo bylo stvořené pro to mé. A ty jsi to věděla taky, viď? Proto jsi mě den za dnem pozorovala s takovou zvědavostí a touhou, a já myslel, že se zblázním. Když jsi mi řekla, ať tě políbím, byl jsem si jistý, že se zblázním. Tak perfektně jsi zapadla do mých rukou, úst a těla. Tušil jsem, že to bude tak zatraceně skvělé. Bylo to jasné. Bylo to dobré, a teď je to ještě lepší. Pokaždé je to lepší než předtím.“

Ta slova ji hladila a laskala ještě víc než teplo jeho těla nebo dotyk prstů na její páteři.

„Cítíš to také tak?“ zeptal se. „Řekni, že to tak cítíš.“ Políbil Dianin krk, prohnul její tělo tak, aby cítila je

ho sílu a to, co mu provedla.

„Zlato?“

„Ano,“ řekla a odevzdala se jeho moci. „Víš, že to tak je, Tene. Nebo ne?“

„Ano, vím,“ zašeptal jí do vlasů.

Ten se pomalu napřímil. Choval Dianu jemně na hrudi, jen ji držel, a bál se žádat to, co už dostal.

„Běž kreslit, dokud je ještě světlo,“ řekl nakonec, políbil Dianina víčka a přejel rty po jejích ústech, bez nároku. „Otevřu další krabici nálezů a podívám se, co našli studenti přes víkend.“

Třásla se a myslela, že se snad rozpláče, když se od ní Ten odvrátil. Toužila po něm tak jako ještě nikdy po ničem a po nikom. Nevidoucíma očima pohlédla do kaňo

nu. Nemohla odejít z převisu a vzdálit se od muže, kterého milovala každým dnem víc.

A každým dnem byla blíž k tomu, aby ho ztratila.

Ta rozkoš, kterou jsi cítila, když jsme se milovali - to není láska. Časem to pomine. Vždycky to pomine.

Ale pro ni to neplatilo. Věděla to tak jistě, jako věřila, že by si Ten nevzal víc, než mu chtěla dát. Nevzal by si nic, co by mu dobrovolně neposkytla.

Nebyla to Tenova chyba, že nechtěl všechno, co mohla muži nabídnout.

I když věděla, že kreslit už dnes nebude, sundala si batoh, vyndala podložku a usadila se na přikrývku, kterou měla sdílet s Tenem. Unášená chladným větrem, vanoucím z vrchu stolové hory, pozorovala kaňon, který milovala. Neviděla ani stromy, ani skály a divokou krásu zapadajícího slunce. Viděla jen muže, kterého milovala dokonce víc než krajinu.

Představovala si Tenovu tvář se strašidelnou přesností. Každou vrásku, kterou slunce a vítr vyryly kolem jeho očí. Očí, jejichž hodnotící pohled ji znepokojoval a vzápětí fascinoval. Bylo to stejné jako s jeho nepochybně mužským tělem; nejdříve ji děsilo a pak fascinovalo.

Teď, v jasném světle bolesti, si Diana uvědomila, že byla příliš pohlcená vlastními obavami a potřebou vidět - vidět stíny za jeho jasnýma očima. Vidět uzavřenost za jeho vášní, zdi, které si postavil uvnitř sebe stejně pečlivě jako Anasaziové budovali své pevnosti. Zdi, které ji držely vpovzdáli a které sám popsal.

Byl válečníkem příliš dlouho. Jako já. A dostane se z toho, stejnějako já. Jen to potrvá.

Jenomže Ten se z toho nedostal. Ne úplně.

Chtěla ho vyléčit. Potřebovala to. Ale zbývalo už jen pár týdnů, aby ho zbavila starých jizev a hlubokých zranění, která s ním léty splynula natolik, že si ani neuvědomoval, že se nevyléčil. Sice se zacelil, ale to není totéž.

„To je ale zamyšlený pohled,“ řekl Ten. Sedl si vedle Diany a prohlížel si kresbu v jejím klíně. Byl to detail

ruin v September Canyonu, mapující vratkou stezku vedoucí ze skalních obydlí nahoru na stolovou horu. „Myslíš zase na kmen Anasaziů, uvězněný uvnitř vlastního díla?“

„A na čas,“ řekla zastřeně, bolestně a zaklapla knihu s nákresy. „Čas je další past.“

„Proč? Jsi pozadu s nákresy?“

„Ne. Buduje mít hotové do konečného termínu.“

„Termínu?“

„Do poloviny srpna. To vyprší má smlouva v Rocking M.“

Ten se zadíval Dianě hluboko do očí a chtěl protestovat proti významu, který přinesla její tichá slova: vyprší smlouva, opustí Rocking M a Tennesseeho Blackthoma. Diana se dívala na nákres ve svém klíně a modlila se, aby Ten zbořil zdi, které postavil, a požádal ji, aby zů

stala, aniž by se vymlouval na archeologické práce.

Řekni, ať zůstanu, Tene. Zeptej se tak, jak by se muž zeptal ženy; kterou chce, potřebuje a mohl by milovat. Prosím, lásko, zeptej se mě.

Jeho prsty přejely Dianě po bradě a vybídly její tvář k polibku. Pomalu ji líbal a dlouze sváděl její ústa, než přijal pozvání v podobě rozevřených rtů a horkého jazyka. Svlékal ji s ovládanou naléhavostí a ona svlékala je ho. Úleva jím projela stejně zuřivě jako touha. Líbal ji zas a znova, hltal ji. Tu ženu, která mu nedala spát, i když zrovna ležela vedle něj.

Když dozněly horlivé polibky, jejich dech byl přerývaný a oblečení rozházené všude kolem. Ten se sunul od Dianina kotníku až k vrcholku jejích stehen. Hluboké a svůdné přijetí jejího těla mu rozbouřilo krev v žilách, že ani nemohl dýchat.

„Není ještě brzy na to, abys začínala balit?“ zeptal se hlubokým, drsným hlasem, když ji laskal, čekaje na její zastřené sténaní. „Mohlo by se toho ještě hodně stát.“

„Ano?“ zeptala se a naděje jí zaplápolala v těle víc než touha.

„Jasně. Rocking M bude potřebovat rady experta při vykopávání svatyně, kterou jsi objevila. Kdo jiný by to zvládl?“

Než stačila Diana promluvit, zmocnil se jejích úst. Vzrůstající napětí z jeho polibků ji prohnulo přes jeho předloktí. Odevzdala se tomu muži. V jeho objetí cítila touhu a lítost, starost a hlad, vášeň i kontrolu. Cítila nesmírné množství emocí, ale ze všeho nejvíc lásku, která ji naplnila, až to bolelo.

Přestali se líbat a Ten neochotně odvrátil ústa.

„Neexistuje žádný důvod, proč bychom nemohli prodloužit tvou smlouvu.“

„Luke na to může mít jiný názor.“

„September Canyon je moje půda. Za vykopávky ručím svými penězi. Pokud budu chtít, aby pokračovaly dál, tak to tak bude.“

Diana se zachvěla touhou i smutkem. Všechno se v ní pralo, a jediné, co zvládla, bylo ležet v chladném světle západu slunce. Hořkosladké pochopení rozdílu mezi jejími potřebami a tím, co chtěl Ten, bylo jako rána nožem.

Toužila po jeho smíchu a žalu, po jeho vítězstvích i prohrách, po jeho mlčení i rozhovorech. Chtěla jeho tělo a mysl, jeho děti a život s ním. On prahl po vášni, která mezi nimi probíjela jako blesk. Chtěl každý kousek, tak dlouho, jak jen to bude možné.

Milovala ho. On ji nemiloval. Ale aspoň si od něj mohla vzít to jediné, po čem toužila, a dát mu to jediné, po čem toužil on.

Diana se převalila na jeho stranu a začala hladit Tenův mužný trup jednotvárnými, opakovanými pohyby.

„Ano, není žádný důvod, abychom neprodloužili smlouvu,“ řekla a dráždila zuby jeho bradavku, „kromě zdravého rozumu.“

„A co to znamená?“

„Je to jednoduché.“

Uchopila do dlaní důkaz jeho touhy a on zasténal přívalem slasti. Laskala celé jeho tělo, tříštila jeho myšlenky a mluvila dál.

„Rocking M —“ Dianin jazyk zkoumal Tenův pupík si nemůže dovolit platit mi.“ Jemně kousala napjaté svaly mezi krkem a ramenem. „Ne tak, jak mi platí na

univerzitě.“

„Mohli bychom něco vymyslet. Víkendy nebo dovolené.“ Dech se mu změnil v sykot, když dráždila jeho ucho, kousala a škádlila. „Zkrácenou pracovní dobu. Cokoliv.“

Dianiny oči se zavřely přívalem bolesti, ale její ruce ho jemně hladily a vracely mu rozkoš, kterou jí poskytoval on. O chvíli později se opět odvážila promluvit.

„Nemusíš mi platit, abych přijela na Rocking M.“ Kousla za trest do Tenova bicepsu. „Jediné, co musíš udělat, je požádat mě. Nebo můžeš přijet do Boulderu, pokud budeš chtít.“

„D iano…“

Čekala. Naděje se rvala se smířením jako divoké zvíře. Ten vyloudil zvuk, napůl naštvaný a napůl bezmocný.

Dlouze vydechla, jako by věděla, že se s tím bude muset smířit a že naděje neexistuje.

„Dobře,“ řekla tiše. „Bude to jen letní flirt.“

„To jsem neřekl.“

„To ne, ale myslel jsi to tak.“

„ Ksakru, “ řekl drsně. „Zjistil jsem už dávno, že jsem bídnej materiál pro manželství.“

„Opravdu?“ zeptala se, zvedla hlavu a podívala se mu zpříma do očí. „Nebo jsi jen zjistil, že sex nestojí za všechny ty nepříjemnosti svazku?“

Bezútěšné šedé oči zkoumaly Dianinu tvář.

Smutně se usmála a sjela ústy po jeho vypracovaném břiše. „To je v pořádku, Tennessee. Já jsem se dříve také něco naučila. Pak jsem tě potkala a zjistila, že to nebylo všechno.“

Její tvář chvíli spočinula na bujném černém ochlupení, pak její rty přejely po jeho klenotu. Byl horký, jemný, tvrdý a pulzoval životem. Když otočila hlavu, aby zuby prozkoumala pružnost jeho stehen, zhluboka vydechl. Pak se otočila znovu a dotkla se ho špičkou jazyka. Zasténal, když se snažil vyslovit Dianino jméno.

„Kdybych ti něco slíbila,“ řekla Diana, kousajíc jem ně do jeho stehen a dotýkajíc se tvrdé, citlivé chlouby, kterou vyburcovala, „věřil bys mi? Věřil bys mi, kdybych ti slíbila, že už po tobě nebudu chtít nic víc?“

Ten se natáhl pro džíny a jeho prsty hledaly dobře známou krabičku. Našly ji.

„Tennessee,“ zašeptala, přejela po pižmem vonícím ochlupení a špičkou jazyka dráždila jeho klenot. „Věřil bys mému slibu?“

Zasténal, když rozkoš prolomila jeho kůži. Pravou rukou se hrabal v krabičce. „Miláčku, je dost těžké o tom přemýšlet, když děláš to, co děláš.“

„Tak o tom nepřemýšlej. Odpověz tak, jak to cítíš. Věříš, že dodržím svůj slib a nikdy tě nebudu žádat o nic víc?“

„Ano,“ řekl dychtivě a věděl, že říká pravdu. Věřil jí.

„Co bys chtěla?“

„Tohle.“

Zvuk, který Ten vydal, byl kombinací překvapení a rozkoše, když ho Dianina ústa chutnala svůdnou zvědavostí.

„Když jsem tě poprvé požádala, abys mě políbil,“ zašeptala do jeho rozpálené kůže, „bylo to proto, že jsem chtěla být schopná žít normální život, naučit se reagovat na muže jako žena. A fungovalo to. Pak jsem si zkoušela představovat jiné muže, ale zjistila jsem, že bych to ve skutečnosti nezvládla.“

„Strach?“ zeptal se Ten a bylo to jediné slovo, které byl schopný vyloudit v té rozkoši.

Diana zavrtěla hlavou. Hedvábné vlasy neustále přejížděly Tenovi po kůži, její ústa ho obkroužila, chutnala a laskala jako nikdy předtím. Rozkoš se prohlubovala a jemu se tělem rozléval žár. Chvíli ho držela, vychutnávala, opojená zběsilostí, kterou v něm probudila. Pomalu a zdráhavé ho uvolnila ze svého zajetí.

Když zvedla hlavu, setkala se s doutnajícím třpytem v jeho očích. Celé tělo jí při tom pohledu roztálo. Cítil to. Věděl, že ho chce stejně divoce jako on ji.

Zavřel oči, aby čelil síle rozkoše, která se zmítala v je ho těle.

„Není to strach, co mě drží dál od jiných mužů,“ řekla konečně Diana. Jemně ho škádlila a cítila, jak se v něm zvedá vlna vzrušení. „Faktem je, že o ně nestojím. Ostatní muži nemají oči barvy deště, které žhnou. Ostatní muži nemají jizvu pod čelistí, na rameni, na boku a na vnitřku levého stehna. Ostatní muži nejsou schopni držet bestii nebo koťátko se stejným klidem. Ostatní muži nevypadají jako ty, necítí jako ty a… nechutnají jako ty.“

Ten ze sebe vydal chraplavý sten intenzivní slasti, když jej opět laskala Dianina ústa. S každým jemným pohybem jejího jazyka vykřikl její jméno.

„Týdny se milovat bez zábran, které jsem zde nechala,“ řekla. „Chci, abys byl ve mně úplně nahý. Je jedno, co se stane potom. Nebudou žádné požadavky, žádná lítost.“ Diana pomalu klouzala po Tenově těle, dokud se jeho velké vzrušení nedotklo její měkkosti. Dianin dech se zadrhl. „Tene?“

Jeho dech se měnil v drsné steny, když s ní splýval.

„Nejsem si jistý, jestli jsem schopný se s tebou držet zpátky,“ namítl drsně. „Můžeš otěhotnět. Pomyslela jsi na to?“

„Ano, “ řekla, chvějíc se. „Několikrát.“

Tenova pravá ruka se otevřela a lapala po krabičce, která se válela po zemi. Ležel klidně, ale opakované záškuby mučily jeho tělo.

„Poslední šance,“ řekl rychle.

Pohnula boky. Svádivý oheň Tena olízl žhavým plamenem. Třásl se chtíčem, který nikdy předtím necítil. Věděl, že si musí vzít to, co chce a co mu ona chce dát. Nikdy předtím se ženou takhle nebyl. Jen tak bez zábran a bariér. Nic než jen citlivá kůže a vzrušení, které ho dohánělo na pokraj sebekontroly. Nemohl skoro dýchat, když jeho vzrušená chlouba poznávala jemnost a teplo, které mu Diana poskytovala. Cítil každý její pulz, když ji rozevřel a pohroužil se pomalu a hluboko. Sdíleli svá těla v nádherné intimitě, která se blížila trýzni.

„Já to nikdy - takhle - předtím,“ hlesl Ten těžce.

„Úplně nahý. Bez zábran. To je - já nemůžu - “ Najednou ztichl a snažil se neztratit sebekontrolu.

„Tennessee,“ zašeptala Diana zmítaná touhou a s pohledem upřeným do stříbrného lesku v jeho očích. „Chci tvoje dítě, Tennessee.“

Z Tenova hrdla se draly zvuky vášně a extáze. Opakoval Dianino jméno v přerývaných slabikách, když se odevzdával sladké síle spojení, jakou nikdy dříve nepoznal.

& 16

f —J ro m zaburácel, jako by se skály

M Ř trhaly od vysokých stěn útesů;

zvuk obnažené, vášnivé nenávisti, jímž se celý noční September Canyon otřásl.

Ten vyklouzl z přikrývek, pod kterými ležel vedle Diany, a šel si stoupnout na okraj převisu. Chladný vzduch zbavil jeho tělo žáru, ale teplotu sotva vnímal. Vůně, chuť a zvuky větru mu sdělovaly všechno, co potřeboval vědět. On a Diana se budou muset sbalit a překročit Picture Wash nejpozději před rozedněním.

A to původně počítal s tím, že stráví hodinu před úsvitem úplně jinak.

„Kruci. “

„Co se děje?“ zeptala se Diana ospale.

„Bude bouřka. Velká.“

Ten po paměti přistoupil k tábornickému stolu, škrtl zápalkou a zapálil propanbutanový vařič. Zlatá záře obnaženého plamene poskočila půvabnými odlesky po světlém pískovci. Hbitými, úspornými pohyby muže, který je s takovou činností dobře obeznámený, uvařil kávu. Pak přistoupil k teplým přikrývkám, kde ležela Diana, vzal si své šatstvo a začal se oblékat.

„Tene…?“

Bylo to jediné slovo, ale on rozuměl všemu, co nevyslovila. Neochotně zavrtěl hlavou.

„Promiň, zlato,“ řekl hlasem, v němž se zadrhávala

dychtivost i lítost. „Čeká nás spousta balení a nemáme moc času.“

Diana potlačila námitku, sotva se jí zformulovala v hlavě. Bouři je jedno, jestli jí ukrajuje z posledních hodin strávených s Tenem v September Canyonu.

Mlčky odkopla pokrývky a začala se oblékat. Zachvěla se, když jí tělo ovanul studený vítr. Ve světle plynové lucerny rychle balila a násilím se nutila nemyslet na to, jak se tento den liší od všech předchozích i od všech budoucích.

Jakmile si sbalila osobní věci, pustila se do artefaktů, které se měly odvézt zpátky na ranč. Balila pomalu, opatrně, loučila se špičkami prstů se starověkými nádobami a kamennými sekerami, sandály z přírodních vláken a kostěnými doplňky, které se naučila znát stejně dobře, jako znala uniformnější tábomické vybavení své vlastní doby a kultury.

Každou připravenou krabici předala Tenovi, aby ji odnesl do náklaďáku. Blesky v pravidelných intervalech protínaly černou oblohu. Opakovaně hřmělo - ohlušující kanonáda. Nevšímala si toho, pracovala vytrvale a myslela jen na daný úkol. Když sáhla po další prázdné krabici, narazila místo ní na Tenovu ruku. Polekaně vzhlédla.

„Nech to studentům,“ řekl úsečně. „Musíme přejet, dokud to jde. Nahoře na September Mesa pekelně prší.“

Vyhlédla do okolní tmy a neviděla vůbec nic. „Jak to poznáš?“

„Poslouchej.“

Původně se Diana domnívala, že to, co slyší, je vítr - tlumený, mumlavý zvuk. Pak si uvědomila, že slyší vodu. September Wash stoupal.

„Je přejezd ještě bezpečný?“ zeptala se, neschopná potlačit naději ve svém hlase. Kdyby brod nebyl bezpečný, pak by museli zůstat na téhle straně, dokud voda ne-opadne.

Jako by vyslovila svou naději nahlas, Ten zavrtěl hlavou. „Tohle je velká bouře. Carla zpanikaří a pak Luke

vyšle chlapy do toho příšerného deště, aby nás hledali. Nechci, aby někdo přišel k úhoně při hledání dvou lidí, kteří se mohli a měli ve zdraví vrátit sami.“

Obloha explodovala klikatými, zběsile se svíjejícími vidlicemi blesku. Sotva čtyři vteřiny nato zaduněl hrom.

„Je čas vyrazit, zlato.“

Diana zavřela oči před bolestí, která jí projížděla, stejně jako blesk projížděl skrz mraky.

September Canyon naplnilo hřmění, po němž následoval závan větru vonícího deštěm, pod jehož náporem borovice zasténaly. Nepršelo, ale nebylo pochyb, že bude. Brzy.

Ten otevřel Dianě dveře na straně spolujezdce a pomohl jí nahoru do kabiny. Ňadrem se přitiskla ke štíhlé mužské ruce, která ji držela za nadloktí. I když šlo o náhodný dotek, Dianě se při něm zatetelila všechna nervová zakončení. Když se snažila zapnout bezpečnostní pás, ruce ji neposlouchaly a chvěly se náhlým návalem krve.

Ten nastoupil, všiml si Dianiných těžkostí a řekl:

„Ukaž. Ten mechanismus začíná nějak zlobit. Nejdřív musíš pás uvolnit a nechat ho zajet až na konec. Takhle.“ Vzal kovový jazýček Dianě z prstů a pak rukou sledoval pás, klouzající napříč přes její klín. Zvuk jejího prudkého nadechnutí ho nechtěně pohladil stejně jako Dianu jeho ruka, která jí přejela po těle za kovovým ja zýčkem přezky. Když jí zase přetáhl bezpečnostní pás přes klín, jeho ruka na jediný zadýchaný okamžik zaváhala, pak pokračovala dál. Zvolna zasunul kovový jazýček do mechanismu zámečku. Napjaté ticho bylo přeru

šeno tlumeným cvaknutím.

„Vidíš? Dokonale zapadá.“ Tenův hlas byl tlumený, skřípavý.

Dotkl se Dianiných úst palcem a tiše zaklel, protože po ní toužil. A ona toužila po něm. Měla to v očích, v napětí těla, v chraplavém hlase, jímž pronesla těch několik málo slov. Vtiskl jí letmý, prudký polibek a přinutil se soustředit na jiné věci.

Ten dojel k brodu, bedlivým pohledem pozoroval vířící vodu a spolkl zuřivou kletbu. Nedalo se o tom pochybovat, nedalo se to ani ignorovat. Brod se dal rozhodně dosud přejet bez rizika.

Zařadil rychlost a vjel do vody. Jakmile se ocitli na druhé straně, promluvil, aniž se na Dianu podíval.

„Drž se. Pojedu rychle, abych předhonil bouřku.“ Cesta byla suchá a známá, její občasné nástrahy a ri

zika Ten dobře znal. Udržoval velký náklaďák ve vražedné rychlosti, hnal se tmou, předháněl bouři venku a ignoroval tu, která zuřila v něm, jak nejdéle mohl.

Konečně náklaďák vyšplhal na Větrnou horu, kde je čekala dlouhá jízda. Nějakou dobu sledovala cesta okraj hor, odkud byla úchvatná vyhlídka; slabé světlo, předcházející svítání, objímalo vysoký, zvolna kypící příkrov mraků. To nesmělé osvětlení bylo nadpřirozené, úžasné, neposkvrněné, zcela bezbarvé.

Ten zastavil vůz v místě, odkud byl z cesty ničím nerušený výhled na temnou zemi dole.

„Máme před deštěm nejmíň hodinu náskok,“ řekl a uvolnil si bezpečnostní pás. „Nechceš kafe?“

Diana vydala mumlavý souhlasný zvuk, který se mohl vztahovat k vyhlídce, k představě kávy nebo k obojímu.

Ve slabém světle palubní desky otevřel Ten termosku a nalil kávu. Kabina se naplnila čistou, sytou vůní. Podal napůl plný kelímek Dianě, která zavrtěla hlavou.

„Nejdřív ty,“ naléhal.

„Bojíš se jedu?“ zeptala se Diana chraptivě. Přinutila se k úsměvu, skrývajíc smutek, jenž v ní narůstal s každým kilometrem, který zdolaly široké pneumatiky náklaďáku.

Ten krátce zablýskl do šera úsměvem. „Ne, ale zjistil jsem, že mi kafe chutná víc, když se napiješ z mého kelímku přede mnou.“

Diana tiše vyslovila jeho jméno, pak sklonila hlavu a usrkla horkou tekutinu. Ten zhasl světla, vypnul motor a spustil okénko. Do kabiny pronikl závan chladného vzduchu, voňavého dálkou a panenskou krajinou. Mlčky

si předávali kelímek s kávou, zatímco přízračné světlo zvolna vyplňovalo prostor mezi mraky a zemí, všechno měnilo, projasňovalo samotný vzduch svou září.

„Světlo duchů,“ řekl posléze Ten. Tázavě k němu vzhlédla.

„Tak tomu říkala Ohnutá vrba, moje babička. Takové světlo, co ti umožní vidět všemu až do duše.“

„Ona byla indiánka?“ zeptala se Diana.

Tenův úsměv byl jako tenký, tvrdý bílý zářez do šera v interiéru vozu. „Zlato, v Americe nenajdeš moc rodin, které tu žily už před občanskou válkou a nemají v sobě indiánskou krev. První Blackthomové přišli ze Skotska před víc než dvěma stovkami let.“

„Ženili se s indiánkami?“

„Někdy. Někdy s nimi jen spali. Někdy s nimi válčili. Některým Blackthomům unesli indiáni při nájezdech ženy nebo děti.“ Pokrčil rameny. „Pokrevní linie se hodně křížily, tak či onak. Pokud se děti narodily z městských manželství, vychovali je jako bělochy. Pokud se narodily mimo manželství, vychovali z nich indiány.“

Ten usrkl kávu ze společného kelímku a pak se vrátil k hovoru o minulosti, protože cokoli bylo lepší než mluvit o neprolitých slzách v Dianiných očích a zmatku v jeho hlavě.

„Teď už se nedá říct, kdo má jaké geny, domorodé nebo bílé nebo něco mezi tím. Nevada a já máme černé vlasy a měděnou pleť. Utah má stejnou pleť jako my, ale blond vlasy a černé oči.“ Opět pokrčil rameny. „Nakonec záleží na kvalitě člověka, ne na tom ostatním. To Ohnutá vrba měla. Kvality.“

„Bylo to ,městské manželství4?“

Zavrtěl hlavou a podivně se usmál. „Blackthomové byli válečníci. Klonili se k neformálním svazkům. Až do poslední generace nás vychovávali převážně po indián-sku. Ohnutá vrba byla náramná ženská. Její otec byl MacKenzie.“

„Tedy MacKenzie z ranče Rocking M?“ Kaňonem se rozlehlo další zaburácení hromu.

„Patrně,“ řekl Ten. „Její matka byla z kmene Utů. Otec byl divoký mladý běloch, který jednou večer odjel a už se nikdy nevrátil. Luke má v rodokmenu pár takových týpků. Jeden z nich zmizel přibližně v odpovídající době a na odpovídajícím místě.“

„Takhle jsi přišel k podílu na Rocking M?“

Ten se sarkasticky usmál a zavrtěl hlavou. „Zlato, před sto lety všichni zvysoka kašlali na poloindiánské děti narozené v nemanželském loži. Teprve lidé z poslední generace začali sentimentálně nafukovat všechno, co se týká indiánských předků, jejichž kostry rachotí ve skříních bílých už moc a moc dlouho.“

„Tak jak ses sem dostal?“

„Když jsem přestal válčit, byl jsem jako Nevada. Celý rozbolavělý, a nevěděl jsem, co s tím. Potřeboval jsem domov a netušil jsem, kde ho vzít. Lukův otec rozprodával kousky Rocking M, aby měl na chlast. Koupil jsem to. Od té doby je ranč mým domovem.“

Diana čekala, ale Ten už nic neříkal. Sledovala jeho pohled přes přední okno. Země se rozkládala před bouří jako žena čekající na milence. I když dosud nezapršelo, bouře vnesla do vzduchu nadpřirozenou záři, nadčasový soumrak, v němž se všechny vzdálenosti zdály stejné. Nebyly tu stíny, které by ukazovaly, co je blízko a co daleko, ani pohyb slunce neurčoval na obloze plynutí hodin, žádný rostoucí či ubývající měsíc neodměřoval týdny - nic, jen lidské oko a mysl.

„Světlo duchů,“ řekl Ten drsným hlasem. „Kdy všechno vidíš zatraceně jasně.“

Pohlédl na Dianu a viděl příliš mnoho; vlastní dychtivost se po něm sápala a říkala mu, že si ji bude pamatovat velmi dlouho a velmi dobře.

Diana odvrátila pohled od nezemského jasu země a uviděla, že ji Ten pozoruje stříbřitýma očima, které planou.

„Na co myslíš?“ zeptala se dřív, než se stihla zarazit.

„Vzpomínám.“

„Na co?“

„Jak vypadáš, když máš pleť zardělou žárem a toužíš po mně stejně jako já po tobě.“

Věděl, že by neměl, ale nedokázal se ovládnout. Posunul se kousek po širokém sedadle, vzal Dianě z ruky kelímek s kávou a postavil ho na palubní desku. Její tmavě modrý pohled sjel od jeho očí k čisté, zřetelné linii úst. Jen co se k němu naklonila, přitáhl ji k sobě, zvedl a otočil tak, aby mu napůl ležela v klíně. Jeho ústa se přitiskla na její pootevřené rty, naplnila ji jeho chutí a dychtivostí, beze slov vypovídala o touze, kvůli níž budou nadcházející dny neklidné a noci nekonečné.

Diana opětovala polibek bez zábran, líbilo se jí, jak Ten chutná - kávou a mužem a vášní. Polibek se prohloubil ještě víc, stalo se z něj naléhavé spojení úst. Když ucítila, jak sejí pevné teplo jeho rukou sune pod svetr, smyslně se zavlnila a vložila mu ňadra do dlaní. Tenovy prsty ji hladily, laskaly, dráždily, až jí jedinečně úchvatné pocity vyzařovaly z ňader až k nejtajnějšímu jádru vášně; rozplynula se v několika chvějivých okamžicích.

S tichým zasténáním se začala pohybovat vstříc Teno-vu tělu. Spíš ucítila, než uslyšela sípavý sten, který vydal, když rukama uvolnil uzávěr její podprsenky a dopřál si tak volnost jejích prsů. Vyhrnul jí volný svetr a podprsenku a zadíval se na ni. Její ňadra, zardělá vášní, měkká, smetanová, pružná, zahrocená pevnými růžovými poupát-ky touhy, žadonila o dotek jeho úst.

„Holčičko?“

„Ano,“ zašeptala Diana chraplavě, zvedla paže a prohnula se v zádech, když si svlékala svetr.

Ten ani nečekal, až to dokončí. Políbil jeden vrcholek, olízl ho jemně jako kočka a pak se poddal touze, která ho hnala. Rozevřel ústa v doteku, který do ní vyslal smyslně třpytivý blesk. S přerývaným výkřikem odhodila svetr a přitiskla si jeho hlavu k hrudi; žádala jiné, tvrdší laskání, a dostala je.

Zatímco Tenova ústa vysílala do Dianina těla tetelivé předzvěsti extáze, jeho ruce sejí sevřely na bocích a přesunuly ji tak, že mu seděla obkročmo na klíně. Jedna

pevná dlaň jí vklouzla mezi nohy, uchopila ji, hladila, rozpalovala. Unikaly jí sladké výkřiky, pohlcovaly Tena jako oheň, rozběsňovaly ho touhou. Rozepnul Dianě vpředu džíny a vsunul ruku do těsného prostoru mezi džínovinou a jejím tělem. Hladově rozhrnoval látku, až mohl pátrat v teplém hnízdečku po dusném žáru ženy, jehož se potřeboval dotýkat víc než dýchat.

A pak našel, co hledal. Zmocňoval se Dianiny měkkosti, jak jen mohl, a chtěl víc, mnohem víc, tělo se mu napínalo a dech se měnil ve sténání.

Chraplavý zvuk, který Diana vydala, a doteky, jimiž se vzpínala vstříc jeho ruce, přivedly Tena k rozumu. Zavřel oči a trhaně se nadechl, bál se na ni podívat, bál se spatřit strach a hrůzu v jejích očích při vzpomínce na jiného muže, který se neovládal na předním sedadle jiného vozu.

„Panebože, holčičko, promiň,“ řekl ochraptěle. „Ještě nikdy jsem nad sebou takhle neztratil kontrolu.“

Uslyšel, jak se Diana přerývaně nadechla, pak znovu, a pak se její neuvěřitelná měkkost důvěrně přitiskla k ruce, která byla dosud zamotaná do jejích džínů. Velmi opatrně vyprostil ruku. Zaryl se do něj další její přerývaný zvuk.

„Holčičko, promiň,“ šeptal Ten a hleděl do Dianiných rozšířených očí. Toužil ji chovat v náručí, a přesto se jí bál dotknout. „Nechtěl jsem tě vyděsit.“

„Tys mě - nevyděsil.“

Ta slova zněla trhaně stejně jako Dianin dech. Zvolna zavrtěl hlavou, nevěřil jí.

„Slyšel jsem tě,“ řekl bezvýrazně.

„Chtěla jsem tě - tolik - až to bolelo. Nevěděla jsem - že to může být takové.“

Poslední slovo pronesla do Tenových rtů těsně předtím, než se zmocnil jejích úst. Polibek byl hluboký, pátravý, zběsilý. Opětovala ho s dychtivostí, která oba rozechvěla.

„Jestli mě ještě jednou takhle políbíš,“ řekl posléze Ten a ztěžka přitom oddechoval, „začnu ti zouvat ty pohorky, co máš na sobě.“

„Pohorky?“

„A pak džíny.“ Ten znovu vsunul ruku pod džínovinu, pátral po Dianině měkkosti, nalézal ji a čerpal z ní tekutý oheň a drásavý zvuk rozkoše. „Chci tě. Přímo tady. Přímo teď. Chceš mě taky tak?“

Třesoucími se prsty sáhla Diana naslepo po tkaničkách bot. Ten vydal tlumený zvuk a ruka mu vklouzla hlouběji do jejích džínů. Usmál se téměř divoce, vychutnával její žár a trhaně přerušovaný dech. Každým pohybem, který udělala při rozvazování tkaniček, zvyšovala účinky jeho skrytého laskání. Ten se ani nepohnul, aby jí pomohl s botami, neboť druhou rukou příliš horlivě hladil pevné křivky jejích ňader, než aby se namáhal s tak nevábnými předměty, jako jsou boty a ponožky.

Na podlahu náklaďáku dopadla jedna bota, pak druhá, následoval šustivý šelest ponožek. Diana se zvolna překulila tělem na bok, nechtěla ukončit zběsilé, tajné svádění Tenovy ruky, ale současně se chtěla zbavit omezujících džínů.

Tentokrát jí Ten pomohl, nadzvedl ji a stáhl z ní zbytek oblečení, které nechal spadnout na podlahu. Chvěla se spíš žárem než zimou, když znovu usedala obkročmo na Tena. Hleděl na ženu ve svém klíně, jejíž tělo se rdělo vášní, kterou probudil.

Štíhlé ruce sáhly po přezce Tenova opasku.

„Holčičko, jestli začneš tam, tak tam taky skončíš. Pekelně tě chci.“

Diana pohlédla do žhavého stříbra Tenových očí a pochopila, že jestli mu nejdřív nesundá boty, tak je nesundají vůbec. Jeho ruka sejí sunula vzhůru po stehně, dotýkala se, testovala, poznávala spalující touhu jejího těla.

„Ano,“ zašeptala. „Pekelně.“

S pohledem do jeho tváře mu rozepnula přezku. Kůže vyjela z poutek s klouzavým, šelestivým zvukem. Kovové knoflíky povolily s tlumeným zašustěním. Sáhla dolů, ale zjistila, že ji předběhl, jeho tuhost ji rozpínala, sledoval, jak ho do sebe přijímá, a současněji naplňoval před jejíma očima. Dech z ní vyšel v podobě tlumeného

stenu, řítila se do extáze. Znovu do ní vstoupil, zabořil se do ulpívavého, štědrého žáru, který ho pronásledoval i ve snu, a pak ho sevřela křečovitá extáze a on ji pevně objal, pohroužený hluboko do ní, ústa přitisknutá k její horké pokožce a zaplaven jejími výkřiky, které byly ozvěnou sladkého blesku jeho vlastního vyvrcholení.

Uvězněný v extázi, obklopený krutým jasem světla duchů, Ten pochopil, že takhle si bude Dianu pamatovat navěky, a to zjištění bylo jako otočení nože v ráně; dozvěděl se z něj o bolesti víc, než toužil vědět.

& 17

Zaklepání na dveře bylo nečekané a současně splňovalo Dianiny taj

né naděje. Tep se jí rozběhl dvojnásobnou současně si říkala, že je pošetilá.

To není Ten. Vždyť za týdny; co jsem pryč z Rocking M, ani nezatelefonoval, tak proč by marnil celý pátek jízdou do Boulderu, jen aby mě viděl?

Chladné, racionální úvahy nijak neoslabily divoké bušení Dianina srdce, plného naděje. Vstala od kreslicího stolu, zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, a došla ke dveřím své garsoniéry, vzdáleným několik kroků.

„Kdo je to?“ zeptala se.

„Cash McQueen. Bratr Carly MacKenzieové.“

Rukama, které nebyly docela klidné, odemkla Diana dveře a otevřela je. Kdysi by ji pohled na statného muže, téměř vyplňujícího rám dveří, připravil o nervy. Teď cítila jen zklamání tak otupující, že měla co dělat, aby dokázala promluvit. Násilím se přiměla k jakémus takémus úsměvu.

„Ahoj, já myslela, že jste v… Jižní Americe, ne?“

„Byl jsem tam. Minulý týden jsem se vrátil.“

„Aha. Našel jste, co jste hledal?“

Cash se pousmál, jeho strohá tvář zkrásněla. Oči se mu rozzářily lítostivým vnitřním smíchem. „Ne, ale to se podaří málokomu.“

ry

Diana pocítila závan spříznění s tím velkým chlapis-kem. „Ano, málokomu.“

„Můžu dál?“

„Samozřejmě.“ Automaticky couvla ze dveří a nechala Cashe vstoupit. „Nedal byste si kávu? Nebo třeba pivo? Myslím, že jeden student mi tu včera večer nějaké nechal.“

„Díky, ale dám si kafe. Včera byl mejdan?“ rozhlédl se kolem sebe se zastíranou zvědavostí.

Diana zvlnila rty náznakem úsměvu. „Přijde na to, čemu říkáte mejdan. Pokud k tomu patří lovení zatoulaných střepů keramiky ze špatně označených krabic, tak tu byl včera večer mejdan přímo ďábelský.“

„Já myslel, že všechen materiál ze September Canyonu zůstal na Rocking M.“

„Zůstal. Tohle je z jiného naleziště. Ale pořád anasazijské střepy, jak vidíte. Anasaziové jsou moje první láska.“

Diana zmizela v kuchyni a Cash mezitím opatrně obcházel bytem. Panoval tu ležérní nepořádek, který připomínal spíš vědeckou pracovnu než obytné prostory. Vědecká periodika, knihy a fotky pokrývaly většinu ploch až na pracovní stůl. Ten opanovaly střepy keramiky a částečně rekonstruované nádoby. Na stěnách visely fotky a nákresy, připíchnuté napínáčky. V koutě stála vysoká nádoba, plná kreseb, uložených v ochranných průhledných obalech.

„Smetanu nebo cukr?“ zavolala Diana z kuchyňského přístěnku.

„Černou.“

Cash přistoupil k nádobě a začal zvolna listovat jejím obsahem, prohlížel si různé kresby. Když se Diana vrátila, vzhlédl.

„Jsou moc dobré.“

„Děkuju.“ Diana postavila hrnek kávy na stůl vedle Cashe a sklidila z křesla hromadu periodik. „Ale většina vědců dává přednost fotkám, pokud se zrovna nepokoušejí ilustrovat nějaký bod teorie, kterou prosazují. Pak

jsou náramně rádi, že jim nakreslím to, co ještě nikoho nenapadlo in situ objevit.“

Malá místnost se naplnila mužským smíchem. Diana se zatvářila polekaně, pak se rozpačitě usmála.

„Nemyslela jsem to tak nadutě, jak to nakonec dopadlo,“ odklidila druhý stoh časopisů a posadila se také. S ledabylostí, která ji stála hodně sil, se zeptala: „Jak to klape na Rocking M?“

„Právě proto jsem tady.“

Rychle obrátila hlavu směrem ke Cashovi. „Děje se něco?“

„Na to jsem se zrovna chtěl zeptat.“

„Nechápu.“

„Carla taky ne.“

„Pane McQueene,“ začala Diana.

„Cashi.“

„Cashi,“ opakovala po něm nepřítomně. „Přišel jste z nějakého důvodu. Z jakého?“

Typickým gestem nejistoty vecpal ruce do zadních kapes džínů, dlaněmi ven. Hleděl na drobnou ženu s nepřítomnýma indigovýma očima a vráskami napětí kolem plných úst. Cash nevěděl, co se stalo, ale byl si jistý, že něco není v pořádku.

Carlo, do čeho jsi mě to sakra zase dostala ? Víš přece, ze mě nemáš posílat za ženskými, co jsou v rejži.

Cash se na Dianu bedlivě zadíval. Navzdory svému bujnému ženství nevysílala signály běžné u žen, které jsou k mání. Usmála se prve, když uslyšela jeho smích, jenomže to dělá spousta lidí. Nevědí, že smích je dokonalá kamufláž pro jeho názor na lidi obecně a na ženy zvlášť. Jedna žena však byla z Cashovy nedůvěry vyňata - Carla.

„Sestra by vás ráda zase viděla,“ řekl, „ale vy se na ni zřejmě zlobíte.“

Chtěla promluvit, ale nevyšlo z ní ani slovo. Dokázala jen zavrtět hlavou.

„Znamená to, že to Carla špatně pochopila a vy příští víkend s radostí přijedete na Rocking M?“ zeptal se Cash líbezně.

„Ne.“ Ostré odmítnutí z ní vypadlo dřív, než tomu stihla zabránit.

Ne že by na tom záleželo. Ona se na Rocking M nevrátí. Ani tenhle víkend. Ani příští. Nikdy. Nedokázala by se znovu sejít s Tenem a předstírat, že v September Canyonu se mezi nimi nikdy nic neudálo. Ani by nedokázala předstírat, že jí den za dnem neroste v milujícím teple dělohy jeho dítě.

„Carla má pravdu,“ řekl Cash. „Vy se na ni zlobíte.“

„Ne.“

„Tak na Luka?“

„Ne,“ opáčila Diana rychle. „Není v tom nic osobního.“ Olízla si suché rty jazykem. „Já - já mám moc práce. Školní rok se sotva rozbíhá. Musím udělat spoustu věcí.“

Cash přimhouřil oči, až se proměnily v zářivě modré štěrbinky. „Chápu.“ A chápal. Chápal, že Diana je hodně špatná lhářka. „Určitě budete mít všechno pod kontrolou, řekněme, začátkem listopadu?“

„Nevím.“

„Pravděpodobně?“

Vrhla na něj temný pohled. „Nevím!“

„No, ale já vím, že mě Carla stáhne z kůže, jestli se nedostavíte na Díkůvzdání. Sestřičku bych snad oblafnout mohl, ale moc nerad bych se pokoušel oblafnout předáka z Rocking M.“

Dianina tvář zesinala, což Cashovi beze slov sdělovalo, že Carla hádala správně: Diana se nevrací na ranč kvůli Tennesseemu Blackthomovi.

„Nechápu, co …“ Hlas jí selhal. Namáhavě polkla a pokračovala: „Co s tím má Ten společného?“

„To mi řekněte vy.“

„Nic.“

„Když myslíte,“ zamumlal Cash, který Dianě nevěřil a nenamáhal se to zastírat. „Ten se šíleně zamiloval do všeho anasazijského. Pokud se dá soudit podle nedávné doby, nebude s ním řeč, dokud vykopávky v té svatyni neskončí.“

Dianě zacukala víčka, ale hlas měla pod kontrolou, když promluvila. „Pak by rozhodně měl nechat ty vykopávky provést co nejdříve.“

„Amen. Za jak dlouho budete mít sbaleno?“

„Nikam nejedu.“

„Z vás taky není našinec moudrý.“

„Pane M cQueene…“

„Cashi.“

„… tu svatyni může vykopat kterýkoliv kvalifikovaný archeolog. Ten to určitě ví. Pokud ne, dozví se to, hned jak se vrátíte a povíte mu to.“

„Už jsem mu to povídal. Málem mi utrhl hlavu. Buď tu svatyni vykopete vy, nebo nikdo.“

„Pak tedy nikdo.“

„Proč?“

„Nedal byste si před odchodem ještě trochu kávy?“

„Nic mi do toho není, chcete říct?“

„Přesně tak.“

„Změnilo by se něco, kdyby Carla přivlekla mimino až sem, aby si s vámi promluvila?“

„Moc ráda bych viděla Carlu i Logana, ale vraceli by se domů sami.“

„Co kdyby vás Ten požádal, abyste mu tu jeho zatracenou svatyni vykopala?“

Dianiny oči potemněly a její tón byl stejně hořkosladký jako linie úst. „Už se stalo.“

Cash dal poprvé najevo překvapení. „Vy jste odmítla?“

„Ano.“

„Proč?“

„Zeptejte se Tena.“

„Děkuju, nechci. Jsem rád, že mi hlava ještě sedí na krku. Poslední dobou má ten hoch zatraceně krátký doutnák. Jediný, kdo je ochotný si s ním začít, je Nevada. Před týdnem se pekelně porvali. Nikdy jsem nic takového neviděl. Je to zázrak, že to oba přežili.“

Diana si vzpomněla na Nevadovu temnou, chladnou energii. Zavřela oči a bránila se projevům strachu a lás

ky a zoufalství. Nemělo to cenu. Když otevřela oči, poznala, že Cash přesně ví, jak jí je.

„Je v pořádku?“ zeptala se přiškrceně.

„Nevada je trochu pochroumaný, ale jinak mu nic nechybí.“

„Ten,“ řekla naléhavě. „Je Ten v pořádku?“

Cash pokrčil rameny. „Stejně jako Nevada.“

Diana okamžik váhala, pak přistoupila k nádobě a vytáhla desky šedesát krát devadesát centimetrů. Otevřela je a mlčky se zadívala na kresbu. Na papíře ožil September Canyon tak, jak vypadal kdysi v minulosti - nedotčené kamenné stěny, výklenky vyplněné příbytky a svatyněmi. Lidé však už nebyli zazděni ve svých krásně zdobených vězeních. Reagovali na volání šamana-psan- ce, který měl vidění plné světla.

Ženy, děti, válečníci, všichni Anasaziové do jednoho proudili ze skalních obydlí, vycházeli z věčného šera skalních výklenků do úsvitu, který planul příslibem. Cesta je vedla kolem šamana, který stál v popředí ve stínu útesu, hleděl uhrančivýma očima a jeho napřažená ruka ukazovala cestu opozdilcům, ubírajícím se v zástupu dolů kolem něj. Cosi v šamanově držení těla, v očích, které zachycovaly světlo i tmu, v jeho těle, vzdáleném od ostatních Anasaziů, vypovídalo o tom, že sám z temnoty se svým lidem nevyjde.

Tvář, vláčné a svalnaté tělo, postoj, nepřítomné křišťálové oči - to vše patřilo Tennesseemu Blackthornovi.

„Tohle jsem nakreslila pro majitele September Canyonu.“ Diana zavřela desky a podala je Cashovi. „Na poštovní zásilku je to trochu moc velké. Odvezl byste mi to do Rocking M?“

„Jasně.“ Cash pohlédl na desky a pak na Dianu. „Víte, že September Canyon patří Tenovi, že ano?“

„Děkuju, že mu tu kresbu předáte.“ Přistoupila ke dveřím bytu a otevřela je. „Pozdravujte ode mě Carlu a Luka.“

„Mám pozdravovat taky Tena?“ zeptal se Cash cestou ven.

Odpověděla jen mlčením a pak za ním rázně zavřela dveře. Už zvedal pěst, aby znovu zaklepal, ale rozmyslel si to, když uslyšel přerývané, nezaměnitelné zvuky potlačovaného pláče. V duchu zaklel nad marností veškerých snah promluvit si rozumně se ženskou, otočil se a dlouhými, houpavými kroky zamířil k otlučenému džípu. Jestli si pospíší, bude na ranči dřív, než odpolední bouře promění vozovku v bahnitou kaši.

Následujícího večera, sotva čtvrt hodiny po odchodu posledního studenta, zahlédla Diana v koutě pohozený ošoupaný tlumok. Bili se obyčejně rozpomněl v půli cesty domů, otočil se a vrátil se. Stal se z toho rituál - zaklepání na dveře, tlumok vystrčený pootevřenými dveřmi a rozpačité omluvy. Dnes ji však napadlo, že tlumok u ní asi přenocuje. Bili odcházel s Melanií a výraz v jeho očích neměl nic společného s tak bezvýznamnými detaily, jako jsou tlumoky.

Diana se podívala na hodiny. Půlnoc - pokud se Bili vrátí pro svůj majetek, bude to brzy. Pokrčila rameny, sedla si ke stolu plnému střepů a dva z nich zvedla. Okraje do sebe nezapadaly, ale to nevadilo. Diana je stejně neviděla. Viděla jiné střepy, jiné tvary, a ty do sebe zapadaly dokonale.

Aspoň pro ni.

Musím na to přestat myslet. Musím se přestat ptát, co jsem udělala špatně a proč nejsem pro Tena ta pravá, když on je ten pravý pro mě. Musím přestat myslet na minulost a začít plánovat budoucnost. Důvěřoval mi natolik, že mi dal své dítě. To mi musí stačit.

Zvuk zaklepání na dveře bytu Dianu příjemně vytrhl z chmurných myšlenek.

„Moment. Už jdu,“ zavolala.

Popadla tlumok za popruh, otevřela dveře bytu, aniž se podívala, vystrčila tlumok na délku paže a čekala, až si ho Bili vezme.

Dveře se otevřely dokořán a zatlačily Dianu zpátky do obývacího pokoje. Tlumok dopadl na podlahu s tichým žuchnutím, jak vypadl z jejích ochromených prstů.

Ten vstoupil do místnosti, zavřel za sebou dveře a sledoval Dianu přivřenýma očima, jimž neuniklo nic z nenápadných příznaků stresu - vrásky podél úst, kruhy pod očima, příliš hubené tělo. A především oči, prázdné a potemnělé.

Nevěděl, co od Diany očekával, když vstupoval znovu do jejího života, ale že se zavře jako květ při západu slunce, to si tedy nepředstavoval. Pořád vzpomínal na ten okamžik, kdy na něj hleděla očima dosud zastřenýma rozkoší a šeptala, že ho miluje. Určitě přijala jeho vysvětlení, že to, co cítí, není trvalé, nýbrž jen dočasné, neboť se už nikdy o lásce ani nezmínila. A přesto ho ta chvíle a ta slova od té doby tu a tam pronásledovaly a bez varování drásaly jeho emoce, až se mu těžko dýchalo.

Nic ho však nepřipravilo na kruté spáry, které se do něj zaťaly, když otevřel desky a uviděl sám sebe, jak stojí o samotě a sleduje život, který ho míjí jako měňavá přehlídka barev, zatímco sám stojí v šeru.

„Vypadáš unaveně,“ řekla Diana bezpřízvučně. „Na ranči pořád chybějí lidi?“

Ten udělal lhostejné gesto. „Nepřišel jsem se bavit o personálních problémech na Rocking M.“

Diana čekala a v duchu si kladla otázku, kterou si netroufala pronést nahlas. Pročjsi tady?

„Přišel jsem zjistit, proč se nechceš vrátit a vykopat tu svatyni,“ řekl Ten bez okolků.

„Mám dost práce v Boulderu,“ propletla si prsty a snažila se tak zakrýt, že se mírně třesou.

„Kecy.“

Zaťala pěsti. „Proč chceš, abych vykopala svatyni já?

Proč ne nějaký jiný archeolog?“

„Ty víš proč.“

„Ano.“ Koutky úst sejí stáhly k bradě. „Sex.“ Ten sebou škubl, ale nic neřekl.

Diana se odvrátila, protože věděla, že už by nedokázala déle skrývat své city, pokud by se na něj dál dívala. Když promluvila, zněl její hlas k uzoufání rozumně.

„Nemyslíš, že je to docela daleká cesta, jen abychom se spolu vyspali?“

Ten zasyčel neslušné slovo. „Tak jsem to nemyslel, a ty to víš!“

„Tak jak jsi to myslel?“

„Jsi těhotná?“

Ta přímá otázka zůstala viset v tichu jako struna, utahovaná čím dál pevněji, až drnčí těsně nad prahem slyšitelnosti.

„Neboj, Tennessee,“ řekla Diana. „Dodržím své sliby a vím, že ty jsi žádné nesložil. Ať už jsem těhotná nebo ne, jsi volný.“

„Krucinál, Diano, jsi těhotná?“

Dlouze, nehlasně vydechla. „Ty mě neposloucháš. Pokud jsem těhotná, budu učit dál. Pokud nejsem těhotná, budu učit dál. Ať tak nebo tak, tu svatyni nevykopu, takže tobě to může být jedno.“

„Jedno? Za koho mě máš!“

„Za muže, který žije radši sám.“

V tichu znělo Tenovo náhlé nadechnutí děsivě jasně. Hněv a chladný strach, které poháněly Tena od chvíle, kdy se poprvé podíval na její kresbu, v něm nehlasně explodovaly.

„Řekla jsi, že mě miluješ.“

Ta slova, která byla ze všeho nejvíc výčitkou, se do Diany zaryla. „A tys mi řekl, že nevím, co je to láska. Řekl jsi mi, že mezi námi je jen sex. Sex nevydrží.“

Prázdnota vlastních slov, která se mu takhle vracela, se do něho zařízla hlouběji, než by to dokázala úmyslná urážka. Stejně jako ta kresba i slova pronikala starými jizvami do živého masa pod nimi.

„Můj bože, jak ty mě musíš nenávidět,“ zašeptal. „Tak proto jsi mě nakreslila jako psance, tak krutého, že se nemůže podílet na svobodě svého lidu.“

Bolest v jeho slovech roztříštila poslední zbytky Dianina sebeovládání. Otočila se na patě, v obličeji bílá ja ko stěna. „To jsem nenakreslila!“

Ten se prudce nadechl, když uviděl slzy třpytící se na

Dianiných bledých lících. Užuž chtěl něco říct, jenže ona už mluvila, slova se z ní hrnula, hlas se jí třásl touhou, aby pochopil.

„Viděla jsem muže, který se odvrátil od možnosti lásky, i když mi dal svobodu poprvé v životě milovat - milovat láskou, ve kterou jsi nevěřil. Ale o to nejde. Jde o to, žes mi dal veliký dar trvalé hodnoty a vzal sis za to ode mě, kolik jsi chtěl, a to, cos chtěl, nebylo trvalé. Byla to velice krásná, velice vášnivá, velice krátká záležitost. Necítím vůči tobě nenávist. Konec příběhu.“

Dlouhé, štíhlé ruce uchopily z obou stran Dianinu tvář. Ten se sklonil a slíbal jí slzy tak jemně a tak důkladně, jako z ní kdysi polibky smýval strach.

„Tene,“ zašeptala. „Nech toho. Prosím tě, nech toho.“

„Proč? Pokud byla ta naše záležitost tak hezká,“ zeptal se temně sametovým hlasem, „co kdybychom v ní pokračovali?“

„Co jestli…“ Dianě se zlomil hlas. „Ach Tene, copak to nechápeš? Co by se stalo, kdybych čekala dítě?“

Znovu se sklonil, zmocnil se jejích úst a zabránil jí dělat cokoliv jiného, než ho jen líbat na oplátku. Diana vydala podivný, přerývaný zvuk a objala ho, brala a dávala a chvěla se. Než polibek skončil, už divoce plakala.

„Pssst, neplač,“ opakoval zas a znova. Opět se pokoušel slíbat jí slzy, ale tentokrát jich bylo příliš mnoho.

„Neplač, holčičko. To mě drásá. Nikdy jsem ti nechtěl takhle ublížit. Všechno je v pořádku, holčičko. Neplač.“ Diana myslela na dítě, které v ní roste, a cítila závratnou kombinaci lásky a beznaděje. Ten se vrátil, ale jen na pár nocí. Na týden. Možná dokonce na několik

měsíců.

A pak zase odejde. 7b, co je mezi námi, není láska.

Přejde to.

„Promiň - nemůžu přestat brečet a - nemůžu - nemůžu pokračovat v té naší záležitosti.“

Ten vydal chraplavý zvuk, který mohl být Dianiným jménem, a neúspěšně se pokusil zadusit palci v zárodku povodeň horkého stříbra. Něžněji líbal, pak zas a znova

a ještě, vdechoval slova do jejích rtů, jako by chtěl mít jistotu, že je vstřebá nejen mentálně, ale i fyzicky, že mu uvěří až do hloubi duše.

„Poslouchej mě, Diano. Jsi jediná žena, se kterou jsem kdy byl úplně nahý.“ Zvolna přejížděl svými rty po jejích. „Jsi jediná žena, které jsem kdy důvěřoval natolik, abych s ní měl dítě.“ Jazykem sledoval obrys jejích úst. „Jsi jediná žena, kterou jsem kdy chtěl tolik, že jsem kvůli ní nemohl spát. Nejen kvůli tvému krásnému tělu, ale i kvůli tvému chytrému mozku a tvému smíchu a kvůli těm chvilkám, kdy jsi zamlklá, a dokonce i když ti oči skoro zčernají vzteky. Chci tě celou. Neodvracej se ode mě. Prosím. Nesnesu představu, že bych tě ztratil. Řekni mi, že jsem tě neztratil. Řekni mi, že mě pořád miluješ.“

Temný, trhaný samet Tenova hlasu se kolem Diany ovíjel, strhával její hradby a ponechával jen pravdu o je jí lásce.

„Vždycky tě budu milovat,“ zlomil se jí hlas. „To se nezmění. Ale jiné - jiné věci ano. Ty… já …“

Jeho ústa se přitiskla k jejím v polibku, který byl výrazem něhy i příslibu, dychtivé naděje i planoucí touhy, vášně a vzájemnosti, složitých jako sama láska. Když konečně odtrhl ústa, nechvěl se jen touhou.

„Miluju tě, Diano. Sakra, to je ta poslední věc na světě, které jsem se kdy nadál. Ale stalo se to a já už se tomu nebudu bránit. Neplač, lásko,“ zašeptal a přitiskl si Dianu k hrudi. „Neplač. Jen mě objímej a dovol, abych objímal já tebe. Ještě nikdy jsem žádnou nemiloval. Nikdy jsem nechtěl s žádnou ženou žít, mít s ní děti, budovat život na něčem jiném než na mlčení.“ Shlédl na Dianu dychtivýma stříbrnýma očima. „Vezmeš si mě? Budeš se mnou mít děti?“

Pokusila se promluvit, ale nešlo to. Uchopila Tenovu ruku do svých, políbila jeho tvrdou dlaň a něměji položila na měkkou oblinu svého těla tam, kde rostlo jeho dítě. Sledovala, jak vytřeštil oči, cítila, jak jeho ruka jem ně hmatá, uslyšela jeho náhle přerývaný dech.

„Diano?“

„Ano,“ řekla a smála se a plakala současně. „Ach ano!“

Tenovy paže se sevřely kolem ženy, kterou miloval, a zvedl ji z podlahy v pevném objetí. Smál se radostí, jakou nikdy neočekával. Psanec vyšel z šera minulosti do budoucnosti naplněné světlem.